Tiesas spriedums 1986. gada 20. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta 72/85.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 12. decembrī. # Ministero dello Sviluppo economico un Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture pret SOA Nazionale Costruttori - Organismo di Attestazione SpA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Consiglio di Stato - Itālija. # LESD 101., 102. un 106. pants - Valsts uzņēmumi un uzņēmumi, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības - Uzņēmumi, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi - Jēdzieni - Iestādes, kurām ir jāpārbauda un jāapliecina, ka uzņēmumi, kuri veic publiskos būvdarbus, ievēro likumā noteiktās prasības - LESD 49. pants - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Ierobežojums - Pamatojums - Pakalpojumu saņēmēju aizsardzība - Sertifikācijas pakalpojumu kvalitāte. # Lieta C-327/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2013. gada 12. decembrī (
            *1
         )
      “LESD 101., 102. un 106. pants — Valsts uzņēmumi un uzņēmumi, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības — Uzņēmumi, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi — Jēdzieni — Iestādes, kurām ir jāpārbauda un jāapliecina, ka uzņēmumi, kuri veic publiskos būvdarbus, ievēro likumā noteiktās prasības — LESD 49. pants — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Ierobežojums — Pamatojums — Pakalpojumu saņēmēju aizsardzība — Sertifikācijas pakalpojumu kvalitāte”
      Lieta C‑327/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Consiglio di Stato (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 6. martā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 10. jūlijā, tiesvedībā

            Ministero dello Sviluppo economico ,

            Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture

      pret

            SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA ,

      piedaloties

            Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (Unionsoa) ,

            SOA CQOP SpA .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši M. Safjans [M. Safjan] (referents), K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], J. Malenovskis [J. Malenovský] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 16. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA vārdā – S. Cammareri un M. Condinanzi, avvocati,

               —

                  Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (Unionsoa) vārdā – A. Cancrini, G. M. Di Paolo un A. Clarizia, avvocati,

               —

                  SOA CQOP SpA vārdā – C. De Portu, avvocato,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz L. D’Ascia, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Malferrari un I. Rogalski, kā arī R. Striani, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 5. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu jautājumu ir par LESD 101., 102. un 106. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Ministero dello Sviluppo economico (Ekonomiskās attīstības ministrija, turpmāk tekstā – “Ministero”), kā arī Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture (Publisko būvdarbu, pakalpojumu un piegāžu uzraudzības iestāde, turpmāk tekstā – “Autorità”) un SOA Nazionale Costruttori – Organismo di Attestazione SpA (turpmāk tekstā – “SOA Nazionale Costruttori”) par Ministero un Autorità paziņojumu, ka pakalpojumiem, kurus sniedz sabiedrības, kurām ir sertifikācijas iestāžu statuss (Società Organismi di Attestazione, turpmāk tekstā – “SOA”), nav piemērojama likumā noteiktā minimālo obligāto tarifu atcelšana, pildot profesionālo darbību.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru [būvdarbu publiskā iepirkuma, piegādes publiskā iepirkuma un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru] (OV L 134, 114. lpp.), 52. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis var ieviest vai nu oficiālus apstiprināto būvuzņēmēju, piegādātāju vai pakalpojumu sniedzēju sarakstus, vai sertificēšanu, kuru veic sertifikācijas struktūra, kas ir publisko tiesību vai privāttiesību subjekts.”

         Itālijas tiesības

               4

               2006. gada 12. aprīļa Leģislatīvā dekrēta Nr. 163 par būvdarbu, pakalpojumu un piegāžu publiskā iepirkuma līgumu kodeksu, ar kuru tiek piemērotas Direktīvas 2004/17/EK un 2004/18/EK (2006. gada 2. maija parastais GURI pielikums Nr. 100, turpmāk tekstā – “Kodekss”), 40. pantā ir noteikts:
               “1.   Personām, kuras veic jebkāda veida publiskos būvdarbus, ir jāsaņem atļauja, un ir jāpārliecinās par to, ka to darbībā tiek ievēroti kvalitātes, profesionālisma un lojalitātes principi. Šī paša iemesla dēļ šo personu izmantotajiem produktiem, procesiem, pakalpojumiem un uzņēmuma kvalitātes sistēmām ir jābūt sertificētām atbilstoši spēkā esošajiem tiesību aktiem.
               2.   Regulējumā [..] nosaka vienotu atļauju izsniegšanas procedūru visām personām, kuras veic jebkāda veida publiskus būvdarbus apmērā, kas pārsniedz EUR 150 000, atkarībā no būvdarbu veida un apmēra. Regulējums [..] ļauj arī periodiski pārskatīt atļauju izsniegšanas kategorijas un, ja nepieciešams, paredzēt jaunas kategorijas.
               3.   Sertificēšanas sistēmu īsteno privāttiesiskas atļauju izsniegšanas iestādes, kuras šim nolūkam apstiprina Autorità. Sertificēšanas darbības veic, ievērojot neatkarīgas spriestspējas principu, nodrošinot, lai nebūtu nekādu komerciālu vai finansiālu interešu, kas varētu izraisīt netaisnīgu vai diskriminējošu rīcību. Veicot sertifikācijas darbības saistībā ar personām, kuras veic publiskos būvdarbus, SOA pilda uzdevumu, kam ir publisko tiesību raksturs [..]. Ja [SOA] izsniedz viltotus sertifikātus, piemēro Kriminālkodeksa 476. un 479. pantu. Pirms sertifikātu izsniegšanas SOA pārliecinās, vai ir izpildītas visas uzņēmuma–prasītāja norādītās prasības. Atestācijas iestādēm ir jāpārliecinās, ka personām, kurām tiek izsniegta atļauja:

                        a)

                        ir sertifikāts, kas apliecina, ka to kvalitātes sistēma atbilst Eiropas normatīvam [..] un spēkā esošajam valsts tiesiskajam regulējumam, un kuru ir izsniegušas akreditētas iestādes atbilstoši Eiropas normatīvam [..]. Akreditētajām iestādēm iepriekšējā punktā norādītais uzņēmumu, kuri veic publiskos būvdarbus, sertifikāts ir jāiekļauj oficiālajā sarakstā, kuru uztur Itālijas akreditācijas iestāde [..];

                        b)

                        tās ievēro [Savienības] tiesību normās paredzētās vispārējās, tehniski organizatoriskās un ekonomiski finansiālās prasības, kas ir piemērojamas sertifikācijas jomā. Sertifikāti, kurus pasūtītāji izsniedz uzņēmumiem, kuri veic publiskus būvdarbus, ir tehniski organizatoriska prasība. [..]

                  4.   Šajā regulējumā it īpaši norāda:
               [..]

                        b)

                        noteikumus un kritērijus, ar kādiem sertifikācijas iestādes izsniedz sertifikātus, un kā tos var zaudēt, kā arī subjektīvās, organizatoriskās, finansiālās un tehniskās prasības, kas minētajām iestādēm ir jāizpilda;

                        c)

                        noteikumus, ar kuriem tiek apliecināts, ka personām, kurām ir izsniegts sertifikāts, ir sertificēta kvalitātes sistēma atbilstoši 3. punkta a) apakšpunktam un ka tās ievēro 3. punkta b) apakšpunktā norādītās prasības, kā arī noteikumus, kādā veidā minētās prasības, ņemot vērā bilances datus, var tikt ikgadēji pārbaudītas;

                        d)

                        3. punkta b) apakšpunktā norādītās vispārējās prasības [..] un tehniski organizatoriskās un ekonomiski finansiālās prasības, tostarp pasākumus, kas attiecas uz būvdarbu apmēru un veidu [..];

                        e)

                        kritērijus, ar kādiem tiek noteikti sertificētajai darbībai piemērojamie tarifi, neietekmējot to, ka nav iespējams atkāpties no minimālajiem tarifiem;

                        f)

                        noteikumus sertifikāta pārbaudei; sertifikāta termiņš ir pieci gadi, pirms trešā gada beigām ir jāpārbauda vispārējo prasību, kā arī prasību saistībā ar strukturālo kapacitāti, kas ir jānorāda regulējumā, ievērošana; vispārējo un īpašo kategoriju, kas ir 2. punktā norādītās pārskatīšanas priekšmets, spēkā esamības ilgumu; prasību ievērošanas pārbaudes tarifs ir proporcionāls sertifikācijas tarifam un tas nevar būt lielāks par trīs piektdaļām no tā;

                        f

                        a) noteikumus, kas saistībā ar attiecīgajām kompetencēm ļauj nodrošināt koordinētu sertifikācijas iestāžu darbības uzraudzību, izmantojot šim nolūkam jau pieejamās struktūras un resursus tā, lai jaunie vai uzkrātie izdevumi nebūtu jāsedz no valsts līdzekļiem;

                        g)

                        finansiālās un aizliedzošās sankcijas, līdz pat sertifikāta zaudēšanai, gadījumā, ja SOA, izsniedzot sertifikātus, pieļauj pārkāpumus un nelikumības, kā arī gadījumā, ja SOA neatbild uz Autorità informācijas un dokumentu pieprasījumu saistībā ar tās uzraudzības funkcijām, piemērojot samērīguma principu un ievērojot sacīkstes principu;

                        g

                        a) 6. panta 11. punktā norādītās finansiālās sankcijas un aizliedzošās sankcijas, līdz pat sertifikāta zaudēšanai, saimnieciskās darbības subjektiem, kas neatbild uz Autorità informācijas un dokumentu pieprasījumiem saistībā ar tās sertifikātu izsniegšanas sistēmas uzraudzības pilnvarām vai kas sniedz informāciju vai veic darbības, kuras uzskatāmas par maldīgām;

                        h)

                        to personu sarakstu izveidošanu reģionālā līmenī, kuras ir saņēmušas 3. punktā norādīto sertifikātu; šos sarakstus sagatavo un uzglabā Autorità, kas nodrošina to publisku pieejamību, izmantojot Observatoire.

