title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 15.septembrī. # Īrija pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Eiropas Sociālais fonds - Kopienas finansiālā atbalsta samazināšana - Acīmredzama kļūda novērtējumā - Samērīgums - Tiesiskā drošība - Tiesiskā paļāvība. # Lieta C-199/03.

text:
      Lieta C‑199/03
      Īrija
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Prasība atcelt tiesību aktu – Eiropas Sociālais fonds – Kopienas finanšu atbalsta samazināšana – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Samērīgums – Tiesiskā drošība – Tiesiskā paļāvība
      Ģenerāladvokāta Antonio Ticano [Antonio Tizzano] secinājumi, sniegti 2005. gada 24. februārī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 15. septembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Ekonomiskā un sociālā kohēzija — Strukturālā palīdzība — Kopienas finansējums, kas piešķirts valsts pasākumiem — Principi
            — Lēmums pārkāpumu dēļ pārtraukt, samazināt vai atcelt sākotnēji piešķirto atbalstu — Pārkāpumi, kam nav konkrētu finansiālu
            seku — Pieļaujamība
      (Padomes regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkts)
      2.     Process — Pieteikums par lietas ierosināšanu — Formas prasības — Strīda priekšmeta noteikšana — Kopsavilkums par izvirzītajiem
            pamatiem
      (Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      3.     Ekonomiskā un sociālā kohēzija — Strukturālā palīdzība — Kopienas finansējums, kas piešķirts valsts pasākumiem — Komisijas
            lēmums, ar ko pārkāpumu dēļ tiek samazināts atbalsts — Neatbilstība noteikumiem, pret ko taisnīguma labad iepriekšējā finanšu
            gadā nav iebilsts — Tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpums — Neesamība
      1.     Saskaņā ar 24. panta 2. punktu Regulā Nr. 4253/88, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Regulu Nr. 2052/88 saistībā
         ar to, kā koordinēt dažādus atbalstus no struktūrfondiem, no vienas puses, un atbalstus no struktūrfondiem un Eiropas Investīciju
         bankas, un citiem pastāvošiem finansēšanas instrumentiem, no otras puses, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu (EEK) Nr. 2082/93,
         gadījumā, ja, pārbaudot darbību vai pasākumu, kuram ir piešķirts Kopienas finanšu atbalsts, tiek konstatēts pārkāpums, Komisija
         var samazināt, pārtraukt vai atcelt šo atbalstu.

      Līdz ar to, pat ja pārkāpumiem nav konkrētu finansiālu seku, tie var attaisnot, ka Komisija izdara finanšu korekcijas, tiktāl,
         ciktāl šie pārkāpumi var būtiski ietekmēt Savienības finansiālās intereses, kā arī Kopienu tiesību ievērošanu.

      (sal. ar 27. un 31. punktu)
      2.     No Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunkta un ar to saistītās judikatūras izriet, ka visos pieteikumos par lietas
         ierosināšanu ir jānorāda strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem un ka tie ir jānorāda pietiekami skaidri
         un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt kontroli. No tā izriet, ka galvenie
         faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem ir balstīta prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā.

      (sal. ar 50. punktu)
      3.     Ja Komisija, pieņemot lēmumu par Kopienas finanšu atbalsta samazināšanu, nav veikusi nepieciešamās deklarēto izdevumu korekcijas
         attiecībā uz iepriekšējo finanšu gadu un taisnīguma apsvērumu dēļ nav vērsusies pret pārkāpumiem, konkrētā dalībvalsts nevar
         pieprasīt, lai Komisija rīkotos tāpat attiecībā uz pārkāpumiem turpmākos finanšu gados, atsaucoties uz tiesiskās drošības
         un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.

      Līdz ar to tiesiskās drošības princips, saskaņā ar kuru tiesību normām ir jābūt skaidrām un precīzām un kura mērķis ir nodrošināt,
         ka ir iespējams paredzēt tos gadījumus un juridiskās attiecības, kas ir saistīti ar Kopienu tiesībām, minētajā lēmumā nav
         pārkāpts, jo tiesiskajā regulējumā, kurš bija piemērojams brīdī, kad radās faktiskie apstākļi, bija paredzēta iespēja, ka
         Komisija var samazināt finanšu atbalstu, ja ir pierādīts, ka ir izdarīts pārkāpums.

      (sal. ar 68. un 69. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 15. septembrī (*)

      Prasība atcelt tiesību aktu – Eiropas Sociālais fonds – Kopienas finanšu atbalsta samazināšana – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Samērīgums – Tiesiskā drošība – Tiesiskā paļāvība
      Lieta C‑199/03
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 2003. gada 13. maijā cēla,
      Īrija, ko pārstāv D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz P. Galahers [P. Gallagher], SC, un P. Makgarī [P. McGarry], BL, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv L. Flinns [L. Flynn], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), R. Šintgens [R. Schintgen], Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 13. janvārī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 24. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prasības pieteikumā Īrija lūdz atcelt Komisijas 2003. gada 27. februāra lēmumu C (2003) 99 par atbalsta samazināšanu, kas
         no Eiropas Sociālā fonda piešķirts ar Komisijas 1994. gada 29. jūlija lēmumu C (94) 1972, 1994. gada 15. novembra lēmumu C (94) 2613
         un 1994. gada 29. novembra lēmumu C (94) 3226 (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums).

       Atbilstošās tiesību normas
       Regula (EEK) Nr. 2052/88
      2       4. panta 1. punkts Padomes 1988. gada 24. jūnija regulā (EEK) Nr. 2052/88 par struktūrfondu uzdevumiem un efektivitāti un
         par struktūrfondu savstarpējo, kā arī Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju
         (OV L 185, 9. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija regulu (EEK) Nr. 2081/93 (OV L 193, 5. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2052/88”), ir formulēts šādi:

      “Kopienas pasākumi papildina vai sekmē valsts attiecīgās darbības. Tos, pastāvīgi apspriežoties, nosaka Komisija, attiecīgā
         dalībvalsts un kompetentās iestādes un organizācijas, ieskaitot ekonomiskos un sociālos partnerus, kurus dalībvalsts saskaņā
         ar saviem likumiem un pašreizējo praksi iesaista valsts, reģiona, vietējo pašvaldību vai citā līmenī, visām pusēm sadarbojoties
         kopīga mērķa sasniegšanā. Šīs apspriedes turpmāk saucamas par “partnerattiecībām”. Partnerattiecības aptver darbības sagatavošanu
         un finansēšanu, kā arī iepriekšēju novērtēšanu, uzraudzību un paveiktā izvērtēšanu.

      Partnerattiecības īsteno atbilstoši katra partnera attiecīgajām organizatoriskajām, tiesiskajām un finansiālajām iespējām.”
         [Neoficiāls tulkojums]

      3       Šīs regulas 13. panta 3. punktā ir paredzēts, ka attiecībā uz pasākumiem reģionos, kas ir tiesīgi saņemt palīdzību saskaņā
         ar Mērķi Nr. 1, no struktūrfondiem piešķirtā Kopienas palīdzība nepārsniedz 75 % no kopējām izmaksām un parasti ir vismaz
         50 % no publiskā sektora izdevumiem.

       Regula (EEK) Nr. 4253/88
      4       Saskaņā ar 9. panta 1. punktu Padomes 1988. gada 19. decembra regulā (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz noteikumus par to, kā
         piemērot Regulu Nr. 2052/88 saistībā ar to, kā koordinēt dažādus atbalstus no struktūrfondiem, no vienas puses, un atbalstus
         no struktūrfondiem un Eiropas Investīciju bankas, un citiem pastāvošiem finansēšanas instrumentiem, no otras puses (OV L 374,
         1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija regulu (EEK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Regula Nr. 4253/88”), apropriācijas no struktūrfondiem nedrīkst aizstāt valsts vai līdzvērtīgus strukturālus izdevumus
         dalībvalstī visā tās teritorijā, uz kuru attiecas Mērķis Nr. 1.

      5       Saskaņā ar šīs regulas 17. panta 2. punktu fonda finanšu atbalstu aprēķina vai nu attiecībā pret kopējām pieļaujamām izmaksām
         par katru pasākumu, vai arī attiecībā pret visiem valsts vai līdzvērtīgiem pieļaujamiem (valsts, reģionāliem vai vietējā mēroga,
         un Kopienas) izdevumiem, kas var rasties saistībā ar katru pasākumu (darbības programmu, atbalsta shēmu, vispārēju subsīdiju,
         projektu, tehnisko palīdzību vai izpēti).

      6       Tās pašas regulas 23. pantā ar nosaukumu “Finanšu kontrole” ir paredzēts:
      “1.      Lai nodrošinātu veiksmīgu valsts vai privāto ieguldītāju darbību izpildi, dalībvalstis šo darbību izpildes gaitā veic pasākumus,
         kas ir nepieciešami:

      –       lai regulāri pārbaudītu, vai Kopienas finansētās darbības tiek izpildītas pareizi,
      –       lai novērstu pārkāpumus un saistībā ar tiem vērstos tiesā,
      –       lai atgūtu līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā. Ja vien dalībvalsts un/vai starpnieks, un/vai ieguldītājs
         nepierāda, ka nav vainīgs pārkāpumā vai nolaidībā, dalībvalsts ir subsidiāri atbildīga par nelikumīgi izmaksāto summu atmaksāšanu
         [..].

      Dalībvalstis informē Komisiju par šajā nolūkā veiktajiem pasākumiem un it īpaši nodod Komisijai tās kontroles un pārvaldības
         sistēmas aprakstu, kas izveidota, lai nodrošinātu efektīvu darbību izpildi. Dalībvalstis regulāri informē Komisiju par administratīvo
         un tiesas procesu gaitu.

      Komisijai ir pieejami visi attiecīgie dalībvalstu veikto pārbaužu ziņojumi par pasākumiem, kas ir iekļauti konkrētajās programmās
         vai darbībās.

      Pēc šīs regulas stāšanās spēkā Komisija pieņem sīki izstrādātus noteikumus šī punkta piemērošanai, ievērojot VIII sadaļā paredzētās
         procedūras, un informatīvos nolūkos dara tos zināmus Eiropas Parlamentam.

      2.      Neierobežojot kontroli, ko ir veikušas dalībvalstis atbilstoši valsts normatīviem un administratīviem aktiem, un neierobežojot
         Līguma 206. panta noteikumus un jebkāda veida pārbaudi, kas veikta saskaņā ar Līguma 209. panta c) punktu, Komisijas ierēdņi
         vai darbinieki izlases kārtībā var veikt pārbaudi uz vietas saistībā ar darbībām, kas tiek finansētas no struktūrfondiem,
         un saistībā ar pārvaldības un kontroles sistēmu.

