title: Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta) 2015. gada 8. jūlijā. # Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Kopienas grafiska preču zīme "REDROCK" - Agrākas valsts vārdiskas preču zīmes "ROCK", "KEPROCK", "FLEXIROCK", "FORMROCK", "FLOOR-ROCK", "TERMAROCK", "KLIMAROCK", "SPEEDROCK", "DUROCK", "SPLITROCK", "PLANAROCK", "TOPROCK", "KLEMMROCK", "FIXROCK", "SONOROCK PLUS", "VARIROCK", "SONOROCK" un "MASTERROCK" - Relatīvs atteikuma pamats - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts. # Lieta T-548/12.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta)
      2015. gada 8. jūlijā (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Spēkā neesamības atzīšanas process — Kopienas grafiska preču zīme “REDROCK” — Agrākas valsts vārdiskas preču zīmes “ROCK”, “KEPROCK”, “FLEXIROCK”, “FORMROCK”, “FLOOR‑ROCK”, “TERMAROCK”, “KLIMAROCK”, “SPEEDROCK”, “DUROCK”, “SPLITROCK”, “PLANAROCK”, “TOPROCK”, “KLEMMROCK”, “FIXROCK”, “SONOROCK PLUS”, “VARIROCK”, “SONOROCK” un “MASTERROCK” — Relatīvs atteikuma pamats — Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts”
      Lieta T‑548/12

            Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG
          , Gladbeka [Gladbeck] (Vācija), ko pārstāv J. Krenzel, advokāts,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv V. Mahelka, P. Geroulakos un M. Rajh, pārstāvji,
      atbildētājs,
      ko atbalsta

            Redrock Construction s.r.o
         ., Prāga (Čehijas Republika), ko pārstāv D. Krofta, advokāts,
      par prasību, kas celta par ITSB Apelācijas ceturtās padomes 2012. gada 16. oktobra lēmumu (lieta R 1596/2011‑4) attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG un Redrock Construction s.r.o.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs G. Berardis [G. Berardis], tiesneši O. Cūcs [O. Czúcz] (referents) un A. Popesku [A. Popescu],
      sekretārs I. Dragans [I. Drăgan], administrators,
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 18. decembrī,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 14. maijā,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 16. aprīlī,
      ņemot vērā replikas rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 21. augustā,
      pēc tiesas sēdes 2014. gada 12. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               2004. gada 20. maijā persona, kas iestājusies lietā, Redrock Construction s.r.o., iesniedza Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu atbilstoši grozītajai Padomes 1993. gada 20. decembra Regulai (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)).

               2

               Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds grafisks apzīmējums:

               3

               Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 1., 2., 17., 19. un 37. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām, un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        1. klase: “Ķimikālijas rūpniecības vajadzībām; tepes, kas ietvertas šajā klasē; ķīmiskie palīgmateriāli rūpnieciskai izmantošanai; sintētiskie sveķi; neapstrādāti mākslīgie sveķi; epoksīdsveķi; ķīmiskie savienojumi rūpnieciskai izmantošanai; rūpniecībā izmantojamās līmvielas; cementa konservēšanas līdzekļi, izņemot krāsas un eļļas; ķīmiskās pildvielas un uzpildītāji”;

                        —

                        2. klase: “Materiāli krāsošanai (krāsas) un palīgmateriāli; krāsas; pulverveida krāsas un pildvielas; materiāli krāsošanai, lakas; neapstrādāti dabīgie sveķi; tepes, kas ietvertas šajā klasē; pretkorozijas līdzekļi; atšķaidītāji krāsām un lakām”;

                        —

                        17. klase: “Blīvēšanas un izolācijas materiāli; pildījumu mastikas; izolācijas materiāli”;

                        —

                        19. klase: “Būvmateriāli (nemetāla); betons; java; cements; apmetums; apmetums; cementa maisījumi; celtniecības materiāli virsmas pārklāšanai; ceļu būves materiāli, kas nav no metāla; grīdas, kas nav no metāla; materiāli, kas nav no metāla, izmantošanai mitruma novadīšanas konstrukcijās; maisījumi grīdu ieklāšanai; būvkoki”;

                        —

                        37. klase: “Būvniecība; [ēku] būvniecība; celtniecības informācija; remonta darbi un uzstādīšanas pakalpojumi; konsultācijas būvniecības jomā”.

               4

               2010. gada 5. martā attiecīgais apzīmējums tika reģistrēts kā Kopienas preču zīme (turpmāk tekstā – “apstrīdētā preču zīme”) attiecībā uz iepriekš minētajām precēm un pakalpojumiem ar numuru 3866365.

               5

               2010. gada 6. aprīlī prasītāja Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG iesniedza pieteikumu par apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta a) apakšpunktam, lasot to kopā ar minētās regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

               6

               Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija pamatots ar šādām preču zīmēm:

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “ROCK”, kas 2003. gada 24. martā reģistrēta Vācijā ar Nr. 30229274 attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 1., 6.–8., 17., 19., 37. un 42. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “KEPROCK, kas 2003. gada 30. maijā reģistrēta Vācijā ar Nr. 30312115 attiecībā uz šādām precēm un pakalpojumiem:

                                 —

                                 17. klase: “Minerālvates produkti lokšņu, mašu, minerālfilca, plākšņu, lamelāru mašu, lamelāru plākšņu un veidņu elementu formā, iepriekš minētās preces arī kopā ar plastmasas dispersijas pārklājumu no vienas vai abām pusēm un/vai šķidro stiklu un/vai hidrauliskajām saistvielām un/vai uz sintētisko sveķu pamata, kopā vai bez pildījummateriāliem un/vai krāsas pigmentiem, visas preces, kas paredzētas termiskajai un akustiskajai izolācijai, tostarp jumta izolācijas elementi plakaniem jumtiem, plakaniem ieslīpiem jumtiem un slīpiem jumtiem; elementi ļoti slīpiem jumtiem, vēlams, plākšņu veidā”;

                                 —

                                 19. klase: “Minerālvates produkti režģu, mašu, filca, plākšņu, lamelāru mašu, lamelāru plākšņu un veidņu elementu formā; akustiskās izolācijas plāksnes sausai virsmai un invertētas jumta plāksnes no minerālšķiedrām, iepriekš minētās preces arī kopā ar plastmasas dispersijas pārklājumu no vienas vai abām pusēm un/vai šķidro stiklu un/vai hidrauliskajām saistvielām un/vai uz sintētisko sveķu pamata, kopā vai bez mastikas un/vai krāsas pigmentiem, visas preces, kas paredzētas ugunsdrošības nodrošināšanai un/vai izmantošanai par būvmateriāliem, it īpaši jumta izolācijas elementi plakaniem jumtiem, plakaniem ieslīpiem jumtiem un slīpiem jumtiem; elementi ļoti slīpiem jumtiem, vēlams, plākšņu veidā”;

                                 —

                                 37. klase: “Celtniecības un būvniecības nozare; ēku ierīkošanas darbi, it īpaši termiskās izolācijas un/vai akustiskās izolācijas uz jumtiem darbi; ugunsdrošības aprīkojuma uzstādīšana, it īpaši uz jumtiem”;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “FLEXIROCK”, kas 1994. gada 21. septembrī reģistrēta Vācijā ar Nr. 2078534 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “FORMROCK”, kas 1994. gada 21. septembrī reģistrēta Vācijā ar Nr. 2078535 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “FLOOR‑ROCK”, kas 1994. gada 6. oktobrī reģistrēta Vācijā ar Nr. 2079579 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “TERMAROCK”, kas 1995. gada 18. septembrī reģistrēta Vācijā ar Nr. 39502727 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “KLIMAROCK”, kas 1996. gada 7. maijā reģistrēta Vācijā ar Nr. 39517348 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “SPEEDROCK”, kas 1996. gada 21. maijā reģistrēta Vācijā ar Nr. 39543868 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “DUROCK”, kas 1996. gada 11. jūnijā reģistrēta Vācijā ar Nr. 39551027 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “SPLITROCK”, kas 1996. gada 23. maijā reģistrēta Vācijā ar Nr. 39605619 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “PLANAROCK”, kas 1999. gada 17. decembrī reģistrēta Vācijā ar Nr. 39644214 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “TOPROCK”, kas 1997. gada 23. aprīlī reģistrēta Vācijā ar Nr. 39707589 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “KLEMMROCK”, kas 1997. gada 10. oktobrī reģistrēta Vācijā ar Nr. 39737546 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “FIXROCK”, kas 1999. gada 23. augustā reģistrēta Vācijā ar Nr. 39920622 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 6., 17. un 19. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “SONOROCK PLUS”, kas 2002. gada 11. februārī reģistrēta Vācijā ar Nr. 30166175 attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 17., 19. un 37. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “VARIROCK”, kas 2002. gada 11. februārī reģistrēta Vācijā ar Nr. 30166176 attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 17., 19. un 37. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “SONOROCK”, kas 2002. gada 11. februārī reģistrēta Vācijā ar Nr. 30166177 attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 17., 19. un 37. klasē;

                        —

                        agrāka vārdiska preču zīme “MASTERROCK” kas 2002. gada 9. jūlijā reģistrēta Vācijā ar Nr. 30212141 attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 17., 19. un 37. klasē.

               7

               Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija pamatots ar visām precēm un pakalpojumiem, kas ir aptverti ar agrākajām preču zīmēm, un bija vērsts pret visām precēm un pakalpojumiem, kas ir aptverti ar apstrīdēto preču zīmi un ir minēti 3. punktā.

               8

               Ar 2011. gada 12. jūlija lēmumu Anulēšanas nodaļa noraidīja prasītājas iesniegto pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu. Tā atzina, ka ar konfliktējošajiem apzīmējumiem aptvertās preces un pakalpojumi bija identiski vai līdzīgi. Attiecībā uz elementu “rock” tā atzina, ka tas ir aprakstošs attiecībā uz precēm, kas ir aptvertas ar agrākajām preču zīmēm, un ka konfliktējošajiem apzīmējumiem ir zināma līdzības pakāpe. Tomēr, ņemot vērā konkrētās sabiedrības daļas īpaši augsto uzmanības pakāpi, tā secināja, ka sajaukšanas iespēja saistībā ar visām agrākajām preču zīmēm nepastāv. Visbeidzot tā noraidīja prasītājas argumentu par varbūtējo preču zīmju saimes pastāvēšanu.

               9

               2011. gada 3. augustā prasītāja iesniedza apelācijas sūdzību ITSB par Anulēšanas nodaļas lēmumu.

               10

               Ar 2012. gada 16. oktobra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Apelācijas ceturtā padome apstiprināja Anulēšanas nodaļas lēmumu. Attiecībā uz pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, kas bija pamatots ar agrāko preču zīmi “ROCK”, tā uzsvēra, ka sajaukšanas iespējas neesamību Vispārējā tiesa jau ir galīgi konstatējusi 2009. gada 13. oktobra spriedumā Deutsche Rockwool Mineralwoll/ITSB – Redrock Construction (“REDROCK”) (T‑146/08, EU:T:2009:398). Attiecībā uz pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, kas bija pamatots ar agrāko preču zīmi “KEPROCK”, Apelācijas padome atzina, ka konkrētās sabiedrības uzmanības pakāpe bija augsta, ka ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces, kas ietilpst 1. un 2. klasē, un 19. klasē ietvertie būvkoki bija atšķirīgi, kamēr pārējās apstrīdētās preces un pakalpojumi bija daļēji identiski un daļēji līdzīgi precēm un pakalpojumiem, kas ir aptverti ar preču zīmi “KEPROCK”. Turklāt konfliktējošajiem apzīmējumiem esot tāda vizuālās līdzības pakāpe, kas ir zemāka par vidējo, un vidēja fonētiskās līdzības pakāpe, nepastāvot konceptuālajai līdzībai. Visbeidzot kopējam elementam “rock” esot tikai vāja atšķirtspēja. Līdz ar to sajaukšanas iespēja nepastāvot. Apelācijas padome atzina, ka sajaukšanas iespēja pārsvarā tādu pašu iemeslu dēļ ir izslēgta arī saistībā ar pārējām agrākajām preču zīmēm. Turklāt tā secināja, ka preču zīmju saimēm piešķirtā paplašinātā aizsardzība šajā lietā nevarēja tikt piemērota.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               11

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               12

               ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               13

               Savas prasības atbalstam prasītāja izvirza vienu vienīgu pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu.

               14

               Saskaņā ar šīm tiesību normām Kopienas preču zīmi pēc agrākas preču zīmes īpašnieka pieteikuma atzīst par spēkā neesošu, ja tās identiskuma vai līdzības ar agrāko preču zīmi dēļ un preču vai pakalpojumu, ko aptver abas preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv sajaukšanas iespēja. Sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko preču zīmi. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktu par agrākām preču zīmēm uzskata dalībvalstī reģistrētas preču zīmes ar pieteikuma iesniegšanas datumu, kas ir pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma.

               15

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja ir iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ir no viena uzņēmuma vai, attiecīgā gadījumā, no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem. Sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, atbilstoši tam, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver attiecīgos apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, un ņemot vērā visus faktorus, kam ir nozīme konkrētajā lietā, it īpaši savstarpējo saistību starp apzīmējumu līdzību un preču vai pakalpojumu, kurus šie apzīmējumi apzīmē, līdzību (spriedumi, 2003. gada 9. jūlijs, Laboratorios RTB/ITSB – Giorgio Beverly Hills (“GIORGIO BEVERLY HILLS”), T‑162/01, Recueil, EU:T:2003:199, 30.–33. punkts, un 2013. gada 7. novembris, Three‑N‑Products/ITSB – Munindra (“AYUR”), T‑63/13, EU:T:2013:583, 14. punkts).

