title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 19.septembrī.#Lidl Belgium GmbH & Co. KG pret Etablissementen Franz Colruyt NV.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank van koophandel te Brussel - Beļģija.#Direktīva 84/450/EEK un 97/55/EK - Maldinoša reklāma - Salīdzinošā reklāma - Atļautas nosacījumi - Lielveikalu tīklu noteikto cenu salīdzinājums vispārējā līmenī - Produktu sortimenta cenu salīdzinājums.#Lieta C-356/04.

text:
      Lieta C‑356/04
      Lidl Belgium GmbH & Co. KG
      pret
      Etablissementen Franz Colruyt NV
      (Rechtbank van koophandel te Brussel lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK – Maldinoša reklāma – Salīdzinošā reklāma – Atļautas reklāmas nosacījumi – Lielveikalu tīklu noteikto cenu salīdzinājums vispārējā līmenī – Produktu sortimenta cenu salīdzinājums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Maldinoša un salīdzinoša reklāma – Direktīva 84/450
      (Padomes Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Maldinoša un salīdzinoša reklāma – Direktīva 84/450
      (Padomes Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Maldinoša un salīdzinoša reklāma – Direktīva 84/450
      (Padomes Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      4.        Tiesību aktu tuvināšana – Maldinoša un salīdzinoša reklāma – Direktīva 84/450
      (Padomes Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      5.        Tiesību aktu tuvināšana – Maldinoša un salīdzinoša reklāma – Direktīva 84/450
      (Padomes Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      1.        Direktīvas 84/450 par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta
         b) apakšpunkts, ar ko salīdzinošās reklāmas tiesiskums ir pakļauts nosacījumam, ka salīdzināmām precēm vai pakalpojumiem jāatbilst
         vienādām vajadzībām vai jābūt paredzētiem vienam un tam pašam nolūkam, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret to,
         ka salīdzinošā reklāma attiecas uz ikdienas patēriņa produktu sortimentiem, ko tirgo divi konkurējošie lielveikalu tīkli,
         kopumā, ja vien abus šos sortimentus veido atsevišķi produkti, kas, aplūkojot tos pa pāriem, atsevišķi atbilst šajā normā
         noteiktajai salīdzināmības prasībai.

      Iespēja veikt sagrupētu salīdzinājumu, kas attiecas uz salīdzināmu produktu sortimentu, ļauj reklāmas devējam piedāvāt patērētājam
         reklāmas informāciju, kura ietver vispārējus un vienotus datus un kura tiem var būt īpaši noderīga. Tas ir īpaši piemērojams
         tādā nozarē kā lielā apmērā veiktā izplatīšana, kuras ietvaros patērētājs parasti veic vairākus pirkumus, lai apmierinātu
         savas ikdienas patēriņa vajadzības. Šādu pirkumu gadījumā salīdzinošā informācija par lielveikalu tīklu noteikto vispārējo
         cenu līmeni vai noteiktu produktu, ko tie tirgo, sortimenta cenu līmeni patērētājam var izrādīties noderīgāka nekā salīdzinošā
         informācija, kas ir ierobežota ar atsevišķu noteiktu produktu cenām.

      (sal. ar 34., 35. un 39. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      2.        Direktīvas 84/450 par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta
         c) apakšpunktā reklāmai noteiktā prasība “objektīvi salīdzināt” attiecīgo preču pazīmes ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā,
         ja salīdzina salīdzināmu ikdienas patēriņa produktu sortimenta cenas, ko tirgo konkurējošie lielveikalu tīkli, vai arī šo
         lielveikalu attiecībā uz to tirgojamo salīdzināmo produktu sortimentu noteikto vispārējo cenu līmeni, minētā prasība nenozīmē,
         ka salīdzinātie produkti un cenas, tas ir, gan reklāmas devēja, gan arī tā konkurentu kopuma salīdzinājumā izmantotie produkti
         un cenas, reklāmas ziņojumā ir jāuzskaita noteikti un izsmeļoši.