      Pirms pārbaudes uz vietas veikšanas Komisija par to informē attiecīgo dalībvalsti, lai no tās varētu saņemt visu nepieciešamo
         palīdzību. Gadījumus, kad Komisija var veikt pārbaudi uz vietas bez iepriekšējas brīdināšanas, reglamentē nolīgumi, kas noslēgti
         atbilstoši finanšu regulas noteikumiem, ievērojot partnerattiecības. Pārbaudēs var piedalīties dalībvalsts ierēdņi vai darbinieki.

      Komisija var pieprasīt attiecīgajai dalībvalstij veikt pārbaudi uz vietas, lai pārbaudītu, vai lūgums veikt maksājumu ir likumīgs.
         Pārbaudēs var piedalīties Komisijas ierēdņi vai darbinieki, un viņiem ir pienākums tajās piedalīties, ja attiecīgā dalībvalsts
         to pieprasa.

      Komisija nodrošina, lai pārbaudes tiktu veiktas saskaņoti, tādējādi izvairoties no divkāršas viena un tā paša veida pārbaudes
         veikšanas vienā un tajā pašā laika posmā. Attiecīgā dalībvalsts un Komisija nekavējoties apmainās ar attiecīgu informāciju,
         kas attiecas uz veikto pārbaužu rezultātiem.

      3.      Trīs gadu laikā pēc pēdējā maksājuma, kas ir saistīts ar kādu darbību, atbildīgās institūcijas vai iestādes nodod Komisijas
         rīcībā visus attaisnojošos dokumentus, kas attiecas uz izdevumiem un darbības pārbaudēm.” [Neoficiāls tulkojums]

      7       Regulas Nr. 4253/88 24. pantā ar nosaukumu “Atbalsta samazināšana, pārtraukšana un atcelšana” ir noteikts:
      “1.      Ja šķiet, ka darbības vai pasākuma īstenošana neattaisno ne daļu, ne visu tai piešķirto finanšu atbalstu, Komisija, īstenojot
         partnerattiecības, gadījumu atbilstoši pārbauda, pieprasot dalībvalstij vai iestādēm, ko tā izraudzījusies darbības īstenošanai,
         noteiktā termiņā iesniegt savus apsvērumus.

      2.      Pēc šīs pārbaudes Komisija var samazināt vai pārtraukt atbalsta izmaksu konkrētai darbībai vai pasākumam, ja pārbaudē apstiprinās,
         ka pastāv pārkāpums vai būtisks grozījums, kas ietekmē darbības vai pasākuma īstenošanas veidu vai nosacījumus un kura izdarīšanai
         Komisijai nav lūgta piekrišana.

      3.      Visas nepamatoti izmaksātās un atgūstamās summas jāatmaksā Komisijai [..].” [Neoficiāls tulkojums]
       Prāvas rašanās fakti
      8       1994. gada 13. jūlija lēmumā 94/626/EK par Kopienas atbalsta sistēmas izveidi Kopienas strukturālās palīdzības sniegšanai
         Īrijas reģioniem, uz kuriem attiecas Mērķis Nr. 1, proti, visai tās teritorijai (OV L 250, 12. lpp.), Komisija ir apstiprinājusi
         minēto sistēmu attiecībā uz laika posmu no 1994. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 31. decembrim.

      9       Pamatojoties uz šo lēmumu, Komisija pēc tam pieņēma 1994. gada 29. jūlija lēmumu C (94) 1972, 1994. gada 15. novembra lēmumu
         C (94) 2613 un 1994. gada 29. novembra lēmumu C (94) 3226, ar ko tā no Eiropas Sociālā fonda (turpmāk tekstā – “ESF”) piešķīra
         finanšu atbalstu EUR 1 897 206 226 apmērā darbības programmām, kas attiecīgi saistītas ar tūrismu, ražošanas attīstību un
         cilvēkresursu attīstību (turpmāk tekstā – “darbības programmas”).

      10     Pārvaldības iestāde, ko Īrija izraudzījusies šo darbības programmu izpildei, bija Department of Enterprise, Trade and Employment (turpmāk tekstā – “DETE”).

      11     No 2000. gada 6. līdz 10. novembrim un no 4. līdz 6. decembrim Komisijas dienestu pārstāvji devās uz Dublinu, lai atbilstoši
         Regulas Nr. 4253/88 23. panta 2. punktam veiktu pārbaudes uz vietas un izmeklēšanu saistībā ar darbībām, ko no 1994. līdz
         1998. gadam līdzfinansējis ESF. Šīs darbības National Rehabilitation Board uzraudzībā veica NationalTraining and Development Institute (turpmāk tekstā – “NTDI”) un CentralRemedialClinic. Komisijas dienesti pārbaudīja arī DETE nodotos revīzijas datus, lai pārbaudītu, vai savstarpēji atbilst Komisijas izmaksātās summas un summas, ko pieprasījuši dažādi
         atbalsta galīgie saņēmēji, kas piedalās darbības programmās.

      12     Pēc šīm pārbaudēm Komisija sagatavoja revīzijas ziņojumu, ko tā nosūtīja Īrijas iestādēm 2001. gada 13. februāra vēstulē,
         aicinot šīs iestādes iesniegt savus apsvērumus. Saskaņā ar šo ziņojumu lūgumi piešķirt līdzfinansējumu, kas tika iesniegti
         saistībā ar darbības programmām, liecināja par šādiem pārkāpumiem:

      –       tā vietā, lai deklarētu visus projektu finansēšanai paredzētos valsts līdzekļus, NTDI valsts finansējuma resursus bija deklarējis tikai 25 % apmērā no kopējām izmaksām, proti, minimālo procentuālo daļu no valsts
         finansējuma, kas ir nepieciešams, lai varētu saņemt ESF līdzfinansējumu atbilstoši Mērķim Nr. 1;

      –       pēc ECU konvertēšanas mehānisma piemērošanas, kas paredzēts 5. panta 2. punktā Komisijas 1990. gada 2. jūlija regulā (EEK)
         Nr. 1866/90, ar ko paredz noteikumus, kuri attiecas uz ECU izmantošanu struktūrfondu budžeta izpildē (OV L 170, 36. lpp.),
         DETE koriģēja summas, kas iegūtas pēc konvertēšanas, daļu no valsts izdevumiem, kam nebija piešķirts līdzfinansējums, pārskaitot
         pie līdzfinansētajiem izdevumiem;

      –       iepriekš minēto pārkāpumu rezultātā tika piešķirts pārmērīgs Kopienas līdzfinansējums un tika iegūti nepareizi ESF līdzfinansēto
         darbību revīzijas dati.

      13     2001. gada 20. decembrī nosūtot vēstuli, DETE informēja Komisiju par šo pārkāpumu izmeklēšanas rezultātiem un sniedza atbildi uz revīzijas ziņojumā iekļautajiem secinājumiem.

      14     Tā kā Komisija uzskatīja, ka šīs izmeklēšanas gaitā netika atklāts neviens jauns fakts, tā, 2002. gada 28. februārī nosūtot
         vēstuli, uzsāka Regulas Nr. 4253/88 24. pantā paredzēto procedūru un uzaicināja Īrijas iestādes iesniegt savus apsvērumus.

      15     2002. gada 18. jūnijā sniedzot atbildi, kas 2002. gada 25. jūlijā tika papildināta, Īrijas iestādes atzina, ka NTDI iesniegtie lūgumi piešķirt tam līdzfinansējumu netika sagatavoti atbilstoši ESF labas pārvaldības praksei. Tās šajā sakarā
         norāda, ka pēc pārbaužu veikšanas NTDI iesniedza grozītus lūgumus piešķirt tam līdzfinansējumu attiecībā uz 1997.–1998. gadu, bet ka tieši tādus pašus grozījumus
         savukārt nevarēja tikpat precīzi izdarīt lūgumos piešķirt līdzfinansējumu attiecībā uz 1994.–1996. gadu, it īpaši tāpēc, ka
         bija pazaudēti dati, kas saistīti ar izmaiņām NTDI datorsistēmā.

      16     Tāpat arī Īrijas iestādes atzīst, ka DETE izdarītie grozījumi lūgumos piešķirt līdzfinansējumu nebija pamatoti. Tomēr tās norāda, ka šo grozījumu rezultātā netika
         piešķirts nepamatots vai pārmērīgs Kopienas finansējums, jo tie tika veikti tikai tad, ja pieļaujamie izdevumi bija pietiekami
         augsti un ja konvertēšanas mehānisma nepareizas izmantošanas rezultātā lūgumi piešķirt līdzfinansējumu netika pienācīgi novērtēti.

      17     Visbeidzot, pierādot, ka pastāv atbilstoši pieļaujamie izdevumi, lūgumu piešķirt līdzfinansējumu koriģēšanas un pārskatīšanas
         rezultātā tika novērstas nejaušas kļūdas revīzijas datos.

      18     Pēc Īrijas iestāžu iesniegto apsvērumu pārbaudes Komisija kopējo Kopienas finanšu atbalsta summu, kas sākotnēji tika piešķirts
         darbības programmām, Apstrīdētajā lēmumā samazināja par EUR 15 614 261.

       Par prasību
      19     Savas prasības pamatojumam Īrija izvirza četrus pamatus, kas attiecīgi balstīti uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ar Līguma
         piemērošanu saistīto tiesību normu pārkāpumu, samērīguma principa pārkāpumu un tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības
         principa pārkāpumu.

       Par pirmo pamatu, kas balstīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā
      20     Izvirzot pirmo pamatu, Īrija apgalvo, ka, atsakoties ņemt vērā grozījumus, kas izdarīti lūgumos piešķirt līdzfinansējumu un
         kuru mērķis bija pierādīt, ka konstatēto pārkāpumu rezultātā netika piešķirts nepamatots vai pārmērīgs Kopienas finansējums,
         kā arī samazinot ESF finanšu atbalstu, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu faktisko un tiesisko apstākļu vērtējumā. Tā
         kā Komisijas norādītie pārkāpumi faktiski izpaudās kā tīri tehniskas procesuālas kļūdas un neietekmēja Kopienu budžetu, Komisijas
         atteikšanās ņemt vērā grozītos lūgumus piešķirt līdzfinansējumu nav pamatota. Tas, ka finanšu tabulas 1999. gada 31. decembrī
         tika pilnībā slēgtas, neattaisno šādu atteikšanos.

      21     Komisija vispirms uzsver – Īrija neapstrīd, ka lūgumos piešķirt līdzfinansējumu tika konstatēti pārkāpumi.
      22     Komisija turklāt apgalvo, ka lūgumos piešķirt līdzfinansējumu izdarītie labojumi nebija pieņemami, jo šie labojumi nebija
         apstiprināti parastajā kārtībā un tie tika izdarīti pēc tam, kad finanšu tabulas tika pilnībā slēgtas.