               16

               Šajā lietā ir jānorāda, ka savā spriedumā “REDROCK”, minēts 10. punktā (EU:T:2009:398), Vispārējā tiesa konstatēja, ka starp apzīmējumiem “ROCK” un “REDROCK” nepastāv sajaukšanas iespēja. Prasītāja nav apstrīdējusi šo secinājumu, un tas turklāt ir ieguvis res judicata spēku. Līdz ar to ir jāizvērtē sajaukšanas iespēja starp apzīmējumu “REDROCK” un pārējām agrākajām preču zīmēm.

               17

               Šajā ziņā ir jāmin, ka gan ITSB, gan Vispārējā tiesā prasītāja ir vērsusi savu argumentāciju uz sajaukšanas iespēju starp apzīmējumu “REDROCK” un agrāko preču zīmi “KEPROCK” un ir koncentrējusies uz precēm, kas ir aptvertas ar agrākajām preču zīmēm un kas galvenokārt tiek izgatavotas no minerālvates, nepaužot atsevišķu argumentāciju attiecībā uz pakalpojumiem, kas ir aptverti ar šīm preču zīmēm.

         Par konkrēto sabiedrības daļu

               18

               Saskaņā ar judikatūru attiecībā uz konkrētās sabiedrības daļas uzmanības pakāpi sajaukšanas iespējas visaptveroša vērtējuma veikšanas mērķim tiek uzskatīts, ka attiecīgo preču un pakalpojumu vidusmēra patērētājs ir samērā informēts, uzmanīgs un saprātīgs. Tāpat ir jāņem vērā apstāklis, ka vidusmēra patērētāja uzmanības pakāpe var mainīties atkarībā no konkrēto preču vai pakalpojumu kategorijas (skat. spriedumu, 2007. gada 13. februāris, Mundipharma/ITSB – Altana Pharma (“RESPICUR”), T‑256/04, Krājums, EU:T:2007:46, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               19

               Šajā lietā Apelācijas padome atzina, ka par attiecīgo teritoriju ir uzskatāma Vācijas teritorija, kas ir agrāko preču zīmju reģistrācijas un aizsardzības valsts, un ka konkrēto sabiedrības daļu veido būvdarbu nozares speciālisti un atsevišķos gadījumos – vidusmēra patērētāji, kas ir labi informēti būvniecības jomā un kas iegādājas aptvertās preces mājamatniecības preču veikalos. Tā secināja, ka sabiedrības uzmanības pakāpe pirkuma izdarīšanas brīdī ir īpaši augsta, ņemot vērā attiecīgo preču cenu un paredzamo ilgstošo lietošanu.

               20

               Prasītāja šo vērtējumu nav apstrīdējusi.

               21

               Jāuzsver, ka attiecīgās preces, kas galvenokārt ir būvmateriāli, vidusmēra patērētāji neizmanto ikdienā. To specializētais raksturs paredz konkrētu un informētu izvēli neatkarīgi no pārdodamo preču cenas un daudzuma. Turklāt tas vien, ka patērētājs kāda veida preci neiegādājas regulāri, liecina par to, ka patērētāja uzmanības pakāpe būs visai augsta. Jāpiebilst, ka, lai arī daļa no attiecīgajām precēm ir pieejama plašai sabiedrībai, vienkāršie patērētāji šādas preces iegādājas samērā reti, jo tie parasti uztic šo uzdevumu speciālistam vai konsultējas ar citiem patērētājiem, kuru zināšanu līmenis attiecīgajā jomā ir augstāks par vidējo (šajā ziņā skat. spriedumu “REDROCK”, minēts 10. punktā, EU:T:2009:398, 45. un 46. punkts).

               22

               Jāpiebilst, ka zināšanas par būvniecības materiālu īpašībām, kvalitāti un komerciālo izcelsmi ir vēl jo svarīgākas konkrētajai sabiedrības daļai tādēļ, ka šīs preces – tiklīdz tās ir inkorporētas ēkā – bieži vien var tikt aizstātas tikai ar augstām izmaksām. Turklāt to sliktā kvalitāte var nodarīt kaitējumu ēkai, kam var būt nepieciešama dārga iejaukšanās. Šo iemeslu dēļ ir saprātīgi paredzēt, ka pat vidusmēra patērētājs, kurš neuztic šo produktu izvēles uzdevumu speciālistam, veiks izpēti internetā par attiecīgajām precēm un to katrā ziņā interesēs šo preču izcelsme un to ražotāja identitāte.

               23

               Tas pats attiecas arī uz būvniecības pakalpojumiem, kas ietilpst 37. klasē un kuru izvēle ir saistīta ar precīzu un informētu izvēli, kam ir nepieciešams augsts konkrētās sabiedrības daļas piesardzības līmenis.

               24

               Līdz ar to ir jāsecina, ka konkrētās sabiedrības daļas uzmanības pakāpe ir īpaši augsta (šajā ziņā skat. spriedumu “REDROCK”, minēts 10. punktā, EU:T:2009:398, 47. punkts).

         Par to preču un pakalpojumu salīdzinājumu, kas ir aptverti ar preču zīmēm
         “REDROCK
         ” un
         “KEPROCK
         ”

               25

               Apstrīdētajā lēmumā Apelācijas padome atzina, ka ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces, kas ietilpst 1. un 2. klasē, un 19. klasē ietvertie būvkoki ir atšķirīgi, kamēr pārējās apstrīdētās preces un pakalpojumi ir daļēji identiski un daļēji līdzīgi precēm un pakalpojumiem, kas ir aptverti ar preču zīmi “KEPROCK”.

               26

               Prasītāja apstrīd šo vērtējumu. Tā norāda, ka ar apstrīdēto preču zīmi aptvertajām precēm, kas ietilpst 1. un 2. klasē, ir tāds pats izmantošanas mērķis kā ar preču zīmi “KEPROCK” aptvertajām precēm, kas ietilpst 17. un 19. klasē, vai ar tām var papildināt šīs preces. Turklāt izplatīšanas kanāli esot vieni un tie paši. Līdz ar to minētās preces esot līdzīgas. Turklāt tā uzskata, ka ar apstrīdēto preču zīmi aptvertie “blīvēšanas materiāli”, kas ietilpst 17. klasē, ir ne tikai šķietami līdzīgi ar preču zīmi “KEPROCK” aptvertajiem izolācijas materiāliem, kas ietilpst 17. un 19. klasē, bet ir ļoti līdzīgi.

               27

               Jākonstatē, ka no apstrīdētā lēmuma izriet, ka “izolācijas materiāli; pildījumu mastikas; izolācijas materiāli”, kas ir ietverti 17. klasē un aptverti ar apstrīdēto preču zīmi, ir līdzīgi “visām precēm, kas paredzētas termiskajai un akustiskajai izolācijai”, kuras ir ietvertas tajā pašā klasē un aptvertas ar preču zīmi “KEPROCK”. Tāpat Apelācijas padome atzina, ka “būvmateriāli (nemetāla)”, kas ir ietverti 19. klasē un aptverti ar apstrīdēto preču zīmi, ir identiski būvmateriāliem, kas ir ietverti tajā pašā klasē un aptverti ar preču zīmi “KEPROCK”. Visbeidzot Apelācijas padome uzskata, ka būvniecības pakalpojumi, kas ir aptverti ar attiecīgajiem apzīmējumiem un ietverti 37. klasē, arī ir identiski.

               28

               Tā secināja, ka, neraugoties uz šo preču un pakalpojumu, kas ir aptverti ar konfliktējošajiem apzīmējumiem, identitāti, sajaukšanas iespēja nepastāv.

               29

               Līdz ar to vispirms ir jāizvērtē jautājums par to, vai Apelācijas padome varēja lietderīgi secināt, ka nepastāv sajaukšanas iespēja attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ir aptverti ar konfliktējošajiem apzīmējumiem, kurus tā uzskatīja par identiskiem. Šāda apstrīdētajā lēmumā izdarīta secinājuma spēkā esamība nozīmētu, ka pārbaude par pārējo preču un pakalpojumu līdzības pakāpi ir lieka.

               30

               Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizvērtē apzīmējumu “REDROCK” un “KEPROCK” līdzība.

         Par apzīmējumu
         “REDROCK
         ” un
         “KEPROCK
         ” salīdzinājumu

               31

               Prasītāja kritizē Apelācijas padomi par to, ka tā ir kļūdaini novērtējusi apzīmējumu “REDROCK” un “KEPROCK” līdzību un elementa “rock” aprakstošo raksturu saistībā ar būvniecības nozares precēm.

               32

               Jāatgādina, ka konfliktējošo apzīmējumu vizuālās, fonētiskās vai konceptuālās līdzības sajaukšanas iespējas visaptverošam vērtējumam ir jābalstās uz šo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos un dominējošos elementus. Minētās sajaukšanas iespējas visaptverošajā vērtējumā noteicošā loma ir preču zīmju uztverei, kāda piemīt attiecīgo preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājam. Šajā ziņā vidusmēra patērētājs parasti preču zīmi uztver kopumā un neanalizē tās atsevišķas sastāvdaļas (skat. spriedumu, 2007. gada 12. jūnijs, ITSB/Shaker, C‑334/05 P, Krājums, EU:C:2007:333, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Divu preču zīmju līdzības vērtējumā nevar aprobežoties tikai ar viena kombinētas preču zīmes elementa ņemšanu vērā un tā salīdzinājumu ar citu preču zīmi. Gluži pretēji, salīdzinājums, pārbaudot attiecīgās preču zīmes, ir jāveic, katru no tām apskatot kopumā, kas neizslēdz, ka noteiktos apstākļos konkrētās sabiedrības daļas atmiņā radīto kombinētas preču zīmes kopējo iespaidu nosaka viena vai vairākas tās sastāvdaļas (skat. spriedumu ITSB/Shaker, minēts 32. punktā, EU:C:2007:333, 41. punkts un tajā minētā judikatūra). Vienīgi tad, ja visi pārējie preču zīmes elementi ir nenozīmīgi, līdzības novērtējumu var veikt, pamatojoties tikai uz dominējošo elementu (spriedumi, ITSB/Shaker, minēts 32. punktā, EU:C:2007:333, 42. punkts, un 2007. gada 20. septembris, C‑193/06 P Nestlé/ITSB, C‑193/06 P, EU:C:2007:539, 42. punkts). Tā tas varētu būt it īpaši tad, ja šis elements viens pats var dominēt šīs preču zīmes attēlā, kas paliek konkrētās sabiedrības daļas atmiņā, tā, ka visas pārējās preču zīmes sastāvdaļas tās radītajā kopiespaidā nav nozīmīgas (spriedums Nestlé/ITSB, minēts iepriekš, EU:C:2007:539, 43. punkts).

         Ievada apsvērumi

               34

               Saskaņā ar judikatūru, vērtējot preču zīmi veidojoša elementa atšķirtspēju, ir jāvērtē šī elementa izteiktākā vai mazāk izteiktā spēja identificēt preces vai pakalpojumus, attiecībā uz ko preču zīme reģistrēta, kā tādus, kas ir no noteikta uzņēmuma, un tādējādi nošķirt šīs preces vai pakalpojumus no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem. Veicot šo novērtējumu, it īpaši ir jāņem vērā attiecīgā elementa raksturīgās iezīmes saistībā ar to, vai tas ir aprakstošs precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz ko ir tikusi reģistrēta preču zīme (spriedumi, 2006. gada 13. jūnijs, Inex/ITSB – Wiseman (Govs ādas attēlojums), T‑153/03, Krājums, EU:T:2006:157, 35. punkts, un 2008. gada 27. februāris, Citigroup/ITSB – Link Interchange Network (“WORLDLINK”), T‑325/04, EU:T:2008:51, 66. punkts).

               35

               Šajā lietā saistībā ar vizuālo salīdzinājumu Apelācijas padome secināja, ka konkrētā sabiedrības daļa identificēs elementu “rock” kā vārdu, taču izvērtēja konfliktējošos apzīmējumus kopumā. Attiecībā uz fonētisko salīdzinājumu Apelācijas padome konstatēja, ka apzīmējumu “REDROCK” konkrētā sabiedrības daļa uztvers kā angļu valodas vārdu, kas sastāv no pamatleksikas vārdiem, kamēr preču zīme “KEPROCK” tiekot uztverta kā izdomāts izteiciens. Tāpat, tās ieskatā, no konceptuālā viedokļa konkrētie Vācijas patērētāji uzreiz uztveršot abu to angļu valodas pamatleksikas vārdu nozīmi, kas veido preču zīmi “REDROCK”. Tāpat, ņemot vērā attiecīgās preces un pakalpojumus, patērētāji asociēšot elementu “rock” ar vārda “akmens” ekvivalentiem vācu valodā, proti, vārdiem “Fels” un “Stein”, kā dēļ minētajam elementam esot vāja atšķirtspēja. Turklāt Apelācijas padome ir atzinusi, ka burtu “kep” kombinācijai nav nekādas nozīmes angļu un vācu valodā. Līdz ar to tā secināja, ka sabiedrībai nav pamata veikt preču zīmes “KEPROCK” analīzi un tā to uztvers kā izdomātu vārdisku kombināciju.