      (sal. ar 54. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
      3.        Direktīvas 84/450 par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta
         c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka divu konkurējošo lielveikalu tīklu tirgoto preču “pārbaudāmās” pazīmes minētās
         normas izpratnē ir:

      – minēto preču cenas;
      – vispārējais cenu līmenis, ko šādi lielveikalu tīkli attiecīgi nosaka savam salīdzināmo produktu sortimentam, un iespējamā
         patērētāja, kas ikdienas patēriņa pirkumus pārsvarā veic vienā, nevis citā no konkurējošiem tīkliem, ietaupījumu summa, ja
         vien attiecīgās preces faktiski veido daļu no salīdzināmo produktu, balstoties uz kuriem tika noteikts minētais vispārējais
         cenu līmenis, sortimenta.

      (sal. ar 62. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
      4.        Direktīvas 84/450 par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta
         c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka salīdzinošajā reklāmā minēta pazīme, ja salīdzinājuma fakti, uz kuriem balstīta
         norāde par šo pazīmi, šajā reklāmā nav minēti, šajā normā noteiktajai pārbaudāmības prasībai atbilst tikai tad, ja reklāmas
         devējs it īpaši šī ziņojuma adresātiem norāda, kur un kā viņi var saņemt ar šiem faktiem saistītu informāciju, lai pārbaudītu,
         vai, ja viņiem trūkst šim nolūkam vajadzīgo zināšanu, liktu pārbaudīt šo faktu vai attiecīgās pazīmes patiesumu.

      Saskaņā ar Direktīvas veicināmo patērētāju aizsardzības mērķi šāds pienākums nodrošina, lai šāda reklāmas ziņojuma adresāts
         varētu pārliecināties, ka attiecībā uz ikdienas patēriņa iepirkumiem, kas viņam ir jāveic, viņš ir pareizi informēts.

      (sal. ar 71., 72. un 74. punktu un rezolutīvās daļas 4. punktu)
      5.        Direktīvas 84/450 par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta
         a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka salīdzinošajai reklāmai, kas salīdzinājumā ar reklāmas devēja galveno konkurentu
         cenām izceļ reklāmas devēja vispārēji zemāko cenu līmeni, lai gan salīdzinājums attiecas uz produktu paraugiem, maldinošs
         raksturs var būt tad, ja reklāmas ziņojums:

      – neietver norādes, ka salīdzinājums attiecas tikai uz šādiem paraugiem un nevis uz visām reklāmas devēja precēm,
      – nekonkretizē salīdzinājumā izmantotus faktus vai neinformē patērētāju par informācijas avotu, kur šāda konkrētā informācija
         ir pieejama, vai

      – ietver kolektīvu atsauci uz iespējamo patērētāja, kas savus pirkumus pārsvarā veic pie reklāmas devēja, nevis tā konkurentiem,
         ietaupījumu amplitūdu, neindividualizējot vispārējo cenu līmeni, ko attiecīgi nosaka katrs no minētajiem konkurentiem, un
         iespējamo ietaupījumu summu, pirkumus veicot pārsvarā pie reklāmas devēja, nevis pie tā konkurentiem.

      Tas, vai pamata lietā izskatāmajiem reklāmas ziņojumiem ir šādas pazīmes, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
      (sal. ar 85. un 86. punktu un rezolutīvās daļas 5. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 19. septembrī (*)

      Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK – Maldinoša reklāma – Salīdzinošā reklāma – Atļautas reklāmas nosacījumi – Lielveikalu tīklu noteikto cenu salīdzinājums vispārējā līmenī – Produktu sortimenta cenu salīdzinājums
      Lieta C‑356/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Rechtbank van Koophandel te Brussel (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 29. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 18. augustā, tiesvedībā

      Lidl Belgium GmbH & Co KG
      pret
      Etablissementen Franz Colruyt NV.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], K. Šīmans [K. Schiemann] (referents) un J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász], DŽ. Arestis [G. Arestis], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un M. Ilešičs [M. Ilešič],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 7. decembrī,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –        LidlBelgium GmbH & Co KG vārdā – M. Lebe [M. Lebbe], advocaat,

      –        Etablissementen Franz Colruyt NV vārdā – H. de Bauvs [H. De Bauw], advocaat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – M. Vimmers [M. Wimmer], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un R. Lūsli‑Suransa [R. Loosli‑Surrans], pārstāvji,