      23     Turklāt Komisija uzskata – tā kā grozījumi, kas izdarīti lūgumos piešķirt līdzfinansējumu 1994.–1996. gadam, bija balstīti
         uz ekstrapolāciju un tiem nebija pievienoti attaisnojoši dokumenti, šie grozījumi neatbilda Regulas Nr. 4253/88 23. panta
         3. punktā paredzētajai prasībai.

      24     Visbeidzot, Komisija norāda, ka pārkāpumi, saistībā ar kuriem tika pieņemts Apstrīdētais lēmums, nav saistīti ar izdevumu
         pieļaujamību, bet gan ar to finansēšanas avotu, un ka tie ietekmēja finanšu tabulas un fondu plānošanu.

      25     Saskaņā ar EKL 274. pantu Komisija ir atbildīga par budžeta izpildi atbilstoši apropriāciju apjomam, ievērojot pareizas finanšu
         vadības principu, un dalībvalstis sadarbojas ar Komisiju, lai nodrošinātu, ka apropriācijas izmanto saskaņā ar pareizas finanšu
         pārvaldības principiem.

      26     Šajā sakarā Tiesa jau iepriekš ir nospriedusi, ka Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda sniegto finansējumu,
         kas piešķirts, lai segtu valsts iestādēm radušos izdevumus, reglamentē princips, saskaņā ar kuru no Kopienu budžeta var segt
         tikai tos izdevumus, kas radušies atbilstoši Kopienu normām (1993. gada 6. oktobra spriedums lietā C‑55/91 Itālija/Komisija,
         Recueil, I‑4813. lpp., 67. punkts). Šis princips ir piemērojams arī gadījumā, kad tiek piešķirts finanšu atbalsts no ESF.

      27     Saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktu gadījumā, ja, pārbaudot darbību vai pasākumu, kuram ir piešķirts Kopienas
         finanšu atbalsts, tiek konstatēts pārkāpums, Komisija var samazināt, pārtraukt vai atcelt šo atbalstu.

      28     Šajā gadījumā ir skaidrs, ka apsvērumos, ko Īrija iesniegusi laikā, kad tika veikta Regulas Nr. 4253/88 24. panta 1. punktā
         paredzētā pārbaude, un Tiesā notiekošā procesa laikā tā neapstrīdēja faktu, ka pastāv Komisijas norādītie pārkāpumi, un arī
         neiesniedza pierādījumus, lai apšaubītu to patiesumu.

      29     Īrijas apsvērumiem, saskaņā ar kuriem šie pārkāpumi ir tikai “tehniski” pārkāpumi un neapdraud Kopienu budžetu, nevar piekrist.
      30     Regulas Nr. 4253/88 24. pantā nav nošķirts tādu pārkāpumu kvantitatīvais vai kvalitatīvais raksturs, kuru rezultātā varētu
         tikt samazināts atbalsts.

      31     Turklāt – kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 36. punktā, – pat ja pārkāpumiem nav konkrētu finansiālu seku, tie
         var būtiski ietekmēt Savienības finansiālās intereses, kā arī Kopienu tiesību ievērošanu un tādējādi attaisnot, ka Komisija
         izdara finanšu korekcijas.

      32     No tā izriet, ka Komisijai bija pamats samazināt Kopienas finanšu atbalstu, kas sākotnēji tika piešķirts darbības programmām.
      33     Attiecībā uz dienu, kad tika pilnībā slēgtas finanšu tabulas, gan no Kopienas atbalsta sistēmas Kopienas strukturālās palīdzības
         sniegšanai no 1994. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 31. decembrim Īrijas reģioniem, uz kuriem attiecas Mērķis Nr. 1, gan no
         lēmumiem C (94) 1972, C (94) 2613 un C (94) 3226 izriet, ka pēc 1999. gada 31. decembra finanšu tabulās nevarēja izdarīt nekādas
         izmaiņas, kā arī nevarēja uzņemties nekādas finansiālas saistības.

      34     Tā rezultātā – tā kā grozītie lūgumi piešķirt līdzfinansējumu, ko Īrija iesniedza pēc minētā datuma, bija saistīti ar jaunu
         ESF saistību plānošanu attiecīgajā periodā – Komisija pamatoti minētos lūgumus atzina par nepieņemamiem.

      35     No tā izriet, ka pirmais Īrijas izvirzītais pamats nav pamatots un ir jānoraida.
       Par otro pamatu, kas balstīts uz to tiesību normu pārkāpumu, kuras saistītas ar Līguma piemērošanu
      36     Izvirzot otro pamatu, Īrija apgalvo, ka, pirmkārt, līdz 1997. gadam nepieņemot sīki izstrādātus noteikumus jautājumā par finanšu
         kontroli un, otrkārt, ar atpakaļejošu spēku piemērojot Komisijas 1997. gada 15. oktobra regulu (EK) Nr. 2064/97, ar ko ievieš
         sīki izstrādātus noteikumus Padomes regulas (EEK) Nr. 4253/88 īstenošanai attiecībā uz to, kā dalībvalstis veic kopīgi ar
         struktūrfondiem finansēto darbību finanšu kontroli (OV L 290, 1. lpp.), gadījumā, kas saistīts ar Īrijai attiecībā uz 1994.–1997. gadu
         piešķirto ESF finanšu atbalstu, Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktu.

      37     Turklāt Īrija uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 4253/88 24. pantu. Komisija neveica atbilstošu lietas pārbaudi,
         un šīs pārbaudes laikā atklātie apstākļi neliecināja par smagiem pārkāpumiem, kas attaisnotu finanšu atbalsta samazināšanu.

      38     Visbeidzot, dalībvalsts uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi arī Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punktā paredzēto partnerattiecību
         principu.

      39     Komisija apgalvo, ka novēlotai sīki izstrādātu noteikumu pieņemšanai jautājumā par finanšu kontroli nav nekāda sakara ar Apstrīdēto
         lēmumu un ka katrā ziņā prasība sakarā ar bezdarbību atbilstoši EKL 232. pantam vai prasība atcelt tiesību aktu atbilstoši
         EKL 230. pantam Īrijai bija jāiesniedz divu mēnešu laikā pēc minētā lēmuma pieņemšanas.

      40     Komisija norāda, ka Regulā Nr. 2064/97 tikai juridiski tika nostiprināta iepriekš pielietotā revīzijas un finanšu kontroles
         prakse un ka pat pirms 1997. gada jebkādas kļūdas revīzijas datos bija pretrunā ar Regulas Nr. 2052/88 un Regulas Nr. 4253/88
         noteikumiem.

      41     Attiecībā uz Regulas Nr. 4253/88 24. panta pārkāpumu Īrija, pēc Komisijas domām, tikai atkārtoti izvirza iebildumus, ko tā
         jau izvirzījusi saistībā ar pirmo pamatu. Katrā ziņā Komisija noliedz, ka būtu pārkāpusi šo noteikumu. Pirmkārt, tā veica
         atbilstošu izmeklēšanu un risināja sarunas ar Īriju. Otrkārt, Komisija uzskata, ka konstatētie pārkāpumi ir sevišķi smagi
         un tādējādi pamato tās lēmumu samazināt Kopienas finanšu atbalstu, kas piešķirts darbības programmām.

      42     Visbeidzot, Komisija uzskata, ka arguments, kas balstīts uz Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punkta pārkāpumu, nav pieņemams,
         jo Īrija ir tikai atsaukusies uz šo noteikumu, neprecizējot, kādā veidā tas pārkāpts.

      43     Īrijas argumentam, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktu, nevar piekrist.
      44     Šajā sakarā ir jāatzīst, ka, pirmkārt, atbilstoši EKL 230. pantam ceļot prasību atcelt lēmumu par Kopienas finanšu atbalsta
         samazināšanu, nevar apstrīdēt, ka novēloti ir pieņemti Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktā paredzētie sīki izstrādātie
         noteikumi jautājumā par finanšu kontroli. Šajā nolūkā Īrija būtu varējusi apstrīdēt Komisijas bezdarbību, pirms Regulas Nr. 2064/97
         pieņemšanas ceļot prasību sakarā ar bezdarbību atbilstoši EKL 232. pantam, vai arī apstrīdēt šīs regulas spēkā esamību, divu
         mēnešu laikā pēc šī lēmuma pieņemšanas ceļot prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam.

      45     Otrkārt, attiecībā uz iespējamo Regulas Nr. 2064/97 piemērošanu ar atpakaļejošu spēku ir jānorāda, ka Apstrīdētajā lēmumā
         nav nevienas norādes uz kādu no šīs regulas noteikumiem un ka tas ir pamatots ar noteikumiem, kas bija spēkā attiecīgo apstākļu
         rašanās brīdī, proti, ar Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punktu un 13. panta 3. punktu un Regulas Nr. 4253/88 9. panta 1. punktu
         un 17. panta 2. punktu.

      46     Turklāt, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 45. punktā, saskaņā ar visiem attiecīgiem spēkā esošajiem noteikumiem
         – jau pirms Regulas Nr. 2064/97 pieņemšanas – pastāvēja prasība, ka no struktūrfondiem piešķirtā Kopienas atbalsta saņēmējām
         dalībvalstīm jāsniedz jebkādas garantijas, lai varētu pārbaudīt, vai izdevumi, kas radušies, īstenojot kopīgi finansētos projektus,
         atbilst ar tiem saistītajiem lūgumiem piešķirt Kopienas finanšu atbalstu. Šajā gadījumā pietika tikai ar šiem noteikumiem,
         lai varētu uzlikt sodu par Īrijas iestāžu izdarītajiem pārkāpumiem. Regulas Nr. 4253/88 23. pantā, pamatojoties uz kuru tika
         pieņemta Regula Nr. 2064/97, bija paredzēta prasība dalībvalstīm veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai regulāri pārbaudītu,
         vai Kopienas finansētās darbības tiek pareizi izpildītas, novērst pārkāpumus un vērsties par tiem tiesā, kā arī atgūt līdzekļus,
         kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā.

      47     Īrijas argumentam, kas ir pamatots ar to, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 4253/88 24. pantu, nevar piekrist.
      48     No lietas materiāliem skaidri izriet, ka šajā noteikumā paredzētā procedūra tika ievērota. Pēc tam, kad 2000. gada novembrī
         un decembrī Komisijas dienesti bija veikuši pārbaudes uz vietas, Komisija revīzijas ziņojumā, ko tā Īrijas iestādēm nosūtīja
         2001. gada 13. februārī, norādīja uz vairākiem šajās pārbaudēs atklātajiem pārkāpumiem. Pamatodamās uz šiem rezultātiem, Komisija,
         atsaucoties uz nepareiziem lūgumiem piešķirt līdzfinansējumu, 2002. gada 28. februāra vēstulē šīm iestādēm darīja zināmu savu
         nodomu samazināt ESF finanšu atbalstu un lūdza tās divu mēnešu laikā iesniegt savus apsvērumus atbilstoši Regulas Nr. 4253/88
         24. panta 1. punktam.