               36

               Pirmkārt, prasītāja norāda, ka konkrētā sabiedrības daļa uztver preču zīmi kā vienu veselumu. Līdz ar to tā uzskata, ka Apelācijas padome ir kļūdaini izvērtējusi atsevišķi pirmo un otro konfliktējošo apzīmējumu zilbi.

               37

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pat ja vidusmēra patērētājs parasti uztver preču zīmi kā vienu veselumu un neanalizē tās dažādās sastāvdaļas (spriedums, 1999. gada 22. jūnijs, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, EU:C:1999:323, 25. punkts), tomēr, uztverot vārdisko apzīmējumu, tas identificēs tos vārdiskos elementus, kuri tam izraisīs noteiktu nozīmi vai atgādinās tam zināmus vārdus (spriedumi, 2004. gada 6. oktobris, Vitakraft‑Werke Wührmann/ITSB – Krafft (“VITAKRAFT”), T‑356/02, Krājums, EU:T:2004:292, 51. punkts, un “RESPICUR”, minēts 18. punktā, EU:T:2007:46, 57. punkts). Patērētājam saprotamo vārdisko elementu identificēšana ir būtiska no fonētiskās, vizuālās un konceptuālās līdzības starp konfliktējošajiem apzīmējumiem novērtēšanas viedokļa (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 25. jūnijs, MIP Metro/ITSB – CBT Comunicación Multimedia (“Metromeet”), T‑407/08, Krājums, EU:T:2010:256, 37. un 38. punkts).

               38

               Līdz ar to Apelācijas padome ir pamatoti atzinusi, ka konkrētā sabiedrības daļa identificēs vārdisko elementu “rock” kā vārdu, pat nepastāvot nekādam vizuālam nodalījumam starp šo elementu un pārējiem konfliktējošo apzīmējumu elementiem. Pat ja Vācijas vidusmēra patērētājam nav padziļinātu angļu valodas zināšanu, termins “rock” ir angļu valodas pamatvārds un gan speciālisti, gan patērētāji asociēs terminu “rock” ar vārdu “akmens” (spriedums “REDROCK”, minēts 10. punktā, EU:T:2009:398, 53. punkts).

               39

               Tas pats attiecas uz apstrīdētajā preču zīmē ietverto elementu “red”, ar kuru angļu valodā ir apzīmēta sarkanā krāsa, un, ciktāl tas pieder pie angļu valodas pamata vārdu krājuma, konkrētajai sabiedrības daļai tas būšot tieši saprotams (spriedums “REDROCK”, minēts 10. punktā, EU:T:2009:398, 78. punkts).

               40

               Līdz ar to Apelācijas padome nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka konkrētā sabiedrības daļa sadalīs preču zīmi “REDROCK” divos elementos – “red” un “rock” un ka tā identificēs preču zīmē “KEPROCK” ietverto elementu “rock” kā vārdu, kuram ir konkrēta nozīme.

               41

               Jāpiebilst, ka savā argumentācijā attiecībā uz preču zīmju saimi, kuras kopējais elements ir vārds “rock”, prasītāja atzīst, ka minētajam elementam visās agrākajās preču zīmēs, tostarp preču zīmē “KEPROCK”, ir zināma autonomija, jo, tās ieskatā, šis elements ir sērijveida elements, kas ļauj sabiedrībai asociēt visas šīs preču zīmes ar vienu komerciālo izcelsmi. Līdz ar to tā nevar citā kontekstā lietderīgi apgalvot, ka elements “rock” ir atsevišķs elements, kuru konkrētā sabiedrības daļa var identificēt.

               42

               Visbeidzot no apstrīdētā lēmuma skaidri izriet, ka pēc tam, kad tā bija identificējusi elementu “rock” kā vārdu, kuram ir konkrēta nozīme, Apelācijas padome, veicot salīdzinājumu, ņēma vērā visus konfliktējošos apzīmējumus un ka tā arī konstatēja, ka apzīmējums “KEPROCK” kopumā no fonētiskā un konceptuālā viedokļa tiekot uztverts kā izdomāta vārdiska kombinācija.

               43

               Nekas neliedz Apelācijas padomei vispirms identificēt konfliktējošo apzīmējumu saprotamos elementus, novērtēt to atšķirtspēju un pēc tam salīdzināt minētos apzīmējumus kopumā. Šāda pieeja pilnībā atbilst šī sprieduma 32. un 37. punktā minētajai judikatūrai. Turklāt “atšķirtspējīgo” un “dominējošo” elementu identificēšanai var būt nepieciešams izvērtēt visu preču zīmi veidojošo sastāvdaļu relatīvo atšķirtspēju un tādējādi identificēt elementus ar mazāku atšķirtspēju. Tas neietekmē iespēju vēlākā izvērtēšanas posmā ņemt vērā preču zīmju radīto vispārējo iespaidu.

               44

               Līdz ar to prasītājas arguments par konfliktējošos apzīmējumus veidojošo elementu atsevišķu izvērtēšanu ir jānoraida.

               45

               Otrkārt, ir jāatgādina, ka Apelācijas padome vairākās apstrīdētā lēmuma rindkopās ir pamatojusies uz elementa “rock” aprakstošo raksturu.

               46

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka vismaz daļa no būvmateriāliem, kas ir aptverti ar apstrīdēto preču zīmi, un gandrīz visas preces, kas ir aptvertas ar agrākajām preču zīmēm, ir izgatavotas no izejvielām, kuru pamatā ir akmens, ko, it īpaši to dabiskajā stāvoklī, konkrētā sabiedrības daļa viegli var asociēt ar terminu “rock”, pat saprotot ar to “klinšakmeni” vai “klinti”, kā dēļ tas ir lielākoties aprakstošs (spriedums “REDROCK”, minēts 10. punktā, EU:T:2009:398, 54. punkts)

               47

               Šo konstatējumu nevar apstrīdēt ar prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru terminam “rock” vācu valodā ir citas nozīmes, proti, tas ir mūzikas stila un sieviešu apģērba gabala apzīmējums. Būtībā, lai novērtētu apzīmējuma atšķirtspējīgo vai aprakstošo raksturu, ir jāņem vērā minētā apzīmējuma nozīme, kas attiecas uz aptvertajām precēm vai apzīmē kādu no to īpašībām (spriedumi, 2003. gada 23. oktobris, ITSB/Wrigley, C‑191/01 P, Recueil, EU:C:2003:579, 32. punkts, un “REDROCK”, minēts 10. punktā, EU:T:2009:398, 55. punkts).

               48

               Turklāt šajā lietā terminam “rock” ir arī slavinoša nozīme attiecībā uz aptverto preču un pakalpojumu īpašībām, kas it īpaši attiecas uz būvmateriāliem un būvniecības darbību, jo to var saprast tādējādi, ka tas ietver atsauci uz klinšakmeņu vai citu akmens veidojumu izturīgumu un stabilitāti. Tomēr slavinošam vārdam, kas attiecas uz aptverto preču vai pakalpojumu īpašībām, nav paaugstinātas raksturīgās atšķirtspējas attiecībā uz šīm precēm vai pakalpojumiem (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 16. janvāris, Inter‑Ikea/ITSB – Waibel (“idea”), T‑112/06, EU:T:2008:10, 51. punkts, un “REDROCK”, minēts 10. punktā, EU:T:2009:398, 56. punkts).

               49

               No tā izriet, ka kopējais elements “rock” ir lielākoties aprakstošs un slavinošs attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko aptver konfliktējošie apzīmējumi, un tādējādi tam ir tikai vāja raksturīgā atšķirtspēja, kā to pamatoti ir atzinusi Apelācijas padome.

         Par salīdzinājuma vizuālo aspektu

               50

               Apstrīdētajā lēmumā Apelācijas padome norādīja, ka apzīmējumiem “REDROCK” un “KEPROCK” ir kopēja otrā daļa un burtu skaits. Tomēr apzīmējumu sākuma daļās esot ievērojamas atšķirības un šīm daļām sabiedrība parasti pievēršot papildu uzmanību, un tās šajā gadījumā arī esot konfliktējošo preču zīmju visatšķirtspējīgākās daļas. Kopējais burts “e” preču zīmes “REDROCK” gadījumā un preču zīmes “KEPROCK” gadījumā esot vizuāli atšķirīgs, jo tam esot oriģināla stilizācija. Līdz ar to apzīmējumi vizuāli esot līdzīgi tādā līmenī, kas ir zemāks par vidējo.

               51

               Prasītāja uzskata, ka preču zīmes ir ļoti līdzīgas no vizuālā viedokļa. Tā apgalvo, ka lielajiem burtiem “K” un “R”, kā arī “P” un “D” ir līdzīga struktūra.

               52

               Jānorāda, ka abas preču zīmes sastāv no septiņiem burtiem un tām ir kopēja otrā zilbe “rock”.

               53

               Tomēr ir jākonstatē, ka minēto zilbi konkrētā sabiedrības daļa identificē ar vārdu “rock”, kurš ietver atsauci uz attiecīgo preču un pakalpojumu īpašībām un kuram ir tikai vāja atšķirtspēja.

               54

               Turklāt saskaņā ar judikatūru patērētājs parasti piešķir lielāku nozīmi preču zīmes vārdisko elementu sākuma daļai nekā pārējām daļām (spriedums, 2004. gada 17. marts, El Corte Inglès/ITSB – González Cabello un Iberia Líneas Aéreas de España (“MUNDICOR”), T‑183/02 un T‑184/02, Recueil, EU:T:2004:79, 81. punkts). Turklāt, lai arī ir tiesa, ka konkrētā sabiedrības daļa saprot arī vārdu “red” un saista to ar elementu “rock”, tomēr grafiskais elements – lielā burta “E” stilizēta reprodukcija pelēkā krāsā – atrodas preču zīmes “REDROCK” sākuma daļā.

               55

               Līdz ar to no vizuālā viedokļa konkrētā sabiedrības daļa daudz lielāku vērību pievērš konfliktējošo apzīmējumu sākuma daļām, nevis to kopējam elementam “rock”.

               56

               Tomēr šajā lietā konfliktējošo apzīmējumu sākuma daļā atšķiras divi no trim burtiem, ciktāl tikai lielais burts “E” ir kopējs. Turklāt minētā lielā burta “E” stilizācija un pelēkās krāsas izmantošana vēl jo vairāk attālina apstrīdētās preču zīmes elementa “red” radīto vizuālo priekšstatu no agrākajā preču zīmē ietvertā elementa “kep”.

               57

               Attiecībā uz apgalvoto līdzību starp lielajiem burtiem “K” un “R”, kā arī “P” un “D” ir jākonstatē, ka, ņemot vērā konkrētās sabiedrības daļas īpaši augsto uzmanības pakāpi, tā noteikti pamanīs atšķirību starp šiem burtiem, pat ja tai būtu tikai nepilnīgs priekšstats par agrāko preču zīmi.

               58

               Līdz ar to ir jāapstiprina Apelācijas padomes vērtējums, saskaņā ar kuru attiecīgie apzīmējumi no vizuālā viedokļa ir līdzīgi tādā pakāpē, kas ir zemāka par vidējo, un turklāt ir jāprecizē, ka minētā līdzība ir vāja.

         Par salīdzinājuma fonētisko aspektu

               59

               Attiecībā uz salīdzinājumu no fonētiskā viedokļa no apstrīdētā lēmuma izriet, ka konkrētā Vācijas patērētāju daļa izrunā abas preču zīmes divās zilbēs. Patskaņu secība esot vienāda. Apzīmējums “REDROCK” tiekot uztverts kā angļu valodas vārds, kas sastāv no pamatleksikas vārdiem, un tādēļ attiecīgā preču zīme tiekot izrunāta atbilstoši angļu valodas izrunas noteikumiem. Agrākā Vācijas preču zīme “KEPROCK” tiekot uztverta kā izdomāts izteiciens, un tādēļ tā tiekot izrunāta atbilstoši vācu valodas izrunas noteikumiem. Lai arī nobeiguma daļa tiekot izrunāta ļoti līdzīgi, atšķirīgā sākuma daļa esot skaidri uztverama. Tādējādi no fonētiskā viedokļa preču zīmēm esot vidēja līdzības pakāpe.

               60

               Prasītāja apgalvo, ka nepastāv neviens praktisks iemesls tam, lai vācu valodā runājošie patērētāji izrunātu apstrīdēto preču zīmi atbilstoši angļu valodas izrunas noteikumiem, vienlaicīgi izrunājot agrāko preču zīmi “KEPROCK” atbilstoši vācu valodas izrunas noteikumiem. Vidusmēra patērētājs nesaprotot elementa “rock” nozīmi tādējādi, ka tas atbilst vācu valodas vārdiem “Fels” vai “Gestein”. Tieši pretēji – Vācijas sabiedrība saistot vārdu “rock” ar identisku vācu valodas vārdu, kas nozīmējot “svārki”, vai, domājot angļu valodā, ar vārdu, kas apzīmē konkrētu mūzikas stilu. Tā kā konfliktējošie apzīmējumi tiekot izrunāti atbilstoši vācu valodas izrunas noteikumiem un skaņu “r” un “k”, kā arī “d” un “p” skanējums esot ļoti tuvs, minētie apzīmējumi esot ļoti līdzīgi no fonētiskā viedokļa.