                  [..]
               6.   Regulējumā ir noteiktas īpašas ekonomiski finansiālas un tehniski organizatoriskas prasības, kas ir jāizpilda publisko būvdarbu koncesiju kandidātiem, kuri nevēlas veikt būvdarbus, izmantojot sava uzņēmuma organizāciju.
               [..]
               9.a   SOA atbild par dokumentu un aktu, kas tiek izmantoti sertifikātu izsniegšanai, saglabāšanu, tostarp pēc sertificēšanas darbības izbeigšanas. SOA arī ir pienākums ļaut piekļūt šiem dokumentiem un aktiem regulējumā norādītajām personām, tostarp gadījumā, ja tiek apturēta vai atcelta sertifikācijas darbības veikšanas atļauja; pārkāpumu gadījumā piemēro 6. panta 11. punktā paredzētās administratīvās finansiālās sankcijas. Katrā ziņā SOA pirmajā teikumā minētie dokumenti un akti joprojām ir jāsaglabā desmit gadus vai regulējumā noteiktajā laika posmā [..].
               9.c   SOA ir pienākums informēt Autorità par uzņēmumam noteikto prasību pārbaudes procedūras uzsākšanu un tās rezultātu. SOA ir pienākums atzīt sertifikātu par atceltu, ja tās konstatē, ka tas ir izsniegts, neizpildot regulējumā noteiktās prasības, vai ja minētās prasības vairs nav izpildītas; pārkāpuma gadījumā Autorità atceļ SOA sertificēšanas darbības veikšanas atļauju.
               9.c   Ja sertifikāta saņemšanas nolūkā tiek iesniegta viltota deklarācija vai viltoti dokumenti, SOA par tiem ziņo Autorità, kura, ja tā uzskata, ka ir pieļauts viltus vai ir noticis smags pārkāpums, ņemot vērā faktu, kas ir viltotās deklarācijas vai viltoto dokumentu iesniegšanas priekšmets, nozīmību un smagumu, veic elektronisku ierakstu [..], lai izslēgtu [no] konkursa procedūrām un apakšuzņēmēja [statusa] [..] uz vienu gadu, pēc kura ieraksts tiek dzēsts un vairs nav spēkā.”

               5

               Ar 2006. gada 4. jūlija Leģislatīvā dekrēta Nr. 223 par steidzamiem noteikumiem attiecībā uz ekonomisko un sociālo uzplaukumu, publisko izdevumu ierobežošanu un racionalizāciju un iejaukšanos attiecībā uz ieņēmumiem, kā arī cīņu pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas (2006. gada 4. jūlijaGURI Nr. 153, 4. lpp.), kas ieguva likuma statusu pēc grozījumiem, kas veikti ar 2006. gada 4. augusta Likumu Nr. 248 (2006. gada 11. augusta parastais GURI pielikums Nr. 186, turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 223/2006”), 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu tika atcelti noteikumi, ar kuriem bija paredzēts pienākums piemērot fiksētos vai minimālos tarifus, “ciktāl tas attiecas uz brīvajām profesijām un intelektuālo darbību”.

               6

               Republikas prezidenta 2010. gada 5. oktobra Dekrēta Nr. 207 par Leģislatīvā dekrēta Nr. 163 izpildi un piemērošanu (2010. gada 10. decembra parastais GURI pielikums Nr. 288, turpmāk tekstā – “Prezidenta Dekrēts Nr. 207/2010”), ar kuru atceļ Republikas prezidenta 2000. gada 25. janvāra dekrētu Nr. 34, 60. panta 2.–4. punktā ir paredzēts:
               “2.   Jebkādu publisko būvdarbu, kurus pasūtītājs ir uzticējis apmērā, kas pārsniedz EUR 150 000, veikšanai ir nepieciešams sertifikāts.
               3.   [..] kvalifikācijas sertifikāta izsniegšana atbilstoši šim pantam ir uzskatāma par obligātu un pietiekamu prasību, lai pierādītu, ka ir izpildītas tehniskās un finanšu kapacitātes jomā noteiktās prasības, lai varētu uzticēt publisko būvdarbu veikšanu.
               4.   Pasūtītāji nevar pieprasīt pretendentiem pierādīt to kvalifikāciju atbilstoši noteikumiem, procedūrai un prasībām, kas atšķiras no tām, kādas ir noteiktas šajā nodaļā [..].”

               7

               Leģislatīvā dekrēta Nr. 207/2010 68. pantā ir paredzēts:
               “1.   Lai SOA varētu veikt kvalifikācijas sertifikācijas darbības [..], ir nepieciešama Autorità atļauja.
               2.   SOA iesniedz atļaujas pieteikumu, kam pievieno šādus dokumentus:

                        a)

                        sabiedrības dibināšanas līgumu un statūtus;

                        b)

                        akcionāru sarakstu un paziņojumu par iespējamām kontroles situācijām vai saiknēm starp uzņēmumiem;

                        c)

                           SOA struktūrshēmu, iekļaujot tajā ietilpstošo personu dzīvesgājuma aprakstus;

                        d)

                        paziņojumu par juridisko pārstāvi atbilstoši spēkā esošajos likumos paredzētajiem noteikumiem un formai par to, ka attiecībā uz SOA, tās vadītājiem, juridiskajiem pārstāvjiem vai tehniskajiem direktoriem un personālu nepastāv 64. panta 6. punktā paredzētās situācijas [..];

                        e)

                        izrakstus no sodu reģistra par vadītājiem, juridiskajiem pārstāvjiem, tehniskajiem direktoriem un personālu [..];

                        f)

                        dokumentu par to procedūru aprakstu, kas atbilstoši Autorità pieņemtajiem noteikumiem tiks izmantotas sertifikācijas darbības veikšanai;

                        g)

                        apdrošināšanas polisi, kas ir noslēgta ar apdrošināšanas sabiedrību, kurai ir tiesības segt risku saistībā ar attiecīgajiem pienākumiem, par to, ka tiks segta atbildība, kas ir radusies veiktās darbības rezultātā, kuras maksimālais apmērs ir vismaz sešreiz lielāks par paredzēto apgrozījumu.

                  [..]”

               8

               Leģislatīvā dekrēta Nr. 207/2010 70. pantā ir noteikts:
               “1.   Īstenojot savu darbību, SOA:

                        a)

                        darbojas, ievērojot rūpību, lojalitāti un pārskatāmību, ņemot vērā Kodeksa 2. pantā noteiktos principus;

                        b)

                        iegūst nepieciešamo informāciju no personām, kurām izsniedzams sertifikāts, un rīkojas tā, lai nodrošinātu pienācīgu informāciju;

                        c)

                        rīkojas tā, lai nodrošinātu objektivitāti un vienlīdzīgu attieksmi;

                        d)

                        nodrošina un uztur Kodeksa un šī panta noteikumos pieprasīto neatkarību;

                        e)

                        rīcībā ir pienācīgi resursi un procedūras, tostarp iekšējās kontroles jomā, lai nodrošinātu efektivitāti un lojalitāti;

                        f)

                        pārbauda deklarāciju, sertifikātu un dokumentu [..], kurus ir iesniegušas personas, kurām ir jāveic sertifikācija, patiesumu un saturu, kā arī pārbauda 78. pantā norādīto prasību izpildīšanu;

                        g)

                        veic sertifikāciju atbilstoši uzņēmuma iesniegtajiem dokumentiem, kas ir pārbaudīti atbilstoši f) punktam.

                  2.   Saistībā ar savām novērtēšanas darbībām un kvalifikācijas pārbaudi SOA meklē ekonomiski finansiāla rakstura informāciju, piemēram, bilances, kā arī informāciju par uzņēmumu organizatoriskām izmaiņām un juridiska rakstura pārmaiņām, tostarp izmantojot Komercdarbības, rūpniecības un amatniecības palātas datu bāzi.
               3.   Veicot savus institucionālos pienākumus, SOA sava darba organizēšanā nevar izmantot trešo personu pakalpojumus. Katrā ziņā SOA atbild par jebkādu darbību, kas tieši vai netieši tiek veikta tās vārdā un interesēs.
               4.   Par jebkuru kvalifikācijas sertifikāciju vai tās atjaunošanu, kā arī par visām pārskatīšanas vai grozīšanas papildu darbībām ir jāmaksā summa, kuru nosaka atkarībā no kopējās summas un vispārējo vai specifisko sertificējamo kategoriju skaita, ievērojot C pielikuma I daļā norādītās formulas. Attiecībā uz konstantiem grupējumiem SOA prasīto summu par jebkuru darbību samazina par 50 %; attiecībā uz uzņēmumiem, kuri ir sertificēti līgumslēgšanas procedūrā saistībā ar II klasifikāciju, SOA prasīto summu par jebkuru darbību samazina par 20 %.
               5.   Summas, kas noteiktas 4. punktā, uzskata par minimālo atlīdzību par sniegto pakalpojumu. Nevar prasīt atlīdzību, kas vairāk nekā divas reizes pārsniedz pēc 4. punktā izklāstītajiem kritērijiem noteikto atlīdzību. Jebkuru nolīgumu, kurā pārkāpts šis noteikums, uzskata par spēkā neesošu. Cenu pilnā apmērā maksā pirms atļaujas izsniegšanas, [tās] pārskatīšanas vai grozīšanas; ir pieļauts nokavējums, kas nepārsniedz sešus mēnešus, ja atļaujas izsniegšanas brīdī ir sagatavota un nodota SOA atļauja veikt tiešu atskaitījumu no debeta konta par visu summu.
               6.   SOA nodod sertifikātus Autorità piecpadsmit dienu laikā pēc to izsniegšanas atbilstoši 8. panta 7. punktā paredzētajiem noteikumiem.
               7.   SOA desmit dienu laikā informē Autorità par uzņēmumam noteikto prasību pārbaudes procedūras uzsākšanu un tās rezultātiem atbilstoši Kodeksa 40. panta 9.c punktam.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               9

               Ar 2010. gada 20. septembra lēmumiem Ministero, kā arī Autorità atzina, ka SOA sniegtajiem pakalpojumiem nav piemērojams Leģislatīvā dekrēta Nr. 223/2006 2. pants, ar kuru ir paredzēts atcelt minimālos obligātos tarifus profesionālās darbības veikšanai, un nolēma nepiekrist SOA Nazionale Costruttori iecerei piedāvāt atlaides uzņēmumu maksājumiem par sertifikātu izsniegšanu.

               10

                  SOA Nazionale Costruttori cēla prasību par minēto lēmumu atcelšanu Tribunale amministrativo regionale per il Lazio [Lacio reģiona administratīvajā tiesā].

               11

               Ar 2011. gada 1. jūnija spriedumu minētā tiesa apmierināja SOA Nazionale Costruttori prasību.

               12

                  Ministero un Autorità pārsūdzēja minēto spriedumu Consiglio di Stato [Valsts padomē].

               13

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 223/2006 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā iekļautā atsauce uz “intelektuālajām” darbībām neattiecas uz SOA, kas pilda valsts sertifikācijas funkcijas, darbībām. Saistībā ar šo funkciju tiekot izdoti kvalifikācijas sertifikāti, kas ir nepieciešams un pietiekams nosacījums, lai pierādītu, ka uzņēmums atbilst nepieciešamajām prasībām tehniskās un finanšu kapacitātes jomā, lai tam varētu uzticēt publisko būvdarbu veikšanu.