      49     Kaut arī Īrija norāda, ka Komisijas izdarītie secinājumi neliecina par tik smagiem pārkāpumiem, kas varētu attaisnot ESF finanšu
         atbalsta samazināšanu, šis arguments ir tāds pats, kāds tika izvirzīts saistībā ar pirmo pamatu, kas jau tika pārbaudīts šajā
         prasībā.

      50     Visbeidzot, attiecībā uz Īrijas pieminēto partnerattiecību principa pārkāpumu ir jānorāda, ka no Tiesas Reglamenta 38. panta
         1. punkta c) apakšpunkta un ar to saistītās judikatūras izriet: visos pieteikumos par lietas ierosināšanu ir jānorāda strīda
         priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem, un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu
         sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt kontroli. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz
         kuriem ir balstīta prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā (2003. gada 9. janvāra spriedums lietā
         C‑178/00 Itālija/Komisija, Recueil, I‑303. lpp., 6. punkts, un 2004. gada 14. oktobra spriedums lietā C‑55/03 Komisija/Spānija, Krājumā nav publicēts, 23. punkts).

      51     Par tādu nevar uzskatīt Īrijas izvirzīto argumentu, ka Komisija ir pārkāpusi partnerattiecību principu. Tādējādi savā prasības
         pieteikumā minētā dalībvalsts tikai ir atsaukusies uz šī principa pārkāpumu, nenorādot faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz
         kuriem ir balstīti šie apgalvojumi.

      52     Tādējādi, tā kā otrais pamats attiecas uz partnerattiecību principa pārkāpumu, tas nav pieņemams un ir jānoraida.
      53     No iepriekš minētā izriet, ka Īrijas izvirzītais otrais pamats ir daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
       Par trešo pamatu, kas balstīts uz samērīguma principa pārkāpumu
      54     Izvirzot trešo pamatu, Īrija apgalvo, ka lēmums samazināt ESF atbalstu nav samērīgs. Citi risinājumi būtu ļāvuši Komisijai
         sasniegt izvirzīto mērķi. Tāpēc Komisija varēja ņemt vērā Īrijas iestāžu iesniegtos paskaidrojumus un labojumus.

      55     Pakārtoti – Īrija uzskata, ka summa, ko pieprasīts atmaksāt, nav samērīga.
      56     Komisija apgalvo, ka, ņemot vērā šajā gadījumā atklātos pārkāpumus, un atbilstoši EKL 274. pantā paredzētajam pareizas finanšu
         pārvaldības principam tai nebija citas izvēles kā vien samazināt Kopienas finanšu atbalstu vismaz par summu, kas bija saistīta
         ar šiem pārkāpumiem. Šajos apstākļos Apstrīdētajā lēmumā nebija pārkāpts samērīguma princips.

      57     Jāatgādina, ka jautājumos par struktūrfondiem Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkts ir tā tiesiskā bāze, pamatojoties uz
         kuru Komisija var iesniegt prasību par atmaksāšanu (2002. gada 24. janvāra spriedums lietā C‑500/99 P ConserveItalia/Komisija, Recueil, I‑867. lpp., 88. punkts).

      58     Ja, pārbaudot attiecīgo gadījumu, atklājas, ka, pastāvot pārkāpumam, finanšu atbalsts ir daļēji nepamatots, pamatojoties uz
         šo noteikumu, Komisija var samazināt atbalsta apjomu.

      59     Šajā gadījumā ir skaidrs, ka, pieņemot Apstrīdēto lēmumu, Komisija ESF finanšu atbalstu samazināja par tādu summu, kas atbilst
         konstatētajiem pārkāpumiem, lai panāktu, ka Kopienas līdzfinansējums netiek piešķirts nepieļaujamu vai nepamatotu izdevumu
         segšanai.

      60     No tā izriet, ka šāda veida atbalsta samazināšana atbilst samērīguma principam.
      61     Līdz ar to trešais Īrijas izvirzītais pamats ir jāatzīst par nepamatotu.
       Par ceturto pamatu, kas balstīts uz tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principa pārkāpumu
      62     Izvirzot ceturto pamatu, Īrija apgalvo, ka pēc Komisijas dienestu veiktajām pārbaudēm uz vietas pieprasot, lai tā pārbauda
         un groza lūgumus piešķirt līdzfinansējumu, Komisija radīja tiesisko paļāvību, ka tā ņems vērā šos grozītos lūgumus piešķirt
         līdzfinansējumu. Šo tiesisko paļāvību nostiprināja tas, ka iepriekš Komisija bija ļāvusi izdarīt izmaiņas šādos lūgumos, ja
         tika atklāti nepieļaujamie izdevumi.

      63     Īrija uzskata, ka, pieviļot šo paļāvību un Apstrīdēto lēmumu pieņemot, pamatojoties uz normām, kas nav paredzētas tiesiskajā
         regulējumā, kurš bija piemērojams laikā, kad radās attiecīgie tiesiskie apstākļi, vai kas ir neskaidras, Komisija ir pārkāpusi
         tiesiskās drošības principu.

      64     Komisija apgalvo, ka, ņemot vērā konstatētos pārkāpumus, Īrijas iestādēm nebija pamata tiesiski paļauties, ka tām tiks piešķirts
         pieprasītais līdzfinansējums. Līdz ar to, pirmkārt, atbalsta saņēmējs vairs nevar tiesiski paļauties uz to, ka viņam tiks
         izmaksāts atbalsts, tiklīdz tas izdara pārkāpumu. Otrkārt, nekas neliecina par to, ka Īrijas iestādes būtu saņēmušas apstiprinājumu
         tam, ka lūgumi piešķirt līdzfinansējumu nebija saistīti ar pārkāpumiem vai ka šo pārkāpumu rezultātā netiks samazināts ESF
         finanšu atbalsts.

      65     Komisija uzskata, ka tiesiskās drošības princips ir ievērots, jo, pieņemot Apstrīdēto lēmumu, tā tikai īstenoja tiesību aktus,
         kas bija piemērojami faktisko apstākļu rašanās laikā un saskaņā ar kuriem ESF nepamatoti izmaksātās summas varēja lūgt atmaksāt,
         ja tika atklāts, ka ir izdarīts pārkāpums.

      66     Šajā gadījumā no lietas materiāliem nekādā gadījumā neizriet, ka Komisija būtu izteikusi Īrijai konkrētus solījumus, kas šai
         dalībvalstij būtu varējuši radīt pamatotas cerības, ka Komisija ņems vērā grozītos lūgumus piešķirt līdzfinansējumu un ka
         tā nesamazinās finanšu atbalstu, kas saistīts ar konstatētajiem pārkāpumiem.

      67     Līdz ar to nevar uzskatīt, ka, pieņemot Apstrīdēto lēmumu, Komisija ir pārkāpusi tiesiskās paļāvības principu.
      68     No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja Komisija nav veikusi nepieciešamās korekcijas attiecībā uz iepriekšējo finanšu
         gadu un taisnīguma apsvērumu dēļ nav vērsusies pret pārkāpumiem, konkrētā dalībvalsts nevar pieprasīt, lai Komisija rīkotos
         tāpat attiecībā uz pārkāpumiem turpmākos finanšu gados, atsaucoties uz tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības
         principu (iepriekš minētais spriedums lietā Itālija/Komisija, 67. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Vācija/Komisija,
         12. punkts, un 2001. gada 6. decembra spriedums lietā C‑373/99 Grieķija/Komisija, Recueil, I‑9619. lpp., 56. punkts).

      69     Nevar uzskatīt, ka tiesiskās drošības princips, saskaņā ar kuru tiesību normām ir jābūt skaidrām un precīzām un kura mērķis
         ir nodrošināt, ka ir iespējams paredzēt tos gadījumus un juridiskās attiecības, kas ir saistīti ar Kopienu tiesībām (1996. gada
         15. februāra spriedums lietā C‑63/93 Duff u.c., Recueil, I‑569. lpp., 20. punkts), ir pārkāpts Apstrīdētajā lēmumā, jo tiesiskajā regulējumā, kurš bija piemērojams brīdī, kad radās
         faktiskie apstākļi, bija paredzēta iespēja, ka Komisija var samazināt finanšu atbalstu, ja ir pierādīts, ka ir izdarīts pārkāpums.