               61

               Jāatgādina, ka konfliktējošajiem apzīmējumiem ir vienāds garums un tiem ir viena un tā pati patskaņu secība. Otrā zilbe, vārds “rock”, arī ir kopējs.

               62

               Savukārt sākuma daļa satur atšķirīgus līdzskaņus.

               63

               Turklāt konkrētā sabiedrības daļa nenoliedzami saprot angļu valodas vārdu “red” un “rock” nozīmi. Tomēr tas neliedz daļai patērētāju izrunāt apstrīdēto preču zīmi atbilstoši vācu valodas izrunas noteikumiem.

               64

               Katrā ziņā pat gadījumā, ja attiecīgie apzīmējumi tiktu izrunāti atbilstoši vācu valodas izrunas noteikumiem, atšķirība starp skaņas “r”, kas vācu valodā ir guturāla, skanējumu un skaņas “k” skanējumu joprojām būtu visai ievērojama. Turklāt, pat ja atšķirība starp līdzskaņu “d” un “p” skanējumu ir nedaudz mazāka, konkrētā sabiedrības daļa var to uztvert.

               65

               Ņemot vērā šos apsvērumus, pat ja vērtējuma pamatā būtu vācu valodas izruna, līdzība starp attiecīgajiem apzīmējumiem ir vidēja no fonētiskā viedokļa, kā to pamatoti ir atzinusi Apelācijas padome.

         Par salīdzinājumu konceptuālo aspektu

               66

               Apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka no konceptuālā viedokļa konkrētā Vācijas patērētāju daļa tūlītēji uztvers to divu pamatleksikas vārdu nozīmi, kas veido preču zīmi “REDROCK”. Līdz ar to šiem patērētājiem apstrīdētā preču zīme asociēšoties ar sarkanas krāsas akmeni. Savukārt preču zīmes “KEPROCK” sākuma daļai neesot konkrētas nozīmes un tādēļ tā tikšot uztverta kā izdomāta vārdiska kombinācija. Tādējādi konfliktējošie apzīmējumi esot atšķirīgi no konceptuālā viedokļa.

               67

               Jāatgādina, ka prasītāja nav izvirzījusi nevienu argumentu attiecībā uz salīdzinājumu no konceptuālā viedokļa.

               68

               Savā spriedumā “REDROCK”, minēts 10. punktā (EU:T:2009:398), Vispārējā tiesa jau nosprieda, ka elementu “rock”, kas veido apstrīdēto preču zīmi, konkrētā sabiedrības daļa, kura saista angļu valodas īpašības vārdu “red” ar angļu valodas lietvārdu “rock”, uztvers kā tādu, kas nozīmē “akmeni”, “pamatiezi” vai “klinti”. Līdz ar to tas kopumā apraksta priekšstatu, ko nosaka šo vārdu nozīme (spriedums “REDROCK”, minēts 10. punktā, EU:T:2009:398, 80. punkts).

               69

               Savukārt preču zīme “KEPROCK” nerada patērētājam nekādu konkrētu priekšstatu, jo elementam “kep” nav konkrētas nozīmes. Līdz ar to, lai arī konkrētā sabiedrības daļa piešķir elementam “rock” noteiktu nozīmi, apzīmējums “KEPROCK” kopumā tiek uztverts kā vārdiska izdomāta kombinācija, kurai nav konkrētas nozīmes.

               70

               Tādējādi ir jākonstatē, ka apzīmējumus “REDROCK” un “KEPROCK” nav iespējams salīdzināt, un tādēļ salīdzinājums no konceptuālā viedokļa šajā lietā paliek neitrāls elements.

               71

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka starp konfliktējošajiem apzīmējumiem pastāv vāja līdzība no vizuālā viedokļa un vidēja līdzība no fonētiskā viedokļa, bet salīdzinājums no konceptuālā viedokļa ir neitrāls.

         Par sajaukšanas iespēju

               72

               Apelācijas padome ir konstatējusi, ka starp apstrīdēto preču zīmi un agrākajām preču zīmēm nepastāv sajaukšanas iespēja.

               73

               Prasītāja apstrīd šo vērtējumu.

         Par sajaukšanas iespēju starp apzīmējumiem “REDROCK” un “KEPROCK”

               74

               Pirmkārt, ir jānorāda, ka agrākās preču zīmes “KEPROCK” atšķirtspēja ir vidēja, kā to pamatoti ir norādījusi Apelācijas padome. Vispārējā tiesa konstatē, ka apzīmējums “KEPROCK” nav īpaši inovatīvs vai uzkrītošs, nedz arī tam ir tāda raksturīgā atšķirtspēja, kas ir augstāka par parasto līmeni. Jāpiebilst, ka prasītāja pati nav identificējusi faktorus, kas pierādītu, ka preču zīmei “KEPROCK” būtu lielāka atšķirtspēja nekā vidusmēra preču zīmei, kurai nav nekādas konkrētas nozīmes. Turklāt prasītāja nav norādījusi, ka preču zīmei “KEPROCK” būtu izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja.

               75

               Otrkārt, ir jāuzsver, ka konkrētās sabiedrības daļas uzmanības pakāpe, iegādājoties attiecīgās preces un pakalpojumus, ir īpaši augsta un ka tā vēlas zināt to komerciālo izcelsmi.

               76

               Treškārt, ir jāatgādina, ka starp konfliktējošajiem apzīmējumiem pastāv vāja līdzība no vizuālā viedokļa un vidēja līdzība no fonētiskā viedokļa, bet apzīmējumu salīdzinājums no konceptuālā viedokļa ir neitrāls.

               77

               Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka konfliktējošo apzīmējumu vizuālajiem, fonētiskajiem un konceptuālajiem aspektiem ne vienmēr ir vienāda nozīme un ka sajaukšanas iespējas visaptverošā vērtējumā ir svarīgi ņemt vērā attiecīgo preču veidu, kā arī analizēt objektīvos apstākļus, kādos preču zīmes var atrasties tirgū (spriedums, 2004. gada 6. oktobris, New Look/ITSB – Naulover (“NLSPORT”, “NLJEANS”, “NLACTIVE” un “NLCollection”), no T‑117/03 līdz T‑119/03 un T‑171/03, Krājums, EU:T:2004:293, 49. punkts).

               78

               Divu preču zīmju fonētiskās līdzības pakāpei ir mazāka nozīme gadījumā, kad preces tiek tirgotas tā, ka parasti konkrētā sabiedrības daļa pirkuma laikā preču zīmi, kura tās aptver, uztver arī vizuāli (spriedumi, 2003. gada 14. oktobris, Phillips‑Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (“BASS”), T‑292/01, Krājums, EU:T:2003:264, 55. punkts, un “idea”, minēts 48. punktā, EU:T:2008:10, 78. un 79. punkts).

               79

               Tā tas ir ar konfliktējošajiem apzīmējumiem aptverto būvmateriālu gadījumā, kuri tiek tirgoti tādā veidā, kas ļauj vidusmēra patērētājam vizuāli uztvert attiecīgas preču zīmes. Tāpat ir jānorāda, ka pirms konkrētās sabiedrības daļas veiktās attiecīgo preču izvēles noteikti tiek veikts šo preču īpašību izvērtējums veikalos vai internetā, jo tā vēlas pārliecināties par to, ka izmantotie materiāli ilgtermiņā izpildīs savas funkcijas ēkā, kurā tie tiks integrēti. Šie apstākļi arī nozīmē, ka konkrētā sabiedrības daļa pirms savas izvēles izdarīšanas vizuāli novērtē preču zīmes radīto priekšstatu.

               80

               Šādos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka starp preču zīmēm “REDROCK” un “KEPROCK”, aplūkojot tās atsevišķi, nepastāv sajaukšanas iespēja, pat saistībā ar precēm, kas ir aptvertas ar abām preču zīmēm un kas ir identiskas. Vidusmēra patērētājs, kuram iegādes brīdī ir īpaši augsta uzmanības pakāpe, uztvers atšķirības starp attiecīgajām preču zīmēm un nedomās, ka preces, kas ir apzīmētas ar konfliktējošajiem apzīmējumiem, nāk no viena un tā paša komerciālā avota.

               81

               Tas pats attiecas uz pakalpojumiem, kas ir aptverti ar preču zīmēm “REDROCK” un “KEPROCK”, attiecībā uz kuriem prasītāja turklāt nav izvirzījusi konkrētus argumentus. Konkrētā sabiedrības daļa nesajauks konfliktējošos apzīmējumus šī sprieduma 74.–76. punktā minēto iemeslu dēļ.

               82

               Līdz ar to būtu lieki izvērtēt prasītājas argumentus, kuru mērķis ir pierādīt, ka saistībā ar atsevišķām precēm līdzība ir lielāka nekā apstrīdētajā lēmumā konstatētā, jo nepastāv nekāda sajaukšanas iespēja pat saistībā ar identiskajām precēm un pakalpojumiem. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka termins “rock” ir lielākoties aprakstošs un slavinošs attiecībā uz visām precēm un slavinošs attiecībā uz pakalpojumiem, kas ir aptverti ar agrākajām preču zīmēm.

         Par sajaukšanas iespēju starp preču zīmi “REDROCK” un pārējām agrākajām preču zīmēm

               83

               Attiecībā uz pārējām agrākajām preču zīmēm Apelācijas padome bija atzinusi, ka ar attālumu starp minētajām preču zīmēm un apzīmējumu “REDROCK” ir pietiekami, lai kompensētu aptverto preču un pakalpojumu identitāti vai līdzību.

               84

               Prasītāja, koncentrējoties tikai uz preču zīmju “REDROCK” un “KEPROCK” salīdzinājumu, kā arī uz tās argumentu par preču zīmju saimi, nav izvirzījusi nevienu konkrētu argumentu attiecībā uz pārējām agrākajām preču zīmēm (“FLEXIROCK”, “FORMROCK”, “FLOOR‑ROCK”, “TERMAROCK”, “KLIMAROCK”, “SPEEDROCK”, “DUROCK”, “SPLITROCK”, “PLANAROCK”, “TOPROCK”, “KLEMMROCK”, “FIXROCK”, “SONOROCK PLUS”, “VARIROCK”, “SONOROCK” un “MASTERROCK”), aplūkojot tās atsevišķi.

               85

               Šajā ziņā attiecībā uz salīdzinājumu no vizuālā viedokļa ir jāprecizē, ka no pārējām agrākajām preču zīmēm tikai preču zīmēm “TOPROCK” un “FIXROCK” ir tāds pats burtu skaits kā preču zīmei “REDROCK”. Tomēr šo preču zīmju sākuma daļas, kurām konkrētā sabiedrības daļa parasti pievērš lielāku uzmanību, kā tas izriet no judikatūras (skat. šī sprieduma 54. punktu), ir pilnībā atšķirīgas, jo neviens no elementos “top” un “fix” ietvertajiem burtiem neatbilst elementam “red”. Turklāt, lai arī agrākās preču zīmes “KLEMMROCK” un “SPEEDROCK” satur burtu “e”, ir jāatgādina, ka pārējā attiecīgo apzīmējumu sākuma daļa pilnībā atšķiras no preču zīmes “REDROCK” sākuma daļas un turklāt minētās agrākās preču zīmes satur deviņus burtus, kamēr preču zīme “REDROCK” satur tikai septiņu burtus. Līdz ar to, ņemot vērā arī preču zīmē “REDROCK” ietverto grafisko elementu, preču zīmēm “TOPROCK”, “FIXROCK”, “SPEEDROCK” un “KLEMMROCK”, no vienas puses, un preču zīmei “REDROCK”, no otras puses, labākajā gadījumā ir tikai vāja līdzība no vizuālā viedokļa, neraugoties uz kopējo elementu “rock”. Tas a fortiori attiecas arī uz pārējām agrākajām preču zīmēm.

               86

               Turpinājumā attiecībā uz salīdzinājumu no fonētiskā viedokļa ir jāpiebilst, ka tikai agrākās preču zīmes “KLEMMROCK” skanējumam ir zināma līdzība ar preču zīmes “REDROCK” skanējumu, ņemot vērā vienādo patskaņu secību un vienādo zilbju skaitu. Tomēr līdzskaņu “k” un “l” apvienojums apzīmējuma sākuma daļā nedaudz apgrūtina izrunu, ko papildina arī dubultā “m” esamība, kas vēl vairāk atšķir šīs preču zīmes izrunu no preču zīmes “REDROCK” izrunas. Līdz ar to fonētiskā līdzība starp “KLEMMROCK” un “REDROCK” labākajā gadījumā ir vāja. Tas a fortiori attiecas arī uz pārējām agrākajām preču zīmēm.