               14

               Turklāt SOA darbībām esot ekskluzīvs raksturs, tās nevar veikt cita veida darbību un tām nav autonoma rakstura, jo tām ir jāatbilst tiesību normām, kā arī tās pārrauga Autorità.

               15

               Attiecīgi iesniedzējtiesa uzskata, ka Leģislatīvajā dekrētā Nr. 223/2006 paredzēto minimālo tarifu atcelšana nevar tikt piemērota tarifiem, kas ir noteikti SOA sertifikācijas darbībām.

               16

               Tomēr minētajai tiesai ir šaubas par attiecīgo valsts tiesību normu atbilstību, ciktāl tas attiecas uz SOA sertifikācijas darbību atbilstību Savienības tiesiskajam regulējumam.

               17

               Īpaši tā vēlas zināt, vai, ņemot vērā LESD normas konkurences un brīvības veikt uzņēmējdarbību jomā, SOA piedalās publisko pilnvaru īstenošanā un vai attiecīgais valsts tiesiskais regulējums saistībā ar minimālajiem tarifiem atbilst minētajām normām.

               18

               Šādos apstākļos Consiglio di Stato nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [Savienības] principi konkurences jomā un [LESD] 101., 102. un 106. pants liedz piemērot tarifus, kas paredzēti [Prezidenta 2000. gada 25. janvāra Dekrētos Nr. 34/2000 un Nr. 207/2010] [SOA] sertificēšanas darbībai?”

         Par prejudiciālo jautājumu

         Par pieņemamību

               19

                  Associazione nazionale Società Organismi di Attestazione (turpmāk tekstā – “Unionsoa”) uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo tam nav nozīmes lietas iznākumā, tāpēc ka iesniedzējtiesa jau esot veikusi konstatējumu, saskaņā ar kuru valsts tiesiskais regulējums SOA tarifu jautājumā ir pamatots.

               20

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi, ievērojot pašas noteikto tiesisko regulējumu un faktiskos apstākļus, attiecas atbilstības pieņēmums (skat. 2013. gada 30. maija spriedumu lietā C‑651/11 X, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

               21

               Valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā X, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               22

               Jākonstatē, ka šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem acīmredzami neizriet, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nebūtu nekādas saistības ar lietas priekšmetu vai ka iesniedzējtiesas norādītā problēma būtu hipotētiska.

               23

               Iesniedzējtiesa, kurā ir iesniegts lūgums pārskatīt Tribunale amministrativo regionale per il Lazio spriedumu, kurā tika apstiprināta iespēja atkāpties no minimālajiem tarifiem saistībā ar SOA sertificēšanas darbībām, uzskata, ka pamatlietas risinājums ir atkarīgs no jautājuma, vai Savienības tiesībām konkurences jomā ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru SOA obligāti jāpiemēro minimālo tarifu sistēma to sniegtajiem pakalpojumiem. Attiecīgi iesniedzējtiesa vēl nav veikusi galīgo ar minētajiem tarifiem saistītā valsts tiesiskā regulējuma novērtējumu.

               24

               Šādos apstākļos ir jāatbild uz Consiglio di Stato uzdoto jautājumu.

         Par lietas būtību

               25

               Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Līguma noteikumi konkurences un brīvības veikt uzņēmējdarbību jomā ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums, ar kuru SOA obligāti jāpiemēro minimālo tarifu sistēma sertifikācijas pakalpojumiem, kas tiek sniegti uzņēmumiem, kuri vēlas piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās.

         Par Savienības tiesībām konkurences jomā

               26

               Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāpārbauda, vai SOA, veicot sertifikācijas darbības, ir uzskatāmas par “uzņēmumiem” LESD 101., 102. un 106. panta izpratnē.

               27

               Šajā saistībā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, piemērojot Savienības tiesību noteikumus konkurences jomā, par uzņēmumu ir jāuzskata ikviens subjekts, kas veic saimniecisko darbību, neatkarīgi no tā juridiskā statusa un finansēšanas veida (skat. 1991. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C-41/90 Höfner un Elser, Recueil, I-1979. lpp., 21. punkts). Saimniecisku darbību veido jebkādas darbības, kas saistītas ar preču vai pakalpojumu piedāvāšanu attiecīgajā tirgū (skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C-475/99 Ambulanz Glöckner, Recueil, I-8089. lpp., 19. punkts). Savukārt darbībām, kuras attiecas uz valsts varas pilnvaru īstenošanu, nav saimnieciska rakstura, kas pamatotu Līguma konkurences tiesību normu piemērošanu (skat. 2012. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑138/11 Compass-Datenbank, 36. punkts).

               28

               Šajā gadījumā Itālijas likumdevējs, piemērojot Direktīvas 2004/18 52. panta 1. punktu, ir ieviesis sertifikācijas sistēmu, ko veic privātas iestādes, proti, SOA. Tās ir uzņēmumi, kas nodibināti peļņas gūšanas nolūkā un kuru uzdevums ir sniegt sertifikācijas pakalpojumus, jo atbilstoša sertifikāta iegūšana ir obligāts nosacījums, lai ieinteresētās personas varētu piedalīties publisko būvdarbu konkursos saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti valsts tiesiskajā regulējumā.

               29

               Tomēr SOA veic saimnieciska rakstura darbības. Faktiski tās izsniedz sertifikātus, par to saņemot atlīdzību, pamatojoties tikai uz faktisko tirgus pieprasījumu. Turklāt tās uzņemas ar šīs darbības veikšanu saistītos finanšu riskus (šajā ziņā skat. 1998. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-35/96 Komisija/Itālija, Recueil, I-3851. lpp., 37. punkts).

               30

               Valsts tiesiskajā regulējumā tostarp ir paredzēts, ka SOA pārbauda sertifikācijai pakļauto uzņēmumu tehnisko un finansiālo kapacitāti, personu, kurām tiek izsniegts sertifikāts, deklarāciju, sertifikātu un iesniegto dokumentu ticamību un saturu, kā arī prasību saistībā ar kandidāta vai pretendenta personisko situāciju izpildi.

               31

               Veicot šo pārbaudi, SOA ir jānodod attiecīgā informācija Autorità, kas pārbauda sertifikācijas darbību tiesiskumu, un gadījumā, ja sabiedrības nepilda spēkā esošajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētos pienākumus, tām var tikt piemērotas sankcijas.

               32

               Pretēji situācijai, kas tika aplūkota 2009. gada 26. marta spriedumā lietā C-113/07 P SELEX Sistemi Integrati/Komisija (Krājums, I-2207. lpp., 76. punkts), SOA neveic standartizācijas uzdevumu. Šiem uzņēmumiem nav nekādas rīcības brīvības saistībā ar valsts varas prerogatīvu izpildi.

               33

               Kā izriet no šīs lietas materiāliem, uzņēmumi, kas veic sertifikācijas darbības, proti, SOA, kā to norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 57. punktā, darbojas konkurences apstākļos.

               34

               Uzņēmumiem, kas vēlas piedalīties publisko būvdarbu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procesā, nav likumā noteiktas prasības izmantot noteiktas SOA sertifikācijas pakalpojumus.

               35

               Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, tāpat kā Tiesa atzina uzņēmuma statusu automobiļu ražotājam, ciktāl tas darbojās automobiļu sertifikācijas tirgū, izsniedzot to reģistrācijai nepieciešamos atbilstības sertifikātus (1986. gada 11. novembra spriedums lietā 226/84 British Leyland/Komisija, Recueil, 3263. lpp.), SOA saistībā ar to sertifikācijas darbību veikšanu ir jāuzskata par “uzņēmumiem” LESD 101., 102. un 106. panta izpratnē.

               36

               Turklāt ir jāpārbauda, vai LESD 101. un 102. pants ir piemērojami tādā situācijā, kāda ir aplūkota pamatlietā, kad valsts ir paredzējusi noteikumus saistībā ar minimālajiem sertifikācijas pakalpojumu tarifiem.

               37

               Šajā saistībā ir jāatgādina, kā tas izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, ka, lai arī LESD 101. un 102. pants attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos pasākumus, tomēr šajos pantos, tos aplūkojot kopsakarā ar LES 4. panta 3. punktu, kurā ir noteikts sadarbības pienākums starp Eiropas Savienību un dalībvalstīm, ir paredzēts dalībvalstu pienākums neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi varētu zaudēt savu lietderīgo iedarbību (skat. 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla u.c., Krājums, I-11421. lpp., 46. punkts, kā arī 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā C-393/08 Sbarigia, Krājums, I-6337. lpp., 31. punkts).

               38

               LESD 101. un 102. pants, lasot tos kopā ar LES 4. panta 3. punktu, ir pārkāpts, ja dalībvalsts nosaka pienākumu noslēgt vai atbalsta tādu aizliegto vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas LESD 101. pantam, vai ja tā nostiprina šādu vienošanos ietekmi, vai ja tā savā tiesiskajā regulējumā neparedz likuma normas, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses, vai arī nosaka vai atbalsta dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Cipolla u.c., 47. punkts).

               39

               Nekas Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos neļauj konstatēt, ka pamatlietā aplūkotajam valsts tiesiskajam regulējumam būtu šāda iedarbība. Turklāt ir acīmredzams, ka attiecīgā dalībvalsts privātiem saimnieciskās darbības subjektiem nav deleģējusi atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses.

               40

               Šādos apstākļos vēl ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā ir piemērojams LESD 106. pants – šī panta 1. punktā dalībvalstīm ir aizliegts attiecībā uz uzņēmumiem, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, ieviest vai uzturēt spēkā tādus pasākumus, kas ir pretrunā Līguma noteikumiem, tostarp LESD 101. un 102. pantā paredzētajām normām.

               41

               Ar valsts pasākumu var tikt piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības LESD 106. panta 1. punkta izpratnē, ja dalībvalsts piešķir aizsardzību ierobežotam skaitam uzņēmumu un šī aizsardzība var būtiski ietekmēt citu uzņēmumu spēju veikt attiecīgo saimniecisko darbību tajā pašā teritorijā būtībā līdzvērtīgos apstākļos (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ambulanz Glöckner, 24. punkts).