      70     Tādējādi ceturtais Īrijas izvirzītais pamats nav pamatots.
      71     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasība ir jānoraida kopumā.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      72     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Īrijai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Īrija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2015. gada 16. jūlijā.#Diageo Brands BV pret Simiramida-04 EOOD.#Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Nolēmumu atzīšana un izpilde – Atteikuma pamati – Valsts, kurā atzīšana prasīta, sabiedriskās kārtības pārkāpums – Citas dalībvalsts tiesas nolēmums, kas ir pretrunā Savienības tiesībām preču zīmju jomā – Direktīva 2004/48/EK – Intelektuālā īpašuma tiesību ievērošana – Tiesas izdevumi.#Lieta C-681/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑681/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden  (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 20. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 23. decembrī, tiesvedībā
            Diageo Brands BV
            pret
            Simiramida‑04 EOOD .
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši S. Rodins [ S. Rodin ], E. Levits, M. Bergere [ M. Berger ] (referente) un F. Biltšens [ F. Biltgen ],
            ģenerāladvokāts M. Špunars [ M. Szpunar ],
            sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 9. decembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Diageo Brands BV  vārdā – F. Vermeulen , C. Gielen  un A. Verschuur , advocaten ,
            – Simiramida‑04 EOOD  vārdā – S. Todorova Zhelyazkova , advokat , kā arī M. Gerritsen  un A. Gieske , advocaten ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Kemper , pārstāvji,
            – Latvijas valdības vārdā – I. Kalniņš un I. Ņesterova, pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – A.‑M. Rouchaud-Joët  un G. Wils , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 3. marta tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā jāinterpretē Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp., labojums – OV 2011, L 81, 14. lpp.) 34. panta 1. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (OV L 157, 45. lpp.) 14. pants.
            2. Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Diageo Brands BV  (turpmāk tekstā – “ Diageo Brands ”) un Simiramida‑04 EOOD  (turpmāk tekstā – “ Simiramida ”) par pēdējās minētās sabiedrības celto prasību atlīdzināt zaudējumus, kas tai esot radušies saistībā ar tai nosūtītajām precēm pēc Diageo Brands  lūguma uzlikto arestu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Regula Nr. 44/2001
            3. Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 preambulas 16. apsvērumu “savstarpēja uzticēšanās tiesvedībai [Eiropas Savienībā] pamato spriedumus, kas pieņemti kādā dalībvalstī un ko atzīst automātiski, bez vajadzības veikt kādu procedūru, izņemot strīdus gadījumus”.
            4. Regulas Nr. 44/2001 III nodaļā “Atzīšana un izpilde” ir trīs iedaļas. Tās 1. iedaļa “Atzīšana” tostarp ietver šīs regulas 33., 34. un 36. pantu.
            5. Regulas Nr. 44/2001 33. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Dalībvalstī pieņemtu spriedumu bez kādas īpašas procedūras atzīst pārējās dalībvalstīs.”
            6. Atbilstoši šīs regulas 34. pantam:
            “Spriedumu neatzīst:
            1) ja šāda atzīšana ir acīmredzami pretrunā tās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, kurā prasa atzīšanu;
            [..].”
            7. Minētās regulas 36. pantā ir noteikts:
            “Ārvalstīs pieņemti spriedumi nekādos apstākļos nav pārskatāmi pēc būtības.”
            Direktīva 89/104/EEK
            8. Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmā direktīva 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar 1992. gada 2. maija Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 89/104”), tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvu 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (Kodificēta versija) (OV L 299, 25. lpp.). Tomēr, ņemot vērā faktu rašanās datumu, pamatlietā joprojām ir piemērojama Direktīva 89/104.
            9. Minētās direktīvas 5. pantā bija paredzēts:
            “1. Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas, kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot komercdarbībā:
            a) jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta preču zīme;
            [..]
            3. Saskaņā ar šī panta 1. un 2. punktu cita starpā var aizliegt šādas darbības:
            a) apzīmējuma piestiprināšanu precēm vai to iepakojumam;
            b) preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzkrājumu veidošanu šiem nolūkiem, izmantojot šo apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu vai sniegšanu ar šo apzīmējumu nosaukumu;
            c) preču importu vai eksportu, izmantojot šo apzīmējumu;
            [..].”
            10. Direktīvas 89/104 7. panta “Preču zīmes piešķirto tiesību izmantošana [izsmelšana]” 1. punktā bija paredzēts:
            “Preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt tās lietošanu attiecībā uz precēm, ko laidis [Eiropas Ekonomikas zonas] līgumslēdzējas puses tirgū, izmantojot šo preču zīmi, īpašnieks vai kas laistas [šajā] tirgū ar īpašnieka piekrišanu.”
            Direktīva 2004/48
            11. Direktīvas 2004/48 preambulas 10. apsvērumā ir norādīts, ka tās mērķis ir tuvināt dalībvalstu tiesību aktus, “lai iekšējā tirgū nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu aizsardzības līmeni”.
            12. Šīs pašas direktīvas preambulas 22. apsvērumā ir precizēts, ka to pasākumu starpā, kas jāpiedāvā dalībvalstīm, “ļoti svarīgi ir arī paredzēt pagaidu pasākumus pārkāpumu tūlītējai izbeigšanai, negaidot lēmumu par lietas būtību [..] un nodrošinot vajadzīgās garantijas to izmaksu un kaitējuma segšanai, kas atbildētājam rodas nepamatotas prasības dēļ”.
            13. Atbilstoši Direktīvas 2004/48 1. pantam tā attiecas uz “pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu [ievērošanu]”, un jāprecizē, ka saskaņā ar šo pašu pantu termins “intelektuālā īpašuma tiesības” ietver “rūpnieciskā īpašuma tiesības”.
            14. Minētās direktīvas 2. panta 1. punktā ir norādīts, ka tajā paredzētos pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus “piemēro visiem intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem, kas paredzēti Kopienas un/vai attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos”.
            15. Saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 2. punktā noteikto dalībvalstu veicamajiem pasākumiem, kārtībai un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu, ir jābūt “efektīvi[em], proporcionāli[em] un preventīvi[em] un tos piemēro tā, lai izvairītos no šķēršļu radīšanas likumīgai tirdzniecībai un nodrošinātu, ka tos neizmanto ļaunprātīgi”.
            16. No šī viedokļa raugoties, Direktīvas 2004/48 7. panta 1. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka kompetentās tiesu iestādes, ievērojot zināmus nosacījumus, var “piemēro[t] ātrus un efektīvus pagaidu pasākumus, lai saglabātu attiecīgos pierādījumus attiecībā uz iespējamo pārkāpumu”. Šajā pašā tiesību normā ir precizēts, ka šie pasākumi var ietvert “[strīdīgo] preču [faktisku] arestu”. Saskaņā ar šīs direktīvas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka tiesu iestādes pēc prasītāja lūguma var “dot rīkojumu arestēt vai nogādāt atpakaļ preces, ar kurām, iespējams, pārkāpj intelektuālā īpašuma tiesības”. Šīs direktīvas 7. panta 4. punktā un 9. panta 7. punktā ir paredzēts, ka, “ja vēlāk konstatē, ka intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma vai pārkāpuma drauda nav bijis”, tiesu iestādes ir pilnvarotas “pēc atbildētāja pieprasījuma likt prasītājam sniegt atbildētājam atbilstošu kompensāciju par minēto pasākumu radīto kaitējumu”.
            17. Attiecībā uz tiesas izdevumiem šīs pašas direktīvas 14. pantā ir noteikts:
            “Dalībvalstis paredz, ka pieņemamus un samērīgus tiesu izdevumus un citas izmaksas, kas radušās lietā uzvarējušajai pusei, parasti sedz zaudējusī puse, ja vien tas nav pretrunā ar taisnīguma principiem.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            18. Diageo Brands , kuras juridiskā adrese ir Amsterdamā (Nīderlande), pieder preču zīme “Johnny Walker”. Tā pārdod šīs preču zīmes viskiju Bulgārijā ar vietējā ekskluzīvā importētāja starpniecību.
            19. Simiramida , kas reģistrēta Varnā (Bulgārija), nodarbojas ar alkoholisko dzērienu tirdzniecību.
            20. 2007. gada 31. decembrī Varnas ostā no Gruzijas pienāca Simiramida  adresēts konteiners ar 12 096 preču zīmes “Johnny Walker” viskija pudelēm.
            21. Uzskatot, ka šīs pudeļu partijas importēšana Bulgārijā bez tās atļaujas veido tai piederošās preču zīmes pārkāpumu, Diageo Brands  lūdza un saņēma Sofiyski gradski sad  (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) ar 2008. gada 12. marta rīkojumu sniegto atļauju uzlikt arestu šai viskija partijai.
            22. 2008. gada 9. maijā, pamatojoties uz Simiramida  apelācijas sūdzību, Sofiyski apelativen sad  (Sofijas Apelācijas tiesa) šo rīkojumu atcēla.
            23. Ar 2008. gada 30. decembra un 2009. gada 24. marta nolēmumiem Varhoven kasatsionen sad  (Augstākā kasācijas tiesa) procesuālu trūkumu dēļ noraidīja Diageo Brands  kasācijas sūdzību.
            24. Viskija partijai pēc Diageo Brands  pieteikuma uzliktais arests tika atcelts 2009. gada 9. aprīlī.
            25. Tiesvedībā par lietas būtību, kuru Diageo Brands  uzsāka pret Simiramida  par tai piederošās preču zīmes pārkāpumu, Sofiyski gradski sad  ar 2010. gada 11. janvāra nolēmumu Diageo Brands  prasījumus noraidīja. Šī tiesa nosprieda, ka no Varhoven kasatsionen sad  2009. gada 15. jūnija interpretējošā nolēmuma izriet, ka tādu preču imports Bulgārijā, kuras ar attiecīgās preču zīmes īpašnieka atļauju ir laistas apgrozībā ārpus Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ), nav ar šo preču zīmi piešķirto tiesību pārkāpums. Sofiyski gradski sad  uzskatīja, ka saskaņā ar Bulgārijas tiesu varas tiesībām šis interpretējošais nolēmums tai ir saistošs.
            26. Diageo Brands  neizmantoja nekādus tiesību aizsardzības līdzekļus pret Sofiyski gradski sad  2010. gada 11. janvāra nolēmumu, un tas ir ieguvis likumīgu spēku.