               87

               Visbeidzot attiecībā uz salīdzinājumu no konceptuālā viedokļa ir jāprecizē, ka lielākajā agrāko preču zīmju daļā terminam “rock” ir tāda pati nozīme kā preču zīmes “REDROCK” gadījumā. Tomēr sākuma elementiem “flexi”, “form”, “floor”, “terma”, “klima”, “speed”, “split”, “plana”, “top”, “klemm”, “fix”, “sono”, “vari” un “master” ir pilnīgi atšķirīga nozīme no vārda “red” nozīmes, tādēļ, kopumā ņemot, līdzība no konceptuālā viedokļa starp attiecīgajiem apzīmējumiem labākajā gadījumā ir vāja. Attiecībā uz preču zīmi “DUROCK” ir izdarāms tāds pats secinājums, ja tiek prezumēts, ka Vācijas vidusmēra patērētājs identificēs elementu “dur” kā tādu, kas ietver atsauci uz izturīgumu vai stabilitāti. Citādi – ja tiek pieņemts, ka konkrētā sabiedrības daļa nepiešķir nekādu nozīmi elementam “dur” – konceptuālais salīdzinājums paliktu neitrāls.

               88

               Līdz ar to ir jāsecina, ka, ņemot vērā konkrētās sabiedrības daļas īpaši augsto uzmanības pakāpi, atšķirības, kas nošķir apstrīdēto preču zīmi no agrākajām preču zīmēm “FLEXIROCK”, “FORMROCK”, “FLOOR‑ROCK”, “TERMAROCK”, “KLIMAROCK”, “SPEEDROCK”, “DUROCK”,“SPLITROCK”, “PLANAROCK”, “TOPROCK”, “KLEMMROCK”, “FIXROCK”, “SONOROCK PLUS”, “VARIROCK”, “SONOROCK” un “MASTERROCK”, ir pietiekamas, lai izslēgtu jebkādu sajaukšanas iespēju.

         Par sajaukšanas iespēju, kas varbūtēji izriet no preču zīmju saimes ar kopējo elementu “rock” esamības

               89

               Apstrīdētajā lēmumā Apelācijas padome secināja, ka prasītāja nevar atsaukties uz preču zīmju saimei piešķirto plašāko aizsardzību.

               90

               Prasītāja apgalvo, ka agrākās preču zīmes “KEPROCK”, “FLEXIROCK”, “FORMROCK”, “FLOOR‑ROCK”, “TERMAROCK”, “KLIMAROCK”, “SPEEDROCK”, “DUROCK”, “SPLITROCK”, “PLANAROCK”, “TOPROCK”, “KLEMMROCK”, “FIXROCK”, “SONOROCK PLUS”, “VARIROCK”, “SONOROCK” un “MASTERROCK” veido preču zīmju saimi. Tās ieskatā, vidusmēra patērētājs uzskatīs, ka apstrīdētā preču zīme arī pieder šai sērijai, un līdz ar to – ka ar apstrīdēto preču zīmi aptverto preču komerciālā izcelsme ir viena un tā pati, kas ir uzskatāms par asociēšanas iespēju.

               91

               Jāatgādina, ka asociācijas iespēja ir īpašs sajaukšanas iespējas gadījums, ko raksturo fakts, ka attiecīgās preču zīmes, kuras nav tādas, ko mērķsabiedrība varētu tieši sajaukt, varētu tikt uztvertas kā viena un tā paša īpašnieka divas preču zīmes (skat. spriedumu, 2003. gada 9. aprīlis, Durferrit/ITSB – Kolene (“NU‑TRIDE”), T‑224/01, Recueil, EU:T:2003:107, 60. punkts un tajā minētā judikatūra). Lai šis kritērijs tiktu izpildīts, pieteikumam par spēkā neesamības atzīšanu ir jābūt pamatotam ar vairāku tādu preču zīmju pastāvēšanu, kurām ir kopējas iezīmes, kas tās ļauj uzskatīt par tās pašas preču zīmju saimes vai sērijas daļu (spriedums, 2008. gada 18. decembris, Les Éditions Albert René/ITSB, C‑16/06 P, Krājums, EU:C:2008:739, 101. punkts). Tomēr preču zīmju sērijas vai saimes faktoram ir nozīme tikai tad, ja kopējais elements ir atšķirtspējīgs. Ja šis elements ir aprakstošs, tas nevar radīt sajaukšanas iespēju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2004. gada 6. jūlijs, Grupo El Prado Cervera/ITSB – Héritiers Debuschewitz (“CHUFAFIT”), T‑117/02, Krājums, EU:T:2004:208, 59. punkts).

               92

               Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka uz preču zīmju saimei piešķirto plašāko aizsardzību nevar lietderīgi atsaukties, ja agrāko preču zīmju kopējais elements ir lielākoties aprakstošs attiecībā uz aptvertajām precēm un pakalpojumiem. Termins, kurš ietver atsauci uz minēto preču un pakalpojumu veidu, nevar veidot atšķirtspējīgu preču zīmju saimes pamatkoncepciju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 13. jūlijs, Caixa Geral de Depósitos/ITSB – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (“la Caixa”), T‑255/09, EU:T:2012:383, 82. punkts).

               93

               Jāatgādina, ka elements “rock” ir lielākoties aprakstošs un slavinošs attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ir aptverti ar agrākajām preču zīmēm. Līdz ar to, piemērojot šī sprieduma 91. un 92. punktā minēto judikatūru, tas nevar būt preču zīmes saimes kopējais elements.

               94

               Otrkārt, šo konstatējumu apstiprina 2014. gada 30. janvāra rīkojums Industrias Alen/The Clorox Company (C‑422/12 P, Krājums, EU:C:2014:57, 45. punkts), kurā Tiesa nosprieda, ka konstatējums par sajaukšanas iespējas esamību starp preču zīmēm “CLOROX” un “CLORALEX” nenozīmē, ka agrākās preču zīmes īpašniekam ir jāatzīst monopoltiesības uz elementu “clor”, kas ir lielākoties aprakstošs attiecībā uz konkrētajām precēm, jo sajaukšanas iespējas esamība nosaka vienīgi aizsardzību attiecībā uz konkrētu elementu kombināciju, tomēr neaizsargājot šajā kombinācijā ietverto aprakstošo elementu kā tādu.

               95

               Tomēr tādas preču zīmju saimes atzīšana, kurā ir ietverts sērijveida elements “rock”, tieši radītu elementa “rock” monopolizēšanu, kurš ir lielākoties aprakstošs un slavinošs attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ir aptvertas ar agrākajām preču zīmēm. Aizsardzība, kas ir palielināta ar preču zīmju saimes pastāvēšanas atzīšanu, nozīmētu, ka praksē neviens cits saimnieciskās darbības subjekts nevarētu reģistrēt preču zīmi, kas ietver elementu “rock”, un tam attiecīgā gadījumā pat varētu tikt aizliegts izmantot šo elementu tā reklāmas saukļos un materiālos. Šāds brīvas konkurences ierobežojums, kas izrietētu no angļu valodas pamattermina rezervēšanas vienam vienīgam saimnieciskās darbības subjektam, nevar tikt pamatots ar vēlmi kompensēt agrāko preču zīmju īpašnieka radošos centienus vai centienus reklāmas jomā. Ja runa nav par izmantošanas rezultātā iegūtu atšķirtspēju, komercvērtība, kas ir šai iepriekš minētajai rezervēšanai, nav šādu īpašnieka centienu rezultāts, bet tikai tā vārda nozīmes rezultāts, kas atbilst attiecīgajai valodai, kurā ir ietverta atsauce uz attiecīgajām precēm un pakalpojumiem.

               96

               Treškārt, prasītāja nevar lietderīgi atsaukties uz 2010. gada 27. aprīļa spriedumu UniCredito Italiano/ITSB – Union Investment Privatfonds (“UNIWEB”) (T‑303/06 un T‑337/06, EU:T:2010:160). Šajā spriedumā Vispārējā tiesa būtībā uzsvēra sērijveida elementa “uni” atšķirtspēju attiecībā uz aptvertajiem pakalpojumiem un atzina, ka šai atšķirtspējai bija tāda pakāpe, ka attiecīgais elements pats par sevi varēja radīt konkrētajai sabiedrības daļai tiešu asociāciju ar attiecīgo sēriju (spriedums “UNIWEB”, minēts iepriekš, EU:T:2010:1601, 35., 38. un 39. punkts). Tomēr šajā lietā šādas atšķirtspējas pakāpes nav.

               97

               Elementam “uni” nenoliedzami ir nozīme no Vācijas vidusmēra patērētāja viedokļa, bet to nevar tieši salīdzināt ar finanšu pakalpojumiem, it īpaši ar ieguldījumu fondiem, kurus lietā, kurā tika taisīts spriedums “UNIWEB”, minēts 96. punktā (EU:T:2010:160), aptvēra agrākās preču zīmes. Savukārt šajā lietā norādītais elements “rock” ietver atsauci uz agrāko preču zīmju aptverto būvniecības materiālu un pakalpojumu īpašībām. Līdz ar to, tā kā faktiskais konteksts šajā izšķirošajā aspektā ir atšķirīgs, iepriekš minētajā spriedumā īstenotais risinājums nevar tikt transponēts šajā lietā.

               98

               No tā izriet, ka, tā kā šajā lietā elements “rock” ir lielākoties aprakstošs un slavinošs attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ir aptverti ar agrākajām preču zīmēm, tas nevar veidot preču zīmju saimes kopējo pamatkoncepciju.

               99

               Pilnības labad ir jākonstatē, ka prasītāja katrā ziņā nav iesniegusi pierādījumus par tādu pietiekama skaita preču zīmju faktisku izmantošanu, kas varētu veidot preču zīmju saimi.

               100

               Saskaņā ar judikatūru preču zīmes faktisko izmantošanu nevar pierādīt ar varbūtībām vai pieņēmumiem, bet tā ir jābalsta uz konkrētiem un objektīviem pierādījumiem par efektīvu un pietiekamu preču zīmes izmantošanu attiecīgajā tirgū (spriedumi, “VITAKRAFT”, minēts 37. punktā, EU:T:2004:292, 28. punkts, un 2009. gada 30. novembris, Esber/ITSB – Coloris Global Coloring Concept (“COLORIS”), T‑353/07, EU:T:2009:475, 24. punkts).

               101

               Tomēr šajā lietā pierādījumus par faktisko izmantošanu, ko prasītāja bija iesniegusi ITSB, veido ar zvērestu apliecināts paziņojums un katalogi, kuros ir ietvertas ar agrākajām preču zīmēm aptvertās preces.

               102

               Līdz ar to, kā pamatoti ir norādījusi Apelācijas padome, prasītāja nav iesniegusi neatkarīgus pierādījumus, kā, piemēram, tirgus pētījumus, rēķinus vai skaitlisku informāciju par reklāmu, kas varētu pamatot ar zvērestu apliecinātajā paziņojumā minētos skaitļus. Turklāt katalogi apliecina tikai agrāko preču zīmju pastāvēšanu, nenorādot izplatīto apjomu un laikposmus, kuros šī izplatīšana ir notikusi.

               103

               Tādējādi prasītāja nav iesniegusi konkrētus un objektīvus pierādījumus, ar kuriem būtu iespējams pierādīt faktisku un pietiekamu visu agrāko preču zīmju izmantošanu vai vismaz pietiekami liela skaita šo agrāko preču zīmju izmantošanu, ko jau varētu kvalificēt kā preču zīmju saimi. Tomēr šāda pierādīšana ir paredzēta judikatūrā par preču zīmju saimi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 23. februāris, Il Ponte Finanziaria/ITSB – Marine Enterprise Projects (“BAINBRIDGE”), T‑194/03, Krājums, EU:T:2006:65, 126. un 127. punkts).

               104

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasītājas argumenti par varbūtējo preču zīmju saimes esamību ir jānoraida.

               105

               Līdz ar to vienīgais prasītājas izvirzītais pamats ir jānoraida un tādējādi ir jānoraida arī prasība kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               106

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Deutsche Rockwool Mineralwoll GmbH & Co. OHG sedz tiesāšanās izdevumus.

                           Berardis

                           Czúcz

                           Popescu

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 8. jūlijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – čehu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1997. gada 20. februārī. # Intelligente Systemen, Database toepassingen, Elektronische diensten BV (IDE) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Šķīrējklauzula. # Lieta C-114/94.


Tiesas spriedums 1988. gada 12. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta 326/87.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 30.septembrī.#EMI Group Ltd pret The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: VAT and Duties Tribunal, London Tribunal Centre - Apvienotā Karaliste.#Sestā PVN direktīva - 5. panta 6. punkta otrais teikums - Paraugu jēdziens - Jēdziens "mazas vērtības dāvanas" - Mūzikas ieraksti - Izsniegšana bez maksas reklāmas nolūkos.#Lieta C-581/08.

text:
      Lieta C‑581/08
      EMI Group Ltd
      pret
      The Commissioners of Her Majesty’s Revenue and Customs
      (VAT and Duties Tribunal, London Tribunal Centre lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 5. panta 6. punkta otrais teikums – Paraugu jēdziens – Jēdziens “mazas vērtības dāvanas” – Mūzikas ieraksti – Izsniegšana bez maksas reklāmas nolūkos
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Ar
            nodokli apliekami darījumi – Bez maksas izsniegtas uzņēmuma preces izmantošana – Mazas vērtības dāvanu un paraugu izslēgšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 5. panta 6. punkta otrais teikums)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Ar
            nodokli apliekami darījumi – Bez maksas izsniegtas uzņēmuma preces izmantošana – Mazas vērtības dāvanu un paraugu izslēgšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 5. panta 6. punkta otrais teikums)
      3.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Ar
            nodokli apliekami darījumi – Bez maksas izsniegtas uzņēmuma preces izmantošana – Mazas vērtības dāvanu un paraugu izslēgšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 5. panta 6. punkta otrais teikums)
      1.        “Paraugs” Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 5. panta 6. punkta
         otrā teikuma izpratnē ir preces piemērs, kura mērķis ir veicināt šīs preces pārdošanu un kas ļauj novērtēt šīs preces raksturojumu
         un īpašības, gala patērēšanai esot tikai tādā gadījumā, ja tā ir raksturīga šādiem reklāmas pasākumiem. Valsts tiesiskajā
         regulējumā šo jēdzienu nevar vispārīgi ierobežot, to attiecinot tikai uz tādiem paraugiem, kas ir izsniegti formātā, kāds
         nav pieejams pārdošanai, vai tikai uz pirmo eksemplāru identisku piemēru sērijā, ko ir izsniedzis nodokļa maksātājs vienam
         un tam pašam saņēmējam, ja vien šis tiesiskais regulējums neļauj ņemt vērā pārstāvētās preces raksturu un īpašo komerciālo
         kontekstu katram darījumam, kura ietvaros šie piemēri tiek izsniegti. Paraugu saņēmēja kā nodokļa maksātāja statusam šajā
         gadījumā nav nozīmes.