               42

               Šajā gadījumā ar to, ka ar sertifikāciju saistītie uzdevumi tikuši piešķirti visām SOA un tikai tām, nevar tikt uzskatīts, ka tām būtu piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības. Visām SOA ir piešķirtas vienādas tiesības un vienādas pilnvaras saistībā ar attiecīgo sertifikācijas pakalpojumu tirgu, un atsevišķiem uzņēmumiem, kuri darbojas šajā tirgū, nav tikušas radītas nekādas konkurētspējas priekšrocības, kas kaitētu citiem uzņēmumiem, kuri sniedz tos pašus pakalpojumus. Turklāt šķiet, ka atļauja izveidot jaunas SOA nav ierobežota ar noteiktu iestāžu skaitu, bet tā tiek izsniegta ikvienai iestādei, kas atbilst šī sprieduma 7. punktā atgādinātajām prasībām.

               43

               Attiecīgi SOA nevar tikt uzskatītas par uzņēmumiem, kuriem attiecīgā dalībvalsts būtu piešķīrusi īpašas vai ekskluzīvas tiesības LESD 106. panta 1. punkta izpratnē.

               44

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka LESD 101., 102. un 106. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums, ar kuru SOA obligāti jāpiemēro minimālo tarifu sistēma sertifikācijas pakalpojumiem, kas tiek sniegti uzņēmumiem, kuri vēlas piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās.

         Par brīvību veikt uzņēmējdarbību

               45

               Jāatgādina, ka LESD 49. pants nepieļauj brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus. Ar šo tiesību normu ir aizliegti jebkādi valsts pasākumi, kas var traucēt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā noteiktās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu Savienības pilsoņiem. Ierobežojuma jēdziens aptver dalībvalsts pasākumus, kas, lai gan tiek piemēroti vienādi, ietekmē citu dalībvalstu uzņēmumu piekļuvi tirgum un līdz ar to traucē Kopienas iekšējo tirdzniecību (skat. 2009. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-518/06 Komisija/Itālija, Krājums, I-3491. lpp., 63. un 64. punkts, kā arī 2013. gada 7. marta spriedumu lietā C‑577/11 DKV Belgium, 31.–33. punkts).

               46

               Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka visi pamatlietas aspekti ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts, proti, Itālijas Republikas, teritoriju. Tādēļ vispirms jāpārbauda, vai šajā lietā Tiesas kompetencē ir spriest par Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību, proti, LESD 49. pantu (2010. gada 11. marta spriedums lietā C-384/08 Attanasio Group, Krājums, I-2055. lpp., 22. punkts).

               47

               Uz tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kas ir vienādi piemērojams gan Itālijas, gan citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, noteikumi par Līgumā garantētajām pamatbrīvībām vispārīgi var attiekties tikai tiktāl, ciktāl tas ir piemērojams situācijām, kurām ir saikne ar tirdzniecību starp dalībvalstīm (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Attanasio Group, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               48

               Tomēr šajā gadījumā nebūt nav izslēdzams, ka citās dalībvalstīs, nevis Itālijas Republikā dibināti uzņēmumi varētu būt bijuši vai ir ieinteresēti veikt sertifikācijas darbības šajā minētajā dalībvalstī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Attanasio Group, 24. punkts).

               49

               Turklāt pat situācijā, kad visi aspekti ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju, atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, tostarp gadījumā, ja valsts tiesību normās tai ir noteikts pienākums valsts pilsonim piešķirt tādas pašas tiesības kā tās, kas kādas citas dalībvalsts pilsonim tādā pašā situācijā izrietētu no Savienības tiesībām (skat. 2010. gada 1. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-570/07 un C-571/07 Blanco Pérez un Chao Gómez, Krājums, I-4629. lpp., 39. punkts).

               50

               Attiecībā uz LESD 51. pantu, saskaņā ar kuru no līguma noteikumu brīvības veikt uzņēmējdarbību jomā piemērošanas ir atbrīvotas darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, jānorāda, ka šī atkāpe nav piemērojama pamatlietā.

               51

               Minētā atkāpe ir piemērojama tikai darbībām, kuras pašas par sevi ir tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā (2011. gada 24. maija spriedums lietā C-47/08 Komisija/Beļģija, Krājums, I-4105. lpp., 85. punkts un tajā minētā judikatūra).

               52

               Ņemot vērā šī sprieduma 28.–35. punktā norādītos apsvērumus, nevar tikt uzskatīts, ka SOA sertifikācijas darbības veido tiešu un īpašu dalību valsts varas īstenošanā.

               53

               Kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 47. un 48. punktā, LESD 51. pantā paredzētās atkāpes piemērošanas jomā neietilpst lēmumi par tehniskās apskates apliecināšanu vai noraidīšanu, jo tie būtībā ir tikai tehniskās apskates rezultātu konstatēšana, ciktāl, pirmkārt, tā nav patstāvīga lēmuma pieņemšanas darbība, kas piemīt valsts varas prerogatīvu īstenošanai, un, otrkārt, tie tiek pieņemti, piemērojot tiešu valsts uzraudzību (pēc analoģijas skat. 2009. gada 22. oktobra spriedumu lietā C-438/08 Komisija/Portugāle, Krājums, I-10219. lpp., 41. un 45. punkts). Tādējādi papildu un sagatavošanas loma, kāda ir privātajām organizācijām attiecībā uz uzraudzības iestādi, nevar tikt uzskatīta par tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā LESD 51. panta izpratnē (skat. 2007. gada 29. novembra spriedumu lietā C-404/05 Komisija/Vācija, Krājums, I-10239. lpp., 44. punkts).

               54

               Šajā gadījumā sertifikācijai pakļauto uzņēmumu tehniskās un finansiālās kapacitātes, personu, kurām tiek izsniegts sertifikāts, deklarāciju, sertifikātu un iesniegto dokumentu ticamības un satura, kā arī prasību saistībā ar kandidāta vai pretendenta personisko situāciju izpildes pārbaude, ko veic SOA, nevar tikt uzskatīta par patstāvīga lēmuma pieņemšanas darbību, kas piemīt valsts varas prerogatīvu īstenošanai. Šo pārbaudi pilnībā nosaka valsts tiesiskais regulējums. Turklāt tā tiek veikta, piemērojot tiešu valsts uzraudzību, un tās uzdevums ir atvieglot līgumslēdzēju iestāžu uzdevumu publisko būvdarbu konkursu jomā, jo tās mērķis ir ļaut pēdējām minētajām veikt savus uzdevumus, precīzi un detalizēti pārzinot pretendentu tehnisko un finansiālo kapacitāti.

               55

               Tādējādi pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums ir jāizvērtē, ņemot vērā LESD 49. pantu.

         – Par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma esamību

               56

               Ar pamatlietā apstrīdētajām valsts tiesību normām uzņēmumiem, kuri sniedz sertifikācijas pakalpojumus, tiek liegts atkāpties no Itālijas tiesībās noteiktajiem minimālajiem tarifiem. Kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 51. punktā, ar minētajiem noteikumiem var tikt padarīta mazāk pievilcīga brīvības veikt uzņēmējdarbību īstenošana minēto pakalpojumu tirgū uzņēmumiem, kuri ir dibināti citās dalībvalstīs, nevis Itālijas Republikā.

               57

               Ar minēto aizliegumu uzņēmumiem, kuri reģistrēti dalībvalstī, kas nav Itālijas Republika, un kuri atbilst Itālijas tiesiskajā regulējumā paredzētajām prasībām, pieprasot maksāt mazākus honorārus, nekā noteicis Itālijas likumdevējs, tiek atņemta iespēja efektīvāk konkurēt ar uzņēmumiem, kuri ir stabili nodibināti attiecīgajā dalībvalstī un kuriem šī iemesla dēļ ir lielākas iespējas piesaistīt klientus nekā uzņēmumiem, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī (pēc analoģijas skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-442/02 CaixaBank France, Krājums, I-8961. lpp., 13. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Cipolla u.c., 59. punkts).

               58

               Šādos apstākļos tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā ir jāuzskata par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu.

         – Par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma pamatojumu

               59

               Brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums var tikt pieļauts, ja izrādās, ka tas atbilst primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ka tas ir piemērots tā izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā DKV Belgium, 38. punkts).

               60

                  Unionsoa un Itālijas valdība uzskata, ka pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir nodrošināt SOA neatkarību, kā arī to sniegto sertifikācijas pakalpojumu kvalitāti. Konkurence starp SOA saistībā ar tarifiem, par kuriem tās vienotos ar saviem klientiem, un iespējamība noteikt šos tarifus ļoti zemā līmenī varētu apdraudēt to neatkarību attiecībā pret minētajiem klientiem un negatīvi ietekmēt sertifikācijas pakalpojumu kvalitāti.

               61

               Šajā saistībā ir jāatgādina, ka vispārējās intereses saistībā ar pakalpojumu saņēmēju aizsardzību var attaisnot brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu (skat. 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C-451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, Krājums, I-2941. lpp., 38. punkts).

               62

               Šajā gadījumā, pirmkārt, SOA uzdevums ir veikt uzņēmumu sertifikāciju, jo atbilstoša sertifikāta saņemšana ir obligāts nosacījums, lai uzņēmumi varētu piedalīties publisko būvdarbu konkursos. Šādā kontekstā Itālijas tiesiskā regulējuma mērķis ir nodrošināt, lai nebūtu nekādu komerciālu vai finansiālu interešu, kas varētu izraisīt netaisnīgu vai diskriminējošu rīcību no SOA puses attiecībā pret minētajiem uzņēmumiem.

               63

               No otras puses, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, SOA var veikt tikai ar sertifikāciju saistītas darbības. Turklāt atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam to rīcībā ir jābūt atbilstošiem resursiem un procedūrām, lai nodrošinātu to pakalpojumu sniegšanas efektivitāti un lojalitāti.

               64

                  SOA neatkarības īpašā nozīmība attiecībā pret to klientu konkrētajām interesēm izpaužas nolūkā aizsargāt pakalpojumu saņēmējus. Konkrēta ierobežojuma noteikšana iespējamībai vienoties par pakalpojumu cenām ar saviem klientiem var nostiprināt to neatkarību.

               65

               Šādos apstākļos ir jākonstatē, kā to būtībā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 58. punktā, ka minimālo tarifu noteikšanas šādu pakalpojumu sniegšanai mērķis principā ir nodrošināt labu to kvalitāti un tas ir atbilstošs, lai nodrošinātu mērķa aizsargāt minēto pakalpojumu saņēmējus īstenošanu.

               66

               Šajā ziņā tomēr ir jānorāda, ka pamatlietā aplūkotajai valsts tarifu sistēmai, konkrētāk, minimālo tarifu aprēķināšanas veidam, ir jābūt samērīgam, ņemot vērā iepriekšējā punktā minētā mērķa sasniegšanu.