            27. Pamatlietā Simiramida  ir cēlusi Nīderlandes tiesās prasību piespriest Diageo Brands izmaksāt tai zaudējumu, kas tās ieskatā esot radušies pēc Diageo Brands  lūguma uzliktā aresta dēļ, atlīdzību, kuru tā novērtē vairāk nekā 10 miljonu euro apmērā. Simiramida  savu prasību pamato ar Sofiyski gradski sad  2010. gada 11. janvāra nolēmumu, ciktāl tajā ir konstatēts minētā aresta prettiesiskums. Aizstāvībai Diageo Brands  apgalvo, ka Nīderlandē šis nolēmums nevar tikt atzīts tāpēc, ka tas ir acīmredzami pretrunā Nīderlandes sabiedriskajai kārtībai Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punkta izpratnē. Sofiyski gradski sad  minētajā nolēmumā esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu Eiropas Savienības tiesību piemērošanā, balstoties uz Varhoven kasatsionen sad  2009. gada 15. jūnija interpretējošo nolēmumu, kurā esot pieļautas kļūdas pēc būtības un kurš turklāt ticis pieņemts, nepildot šīs pēdējās tiesas pienākumu uzdot prejudiciālu jautājumu saskaņā ar LESD 267. pantu.
            28. Ar 2011. gada 2. marta nolēmumu Rechtbank Amsterdam  (Amsterdamas tiesa) atbalstīja Diageo Brands  argumentāciju un noraidīja Simiramida prasību.
            29. Izskatījusi Simiramida  apelācijas sūdzību, Gerechtshof te Amsterdam  (Amsterdamas Apelācijas tiesa) ar 2012. gada 5. jūnija nolēmumu grozīja Rechtbank Amsterdam  nolēmumu un nosprieda, ka Sofiyski gradski sad  2010. gada 11. janvāra nolēmums Nīderlandē ir jāatzīst, tomēr neizlēma prasību atlīdzināt zaudējumus.
            30. Šajos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden  (Augstākā tiesa), kurā Diageo Brands iesniedza kasācijas sūdzību par Gerechtshof te Amsterdam  nolēmumu, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šis atteikuma pamats attiecas arī uz gadījumu, kad izcelsmes dalībvalsts tiesas nolēmums ir acīmredzamā pretrunā Savienības tiesībām un šī tiesa to apzinājās?
            2) a)	Vai Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka lietas dalībnieks, kurš atsaucas uz Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punktā minēto atteikuma pamatu, nav izmantojis nevienu nolēmuma izcelsmes dalībvalstī pieejamo tiesību aizsardzības līdzekli, liedz tam derīgi atsaukties uz šo atteikuma pamatu?
            2) b)	Ja atbilde uz otrā jautājuma a) punktu ir apstiprinoša, vai tā būtu citāda, ja tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošana nolēmuma izcelsmes dalībvalstī būtu bijusi bezjēdzīga, jo jāpieņem, ka tā nebūtu izraisījusi citādu nolēmumu?
            3) Vai Direktīvas 2004/48 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šī norma attiecas arī uz lietas dalībnieku tiesas izdevumiem kādā dalībvalstī sakarā ar prasību atlīdzināt zaudējumus, ja prasība un aizstāvība attiecas uz apgalvoto atbildētājas atbildību par tās uzlikto arestu un paziņojumiem, kurus tā veica savu preču zīmes tiesību īstenošanai citā dalībvalstī, un ja šajā ziņā rodas jautājums par pēdējās minētās dalībvalsts tiesas nolēmuma atzīšanu pirmajā minētajā dalībvalstī?”
            Par pieteikumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu
            31. Kad pēc ģenerāladvokāta secinājumu sniegšanas 2015. gada 3. martā tika pabeigta tiesvedības mutvārdu daļa, ar 2015. gada 6. marta vēstuli, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2015. gada 20. martā, Diageo Brands lūdza atkārtoti sākt šo mutvārdu daļu.
            32. Sava pieteikuma pamatošanai Diageo Brands norādīja, pirmkārt, ka savu secinājumu 27. un nākamajos punktos ģenerāladvokāts esot apšaubījis to premisu pareizību, uz kurām Hoge Raad der Nederlanden ir balstījusi savu lēmumu uzdot prejudiciālus jautājumus, proti, no vienas puses, ka no Varhoven kasatsionen sad 2009. gada 15. jūnija interpretējošā nolēmuma, kas apstiprināts ar otro 2012. gada 26. aprīļa nolēmumu, kā arī no Sofiyski gradski sad nolēmuma izriet acīmredzams un apzināts Savienības tiesību pamatprincipa pārkāpums un, no otras puses, ka Diageo Brands  nebija jēgas izmantot tiesību aizsardzības līdzekli, vēršoties Varhoven kasatsionen sad . Diageo Brands  ieskatā, ja Tiesa būtu uzskatījusi, ka par šo premisu pareizību vēl varētu notikt debates starp lietas dalībniekiem, tām būtu jāatbilst sacīkstes pamatprincipa prasībām, kas noteiktas Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantā, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā.
            33. Otrkārt, Diageo Brands norādīja, ka tai neesot bijis iespējas sniegt apsvērumus par dažiem dokumentiem, ko Eiropas Komisija iesniegusi tiesas sēdē.
            34. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar tās Reglamenta 83. pantu Tiesa jebkurā brīdī, uzklausījusi ģenerāladvokātu, var izdot rīkojumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu, it īpaši, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta, vai ja kāds lietas dalībnieks pēc šīs daļas pabeigšanas iesniedz ziņas par jaunu faktu, kam var būt izšķiroša ietekme uz Tiesas nolēmumu, vai arī ja lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki vai Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minētās ieinteresētās personas nav apspriedušas (skat. spriedumu Komisija/ Parker Hannifin Manufacturing un Parker-Hannifin , C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
            35. Šajā gadījumā Tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas uzskata, ka tā ir pietiekami informēta, lai taisītu spriedumu, un ka lieta nav jāizskata, pamatojoties uz argumentiem, kurus lietas dalībnieki nebūtu apsprieduši. Proti, Diageo Brands  norādītās premisas, kas ir iesniedzējtiesas argumentācijas pamatā, ir tikušas minētas un apspriestas sacīkstes procesā tiesas sēdes laikā.
            36. Attiecībā uz Komisijas tiesas sēdē iesniegtajiem dokumentiem ir jākonstatē, ka tie nav tikuši reģistrēti un neietilpst lietas materiālos.
            37. Turklāt jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 252. panta otro daļu ģenerāladvokāta pienākums ir, ievērojot pilnīgu objektivitāti un neatkarību, atklātā tiesas sēdē izteikt pamatotus secinājumus par lietām, kurās atbilstoši Tiesas statūtiem ir vajadzīga ģenerāladvokāta iesaistīšanās. Tomēr Tiesai nav saistoši nedz ģenerāladvokāta secinājumi, nedz šo secinājumu pamatojums (skat. spriedumu Komisija/ Parker Hannifin Manufacturing un Parker-Hannifin , C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
            38. Līdz ar to pieteikums par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu ir jānoraida.
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo un otro jautājumu
            39. Ar šiem jautājumiem, kas būtu jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai apstāklis, ka dalībvalsts tiesas nolēmums ir acīmredzami pretrunā Savienības tiesībām un ir pieņemts, pārkāpjot procesuāla rakstura garantijas, būtu atzīstams par atzīšanas atteikuma pamatu atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punktam. Tāpat iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai šādā kontekstā dalībvalsts, kurā atzīšana prasīta, tiesai ir jāņem vērā, ka persona, kura iebilst pret šo atzīšanu, nav izmantojusi izcelsmes valsts tiesību aktos paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus.
            Ievada apsvērumi
            40. Vispirms ir jāatgādina, ka ar savstarpējas uzticēšanās starp dalībvalstīm principu, kam Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, ir noteikts – tostarp attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu – pienākums katrai no šīm valstīm uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (šajā ziņā skat. atzinumu 2/13, EU:C:2014:2454, 191. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi no Regulas Nr. 44/2001 preambulas 16. apsvēruma izriet, ka tajā paredzētā atzīšanas un izpildes režīma pamatā ir tieši savstarpēja uzticēšanās tiesvedībai Savienībā. Šāda uzticēšanās tostarp nozīmē, ka vienā dalībvalstī pieņemtie tiesu nolēmumi būtu automātiski jāatzīst citā dalībvalstī (skat. spriedumu flyLAL-Lithuanian Airlines , C‑302/13, EU:C:2014:2319, 45. punkts).
            41. Šajā sistēmā Regulas Nr. 44/2001 34. pants, kurā ir izklāstīti pamati, kādi var tikt izvirzīti pret nolēmuma atzīšanu, ir jāinterpretē šauri, jo tas ir šķērslis viena no minētās regulas pamatmērķiem sasniegšanai. Konkrētāk, saistībā ar atsaukšanos uz šīs regulas 34. panta 1. punktā ietverto sabiedriskās kārtības klauzulu šāda atsaukšanās ir pieļaujama tikai izņēmuma gadījumos (skat. spriedumu Apostolides , C‑420/07, EU:C:2009:271, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
            42. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai arī dalībvalstis, pamatojoties uz Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punktā ietverto atrunu, principā ir tiesīgas atbilstoši savas valsts koncepcijai brīvi noteikt savas sabiedriskās kārtības prasības, minētā jēdziena robežas tomēr ir šīs regulas interpretācijas jautājums. Tādējādi, lai arī Tiesai nav jādefinē dalībvalsts sabiedriskās kārtības jēdziena saturs, tomēr tai ir jāpārbauda robežas, kādās dalībvalsts tiesas drīkst atsaukties uz minēto jēdzienu, lai atteiktos atzīt citā dalībvalstī pieņemtu nolēmumu (skat. spriedumu flyLAL-Lithuanian Airlines , C‑302/13, EU:C:2014:2319, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
            43. Šajā ziņā ir jānorāda, ka, liedzot citā dalībvalstī pieņemta nolēmuma pārskatīšanu pēc būtības, Regulas Nr. 44/2001 36. pantā ir aizliegts valsts, kurā atzīšana prasīta, tiesai atteikties atzīt šo nolēmumu vienīgi tādēļ, ka pastāv atšķirība starp izcelsmes valsts tiesas piemēroto tiesību normu un tiesību normu, kuru būtu piemērojusi tās valsts tiesa, kurā atzīšana prasīta, ja šī tiesa būtu izskatījusi minēto lietu. Tāpat tās valsts tiesa, kurā atzīšana prasīta, nav tiesīga pārskatīt izcelsmes valsts tiesas izdarīto tiesisko vai faktisko apstākļu vērtējumu pareizību (skat. spriedumu flyLAL-Lithuanian Airlines , C‑302/13, EU:C:2014:2319, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
            44. Atsaukšanās uz sabiedriskās kārtības klauzulu, kas ietverta Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punktā, ir pieļaujama tikai tad, ja citā dalībvalstī pieņemta nolēmuma atzīšana būtu nepieļaujamā pretrunā valsts, kurā atzīšana prasīta, tiesību sistēmai, jo tādējādi tiktu aizskarts kāds no pamatprincipiem. Lai ievērotu aizliegumu pēc būtības pārskatīt jebkādu citā dalībvalstī pieņemtu nolēmumu, šādam aizskārumam ir jābūt acīmredzamam tādas tiesību normas pārkāpumam, kura tiek uzskatīta par būtisku tās valsts tiesību sistēmā, kurā atzīšana prasīta, vai arī tādu tiesību pārkāpumam, kuras šajā tiesību sistēmā ir atzītas par pamattiesībām (skat. spriedumu flyLAL-Lithuanian Airlines , C‑302/13, EU:C:2014:2319, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