      It īpaši mūzikas ieraksti, kas tiek izplatīti bez maksas reklāmas pasākumu ietvaros, var tikt uzskatīti par precēm, kas izsniegtas
         kā paraugi, pat tad, ja tās ir identiskas laišanai tirgū gatavai gala precei. Gadījumā, kad šāds ieraksts tiek izsniegts personai
         ar mērķi, lai viņa nodrošinātu tā reklamēšanu sabiedrībai savu darba pienākumu ietvaros, šī persona ierakstu var pilnībā novērtēt
         tikai tad, ja tai ir iespēja noklausīties visu šī ieraksta saturu, kāds tas tiks izplatīts tirgū. Tas, ka preces var tikt
         nodotas kā paraugi personai, kas nav potenciālais vai faktiskais preces, kuru šis paraugs pārstāv, pircējs, nav pretrunā Sestās
         direktīvas 5. panta 6. punkta otrajam teikumam, ja vien šāda nodošana atbilst paraugu izplatīšanas mērķiem. Šajā ziņā mākslas
         preču jomā jaunu darbu bezmaksas paraugu nodošana starpniekam, kura uzdevums ir kritiski novērtēt pēdējo minēto kvalitāti
         un kurš līdz ar to var ietekmēt preces izplatību tirgū, tādam kā žurnālists vai radio pārraides vadītājs, balstās uz reklamēšanas
         mehānismu, kurā parauga izmantošana ir reklamēšanas un novērtēšanas procesa sastāvdaļa.

      Turklāt attiecībā uz īpašo ar mākslas jomu saistīto mūzikas ierakstu izplatīšanas praksi, izsniedzot ļoti lielu skaitu ieraksta
         eksemplāru “plugger”, var būt nepieciešams vairākus šī ieraksta eksemplārus nodot starpniekiem, lai viņi pēc tam tos varētu
         nodot personām, kas ir mērķauditorija, ņemot vērā viņu iespējas veicināt mūzikas ieraksta pārdošanu. Tā mūzikas ierakstu gadījumā
         CD kritiskas novērtēšanas un reklamēšanas nolūkā var būt nepieciešams vairākus CD eksemplārus nodot starpniekiem, lai viņi pēc tam tos varētu nodot personām, kas ir mērķauditorija, ņemot vērā viņu iespējas
         veicināt mūzikas ieraksta pārdošanu. Tikai faktu, ka nodoto eksemplāru skaits var sasniegt vairākus simtus vienību gadījumā,
         ja mūzikas ierakstu ražošanas un pārdošanas aģentūra izmanto “pluggers”, lai izplatītu savu jauno ierakstu eksemplārus, pašu
         par sevi nevar uzskatīt par pretēju mērķim, kāds ir izņēmumam attiecībā uz paraugiem, tiktāl, ciktāl šis eksemplāru skaits
         ir saistīts ar pārstāvētās preces raksturu, kā arī izmantošanu, kāda “plugger” kā starpniekam ir jāveic, un tas ir jāizvērtē
         iesniedzējtiesai. Tāpat iespēja, ka “plugger” tā vietā, lai izplatītu viņa rīcībā nodotās mūzikas ierakstu bezmaksas kopijas
         iepriekš noteiktiem saņēmējiem, tos izmanto ļaunprātīgi, piemēram, palaižot tās parastā pārdošanas apritē, pati par sevi nevar
         ietekmēt minēto bezmaksas kopiju kvalificēšanu par paraugiem. Taču, lai pilnībā nodrošinātu Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta
         otrajā teikumā paredzētā izņēmuma robežu ievērošanu, dalībvalstis var prasīt nodokļa maksātājiem, kas izplata paraugus sava
         uzņēmuma vajadzībām, ievērot piesardzību, lai novērstu šo paraugu ļaunprātīgas izmantošanas risku. Gadījumā, ja paraugu nodošana
         tomēr nozīmē galīgo patēriņu, kas nav raksturīgi ar paraugiem pārstāvētās preces vērtējumam, šāds patēriņš ir uzskatāms par
         ļaunprātīgu izmantošanu.

      (sal. ar 29.–31., 35.–40. un 53. punktu un rezolutīvās daļas 1) un 4) punktu)
      2.        Jēdziens “mazas vērtības dāvanas” Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
         nodokļiem, 5. panta 6. punkta otrā teikuma izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu,
         kurā attiecībā uz dāvanām, kas pasniegtas vienai un tai pašai personai 12 mēnešu laikā vai kas ir daļa no dāvanu sērijas vai
         secīgām dāvanām, maksimālais naudas summas apmērs ir noteikts GBP 50.

      Dalībvalstīm ir noteikta rīcības brīvība attiecībā uz 5. panta 6. punkta otrā teikuma interpretāciju, ja vien tās ievēro attiecīgās
         normas mērķi un vietu Sestās direktīvas sistēmā. Šajā ziņā fakts, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir noteikts šāds maksimālais
         naudas summas apmērs, nepārsniedz šo rīcības brīvību. Tas pats attiecas uz normu, saskaņā ar kuru šāds slieksnis ir kumulatīvi
         piemērojams dāvanām, kas nodotas vienai un tai pašai personai 12 mēnešu periodā vai kas ir daļa no dāvanu sērijas vai secīgām
         dāvanām. Šādi sliekšņi atbilst Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta mērķiem, vienlaikus neatņemot izņēmumam, kāds šajā pantā
         ir paredzēts attiecībā uz mazas vērtības dāvanām, lietderīgo iedarbību.

      (sal. ar 42., 44. un 45. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Sestās direktīvas par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 5. panta 6. punkta otrais teikums
         nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēta prezumpcija, saskaņā ar kuru preces, kas ir “mazas vērtības dāvanas”
         šīs tiesību normas izpratnē un kuras nodokļa maksātājs ir nodevis dažādām personām, kurām ir kopīgs darba devējs, ir jāuzskata
         par nodotām vienai un tai pašai personai.

      Preces, kas tiek pasniegta kā “mazas vērtības dāvana”, kvalifikācija ir atkarīga no tā, kas ir devēja paredzētais gala saņēmējs,
         un darba attiecības starp saņēmēju un tā darba devēju vai fakts, ka vairākiem saņēmējiem ir kopīgs darba devējs, neietekmē
         šo kvalifikāciju.

      (sal. ar 49. un 50. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 30. septembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – 5. panta 6. punkta otrais teikums – Paraugu jēdziens – Jēdziens “mazas vērtības dāvanas” – Mūzikas ieraksti – Izsniegšana bez maksas reklāmas nolūkos
      Lieta C‑581/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko VAT and Duties Tribunal, London Tribunal Centre (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 17. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 29. decembrī,
         tiesvedībā

      EMI Group Ltd
      pret
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents) un D. Švābi [D. Šváby],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 21. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        EMI Group Ltd vārdā – R. Kordara [R. Cordara], QC, un P. Kī [P. Key], barrister,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – L. Sīboruts [L. Seeboruth], pārstāvis, kam palīdz P. Mantls [P. Mantle], barrister,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un M. Afonso [M. Afonso], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 15. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt jēdzienus “paraugi” un “mazas vērtības dāvanas”, kas ir ietverti
         Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
         nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā
         direktīva”), 5. panta 6. punkta otrajā teikumā.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp EMI Group Ltd (turpmāk tekstā – “EMI”) un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs [Viņas Augstības Ienākumu un muitas dienestu] (turpmāk tekstā – “Commissioners”) saistībā ar EMI pieteikumu atmaksāt summas, kuras tā bija kļūdaini maksājusi kā pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”) laika
         posmā no 1987. gada aprīļa līdz 2003. gada jūnijam par vairākām personām izsniegtām mūzikas ierakstu bezmaksas kopijām ar
         mērķi reklamēt šos mūzikas ierakstu izlaidumus, un saistībā ar Commissioners prasību, lai EMI samaksā PVN par šādu kopiju izsniegšanu laika posmā no 2003. gada jūlija līdz 2004. gada decembrim.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Sestās direktīvas 2. pantā ir noteikts:

      “[PVN] jāmaksā:
      1.      Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas;

      2.      Par preču ievešanu.”
      4        Sestās direktīvas 5. panta 6. punktā ir noteikts:

      “Ja nodokļa maksātājs savām vai tā personāla privātajām vajadzībām lieto preces, kas veido tā uzņēmējdarbībā ieguldīto līdzekļu
         daļu, vai arī šīs preces nodod bez maksas, vai, plašākā nozīmē, ja tās izmanto citiem mērķiem nekā savas uzņēmējdarbības vajadzībām,
         tad tādā gadījumā, ja [PVN] attiecīgajām precēm vai to sastāvdaļām bijis pilnīgi vai daļēji atskaitāms, šādu lietojumu uzlūko
         par piegādēm par atlīdzību. Savukārt šādi neuzlūko to, ka šīs preces izmanto, lai dotu paraugus vai mazas vērtības dāvanas
         nodokļa maksātāja uzņēmējdarbības vajadzībām.”

      5        Sestā direktīva ir atcelta ar Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa
         sistēmu (OV L 347, 1. lpp.), kuras 16. panta 2. punkts ir formulēts līdzīgi Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrajam teikumam.

       Valsts tiesiskais regulējums
      6        Atbilstošās valsts tiesību normas ir ietvertas 1994. gada Likuma par PVN (Value Added Tax Act 1994) 5. panta 1. punktā un minētā likuma 4. pielikuma 5. punkta 1., 2., 2 ZA un 3. apakšpunktā, kas vairākkārt pamata lietas
         faktu rašanās laikā ir tikuši grozīti.

      7        Saskaņā ar to pašreizējo versiju šajos noteikumos būtībā ir paredzēts, ka uzņēmuma – nodokļa maksātāja preču nodošana vai
         cesija par atlīdzību vai bez atlīdzības tiek uzskatīta par piegādi, kas apliekama ar PVN, izņemot darījumu dāvanas un paraugu
         izsniegšanu. Attiecībā uz dāvanām izņēmums ir iespējams ar nosacījumu, ka to vērtība attiecībā uz personu un attiecībā uz
         vienu gadu nepārsniedz GBP 50. Līdz 2003. gada oktobrim šis izņēmums neattiecās uz regulārām dāvanām. Runājot par paraugiem,
         tikai pirmajam paraugam ir piešķirams atbrīvojums, ja vienai un tai pašai personai tiek izsniegti vairāki identiski paraugi.
         Līdz 1993. gada jūlijam atbrīvojums bija piemērojams tikai attiecībā uz rūpnieciskiem paraugiem, kas izsniegti tādā formā,
         kādā tie parasti netiek piedāvāti pārdošanai.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      8        EMI ir saskaņā ar Anglijas tiesībām dibināta sabiedrība, kas darbojas mūzikas ierakstu ražošanas un pārdošanas, kā arī mūzikas
         izdevniecības jomā. Kopš 1987. gada EMI reklamē jaunus ierakstus, izsniedzot šo ierakstu bezmaksas kopijas vinila ierakstu, kasešu un kompaktdisku (turpmāk tekstā
         – “CD”) formātā dažādām personām, kuras spēj novērtēt ieraksta komerciālo kvalitāti un ietekmēt reklāmas, kāda tiek veltīta māksliniekiem,
         mērogu.

      9        Kā daļa no šīs reklāmas stratēģijas šādas bezmaksas kopijas tiek izplatītas tostarp personām, kas strādā ar preses izdevumiem,
         radio stacijās, ar televīzijas pārraidēm, reklāmas aģentūrās, mazumtirdzniecības vietās vai kinoteātros. Tāpat EMI izmanto arī aģentus, sauktus par “pluggers”, – personas, kuras reklamē ierakstus audiovizuālajos medijos un presē un izplata
         tos bez maksas savām kontaktpersonām – mērķauditorijai, kas ir norādīta īpaši izveidotos sarakstos katra jauna CD iznākšanai.