               67

               Šajā gadījumā Itālijas tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka par jebkuru kvalifikācijas sertifikāciju vai tās atjaunošanu, kā arī par visām pārskatīšanas vai grozīšanas papildu darbībām ir jāmaksā minimālais tarifs, kuru nosaka atkarībā no kopējās summas un vispārējo vai specifisko sertificējamo kategoriju skaita.

               68

               Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai minētais tiesiskais regulējums nepārsniedz šī sprieduma 65. punktā minētā mērķa sasniegšanai nepieciešamo. Šim nolūkam tai īpaši ir jāņem vērā minimālo tarifu aprēķināšanas veids, tostarp atkarībā no būvdarbu, kuriem tiek izsniegts sertifikāts, kategoriju skaita.

               69

               Ņemot vērā iepriekš minēto, jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums, ar kuru noteikts, ka SOA ir jāpiemēro minimālie tarifi sertifikācijas pakalpojumiem, kas tiek sniegti uzņēmumiem, kuri vēlas piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās, ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums LESD 49. panta izpratnē, bet šis regulējums ir atbilstošs, lai nodrošinātu mērķa aizsargāt minēto pakalpojumu saņēmējus īstenošanu. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai, it īpaši, ņemot vērā minimālo tarifu aprēķināšanas veidu, tostarp ņemot vērā būvdarbu, kuru veikšanai tiek izsniegts sertifikāts, kategoriju skaitu, minētais valsts tiesiskais regulējums nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               70

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     LESD 101., 102. un 106. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums, ar kuru sabiedrībām, kurām ir sertifikācijas iestāžu statuss (Società Organismi di Attestazione), obligāti jāpiemēro minimālo tarifu sistēma sertifikācijas pakalpojumiem, kas tiek sniegti uzņēmumiem, kuri vēlas piedalīties publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās.

                     Šāds tiesiskais regulējums ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums LESD 49. panta izpratnē, bet šis regulējums ir atbilstošs, lai nodrošinātu mērķa aizsargāt minēto pakalpojumu saņēmējus īstenošanu. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai, it īpaši, ņemot vērā minimālo tarifu aprēķināšanas veidu, tostarp ņemot vērā būvdarbu, kuru veikšanai tiek izsniegts sertifikāts, kategoriju skaitu, minētais valsts tiesiskais regulējums nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums 1981. gada 27. maijā. # Amministrazione delle Finanze dello Stato pret Essevi SpA un entreprise Carlo Salengo. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte d'appello di Milano - Itālija. # Apvienotās lietas 142 un 143/80.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 6.septembrī. # Itālijas Republika (T-304/04) un Wam SpA (T-316/04) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsti - Aizdevumi ar pazeminātām procentu likmēm, kas paredzēti, lai ļautu uzņēmumiem sākt darbību noteiktās trešās valstīs - Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences izkropļošana - Pamatojums # Apvienotās lietas T-304/04 un T-316/04.

text:
      Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2006. gada 6. septembra spriedums – Itālija un Wam/Komisija
      (apvienotās lietas T‑304/04 un T‑316/04)
      Valsts atbalsti – Aizdevumi ar pazeminātām procentu likmēm, kas paredzēti, lai ļautu uzņēmumiem sākt darbību noteiktās trešās valstīs – Ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences izkropļošana – Pamatojums
      Valstu piešķirtie atbalsti – Komisijas lēmums, ar kuru ir atzīta atbalsta nesaderība ar kopējo tirgu (EKL 87. panta 1. punkts un 253. pants) (sal. ar
         60.–78. punktu)

      Priekšmets

         Prasība atcelt Komisijas 2004. gada 19. maija Lēmumu 2006/177/EK par valsts atbalstu C 4/2003 (
               ex
                NN 102/2002), ko Itālija piešķīrusi uzņēmumam
               WAM

               SpA
                (OV 2006, L 63, 11. lpp.)
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  atcelt Komisijas 2004. gada 19. maija Lēmumu 2006/177/EK par valsts atbalstu C 4/2003 (ex NN 102/2002), ko Itālija piešķīrusi
                     uzņēmumam WAM SpA (OV 2006, L 63, 11. lpp.);

                  2)

                  prasību pārējā daļā noraidīt;

                  3)

                  Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Itālijas Republikas tiesāšanās izdevumus lietā T‑304/04 un Wam
                     tiesāšanās izdevumus lietā T‑316/04, tostarp tos, kas radušies pagaidu noregulējuma procesā.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta), 2017. gada 14. jūnijs.#Verband Sozialer Wettbewerb eV pret TofuTown.com GmbH.#Landgericht Trier lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Lauksaimniecības produktu tirgu kopīga organizācija – Regula (ES) Nr. 1308/2013 – 78. pants un VII pielikuma III daļa – Lēmums 2010/791/ES – Definīcijas, apzīmējumi un tirdzniecības nosaukumi – “Piens” un “piena produkti” – Nosaukumi, kas tiek izmantoti augu valsts produktu noieta veicināšanai un tirdzniecībai.#Lieta C-422/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2017. gada 14. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Lauksaimniecības produktu tirgu kopīgā organizācija — Regula (ES) Nr. 1308/2013 — 78. pants un VII pielikuma III daļa — Lēmums 2010/791/ES — Definīcijas, apzīmējumi un tirdzniecības nosaukumi — “Piens” un “piena produkti” — Nosaukumi, kas tiek izmantoti tikai augu valsts produktu noieta veicināšanai un tirdzniecībai”
      Lieta C‑422/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landgericht Trier (Trīres apgabaltiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 28. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 1. augustā, tiesvedībā

            Verband Sozialer Wettbewerb eV

      pret

            TofuTown.com GmbH.

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja A. Prehala [A. Prechal], tiesneši A. Ross [A. Rosas] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] (referents),
      ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess-Bordona [M. Campos Sánchez-Bordona],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  TofuTown.com GmbH vārdā – M. Beuger, Rechtsanwalt,

               —

               Vācijas valdības vārdā – K. Stranz un T. Henze, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – G. Kanellopoulos un O. Tsirkinidou, pārstāvji,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. X. P. Lewis un D. Triantafyllou, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regulas (ES) Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007 (OV 2013, L 347, 671. lpp.), 78. panta 2. punkta un VII pielikuma III daļas 1. un 2. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Verband Sozialer Wettbewerb eV (turpmāk tekstā – “VSW”) un TofuTown.com GmbH (turpmāk tekstā – “TofuTown”) par VSW prasību par atturēšanos no rīcības.

         Atbilstošās tiesību normas

            Savienības tiesības

         Regula Nr. 1308/2013

               3

               Regulas Nr. 1308/2013 preambulas 64. un 76. apsvērumā ir noteikts:

                        “(64)

                        Standartu piemērošana lauksaimniecības produktu tirdzniecībā var palīdzēt uzlabot šo produktu ražošanas un tirdzniecības ekonomiskos apstākļus un šādu produktu kvalitāti. Tāpēc šādu standartu piemērošana ir ražotāju, tirgotāju un patērētāju interesēs.

                  [..]

                        (76)

                        Attiecībā uz dažām nozarēm un produktiem definīcijas, apzīmējumi un tirdzniecības nosaukumi ir svarīgi elementi, lai noteiktu konkurences apstākļus. Tāpēc ir lietderīgi noteikt šajās nozarēs un/vai šiem produktiem piemērojamas definīcijas, apzīmējumus un tirdzniecības nosaukumus, kuri Savienībā būtu jāizmanto vienīgi to produktu tirdzniecībā, kas atbilst attiecīgajām prasībām.”

               4

               Minētās regulas II daļā – par iekšējo tirgu – ir ietverta II sadaļa, kas attiecas uz noteikumiem par tirdzniecību un ražotāju organizācijām. Šīs sadaļas I nodaļas 1. iedaļas 2. apakšiedaļas nosaukums ir “Nozarei vai produktam izstrādāti tirdzniecības standarti”, un tajā ir ietverts šīs regulas 74.–83. pants.

               5

               Regulas Nr. 1308/2013 78. pantā “Definīcijas, apzīmējumi un tirdzniecības nosaukumi attiecībā uz konkrētām nozarēm un produktiem” ir paredzēts:
               “1.   Attiecīgā gadījumā papildus piemērojamiem tirdzniecības standartiem VII pielikumā sniegtās definīcijas, apzīmējumus un tirdzniecības nosaukumus piemēro šādām nozarēm vai produktiem:
               [..]

                        c)

                        piens un piena produkti, kas paredzēti lietošanai pārtikā;

                  [..].
               2.   VII pielikumā sniegtās definīcijas, apzīmējumus vai tirdzniecības nosaukumus Savienībā var lietot tikai tāda produkta tirdzniecībai, kas atbilst attiecīgajām prasībām, kuras izklāstītas minētajā pielikumā.
               3.   Komisija ir pilnvarota [..] pieņemt deleģētos aktus attiecībā uz grozījumiem, atkāpēm vai izņēmumiem [VII] pielikumā noteiktajās definīcijās un tirdzniecības nosaukumos. Minētie deleģētie akti stingri attiecas tikai uz pierādītām vajadzībām, kas izriet no jauna patērētāju pieprasījuma, tehniskā progresa vai nepieciešamības pēc produktu inovācijas.
               [..]
               5.   Lai ņemtu vērā patērētāju priekšstatus un piena produktu tirgus attīstību, Komisija tiek pilnvarota pieņemt deleģētos aktus [..], lai precizētu piena produktus, attiecībā uz kuriem jānorāda, no kādām dzīvnieku sugām piens ir iegūts, ja tas nav govs piens, un lai paredzētu nepieciešamos noteikumus.”

               6

               Regulas Nr. 1308/2013 II daļas II sadaļas I nodaļas 1. iedaļas 5. apakšiedaļas nosaukums ir “Kopīgi noteikumi”. Šīs regulas 91. pantā, kas ietverts minētajā 5. apakšiedaļā, ir precizēts:
               “Komisija var pieņemt īstenošanas aktus:

                        a)

                        sagatavojot VII pielikuma III daļas 5. punkta otrajā daļā minēto piena un piena produktu [..] sarakstu, pamatojoties uz orientējošiem produktu sarakstiem, kurus dalībvalstis nosūta Komisijai un kuros iekļauti produkti, ko dalībvalstis savā teritorijā uzskata par atbilstīgiem minētaj[am] noteikum[am];

                  [..].”