            45. Šo apsvērumu gaismā ir jāpārbauda, vai iesniedzējtiesas norādītie apstākļi var liecināt par to, ka Sofiyski gradski sad 2010. gada 11. janvāra nolēmuma atzīšana ir acīmredzams Nīderlandes sabiedriskās kārtības pārkāpums Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punkta izpratnē.
            46. Šie apstākļi attiecas uz vienas materiālo tiesību normas pārkāpumu minētajā nolēmumā, kā arī uz procesuāla rakstura garantiju pārkāpumu procedūrā, kuras iznākumā pieņemts minētais nolēmums.
            Par Direktīvas 89/104 5. pantā ietvertās materiālo tiesību normas pārkāpumu
            47. Pamatlietā iesniedzējtiesa balstās uz premisu, ka, savā 2010. gada 11. janvāra nolēmumā nospriežot, ka tādu preču imports Bulgārijā, kuras ar attiecīgās preču zīmes īpašnieka atļauju ir laistas apgrozībā ārpus EEZ, nav ar šo preču zīmi piešķirto tiesību pārkāpums, Sofiyski gradski sad acīmredzami kļūdaini esot piemērojusi Direktīvas 89/104 5. panta 3. punktu.
            48. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka apstāklis, ka izcelsmes valsts tiesas pieļautā acīmredzamā kļūda attiecas, kā tas ir pamatlietā aplūkotajā gadījumā, uz Savienības tiesību normu, nevis valsts tiesību normu, nemaina nosacījumus, ar kādiem varētu atsaukties uz sabiedriskās kārtības klauzulu Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punkta izpratnē. Proti, valsts tiesai ar vienādu efektivitāti ir jānodrošina gan valsts tiesību sistēmā, gan Savienības tiesību sistēmā noteikto tiesību aizsardzība (šajā ziņā skat. spriedumu Renault , C‑38/98, EU:C:2000:225, 32. punkts).
            49. Turpinājumā ir jāatgādina, ka valsts, kurā atzīšana prasīta, tiesa, lai neapdraudētu Regulas Nr. 44/2001 mērķi, nedrīkst atteikties atzīt citā dalībvalstī pieņemtu nolēmumu tikai tādēļ, ka tā uzskata, ka šajā nolēmumā valsts vai Savienības tiesības ir tikušas nepareizi piemērotas. Gluži pretēji, ir jāuzskata, ka šādos gadījumos katrā dalībvalstī izveidotā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma, kuru papildina LESD 267. pantā paredzētais prejudiciāla nolēmuma tiesvedības mehānisms, sniedz attiecīgajām personām pietiekamas garantijas (šajā ziņā skat. spriedumu Apostolides , C‑420/07, EU:C:2009:271, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
            50. Tātad uz sabiedriskās kārtības klauzulu ir iespējams atsaukties tikai tad, ja minētās kļūdas tiesību piemērošanā rezultātā attiecīgā nolēmuma atzīšana valstī, kurā atzīšana prasīta, tiktu acīmredzami pārkāpta būtiska tiesību norma Savienības un tātad arī minētās dalībvalsts tiesību sistēmā.
            51. Taču, kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 52. punktā, pamatlietā aplūkotā materiālo tiesību norma, proti, Direktīvas 89/104 5. panta 3. punkts, ir ietverta minimālās saskaņošanas direktīvā, kuras mērķis ir daļēji tuvināt atšķirīgus dalībvalstu tiesību aktus preču zīmju jomā. Lai gan ir taisnība, ka ar minētās direktīvas 5. pantu preču zīmes īpašniekam piešķirto tiesību ievērošana, tāpat kā minētās direktīvas 7. pantā paredzēto normu, kas attiecas uz šo tiesību izsmelšanu, piemērošana, tieši ietekmē iekšējā tirgus darbību, tomēr no tā nevar tikt secināts, ka kļūda šo tiesību normu īstenošanā būtu nepieļaujamā pretrunā Savienības tiesību sistēmai, jo tādējādi tiktu aizskarts kāds no tās pamatprincipiem.
            52. Tieši pretēji, ir jāsecina, ka ar to apstākli vien, ka valsts, kurā atzīšana prasīta, tiesas ieskatā Sofiyski gradski sad  2010. gada 11. janvāra nolēmumā esot pieļauta kļūda, pamatlietas apstākļiem piemērojot tādus preču zīmes īpašnieka tiesības reglamentējošus noteikumus, kādi ir paredzēti Direktīvā 89/104, nevar tikt pamatota šī nolēmuma neatzīšana valstī, kurā atzīšana prasīta, jo nevar tikt uzskatīts, ka ar šo kļūdu tiktu pārkāpta kāda būtiska tiesību norma Savienības un tātad arī valsts, kurā atzīšana prasīta, tiesību sistēmā.
            Par procesuāla rakstura garantiju pārkāpumu
            53. Šajā lietā iesniedzējtiesa uzsver, ka kļūdas, kuru tās ieskatā esot pieļāvusi Sofiyski gradski sad , pamatā ir Varhoven kasatsionen sad  2009. gada 15. jūnija interpretējošais nolēmums, kurā pēdējā minētā tiesa esot sniegusi acīmredzami nepareizu Direktīvas 89/104 5. panta 3. punkta interpretāciju, kas tomēr ir saistoša zemāku instanču tiesām. Iesniedzējtiesa piebilst, ka, visticamāk, Varhoven kasatsionen sad nevarēja nezināt par acīmredzamu šīs interpretācijas aplamību, jo vairāki minētās tiesas locekļi, izsakot atšķirīgus viedokļus, ir pauduši savu nepiekrišanu minētajai interpretācijai.
            54. Šajā ziņā ir jānorāda, ka tas apstāklis vien, ka, rīkojoties atbilstoši Bulgārijā spēkā esošajām procesuālajām tiesību normām, vairāki Varhoven kasatsionen sad  locekļi aplūkotajā interpretējošajā nolēmumā ir izteikuši viedokli, kas atšķiras no vairākuma viedokļa, nevar tikt uzskatīts par pierādījumu šī vairākuma tiešam nodomam pārkāpt Savienības tiesības, bet ir jāuzskata, ka tas atspoguļo diskusiju, kas pamatoti var izvērsties saistībā ar kāda sarežģīta tiesību jautājuma izskatīšanu.
            55. Turklāt ir jāatzīmē, ka savos Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos Komisija norāda, ka procedūrā sakarā ar pienākumu neizpildi, kuru tā bija uzsākusi attiecībā uz Bulgārijas Republiku, tā pārbaudīja Varhoven kasatsionen sad  2009. gada 15. jūnija un 2012. gada 26. aprīļa interpretējošo nolēmumu atbilstību Savienības tiesībām. Komisija piebilst, ka pēc šī pētījuma tā secināja, ka abi šie nolēmumi atbilst Savienības tiesībām, un izbeidza minēto procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi.
            56. Šie atšķirīgie vērtējumi, par kuriem Tiesai šīs lietas kontekstā nav jāspriež, vismaz liecina, ka Varhoven kasatsionen sad nevar tikt pārmests, ka tā būtu izdarījusi un būtu likusi zemāku instanču tiesām izdarīt acīmredzamu kādas Savienības tiesību normas pārkāpumu.
            57. Kā norāda iesniedzējtiesa, Diageo Brands vēl apgalvo, ka Bulgārijas tiesas ir pārkāpušas valsts tiesu un Tiesas sadarbības principu, kas Diageo Brands  skatījumā izpaužas kā pienākums izmantot prejudiciālā nolēmuma tiesvedības mehānismu un kas ir LES 4. panta 3. punktā paredzētā dalībvalstu lojālas sadarbības principa īpaša izpausme.
            58. Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka Sofiyski gradski sad , kas ir pieņēmusi nolēmumu, kura atzīšana ir prasīta, ir pirmās instances tiesa, kuras nolēmumus var pārsūdzēt tiesās saskaņā ar valsts tiesībām. Tāpēc saskaņā ar LESD 267. panta otro daļu minētajai tiesai ir iespēja, nevis pienākums lūgt Tiesu lemt par prejudiciālu jautājumu.
            59. Turpinājumā ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu izveidotā sistēma, lai nodrošinātu Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju dalībvalstīs, ievieš tiešu sadarbību starp Tiesu un valsts tiesām ar procedūru, kas nav atkarīga ne no kādas lietas dalībnieku iniciatīvas. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tātad ir balstīts uz dialogu starp tiesām, kura uzsākšana ir pilnībā atkarīga no valsts tiesas vērtējuma par šī lūguma iesniegšanas atbilstību un nepieciešamību (spriedums Kelly , C‑104/10, EU:C:2011:506, 62. un 63. punkts un tajos minētā judikatūra).
            60. Līdz ar to, pat ja tiktu pieņemts, ka jautājums par Direktīvas 89/104 5. panta 3. punkta interpretāciju ir ticis izvirzīts tiesvedībā Sofiyski gradski sad , minētajai tiesai nebūtu pienākuma uzdot Tiesai šajā ziņā jautājumu.
            61. Šajā kontekstā ir jāatzīmē, ka atbilstoši Tiesai sniegtajai informācijai Sofiyski gradski sad  2010. gada 11. janvāra nolēmums varēja tikt pārsūdzēts apelācijas kārtībā un pēc tam – attiecīgā gadījumā – kasācijas kārtībā Varhoven kasatsionen sad .
            62. No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka attiecībā uz minēto nolēmumu Diageo Brands  nav izmantojusi valsts tiesībās paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus. Diageo Brands  attaisno savu bezdarbību ar to, ka šāda tiesību aizsardzības līdzekļu izmantošana esot bijusi bezjēdzīga, jo tā rezultātā augstākas tiesas nevarētu pieņemt atšķirīgu nolēmumu, un šo apgalvojumu iesniedzējtiesa neuzskata par nepamatotu.
            63. Šajā ziņā ir jānorāda, kā atgādināts šā sprieduma 40. punktā, ka Regulā Nr. 44/2001 paredzētā atzīšanas un izpildes režīma pamatā ir savstarpēja uzticēšanās tiesvedībai Savienībā. Tieši šī dalībvalstu savstarpējā uzticēšanās to tiesību sistēmām un tiesu iestādēm ļauj uzskatīt, ka gadījumā, ja ir tikušas nepareizi piemērotas valsts tiesības vai Savienības tiesības, katrā dalībvalstī izveidotā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma, kuru papildina LESD 267. pantā paredzētais prejudiciāla nolēmuma tiesvedības mehānisms, sniedz attiecīgajām personām pietiekamas garantijas (skat. šā sprieduma 49. punktu).
            64. Līdz ar to Regula Nr. 44/2001 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā balstās uz pamatideju, ka attiecīgajām personām principā ir jāizmanto visi izcelsmes dalībvalsts tiesībās paredzētie tiesību aizsardzības līdzekļi. Kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 64. punktā, ja vien nerodas īpaši apstākļi, kuru dēļ ir pārāk sarežģīti vai neiespējami izmantot izcelsmes dalībvalstī pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus, attiecīgajām personām ir jāizmanto visi šajā dalībvalstī pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, lai jau iepriekš novērstu sabiedriskās kārtības pārkāpumu. Šī norma ir attaisnota vēl jo vairāk gadījumā, ja apgalvotais sabiedriskās kārtības pārkāpums, kā tas ir pamatlietā, izriet no iespējama Savienības tiesību pārkāpuma.