      –        Polijas valdības vārdā – T. Novakovskis [T. Nowakowski], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. Aresu [A. Aresu] un R. Trousterss [R. Troosters], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 29. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 3.a panta 1. punkta a), b) un c) apakšpunktu Padomes 1984. gada
         10. septembra Direktīvā 84/450/EEK par maldinošu un salīdzinošu reklāmu (OV L 250, 17. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta
         un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu 97/55/EK (OV L 290, 18. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Direktīvas 1. pants nosaka:

      “Šīs direktīvas mērķis ir aizsargāt patērētājus, personas, kas nodarbojas ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatniecību vai
         brīvām profesijām, un sabiedrības intereses kopumā pret maldinošu reklāmu un tās negodīgajām sekām, kā arī paredzēt nosacījumus,
         pie kādiem salīdzinošā reklāma ir atļauta.”

      3        Atbilstoši Direktīvas 2. panta 2. punktam maldinošā reklāma:

      “[..] nozīmē jebkuru reklāmu, kas jebkādā veidā, ieskaitot tās noformējumu, maldina vai var maldināt personas, kurām tā ir
         adresēta vai kuras tā sasniedz, un kas tās maldinošā rakstura dēļ var ietekmēt šo personu saimniecisko rīcību vai kas šo iemeslu
         dēļ aizskar vai var aizskart konkurentu.”

      4        Direktīvas 2. panta 2.a punkts salīdzinošo reklāmu definē šādi:

      “[..] jebkura reklāma, kas tieši vai netieši identificē konkurentu vai konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus.”
      5        Direktīvas 3. pants nosaka:

      “Nosakot to, vai reklāma ir maldinoša, jāņem vērā visas tās pazīmes un jo īpaši visu tajā ietverto informāciju par:
      a)      preču vai pakalpojumu īpašībām, piemēram, to pieejamību, īpašībām, izpildi, sastāvu, izgatavošanas vai apgādes veidu un laiku,
         atbilstību nolūkam, lietojumu, daudzumu, sīku aprakstu, ģeogrāfisko un komerciālo izcelsmi vai rezultātiem, kurus var sagaidīt,
         tos lietojot, vai precēm vai pakalpojumiem veikto testu vai pārbaužu rezultātiem vai materiālajām īpašībām;

      b)      cenu vai veidu, kādā cenu aprēķina, un preču piegādes vai pakalpojumu nodrošināšanas noteikumiem;
      c)      reklāmas devēja īpašībām, atribūtiku un tiesībām, piemēram, viņa identitāti un aktīviem, viņa kvalifikāciju un rūpnieciskā,
         komerciālā vai intelektuālā īpašuma tiesībām vai viņa godalgām vai atzinībām.”

      6        Direktīvas 3.a panta 1. punkts paredz:

      “Salīdzinošā reklāma tiktāl, ciktāl tā attiecas uz salīdzinājumu, ir atļauta, ja tā atbilst šādiem nosacījumiem:
      a)      tā nav maldinoša saskaņā ar 2. panta 2. punktu, 3. pantu [..];
      b)      tajā salīdzina preces vai pakalpojumus, kas apmierina vienādas vajadzības vai kas ir paredzēti vienam un tam pašam nolūkam;
      c)      tā objektīvi salīdzina vienu vai vairākas šo preču un pakalpojumu materiālās, saistošās, pārbaudāmās un reprezentatīvās pazīmes,
         kuras var iekļaut cenu;

      [..].”
      7        Direktīvas 4. panta 1. punkts nosaka:

      “Dalībvalstis nodrošina to, ka pastāv atbilstoši un efektīvi līdzekļi, lai apkarotu maldinošu reklāmu un lai panāktu atbilstību
         noteikumiem par salīdzinošo reklāmu patērētāju interesēs, kā arī konkurentu un visas sabiedrības interesēs.