               7

               Minētās regulas VII pielikuma nosaukums ir “78. pantā minēto produktu definīcijas, apzīmējumi un tirdzniecības nosaukumi”. Šī pielikuma ievaddaļā ir precizēts, ka šajā pielikumā vārdi “tirdzniecības nosaukums”, konkrēti, ir “pārtikas nosaukums [Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 25. oktobra] Regulas (ES) Nr. 1169/2011 [par pārtikas produktu informācijas sniegšanu patērētājiem un par grozījumiem Eiropas Parlamenta un Padomes Regulās (EK) Nr. 1924/2006 un (EK) Nr. 1925/2006, un par Komisijas Direktīvas 87/250/EEK, Padomes Direktīvas 90/496/EEK, Komisijas Direktīvas 1999/10/EK, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/13/EK, Komisijas Direktīvu 2002/67/EK un 2008/5/EK un Komisijas Regulas (EK) Nr. 608/2004 atcelšanu (OV 2011, L 304, 18. lpp.)] 17. panta nozīmē”.

               8

               Šī VII pielikuma III daļas nosaukums ir “Piens un piena produkti”. Tajā ir noteikts:

                        “1.

                        Termins “piens” apzīmē vienīgi parastu piena dziedzeru sekrētu, ko iegūst vienā vai vairākās slaukšanas reizēs, neko nepievienojot un neekstrahējot.
                        Tomēr terminu “piens” var lietot:

                                 a)

                                 attiecībā uz pienu, kas apstrādāts, nemainot tā sastāvu, vai pienu, kura tauku saturs ir standartizēts [..];

                                 b)

                                 saistībā ar vārdu vai vārdiem, lai apzīmētu šāda piena veidu, kategoriju, izcelsmi un/vai paredzēto lietojumu vai lai aprakstītu fizisko apstrādi vai sastāva pārveidošanu, kādai tas ir bijis pakļauts, ja pārveidošana nozīmē tikai dabisko piena sastāvdaļu pievienošanu un/vai atdalīšanu.

                        2.

                        Šajā daļā “piena produkti” ir produkti, kuri iegūti vienīgi no piena, ar nosacījumu, ka drīkst pievienot to ražošanai nepieciešamās vielas, ja vien šīs vielas neizmanto, lai pilnībā vai daļēji aizstātu kādu no piena sastāvdaļām.
                        Vienīgi piena produktiem drīkst izmantot:

                                 a)

                                 šādus nosaukumus visos tirdzniecības posmos:

                                          i)

                                          sūkalas,

                                          ii)

                                          krējums,

                                          iii)

                                          sviests,

                                          iv)

                                          paniņas,

                                    [..]

                                          viii)

                                          siers,

                                          ix)

                                          jogurts,

                                    [..]

                                 b)

                                 nosaukumus [..] [Regulas Nr. 1169/2011] 17. panta nozīmē, ko faktiski lieto piena produktu apzīmēšanai.

                        3.

                        Terminu “piens” un piena produktu apzīmējumus var lietot arī kopā ar vārdu vai vārdiem, lai apzīmētu saliktus produktus, kuros neviena daļa neieņem vai neparedz ieņemt kādas piena sastāvdaļas vietu un kuros būtisku daļu daudzuma vai produkta īpašību ziņā veido piens vai piena produkts.

                        4.

                        Attiecībā uz pienu norāda dzīvnieku sugas, no kurām piens iegūts, ja tas nav govs piens.

                        5.

                        Apzīmējumus, kas minēti 1., 2. un 3. punktā, nevar izmantot produktiem, kas nav norādīti attiecīgajos punktos.
                        Tomēr šo noteikumu nepiemēro to produktu apzīmējumiem, kuru precīzais raksturojums ir skaidri noprotams no tradicionālā lietojuma, un/vai tad, kad apzīmējumus nepārprotami lieto, lai aprakstītu raksturīgu produkta īpašību.

                        6.

                        Attiecībā uz produktu, kas nav aprakstīts šīs daļas 1., 2. vai 3. punktā, nedrīkst lietot tādu marķējumu, tirdzniecības dokumentus, reklāmas materiālus, [..] reklāmas formu vai noformējumu, kurā apgalvots, netieši norādīts vai kurš rosina domāt, ka produkts ir piena produkts.

                  [..]”

               9

               Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļā būtībā bez grozījumiem ir pārņemtas normas, kas agrāk bija ietvertas Padomes 2007. gada 22. oktobra Regulas (EK) Nr. 1234/2007, ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO regula”) (OV 2007, L 299, 1. lpp.), XII pielikumā, kurā būtībā bez grozījumiem bija pārņemtas Padomes 1987. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 1898/87 par to apzīmējumu aizsardzību, kurus izmanto piena un piena produktu tirdzniecībā (OV 1987, L 182, 36. lpp.), normas.

         Lēmums 2010/791/ES

               10

               Atbilstoši tā 1. pantam Komisijas 2010. gada 20. decembra Lēmuma 2010/791/ES, kurā uzskaitīti Padomes Regulas Nr. 1234/2007 XII pielikuma III punkta 1. apakšpunkta otrajā daļā minētie produkti (OV 2010, L 336, 55. lpp.), I pielikumā ir uzskaitīti produkti, kuri Savienības teritorijā atbilst norādītajā normā minētajiem produktiem.

               11

               Šī lēmuma preambulas 3. apsvērumā ir precizēts:
               “Dalībvalstīm jāpaziņo Komisijai orientējošs to produktu saraksts, kurus tās savā teritorijā uzskata par atbilstīgiem [..] [šī] izņēmuma kritērijiem. Minētajā sarakstā jāiekļauj attiecīgo produktu nosaukumi saskaņā ar to tradicionālo izmantojumu dažādās Savienības valodās, lai šos nosaukumus varētu izmantot visās dalībvalstīs [..].”

               12

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1308/2013 230. panta 1. punkta pirmo daļu un 2. punktu Regula Nr. 1234/2007 ar pirmo minēto regulu ir atcelta un atsauces uz Regulu Nr. 1234/2007 ir uzskatāmas par atsaucēm uz Regulu Nr. 1308/2013. Tātad turpmāk Lēmumā 2010/791 ir uzskaitīti pēdējās norādītās regulas VII pielikuma III daļas 5. punkta otrajā daļā minētie produkti.

         Regula Nr. 1169/2011

               13

               Regulas Nr. 1169/2011 17. panta “Pārtikas produkta nosaukums” 1. punktā ir noteikts:
               “Pārtikas produkta nosaukums ir tā tirdzniecības nosaukums. Ja tāda nav, nosaukums atbilst tā pieņemtajam nosaukumam vai, ja tāda nav vai tas netiek lietots, sniedz pārtikas produktu aprakstošu nosaukumu.”

            Vācijas tiesības

               14

                  Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (Likums par negodīgas konkurences novēršanu), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, 3.a pantā ir noteikts:
               “Negodīgi rīkojas persona, kas pārkāpj likuma normu, ar kuru ir paredzēts regulēt arī rīcību tirgū tirgus dalībnieku interesēs, ciktāl pārkāpums ir tāds, kas ievērojami kaitē patērētāju un citu tirgus dalībnieku vai konkurentu interesēm.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               15

                  VSW ir Vācijas apvienība, kuras viens no uzdevumiem ir negodīgas konkurences novēršana. TofuTown ir sabiedrība, kura ražo un pārdod veģetāru/vegānu pārtiku. Tā it īpaši reklamē un pārdod tikai augu valsts produktus ar apzīmējumiem “Soyatoo tofu sviests”, “vegānu siers”, “Veggie-Cheese”, “Cream” un citiem līdzīgiem apzīmējumiem.

               16

                  VSW, uzskatīdama, ka ar veidu, kādā TofuTown reklamē šos tikai augu valsts produktus, tiek pārkāptas konkurences tiesību normas, pret šo sabiedrību Landgericht Trier (Trīres apgabaltiesa, Vācija) iesniedza prasību atturēties no minētās rīcības, norādīdama, ka ir pārkāpts Likuma par negodīgas konkurences novēršanu 3.a pants kopsakarā ar Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 1. un 2. punktu un 78. pantu.

               17

                  TofuTown savukārt apgalvo, ka ar tās reklāmu attiecībā uz augu valsts produktiem ar minētajiem apzīmējumiem netiek aizskartas šīs Savienības tiesību normas, jo, pirmkārt, veids, kādā patērētājs saprot šos apzīmējumus, pēdējos gados ir būtiski mainījies un, otrkārt, tādus apzīmējumus kā “sviests” vai “cream” tā neizmanto izolēti, bet gan vienmēr kopā ar jēdzieniem, kuros ir ietverta norāde uz attiecīgo produktu augu valsts izcelsmi, piemēram, “tofu sviests” vai “rice spray cream”.

               18

               Iesniedzējtiesa atsaucas uz 1999. gada 16. decembra spriedumu UDL (C‑101/98, EU:C:1999:615), kurā Tiesa būtībā ir atzinusi, ka Regula Nr. 1898/87 liedz izmantot apzīmējumu “siers” attiecībā uz piena produktu, kurā piena tauku saturs ir aizstāts ar augu valsts izcelsmes tauku saturu, pat ja šis apzīmējums ir papildināts ar aprakstošām norādēm. Tomēr, lai atrisinātu tajā izskatāmo lietu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot arī to, kā interpretēt Regulas Nr. 1308/2013 78. pantu kopsakarā ar tās VII pielikuma III daļas 1. un 2. punktu.

               19

               Šajos apstākļos Landgericht Trier (Trīres apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Regulas Nr. 1308/2013 78. panta 2. punkts var tikt interpretēts tādējādi, ka definīcijām, apzīmējumiem un tirdzniecības nosaukumiem VII pielikuma izpratnē nav jāatbilst šā pielikuma attiecīgajām prasībām, ja attiecīgās definīcijas, apzīmējumus vai tirdzniecības nosaukumus papildina skaidrojošas vai aprakstošas piezīmes (kā, piemēram, “tofu sviests” tikai augu valsts produktam)?

                        2)

                        Vai Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 1. punkts ir jāsaprot tādējādi, ka termins “piens” apzīmē vienīgi parastu piena dziedzeru sekrētu, ko iegūst vienā vai vairākās slaukšanas reizēs, neko nepievienojot un neekstrahējot, vai arī termins “piens” – šajā gadījumā, pievienojot paskaidrojošus jēdzienus, kā, piemēram, “sojas piens” – var tikt izmantots arī augu valsts (vegānu) produktu tirdzniecībā?