            65. Runājot par apstākļiem, uz kuriem atsaukusies Diageo Brands pamatlietā, lai attaisnotu, ka tā nav izmantojusi tai pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus, ir jānorāda, pirmkārt, ka no lietas materiāliem izriet, ka nevar tikt izslēgts, ka savā 2010. gada 11. janvāra nolēmumā Sofiyski gradski sad ir nepareizi piemērojusi Varhoven kasatsionen sad  2009. gada 15. jūnija interpretējošo nolēmumu. Taču, ja Diageo Brands būtu iesniegusi apelācijas sūdzību par minēto nolēmumu, apelācijas tiesa – ja tiktu pieņemts, ka tā ir pieļauta, – būtu varējusi izlabot šādu kļūdu. Katrā ziņā apelācijas tiesai, ja tai būtu šaubas par Varhoven kasatsionen sad  sniegtā juridiskā vērtējuma pamatotību, būtu bijusi iespēja vērsties Tiesā ar jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju, ko skar minētais vērtējums (šajā ziņā skat. spriedumu Elchinov , C‑173/09, EU:C:2010:581, 27. punkts).
            66. Otrkārt, ja pēc tam tiktu iesniegta kasācijas sūdzība Varhoven kasatsionen sad , tai, ja rastos šaubas par Direktīvas 89/104 interpretāciju, kā valsts tiesai, kuras lēmumi saskaņā ar valsts tiesību aktiem nevar tikt pārsūdzēti, LESD 267. panta trešās daļas izpratnē principā būtu pienākums vērsties Tiesā (šajā ziņā skat. spriedumu Köbler , C‑224/01, EU:C:2003:513, 35. punkts). Ja minētā tiesa bez atbilstīga pamata nebūtu izpildījusi šo pienākumu, tad iestātos Bulgārijas Republikas atbildība atbilstoši normām, kas šajā ziņā noteiktas Tiesas judikatūrā (spriedums Köbler , C‑224/01, EU:C:2003:513, 50. un 59. punkts).
            67. Šajos apstākļos nav secināms ne tas, ka Bulgārijas tiesas acīmredzami būtu pārkāpušas valsts tiesu un Tiesas sadarbības principu, ne arī tas, ka Diageo Brands tiktu liegta aizsardzība, kas garantēta ar šajā dalībvalstī izveidoto tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmu, kuru papildina LESD 267. pantā paredzētais prejudiciāla nolēmuma tiesvedības mehānisms.
            68. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 34. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka apstāklis, ka kādā dalībvalstī pieņemts nolēmums ir pretrunā Savienības tiesībām, nav pamats šo nolēmumu neatzīt citā dalībvalstī tādēļ, ka ar to esot pārkāpta šīs pēdējās valsts sabiedriskā kārtība, ja norādītā kļūda tiesību piemērošanā nav atzīstama par acīmredzamu tādas tiesību normas pārkāpumu, kura tiek uzskatīta par būtisku Savienības tiesību sistēmā un tātad arī tās dalībvalsts tiesību sistēmā, kurā atzīšana prasīta, vai arī tādu tiesību pārkāpumu, kuras šajās tiesību sistēmās ir atzītas par pamattiesībām. Tas tā nav gadījumā, ja kļūda attiecas uz tādas tiesību normas piemērošanu kā Direktīvas 89/104 5. panta 3. punkts.
            Pārbaudot, vai, iespējams, pastāv acīmredzams valsts, kurā atzīšana prasīta, sabiedriskās kārtības pārkāpums, šīs valsts tiesai ir jāņem vērā, ka, izņemot īpašus apstākļus, kuru dēļ ir pārāk sarežģīti vai neiespējami izmantot izcelsmes dalībvalstī pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus, attiecīgajām personām ir jāizmanto visi šajā dalībvalstī pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, lai jau iepriekš novērstu šādu pārkāpumu.
            Par trešo jautājumu
            69. Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/48 14. pants, saskaņā ar kuru zaudējušajai pusei parasti ir jāsedz izdevumi, kas radušies lietā uzvarējušajai pusei, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tiesas izdevumiem, kas radušies lietas dalībniekiem saistībā ar kādā dalībvalstī celtu prasību atlīdzināt zaudējumus, kuri nodarīti ar citā dalībvalstī intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma novēršanai uzlikto arestu, ja saistībā ar minēto prasību par zaudējumu atlīdzināšanu rodas jautājums par šajā otrajā dalībvalstī pieņemtā nolēmuma, ar kuru konstatēta minētā aresta nepamatotība, atzīšanu.
            70. Lai sniegtu atbildi uz šo jautājumu, ir jānosaka, vai tiesvedība pamatlietā ietilpst Direktīvas 2004/48 piemērošanas jomā.
            71. Kā norādīts Direktīvas 2004/48 preambulas 10. apsvērumā, tās mērķis ir attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanas līdzekļiem tuvināt dalībvalstu tiesību aktus, lai iekšējā tirgū nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni.
            72. Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 2004/48 1. pantam tā attiecas uz visiem pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu. Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir precizēts, ka šos pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus piemēro visiem minēto tiesību pārkāpumiem, kas paredzēti Savienības un/vai attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos.
            73. Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2004/48 normu mērķis ir regulēt nevis visus ar intelektuālā īpašuma tiesībām saistītos aspektus, bet tikai tos, kas ir saistīti, pirmkārt, ar šo tiesību ievērošanu un, otrkārt, ar to pārkāpumiem, liekot paredzēt efektīvus tiesību aizsardzības līdzekļus, kuru mērķis ir novērst, pārtraukt vai atlīdzināt ikvienu esošo intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu (skat. spriedumu ACI Adam BV  u.c., C‑435/12, EU:C:2014:254, 61. punkts un tajā minētā judikatūra).
            74. No Direktīvā 2004/48 paredzētajiem pasākumiem, kārtības un aizsardzības līdzekļiem izriet, ka tiesiskos līdzekļus, kas paredzēti, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību, papildina ar tiem cieši saistītās prasības par atlīdzināšanu. Piemēram, minētās direktīvas 7. panta 1. punktā un 9. panta 1. punktā ir paredzēti piesardzības un pagaidu pasākumi, kuru mērķis it īpaši ir novērst jebkādus gaidāmos intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumus, tostarp preču, par kurām pastāv aizdomas par šādu tiesību pārkāpšanu, arests, turpretim minētās direktīvas 7. panta 4. punktā un 9. panta 7. punktā ir paredzēti pasākumi, kas ļauj atbildētājam prasīt zaudējumu atlīdzību gadījumā, ja vēlāk tiek konstatēts, ka intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma vai pārkāpuma drauda nav bijis. Kā izriet no šīs pašas direktīvas preambulas 22. apsvēruma, šie zaudējumu atlīdzināšanas pasākumi ir garantijas, ko likumdevējs uzskata par nepieciešamām, lai atsvērtu ātrus un efektīvus pagaidu pasākumus, ko tas paredzējis.
            75. Konkrētajā gadījumā tiesvedība pamatlietā, kuras priekšmets ir to zaudējumu atlīdzināšana, kas nodarīti ar arestu, kuru sākumā dalībvalsts tiesu iestādes uzdevušas, lai novērstu gaidāmo intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu, un pēc tam šīs pašas iestādes atcēlušas tādēļ, ka pārkāpuma esamība nebija pierādīta, loģiski izriet no prasības, ko cēlis intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks nolūkā panākt lēmumu par tūlītēju pasākumu, kas tam ļautu, negaidot nolēmumu par lietas būtību, novērst jebkādu iespējamu tā tiesību pārkāpumu. Šāda prasība par zaudējumu atlīdzību atbilst Direktīvā 2004/48 par labu atbildētājam paredzētajām garantijām, kas atsver pagaidu pasākuma, kas varētu ietekmēt tā intereses, noteikšanu.
            76. Līdz ar to ir jāuzskata, ka tāda tiesvedība kā pamatlietā ietilpst Direktīvas 2004/48 piemērošanas jomā.
            77. Attiecībā uz Direktīvas 2004/48 14. pantu Tiesa jau ir nospriedusi, ka šīs tiesību normas mērķis ir pastiprināt intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, novēršot, ka kāda cietusī persona tiktu atturēta ierosināt tiesvedību, lai aizsargātu savas tiesības (skat. spriedumu Realchemie Nederland , C‑406/09, EU:C:2011:668, 48. punkts).
            78. Ņemot vērā šo mērķi, kā arī plašu un vispārīgu Direktīvas 2004/48 14. panta formulējumu, kurā ir atsauce uz “lietā uzvarējušo pusi” un “zaudējušo pusi”, neprecizējot un nenosakot ierobežojumus attiecībā uz tiesvedības, kurā būtu piemērojama tajā ietvertā norma, veidu, ir jāsecina, ka šī tiesību norma ir piemērojama tiesas izdevumiem, kas radušies jebkurā tiesvedībā, kas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
            79. Šajā ziņā apstāklim, ka pamatlietā saistībā ar konkrētā aresta pamatotības vai nepamatotības izvērtēšanu ir radies jautājums par citā dalībvalstī pieņemta nolēmuma atzīšanu vai neatzīšanu, nav nozīmes. Proti, šādam jautājumam ir papildu raksturs un tas negroza strīda priekšmetu.
            80. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/48 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tiesas izdevumiem, kas radušies lietas dalībniekiem saistībā ar kādā dalībvalstī celtu prasību atlīdzināt zaudējumus, kuri nodarīti ar citā dalībvalstī intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma novēršanai uzliktu arestu, ja saistībā ar minēto prasību par zaudējumu atlīdzināšanu rodas jautājums par šajā otrajā dalībvalstī pieņemtā nolēmuma, ar kuru konstatēta šī aresta nepamatotība, atzīšanu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            81. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            1) Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 34. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka apstāklis, ka kādā dalībvalstī pieņemts nolēmums ir pretrunā Savienības tiesībām, nav pamats šo nolēmumu neatzīt citā dalībvalstī tādēļ, ka ar to esot pārkāpta šīs pēdējās valsts sabiedriskā kārtība, ja norādītā kļūda tiesību piemērošanā nav atzīstama par acīmredzamu tādas tiesību normas pārkāpumu, kura tiek uzskatīta par būtisku Savienības tiesību sistēmā un tātad arī tās dalībvalsts tiesību sistēmā, kurā atzīšana prasīta, vai arī tādu tiesību pārkāpumu, kuras šajās tiesību sistēmās ir atzītas par pamattiesībām. Tas tā nav gadījumā, ja kļūda attiecas uz tādas tiesību normas piemērošanu kā Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, kurā grozījumi izdarīti ar 1992. gada 2. maija Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu, 5. panta 3. punkts.
            Pārbaudot, vai, iespējams, pastāv acīmredzams valsts, kurā atzīšana prasīta, sabiedriskās kārtības pārkāpums, šīs valsts tiesai ir jāņem vērā, ka, izņemot īpašus apstākļus, kuru dēļ ir pārāk sarežģīti vai neiespējami izmantot izcelsmes dalībvalstī pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus, attiecīgajām personām ir jāizmanto visi šajā dalībvalstī pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, lai jau iepriekš novērstu šādu pārkāpumu;
            2) Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/48/EK par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tiesas izdevumiem, kas radušies lietas dalībniekiem saistībā ar kādā dalībvalstī celtu prasību atlīdzināt zaudējumus, kuri nodarīti ar citā dalībvalstī intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma novēršanai uzliktu arestu, ja saistībā ar minēto prasību rodas jautājums par šajā otrajā dalībvalstī pieņemtā nolēmuma, ar kuru konstatēta šī aresta nepamatotība, atzīšanu.