      10      Šajā nolūkā EMI izdod mūzikas ierakstus dažādos formātos, proti, kā izplatīšanai pirms albuma iznākšanas paredzētus ierakstāmus CD ar digitālu ūdenszīmi, uz kuriem ir saņēmēja vārds un kuri ļauj noteikt iespējamo kopiju izcelsmi, kā ierakstāmus CD bez ūdenszīmes, kas tiek izplatīti baltā kartona apvākā pirms albuma iznākšanas, kā CD paraugus bez ūdenszīmes, kas tiek izplatīti kartona apvākā un ietver tādu pašu zīmējumu, kāds ir uz galvenā albuma, kuru
         paredzēts pārdot sabiedrībai, vai kā pabeigtus CD to galīgajā formātā, kuri ir paredzēti pārdošanai. Uz pēdējiem minētajiem ir uzlīme ar uzrakstu “Kopija reklāmas nolūkos;
         nav paredzēta pārdošanai”. Uz pārējiem ierakstu formātiem, kas tiek izplatīti reklāmas nolūkos, ir norādīts, ka likumīgās
         īpašuma tiesības pieder EMI.

      11      Saskaņā ar lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu apmēram 90 % no reklāmai paredzētajiem CD tiek nosūtīti konkrēti norādītām personām; galvenais izņēmums attiecas uz nosūtīšanu personām, kas ir norādītas pēc to ieņemamā
         amata universitātēs vai citās augstākās izglītības iestādēs. Mūzikas ierakstu bezmaksas kopiju potenciālie saņēmēji, kurus
         EMI uzskata par ietekmīgiem mūzikas jomā, pavisam kopā ir gandrīz 7000. Reklamējot konkrētu ierakstu, tiek izveidots īpašs saraksts
         ar 200–500 saņēmējiem. Tajā ir ietverti to personu vārdi, kuras tiek uzskatītas par visietekmīgākajām konkrētā mūzikas stila
         ieraksta pārdošanas veicināšanā. Neilgi pirms jauna ieraksta laišanas tirgū EMI pavisam izplata 2500–3750 bezmaksas kopijas. Runājot par “plugger”, viens “plugger” var saņemt līdz pat 600 bezmaksas kopijām
         tālākai izplatīšanai. Taču vairākām personām, kas strādā vienā un tajā pašā uzņēmumā, piemēram, BBC, kopijas var tikt nosūtītas arī atsevišķi.

      12      No 1987. gada aprīļa līdz 2003. gada jūnijam EMI maksāja PVN par mūzikas ierakstiem, kas tika izplatīti iepriekš aprakstītajos apstākļos. Vēlāk, uzskatot, ka valsts tiesību
         akti nav saderīgi ar Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otro teikumu, saskaņā ar kuru par šādu izplatīšanu PVN nav jāmaksā,
         EMI iesniedza Commissioners pieteikumu atmaksāt summas, kas samaksātas kā PVN saistībā ar šo izplatīšanu. Tā kā Commissioners noraidīja šo atmaksas pieteikumu, EMI cēla prasību iesniedzējtiesā.

      13      Turklāt, tā kā sākot ar 2003. gada jūliju EMI pārstāja deklarēt PVN par CD bezmaksas izplatīšanu reklāmas nolūkos, Commissioners tai nosūtīja nodokļu paziņojumu saistībā ar šo izplatīšanu laika posmā no 2003. gada jūlija līdz 2004. gada decembrim, par
         kuru EMI iesniedzējtiesā tāpat cēla prasību, kas vēlāk tika apvienota ar pirmo prasību.

      14      Šādos apstākļos VAT and Duties Tribunal [PVN un nodokļu tiesa], London Tribunal Centre nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Kā šīs lietas apstākļu kontekstā ir jāinterpretē Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrais teikums?
      2)      Konkrētāk, kādas ir “parauga” būtiskās pazīmes Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrā teikuma izpratnē?
      3)      Vai dalībvalsts var ierobežot Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrajā teikumā minētā jēdziena “paraugs” interpretāciju,
         to interpretējot kā:

      a)      rūpniecisku paraugu, kas uzņēmuma esošam vai potenciālam klientam tiek dāvināts formātā, kāds parasti nav pieejams pārdošanā
         sabiedrībai (līdz 1993. gadam);

      b)      tikai vienu vai tikai pirmo no vairākiem paraugiem, ko viena persona ir iedevusi vienam un tam pašam saņēmējam, ja šie paraugi
         ir identiski vai arī viens no otra būtiski neatšķiras (pēc 1993. gada)?

      4)      Vai dalībvalsts var ierobežot Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrajā teikumā minētās “mazas vērtības dāvanas” interpretāciju
         tādējādi, lai izslēgtu:

      a)      tādas preces dāvinājumu, kas veido daļu no vienai personai regulāri nodotu dāvanu sērijas vai virknes (līdz 2003. gada oktobrim);
      b)      jebkādas darījumu dāvanas vienai un tai pašai personai 12 mēnešu laika posmā, kuru kopējā vērtība pārsniedz GBP 50 (sākot
         ar 2003. gada oktobri)?

      5)      Vai gadījumā, ja atbilde uz [trešā jautājuma otro daļu] vai jebkuru [ceturtā jautājuma] daļu ir apstiprinoša un ja nodokļa
         maksātājs dod līdzīgu vai identisku mūzikas ieraksta dāvanu divām vai vairākām personām viņu personīgo īpašību dēļ, jo tās
         ļauj ietekmēt attiecīgā mākslinieka atpazīstamības pakāpi, dalībvalsts var uzskatīt, ka šīs preces ir nodotas vienai un tai
         pašai personai, tāpēc vien, ka šīs personas nodarbina viens un tas pats darba devējs?

      6)      Vai fakts, ka saņēmējs pats vai viņa darba devējs ir pilnvērtīgs nodokļa maksātājs, kurš varētu (vai būtu varējis) atskaitīt
         jebkuru priekšnodokli, kas samaksāts par tādu preču nodošanu, kas ir paraugi, var ietekmēt atbildes uz [pirmo līdz piekto
         jautājumu]?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz paraugu jēdzienu, kā arī par otro un trešo jautājumu
      15      Ar savu pirmo jautājumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz paraugu jēdzienu, kā arī ar otro un trešo jautājumu, kas ir jāapskata
         kopā, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kā ir jāinterpretē jēdziens “paraugi” Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrā teikuma
         izpratnē, it īpaši, vai šis jēdziens ietver tikai tās preces, kas tiek izsniegtas pārdošanā nepieejamā formātā, un tikai identisku
         preču, kas izsniegtas vienam un tam pašam saņēmējam, sērijas pirmo eksemplāru.

      16      Uzreiz ir jākonstatē, ka Sestā direktīva neietver nekādu minētā jēdziena definīciju. Tāpēc, interpretējot šo jēdzienu, ir
         jāņem vērā Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrā teikuma formulējums, konteksts un mērķi (šajā ziņā skat. 2008. gada 6. marta
         spriedumu lietā C‑98/07 Nordania Finans un BG Factoring, Krājums, I‑1281. lpp., 17. punkts un tajā minētā judikatūra).

      17      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka minētā 5. panta 6. punkta pirmajā teikumā dažas darbības, par kurām nodokļa maksātājs nesaņem
         faktisku atlīdzību, pielīdzina preču piegādei, ko veic par maksu, un par to saskaņā ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu
         ir jāmaksā PVN. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru minētās normas mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi starp nodokļa maksātājiem,
         kuri izmanto preces savām vai sava personāla vajadzībām, no vienas puses, un gala patērētājiem, kuri iegādājas šī paša veida
         preci, no otras puses (skat. it īpaši 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā C‑412/03 Hotel Scandic Gåsabäck, Krājums, I‑743. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

      18      Kā norādījusi Vācijas valdība, Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta pirmajā teikumā minētā lietojuma aplikšanas ar nodokli
         mērķis ir izvairīties no situācijām, kad ar nodokli netiek aplikts galīgais patēriņš.

      19      Minētā 5. panta 6. punkta otrais teikums ir izņēmums šim noteikumam, jo tajā tomēr nav paredzēts aplikt ar nodokli lietošanu
         uzņēmuma vajadzībām, izsniedzot mazas vērtības dāvanas vai paraugus (šajā ziņā skat. 1999. gada 27. aprīļa spriedumu lietā
         C‑48/97 Kuwait Petroleum, Recueil, I‑2323. lpp., 23. punkts).

      20      Tādējādi Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrā teikuma formulējums, lai tas negatīvi neietekmētu 5. panta 6. punkta pirmā
         teikuma mērķus, ir jāinterpretē šauri, vienlaikus rūpējoties par to, lai izņēmums attiecībā uz paraugiem un mazas vērtības
         dāvanām nezaudētu savu lietderīgo iedarbību (pēc analoģijas skat. 2004. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑284/03 Temco Europe, Krājums, I‑11237. lpp., 17. punkts, un 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑434/05 Horizon College, Krājums, I‑4793. lpp., 16. punkts).

      21      Ņemot vērā neiespējamību visaptverošā un izsmeļošā definīcijā aptvert ļoti dažādo preču, kas var būt ar PVN apliekamu darījumu
         priekšmets, neierobežoto skaitu un ņemot vērā katra darījuma individuālo komerciālo kontekstu, kādā nodokļa maksātājs šīs
         preces var izplatīt kā paraugus, vērtējums ir jāveic divos posmos. Tādējādi ir jāpārbauda, pirmkārt, vai attiecīgo preču izplatīšana
         atbilst būtiskam raksturojumam, kas ir kopīgs visiem paraugiem, un, otrkārt, īpašie apstākļi, kādos nodokļa maksātājs tās
         izplata.

      22      Attiecībā uz pirmo aspektu ir jāteic, ka izņēmuma, kas izklāstīts Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrajā teikumā attiecībā
         uz “izmanto[šanu], lai dotu paraugus [..]”, mērķis ir atspoguļot komerciālo realitāti, saskaņā ar kuru paraugu izsniegšana
         tiek īstenota, lai reklamētu preci, kuras paraugi ir piemēri, kas ļauj novērtēt šīs preces kvalitāti un pārbaudīt, vai šai
         precei piemīt īpašības, kādas meklē potenciālais vai esošais pircējs.

      23      Turklāt, ņemot vērā Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta pirmo teikumu, izņēmuma attiecībā uz “paraugiem” mērķis nav atbrīvot
         no PVN tādu preču piegādi, kuras mērķis ir apmierināt patērētāja vajadzības attiecībā uz konkrēto preci.

      24      Attiecībā uz otro aspektu, pirmkārt, ir jāizanalizē jautājums par to, vai paraugu jēdzienu var ierobežot tikai ar precēm,
         kas tiek izsniegtas formātā, kāds parasti nav pieejams pārdošanā sabiedrībai.

      25      No šī sprieduma 23. punkta izriet, ka Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrajā teikumā ietvertā izņēmuma mērķis var būt
         tādu preču atbrīvošana no PVN, kas tiek izmantotas galīgam patēriņam, tikai tad, ja šis galīgais patēriņš ir raksturīgs šādiem
         reklāmas pasākumiem.

      26      Tātad preces, kas tiek izplatītas kā paraugi, kuri ir identiski laišanai tirgū gatavai gala precei, patiešām var tikt izmantotas
         gala patēriņam.

      27      Taču šis apstāklis, ņemot vērā, ka vairākos gadījumos piemēru, kas atbilst precei tās gala formātā, izplatīšana ir nepieciešams
         vērtēšanas procesa priekšnoteikums, nevar pamatot minētā izņēmuma piemērošanu attiecībā tikai uz tādiem paraugiem, kas ietver
         no pārstāvētās preces atšķirīgus piemērus.

      28      Jākonstatē, ka, lai izsniegtās preces novērtētu kā “paraugus”, šīm precēm ir jāietver visas būtiskās to pārstāvētās preces
         galīgajā formātā pazīmes. Taču, kaut arī piemēri dažos gadījumos var ietvert visas būtiskās pārstāvētās preces pazīmes, tiem
         neesot preces galīgajā formātā, citos gadījumos atkarībā no šīs preces rakstura var izrādīties nepieciešams, ka šie paraugi
         pilnībā atbilst gala precei, lai šīs pazīmes būtu redzamas potenciālajam vai esošajam pircējam.

      29      Sevišķi tas attiecas uz precēm mākslas jomā, it īpaši tādiem CD kā pamata lietā, kuri, lai saņēmējs tos varētu pilnībā novērtēt, ir jāizplata gala formātā. Gadījumā, kad CD tiek izsniegts personai ar mērķi, lai viņa nodrošinātu tā reklamēšanu sabiedrībai savu darba pienākumu ietvaros, šī persona
         CD var pilnībā novērtēt tikai tad, ja tai ir iespēja noklausīties visu CD saturu, kāds tas tiks izplatīts tirgū.

      30      Attiecībā, otrkārt, uz jautājumu par to, vai paraugu jēdziens nozīmē, ka pirmais paraugu saņēmējs ir to pārstāvētās preces
         potenciālais vai esošais pircējs, ir jākonstatē, ka tas, ka preces var tikt nodotas kā “paraugi” personai, kas nav pircējs,
         nav pretrunā Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrajam teikumam, ja vien šāda nodošana atbilst šī sprieduma 22. punktā
         izklāstītajiem paraugu izplatīšanas mērķiem.

      31      It īpaši jānorāda, ka mākslas preču jomā jaunu darbu bezmaksas paraugu nodošana starpniekam, kura uzdevums ir kritiski novērtēt
         pēdējo minēto kvalitāti un kurš līdz ar to var ietekmēt preces izplatību tirgū, tādam kā žurnālists vai radio pārraides vadītājs,
         balstās uz reklamēšanas mehānismu, kurā parauga izmantošana ir reklamēšanas un novērtēšanas procesa sastāvdaļa.