                        3)

                        Vai Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma, uz kuru ir atsauce tās 78. pantā, III daļas 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šā 2. punkta a) apakšpunktā atsevišķi uzskaitītie nosaukumi, piemēram, it īpaši “sūkalas”, “krējums” [vācu valodā “Rahm”], “sviests”, “paniņas”, “siers”, “jogurts” vai jēdziens “[saldais] krējums” [vācu valodā “Sahne”] utt., ir izmantojami vienīgi piena produktiem, vai arī augu valsts (vegānu) produkti, kuru ražošanā nav ticis izmantots (dzīvnieku) piens, var būt Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 2. punkta piemērošanas jomā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               20

               Ar saviem trim jautājumiem, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1308/2013 78. panta 2. punkts un VII pielikuma III daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka nosaukums “piens” un nosaukumi, kas šajā regulā ir paredzēti vienīgi piena produktiem, tiktu izmantoti, tirdzniecībā vai reklāmas nolūkos par tādiem saucot tikai augu valsts produktu, pat ja šie apzīmējumi ir papildināti ar paskaidrojošām vai aprakstošām norādēm, kurās minēta attiecīgā produkta augu valsts izcelsme.

               21

               Atbilstoši minētās regulas 78. panta 2. punktam tās pašas regulas VII pielikumā sniegtās definīcijas, apzīmējumi vai tirdzniecības nosaukumi Savienībā var tikt lietoti tikai tāda produkta tirdzniecībai, kas atbilst attiecīgajām prasībām, kuras izklāstītas minētajā pielikumā.

               22

               Šī VII pielikuma III daļa attiecas uz pienu un piena produktiem. Attiecībā uz pienu šīs III daļas 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka termins “piens”“apzīmē vienīgi parastu piena dziedzeru sekrētu, ko iegūst vienā vai vairākās slaukšanas reizēs, neko nepievienojot un neekstrahējot”. Tomēr šī punkta otrās daļas a) punktā ir precizēts, ka termins “piens” var tikt lietots “attiecībā uz pienu, kas apstrādāts, nemainot tā sastāvu, vai pienu, kura tauku saturs ir standartizēts”, bet b) punktā – ka šis termins var tikt lietots “saistībā ar vārdu vai vārdiem, lai apzīmētu šāda piena veidu, kategoriju, izcelsmi un/vai paredzēto lietojumu vai lai aprakstītu fizisko apstrādi vai sastāva pārveidošanu, kādai tas ir bijis pakļauts, ja pārveidošana nozīmē tikai dabisko piena sastāvdaļu pievienošanu un/vai atdalīšanu”.

               23

               Tādējādi no šī 1. punkta formulējuma skaidri izriet, ka termins “piens” principā likumīgi nevar tikt lietots, lai apzīmētu tikai augu valsts produktu, jo piens šīs tiesību normas nozīmē – kā izriet arī no Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 4. punkta, kurā ir paredzēts, ka attiecībā uz pienu ir norādāmas dzīvnieku sugas, no kurām piens iegūts, ja tas nav govs piens, kā arī no šīs regulas 78. panta 5. punkta, ar kuru Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus, lai precizētu piena produktus, attiecībā uz kuriem ir jānorāda, no kādām dzīvnieku sugām piens ir iegūts, ja tas nav govs piens, – ir dzīvnieku izcelsmes produkts.

               24

               Turklāt no šī formulējuma izriet, ka paskaidrojošas vai aprakstošas norādes, kurās ir minēta pamatlietā aplūkotā attiecīgā produkta augu valsts izcelsme, piemēram, “sojas” vai “tofu”, neatspoguļo vārdus, kas var tikt izmantoti kopā ar terminu “piens” atbilstoši minētā 1. punkta otrās daļas b) punktam, jo piena sastāva pārveidošana, kas var būt apzīmēta ar papildu vārdiem, atbilstoši šai tiesību normai nozīmē tikai dabisko piena sastāvdaļu pievienošanu un/vai atdalīšanu, kas neietver piena pilnīgu aizstāšanu ar tikai augu valsts produktu.

               25

               Attiecībā uz piena produktiem Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka “piena produkti” ir “produkti, kuri iegūti vienīgi no piena, ar nosacījumu, ka drīkst pievienot to ražošanai nepieciešamās vielas, ja vien šīs vielas neizmanto, lai pilnībā vai daļēji aizstātu kādu no piena sastāvdaļām”. Turklāt šī punkta otrajā daļā ir precizēts, ka “vienīgi piena produktiem” drīkst izmantot, pirmkārt, tos nosaukumus visos tirdzniecības posmos, kas ir uzskaitīti minētās tiesību normas a) punktā – minētajā uzskaitījumā ir ietverti nosaukumi “sūkalas”, “krējums”, “sviests”, “paniņas”, “siers” un “jogurts” – un, otrkārt, konkrēti, nosaukumus Regulas Nr. 1169/2011 17. panta izpratnē “faktiski lieto piena produktu apzīmēšanai”.

               26

               Tādējādi no šī 2. punkta formulējuma izriet, ka “piena produkta”, kurš iegūts vienīgi no piena, sastāvā ir jābūt piena sastāvdaļām. Šajā ziņā Tiesa jau ir atzinusi, ka piena produkts, kurā kāda no piena sastāvdaļām ir kaut daļēji aizstāta, nevar tikt apzīmēts ar kādu no Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 2. punkta otrās daļas a) punktā minētajiem nosaukumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 16. decembris, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, 20.–22. punkts). Tāpat principā a fortiori ir attiecībā uz tikai augu valsts produktu, jo šādā produktā saskaņā ar definīciju nav nevienas piena sastāvdaļas.

               27

               Tādējādi minētās regulas VII pielikuma III daļas 2. punkta otrās daļas a) punktā uzskaitītie nosaukumi, piemēram, “sūkalas”, “krējums”, “sviests”, “siers” un “jogurts”, ko minējusi iesniedzējtiesa, principā likumīgi nevar tikt lietoti, lai apzīmētu tikai augu valsts produktu.

               28

               Tāds pats aizliegums atbilstoši tās pašas regulas VII pielikuma III daļas 2. punkta otrās daļas b) punktam ir spēkā attiecībā uz nosaukumiem Regulas Nr. 1169/2011 17. panta izpratnē, kuri faktiski tiek lietoti piena produktu apzīmēšanai. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar šo 17. panta 1. punktu pārtikas produkta nosaukums ir tā tirdzniecības nosaukums vai, ja tāda nav, atbilst tā pieņemtajam nosaukumam, vai, ja nav arī tāda nosaukuma vai tas netiek lietots, – aprakstošs nosaukums.

               29

               Lai arī termins “Sahne” [“saldais krējums”] vācu valodā – ko iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nošķīrusi no termina “Rahm” [“krējums”], kurš minēts Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 2. punkta otrās daļas a) punkta ii) apakšpunktā –, tāpat kā termins “chantilly” [“saldais krējums”] franču valodā neietilpst piena produktu nosaukumos, kuri uzskaitīti Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 2. punkta otrās daļas a) punktā, šis termins tik un tā apzīmē krējumu, kas var tikt saputots jeb sakults.

               30

               Tātad jautājums ir par nosaukumu Regulas Nr. 1169/2011 17. panta izpratnē, kas faktiski tiek lietots piena produkta apzīmēšanai. Tādējādi minētais termins principā likumīgi arī nevar tikt lietots, lai apzīmētu tikai augu valsts produktu.

               31

               Saistībā ar iespējamo atbilstību, lai izvērtētu, vai nosaukuma “piens” vai nosaukumu, kurus saskaņā ar Regulu Nr. 1308/2013 drīkst izmantot vienīgi piena produktiem, lietošana ir likumīga, lai apzīmētu tikai augu valsts produktu, pievienotu paskaidrojošas vai aprakstošas norādes, kurās minēta attiecīgā produkta augu valsts izcelsme, piemēram, “sojas” vai “tofu”, ko pieminējusi iesniedzējtiesa, ir jānorāda, ka šīs regulas VII pielikuma III daļas 3. punktā ir paredzēts, ka “terminu “piens” un piena produktu apzīmējumus var lietot arī kopā ar vārdu vai vārdiem, lai apzīmētu saliktus produktus, kuros neviena daļa neieņem vai neparedz ieņemt kādas piena sastāvdaļas vietu un kuros būtisku daļu daudzuma vai produkta īpašību ziņā veido piens vai piena produkts”.

               32

               Šiem nosacījumiem tomēr neatbilst tikai augu valsts produkti, jo šādu produktu sastāvā nav nedz piena, nedz piena produktu. Tātad minētais 3. punkts nevar būt par pamatu tam, lai, apzīmējot tikai augu valsts produktu, likumīgi lietotu nosaukumu “piens” vai nosaukumus, kurus drīkst izmantot vienīgi piena produktiem kopā ar vienu vai vairākām paskaidrojošām vai aprakstošām norādēm, kuras liecina par attiecīgā produkta augu valsts izcelsmi.

               33

               Turklāt, ja saskaņā ar Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 5. punkta pirmo daļu šīs III daļas 1., 2. un 3. punktā minētie nosaukumi nevar tikt lietoti produktiem, kas nav norādīti minētajos punktos, tad šī 5. punkta otrajā daļā tomēr ir paredzēts, ka šo pirmo daļu “nepiemēro to produktu apzīmējumiem, kuru precīzais raksturojums ir skaidri noprotams no tradicionālā lietojuma, un/vai tad, kad apzīmējumus nepārprotami lieto, lai aprakstītu raksturīgu produkta īpašību”.

               34

               Pēdējā norādītajā normā minēto produktu saraksts saskaņā ar Regulas Nr. 1234/2007 121. panta b) punkta i) apakšpunktu, kas būtībā ir kļuvis par Regulas Nr. 1308/2013 91. panta pirmās daļas a) punktu, ir pieņemts Lēmuma 2010/791 I pielikumā. Tātad tikai uz šajā pielikumā uzskaitītajiem produktiem attiecas šajā otrajā daļā paredzētais izņēmums.

               35

               Šajā gadījumā ir jānorāda, ka minētajā sarakstā nav ietverta norāde uz soju vai tofu.

               36

               Turklāt, lai arī šajā sarakstā franču valodā ir minēts produkts ar nosaukumu “crème de riz” [“rīsu krēms”], angļu valodā šajā sarakstā nav minēts produkts ar nosaukumu “rice spray cream”, uz kuru iesniedzējtiesa ir norādījusi kā uz vienu no pamatlietā aplūkotajiem produktiem, tāpat nav minēts arī produkts ar nosaukumu “rice cream”. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka no Lēmuma 2010/791 preambulas 3. apsvēruma būtībā izriet, ka sarakstā, kurš ar šo lēmumu izveidots, ir iekļauti produkti, ko dalībvalstis ir identificējušas kā produktus, kuri to attiecīgajās teritorijās atbilst kritērijiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 5. punkta otrajā daļā, un ka attiecīgo produktu nosaukumi ir uzskaitīti atbilstoši to tradicionālajam lietojumam dažādās Savienības valodās. Tātad tas, ka nosaukums “crème de riz” franču valodā ir ticis atzīts par nosaukumu, kas atbilst minētajiem kritērijiem, nenozīmē, ka tiem atbilstu arī nosaukums “rice cream”.