      32      Treškārt, ņemot vērā īpašo – ar jomu pamata lietā saistīto – mūzikas ierakstu reklamēšanas praksi izsniegt vairākus eksemplārus
         “plugger”, iesniedzējtiesa jautā, vai parauga jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nozīmē, ka gadījumā, ja nodokļa maksātājs
         nodod noteiktu skaitu preču vienam un tam pašam saņēmējam un ja neviena no šīm precēm būtiski neatšķiras viena no otras, par
         paraugu var uzskatīt katru no šīm precēm, vai arī šādi kvalificēt var tikai pirmo nodoto eksemplāru.

      33      Šajā ziņā, pat ja pietiktu tikai ar viena piemēra nodošanu, lai novērtētu preci, vairāku piemēru kā paraugu nodošanu principā
         nevar uzskatīt par izslēgtu no izņēmuma attiecībā uz paraugiem, kas izklāstīts Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrajā
         teikumā, piemērošanas jomas, jo paraugu, ko nodokļa maksātājs var izplatīt vienam un tam pašam saņēmējam, proti, šajā gadījumā
         starpniekam, skaits ir atkarīgs no pārstāvētās preces rakstura, kā arī no tā, kā saņēmējs šos paraugus izmantos.

      34      Noteiktos gadījumos vairāku vai pat ievērojama skaita vienas un tās pašas preces piemēru nodošana konkrētam saņēmējam var
         būt nepieciešama, lai atbilstu paraugu nodošanas mērķiem.

      35      Tā mūzikas ierakstu gadījumā CD kritiskas novērtēšanas un reklamēšanas nolūkā var būt nepieciešams vairākus CD eksemplārus nodot starpniekiem, lai viņi pēc tam tos varētu nodot personām, kas ir mērķauditorija, ņemot vērā viņu iespējas
         veicināt mūzikas ieraksta pārdošanu.

      36      Tikai faktu, ka šādā kontekstā nodoto eksemplāru skaits var sasniegt vairākus simtus vienību gadījumā, ja tāda mūzikas ierakstu
         ražošanas un pārdošanas aģentūra kā EMI izmanto “pluggers”, lai izplatītu savu jauno ierakstu eksemplārus, pašu par sevi nevar uzskatīt par pretēju mērķim, kāds
         ir izņēmumam attiecībā uz paraugiem, tiktāl, ciktāl šis eksemplāru skaits ir saistīts ar pārstāvētās preces raksturu, kā arī
         izmantošanu, kāda “plugger” kā starpniekam ir jāveic, un tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.

      37      Tāpat iespēja, ka “plugger” tā vietā, lai izplatītu viņa rīcībā nodotās mūzikas ierakstu bezmaksas kopijas iepriekš noteiktiem
         saņēmējiem, tos izmanto ļaunprātīgi, piemēram, palaižot tās parastā pārdošanas apritē, pati par sevi nevar ietekmēt minēto
         bezmaksas kopiju kvalificēšanu par paraugiem.

      38      Taču, lai pilnībā nodrošinātu Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrajā teikumā paredzētā izņēmuma robežu ievērošanu, dalībvalstis
         var prasīt nodokļa maksātājiem, kas izplata paraugus sava uzņēmuma vajadzībām, ievērot piesardzību, lai novērstu šo paraugu
         ļaunprātīgas izmantošanas risku. Šāda piesardzība var ietvert, piemēram, prasību marķēt ar norādi, ka prece ir paraugs, vai
         prasību paredzēt līgumā noteikumus attiecībā uz civiltiesisko atbildību tādiem starpniekiem kā “pluggers”, kas saņem paraugus,
         lai tos nodotu tālāk citām personām.

      39      Gadījumā, ja paraugu nodošana tomēr nozīmē galīgo patēriņu, kas nav raksturīgi ar paraugiem pārstāvētās preces vērtējumam,
         šāds patēriņš ir uzskatāms par ļaunprātīgu izmantošanu.

      40      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz paraugiem, kā arī uz otro un trešo jautājumu
         ir jāatbild, ka “paraugs” Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrā teikuma izpratnē ir preces piemērs, kura mērķis ir veicināt
         šīs preces pārdošanu un kas ļauj novērtēt šīs preces raksturojumu un īpašības, gala patērēšanai esot tikai tādā gadījumā,
         ja tā ir raksturīga šādiem reklāmas pasākumiem. Valsts tiesiskajā regulējumā šo jēdzienu nevar vispārīgi ierobežot, to attiecinot
         tikai uz tādiem paraugiem, kas ir izsniegti formātā, kāds nav pieejams pārdošanai, vai tikai uz pirmo eksemplāru identisku
         piemēru sērijā, ko ir izsniedzis nodokļa maksātājs vienam un tam pašam saņēmējam, ja vien šis tiesiskais regulējums neļauj
         ņemt vērā pārstāvētās preces raksturu un īpašo komerciālo kontekstu katram darījumam, kura ietvaros šie piemēri tiek izsniegti.

       Par pirmo jautājumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz mazas vērtības dāvanas jēdzienu, un par ceturto jautājumu
      41      Ar savu pirmo jautājumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz jēdzienu “mazas vērtības dāvana” Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta
         otrā teikuma izpratnē, un ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šī tiesību norma ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir noteikti kvantitatīvi ierobežojumi attiecībā uz dāvanu,
         kas var tikt saņemtas regulāri vai iepriekš noteiktā laika periodā no vienas un tās pašas personas, skaitu vai vērtību.

      42      Neesot vajadzībai izvērtēt, vai vārdu savienojums “maza vērtība” ir Savienības tiesību jēdziens vai netieša atsauce uz valsts
         tiesībām – dalībvalstis, kas iesniegušas apsvērumus, un Eiropas Komisija atbalsta pēdējo minēto interpretāciju –, ir jākonstatē,
         ka, ņemot vērā Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otro teikumu, šī norma neietver norādes, kādas ir vajadzīgas vienotai
         un precīzai minētā vārdu savienojuma definīcijai. Tāpēc dalībvalstīm ir noteikta rīcības brīvība attiecībā uz pēdējā minētā
         interpretāciju, ja vien tās ievēro attiecīgās normas mērķi un vietu Sestās direktīvas sistēmā (pēc analoģijas skat. 2006. gada
         14. septembra spriedumu lietā C‑72/05 Wollny, Krājums, I‑8297. lpp., 28. punkts).

      43      Līdz ar to ir jāizvērtē, vai tādi kvantitatīvie ierobežojumi, kādi ir paredzēti tiesiskajā regulējumā pamata lietā, atbilst
         minētajiem nosacījumiem.

      44      Kā apgalvo visas dalībvalstis, kas iesniegušas apsvērumus, un Komisija, fakts, ka valsts tiesiskajā regulējumā maksimālais
         naudas summas apmērs vērtībai, kāda ir paredzēta tiesību aktos pamata lietā, ir noteikts GBP 50, nepārsniedz dalībvalstīm
         piešķirto rīcības brīvību. Tas pats attiecas uz normu, saskaņā ar kuru šāds slieksnis ir kumulatīvi piemērojams dāvanām, kas
         nodotas vienai un tai pašai personai 12 mēnešu periodā vai kas ir daļa no dāvanu sērijas vai secīgām dāvanām. Šādi sliekšņi
         atbilst Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta mērķiem, vienlaikus neatņemot izņēmumam, kāds šajā pantā ir paredzēts attiecībā
         uz mazas vērtības dāvanām, lietderīgo iedarbību.

      45      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz jēdzienu “mazas vērtības dāvanas” Sestās direktīvas
         5. panta 6. punkta otrā teikuma izpratnē, un uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka šis jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka
         tas neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā maksimālais naudas summas apmērs vērtībai, kāda ir paredzēta tiesību
         aktos pamata lietā, ir noteikts GBP 50 attiecībā uz dāvanām, kas nodotas vienai un tai pašai personai 12 mēnešu laikā vai
         kas ir daļa no dāvanu sērijas vai secīgām dāvanām.

       Par piekto jautājumu
      46      Ar savu piekto jautājumu, kas, ņemot vērā tā formulējumu, attiecas tikai uz jēdzienu “mazas vērtības dāvanas” Sestās direktīvas
         5. panta 6. punkta otrā teikuma izpratnē, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā noteiktu sliekšņu piemērošanu,
         valsts tiesiskajā regulējumā dāvanas, kuras nodokļa maksātājs ir nodevis dažādām personām, kurām ir kopīgs darba devējs, var
         uzskatīt par dāvanām, kas pasniegtas vienai un tai pašai personai.

      47      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, pat ja dalībvalstīm, kā nupat tika minēts šī sprieduma 42. punktā, ir noteikta rīcības brīvība
         attiecībā uz vārdu savienojuma “maza vērtība” interpretāciju, valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru dāvanas, kuras
         nodokļa maksātājs ir nodevis dažādām personām, kurām ir kopīgs darba devējs, tiek uzskatītas par dāvanām, kas pasniegtas vienai
         un tai pašai personai, proti, kopīgam darba devējam, nav saderīgs ar Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta mērķiem.

      48      Šāds valsts tiesiskais regulējums, it īpaši tā daļa, kurā ir paredzēts kumulatīvs naudas summas apmērs visām dāvanām, kas
         pasniegtas vienai un tai pašai personai noteiktā laika posmā, atņem lietderīgo iedarbību noteikumam, saskaņā ar kuru no PVN
         ir atbrīvojamas mazas vērtības dāvanas, kas pasniegtas uzņēmuma vajadzībām.

      49      Preces, kas tiek pasniegta kā “mazas vērtības dāvana”, kvalifikācija ir atkarīga no tā, kas ir devēja paredzētais gala saņēmējs,
         un darba attiecības starp saņēmēju un tā darba devēju vai fakts, ka vairākiem saņēmējiem ir kopīgs darba devējs, neietekmē
         šo kvalifikāciju.

      50      Tāpēc uz uzdoto piekto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 5. panta 6. punkta otrais teikums nepieļauj tādu valsts
         tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēta prezumpcija, saskaņā ar kuru preces, kas ir “mazas vērtības dāvanas” šīs tiesību normas
         izpratnē un kuras nodokļa maksātājs ir nodevis dažādām personām, kurām ir kopīgs darba devējs, ir jāuzskata par nodotām vienai
         un tai pašai personai.

       Par sesto jautājumu
      51      Ar savu sesto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai fakts, ka “paraugu” saņēmējs Sestās direktīvas 5. panta
         6. punkta otrā teikuma izpratnē ir pilnvērtīgs nodokļa maksātājs, kas varētu atskaitīt jebkuru priekšnodokli, kurš jāmaksā
         par tādu preču piegādi, kas ir paraugi, jebkādā veidā ietekmē atbildes uz pirmajiem pieciem jautājumiem.

      52      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka no šīs tiesību normas izriet, ka tajā nav veikta nošķiršana atkarībā no paraugu saņēmēja kā nodokļa
         maksātāja statusa.

      53      Tāpēc uz sesto jautājumu ir jāatbild, ka paraugu saņēmēja kā nodokļa maksātāja statuss neietekmē atbildes uz citiem jautājumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      54      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      “paraugs” Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 5. panta 6. punkta otrā teikuma izpratnē ir
            preces piemērs, kura mērķis ir veicināt šīs preces pārdošanu un kas ļauj novērtēt šīs preces raksturojumu un īpašības, gala
            patērēšanai esot tikai tādā gadījumā, ja tā ir raksturīga šādiem reklāmas pasākumiem. Valsts tiesiskajā regulējumā šo jēdzienu
            nevar vispārīgi ierobežot, to attiecinot tikai uz tādiem paraugiem, kas ir izsniegti formātā, kāds nav pieejams pārdošanai,
            vai tikai uz pirmo eksemplāru identisku piemēru sērijā, ko ir izsniedzis nodokļa maksātājs vienam un tam pašam saņēmējam,
            ja vien šis tiesiskais regulējums neļauj ņemt vērā pārstāvētās preces raksturu un īpašo komerciālo kontekstu katram darījumam,
            kura ietvaros šie piemēri tiek izsniegti;
      2)      jēdziens “mazas vērtības dāvanas” Sestās direktīvas 77/388 5. panta 6. punkta otrā teikuma izpratnē ir jāinterpretē tādējādi,
            ka tas neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā maksimālais naudas summas apmērs vērtībai, kāda ir paredzēta tiesību
            aktos pamata lietā, ir noteikts GBP 50 attiecībā uz dāvanām, kas nodotas vienai un tai pašai personai 12 mēnešu laikā vai
            kas ir daļa no dāvanu sērijas vai secīgām dāvanām;
      3)      Sestās direktīvas 77/388 5. panta 6. punkta otrais teikums nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēta prezumpcija,
            saskaņā ar kuru preces, kas ir “mazas vērtības dāvanas” šīs tiesību normas izpratnē un kuras nodokļa maksātājs ir nodevis
            dažādām personām, kurām ir kopīgs darba devējs, ir jāuzskata par nodotām vienai un tai pašai personai;
      4)      paraugu saņēmēja kā nodokļa maksātāja statuss neietekmē atbildes uz citiem jautājumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.