               37

               Turklāt ir jānorāda, ka, ja no minētā saraksta izriet, ka vārda “cream” lietošana produkta nosaukumā kopā ar papildu vārdu ir atļauta ar atsevišķiem nosacījumiem, it īpaši, lai apzīmētu alkoholiskos dzērienus vai zupas, tad šķiet, ka pamatlietā aplūkotais nosaukums “rice spray cream” neatbilst nevienam no šiem nosacījumiem. Tāpat, ja vārda “creamed” lietošana ar augu valsts produkta nosaukumu ir atļauta, tā ir atļauta tikai tad, ja “vārds “creamed” norāda uz šā produkta raksturīgo konsistenci”.

               38

               Tādējādi šķiet, ka neviens no produktiem, ko iesniedzējtiesa minējusi kā piemērus, nav iekļauts minētajā sarakstā un ka tādējādi ne uz vienu no nosaukumiem, kurus šī tiesa ir norādījusi, neattiecas izņēmums, kas paredzēts Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļas 5. punkta otrajā daļā; tomēr iesniedzējtiesai tas ir jāpārbauda attiecībā uz katru no pamatlietā aplūkotajiem produktiem.

               39

               Turklāt Regulas Nr. 1308/2013 78. panta 3. punktā ir paredzēts, ka, lai reaģētu uz pierādītām vajadzībām, kas izriet no jauna patērētāju pieprasījuma, tehniskā progresa vai nepieciešamības pēc produktu inovācijas, Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus attiecībā uz grozījumiem, atkāpēm vai izņēmumiem šīs regulas VII pielikumā noteiktajās definīcijās un tirdzniecības nosaukumos. Tomēr līdz šim Komisija nav pieņēmusi šādu aktu attiecībā uz piena un piena produktu definīcijām un tirdzniecības nosaukumiem.

               40

               No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka nosaukums “piens” un nosaukumi, ko drīkst izmantot vienīgi piena produktiem, likumīgi nevar tikt lietoti, lai apzīmētu tikai augu valsts produktu, izņemot, ja šis produkts ir ietverts sarakstā, kas paredzēts Lēmuma 2010/791 I pielikumā, jo tādu aprakstošu vai paskaidrojošu norāžu pievienošana, kurās ir minēta attiecīgā produkta augu valsts izcelsme, par kādām ir pamatlieta, neietekmē šo aizliegumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 16. decembris, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, 25.–28. punkts).

               41

               Turklāt, lasot Regulas Nr. 1308/2013 78. panta 2. punktu kopsakarā ar tās VII pielikuma III daļas 6. punkta pirmo daļu, var secināt, ka šis aizliegums attiecas tiklab uz tirdzniecību, kā uz reklāmu.

               42

               Pretēji TofuTown apgalvojumiem, šī sprieduma 40. un 41. punktā izklāstīto interpretāciju apstiprina minētās regulas mērķi, un ar to netiek pārkāpts nedz samērīguma princips, nedz vienlīdzīgas attieksmes princips.

               43

               Kā izriet no tās pašas regulas 64. un 76. apsvēruma, aplūkotajās normās izvirzītie mērķi it īpaši ir uzlabot šo produktu ražošanas un tirdzniecības ekonomiskos apstākļus un šādu produktu kvalitāti ražotāju, tirgotāju un patērētāju interesēs, aizsargāt patērētājus un saglabāt konkurences apstākļus. Tā kā šajās normās ir paredzēts, ka tikai produkti, kas atbilst tajās izvirzītajām prasībām, var tikt apzīmēti ar nosaukumu “piens” un nosaukumiem, kurus drīkst izmantot vienīgi piena produktiem, pat ja šie nosaukumi ir papildināti ar paskaidrojošām vai aprakstošām norādēm, kādas aplūkotas pamatlietā, minētās normas sekmē šo mērķu sasniegšanu.

               44

               Ja šāda ierobežojuma nebūtu, minētie nosaukumi, konkrēti, vairs neļautu skaidri identificēt produktus, kuriem ir sevišķas īpašības, kas saistītas ar dzīvnieku piena dabisko sastāvu; tas būtu pretrunā patērētāju tiesību aizsardzībai, jo tiktu radīta sajaukšanas iespēja. Tas būtu pretrunā arī mērķim uzlabot “piena” un “piena produktu” ražošanas un tirdzniecības ekonomiskos apstākļus, kā arī kvalitāti.

               45

               Savukārt samērīguma princips prasa, lai Savienības iestāžu akti būtu piemēroti attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzīto leģitīmo mērķu īstenošanai un nepārsniegtu to, kas nepieciešams šo mērķu īstenošanai, ņemot vērā, ka tad, ja rodas izvēle starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizraugās vismazāk ierobežojošais un radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas attiecībā pret sasniedzamajiem mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 16. decembris, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, 30. punkts, kā arī 2011. gada 17. marts, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).

               46

               Savienības likumdevējam kopējās lauksaimniecības politikas jomā ir plaša rīcības brīvība, kas atbilst politiskajai atbildībai, kāda tam uzlikta ar LESD 40.–43. pantu, un tādējādi šajā jomā veiktā pasākuma tiesiskumu var ietekmēt vienīgi šāda pasākuma acīmredzama neatbilstība kompetentās iestādes iecerētajam mērķim (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 16. decembris, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, 31. punkts, un 2013. gada 17. oktobris, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, 48. punkts).

               47

               Šajā gadījumā, kā jau norādīts šī sprieduma 43. punktā, tiesību normu, ko iesniedzējtiesa lūdz interpretēt, mērķis ir uzlabot attiecīgo produktu ražošanas un tirdzniecības ekonomiskos apstākļus un to kvalitāti, aizsargāt patērētājus, kā arī saglabāt konkurences apstākļus.

               48

               Tas, ka iespēja tirdzniecībā vai reklāmas nolūkos izmantot nosaukumu “piens” un nosaukumus, ko drīkst izmantot vienīgi piena produktiem, ir sniegta vienīgi attiecībā uz produktiem, kas atbilst Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļā izvirzītajām prasībām, konkrēti nodrošina minēto produktu ražotājiem neizkropļotus konkurences apstākļus un šo produktu patērētājiem – to, ka visi produkti, kas apzīmēti ar minētajiem nosaukumiem, atbilst vienādiem kvalitātes standartiem, vienlaikus aizsargājot patērētājus no jebkādas sajaukšanas attiecībā uz produktu, ko tie vēlas iegādāties, sastāvu. Tātad attiecīgās tiesību normas ir piemērotas šo mērķu īstenošanai. Turklāt tās nepārsniedz to, kas ir nepieciešams to sasniegšanai, jo aprakstošu vai paskaidrojošu norāžu pievienošana minētajiem nosaukumiem, lai apzīmētu produktus, kas neatbilst minētajām prasībām, – kā Tiesa jau ir atzinusi – nevar droši novērst patērētājam jebkādu sajaukšanas iespēju. Tādējādi attiecīgajās tiesību normās nav pārkāpts samērīguma princips (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 16. decembris, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, 32.–34. punkts).

               49

               Savukārt saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu salīdzināmas situācijas nedrīkst tikt aplūkotas atšķirīgi un dažādas situācijas nedrīkst tikt aplūkotas vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (spriedums, 2005. gada 6. decembris, ABNA u.c., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04, EU:C:2005:741, 63. punkts, kā arī šajā nozīmē spriedums, 2016. gada 30. jūnijs, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, 46. punkts).

               50

               Šajā gadījumā fakts, ka uz gaļas vai zivju veģetāru vai vegānu aizstājējproduktu ražotājiem saskaņā ar TofuTown viedokli saistībā ar tirdzniecības nosaukumu lietošanu neattiecas ierobežojumi, kas būtu salīdzināmi ar ierobežojumiem, kādi attiecas uz piena vai piena produktu veģetāru vai vegānu aizstājējproduktu ražotājiem atbilstoši Regulas Nr. 1308/2013 VII pielikuma III daļai, nevar tikt uzskatīts par pretēju vienlīdzīgas attieksmes principam.

               51

               Katrā lauksaimniecības produktu tirgu kopīgās organizācijas nozarē, kas izveidota ar minēto regulu, ir savas īpatnības. Tādējādi dažādo tirgus sektoru tiesiskajai regulēšanai izmantoto tehnisko mehānismu salīdzinājums nevar būt derīgs pamats, lai konstatētu, ka ir pamatots iebildums par atšķirīgu attieksmi pret atšķirīgiem produktiem, uz kuriem attiecas atšķirīgi noteikumi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1982. gada 28. oktobris, Lion u.c., 292/81 un 293/81, EU:C:1982:375, 24. punkts, kā arī 2016. gada 30. jūnijs, Lidl, C‑134/15, EU:C:2016:498, 49. punkts). Piens un piena produkti ietilpst citā sektorā, nevis sektoros, kuros ietilpst dažāda veida gaļa, ne arī zvejas produktu sektorā, kuri pat ietilpst citā tirgu kopīgajā organizācijā.

               52

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1308/2013 78. panta 2. punkts un VII pielikuma III daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka nosaukums “piens” un nosaukumi, ko saskaņā ar šo regulu drīkst izmantot vienīgi piena produktiem, tiktu lietoti, lai tirdzniecībā vai reklāmas nolūkos apzīmētu tikai augu valsts produktu, pat ja šie nosaukumi ir papildināti ar paskaidrojošām vai aprakstošām norādēm, kurās minēta attiecīgā produkta augu valsts izcelsme, ja vien šis produkts nav minēts Lēmuma 2010/791 I pielikumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               53

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regulas (ES) Nr. 1308/2013, ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007, 78. panta 2. punkts un VII pielikuma III daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj, ka nosaukums “piens” un nosaukumi, ko saskaņā ar šo regulu drīkst izmantot vienīgi piena produktiem, tiktu lietoti, lai tirdzniecībā vai reklāmas nolūkos apzīmētu tikai augu valsts produktu, pat ja šie nosaukumi ir papildināti ar paskaidrojošām vai aprakstošām norādēm, kurās minēta attiecīgā produkta augu valsts izcelsme, ja vien šis produkts nav minēts I pielikumā Komisijas 2010. gada 20. decembra Lēmumam 2010/791/ES, kurā ir uzskaitīti Padomes Regulas Nr. 1234/2007 XII pielikuma III punkta 1. apakšpunkta otrajā daļā minētie produkti.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.