      [..]”
      8        Atbilstoši Direktīvas 6. pantam:

      “Dalībvalstis pilnvaro tiesas vai administratīvās iestādes, lai, izskatot 4. pantā paredzētās civillietas vai administratīvās
         lietas, tās varētu:

      a)      pieprasīt reklāmas devējam sagādāt pierādījumus par reklāmā apgalvoto faktu patiesumu, ja, ņemot vērā reklāmas devēja un jebkuras
         citas procesa puses likumīgās intereses, šāda prasība ir pamatota, ievērojot konkrētās lietas apstākļus, un – salīdzinošās
         reklāmas gadījumā – pieprasīt reklāmas devējam sagādāt šādus pierādījumus īsā laika posmā,

      un
      b)      uzskatīt apgalvotos faktus par nepatiesiem, ja saskaņā ar a) apakšpunktu pieprasītie pierādījumi nav nodrošināti vai ja tiesa
         vai administratīvā iestāde tos uzskata par nepietiekamiem.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      9        Katra no sabiedrībām Lidl Belgium GmbH & Co KG (turpmāk tekstā – “Lidl”) un Etablissementen Franz Colruyt NV (turpmāk tekstā – “Colruyt”) Beļģijā pārvalda lielveikalu tīklu, kuru darbība galvenokārt aptver ikdienas patēriņa produktu mazumtirdzniecību, attiecīgi
         apzīmējot tos ar “Lidl” un “Colruyt”.

      10      2004. gada 19. janvārī Colruyt nosūtīja saviem klientiem šāda satura vēstuli (turpmāk tekstā – “apstrīdētā vēstule”):

      “[..]
      Pagājušajā 2003. gadā jums atkal ir bijusi iespēja būtiski ietaupīt Colruyt veikalos.

      Ņemot vērā mūsu pagājušā gada vidējo cenu indeksu, mēs esam aprēķinājuši, ka ģimene, kas Colruyt veikalos izdod EUR 100 nedēļā:

      –        ietaupīja no EUR 366 līdz EUR 1129, veicot iepirkumus Colruyt, nevis citā lielveikalā (piemēram, Carrefour, Cora, Delhaize utt.);

      –        ietaupīja no EUR 155 līdz EUR 293, veicot iepirkumus Colruyt, nevis kādā no “hard discounter” [lielo atlaižu veikals] vai vairumtirdzniecības veikalā (Aldi, Lidl, Makro).

      Lapas otrā pusē jūs redzēsiet cenu starpības ar citiem veikaliem attīstību 2003. gadā. Šie skaitļi atklāj, ka starpība starp
         Colruyt un citiem veikaliem pēdējos mēnešos pat ir pieaugusi.

      Lai pastāvīgi nodrošinātu viszemākās cenas, mēs katru dienu salīdzinām astoņpadsmit tūkstošus cenu citos veikalos. Turklāt
         mēs ņemam vērā visus īpašos piedāvājumus. No tā izriet, ka mūsu dati vienmēr ir aktuāli. Visas cenas tiek saglabātas centrālajā
         datorā.

      Balstoties uz šiem datiem, mēs katru mēnesi aprēķinam cenu starpību, kas pastāv starp Colruyt un citiem veikaliem. To mēs saucam par mūsu cenu indeksu, ko ir apliecinājis neatkarīgs kvalitātes kontroles institūts Quality Control.

      Secinājums – Colruyt veikalos jūs katru dienu visa gada laikā saņēmāt viszemāko cenu priekšrocību. To pašu mēs garantēsim arī 2004. gadā.”

      11      Šīs vēstules otrā pusē ir attēloti divi grafiki. Pirmajā ir norādīta Colruyt un tā konkurentu cenu līmeņa starpība 2003. gada 22. decembrī, proti, starpība, kas ir aprēķināta, balstoties uz salīdzināmu
         katrā Colruyt veikalā un tajā pašā reģionā esošajos konkurentu veikalos pārdoto produktu ikdienas cenu salīdzinājumu, ieskaitot īpašo piedāvājumu
         cenas. Otrajā grafikā attēlota šīs pašas starpības attīstība visā 2003. gadā.

      12      Turklāt Colruyt veikalos izsniegtajos kases čekos, ir iekļauts šādā redakcijā izteikts paziņojums:

      “Cik jūs esat ietaupījis 2003. gadā?
      Pieņemot, ka Colruyt veikalos jūs esat katru nedēļu izdevis EUR 100, tad atbilstoši mūsu cenu indeksam jūs esat ietaupījis:

      –        no EUR 366 līdz EUR 1129, salīdzinot ar citiem lielveikaliem (piemēram, Carrefour, Cora, Delhaize utt.);

      –        no EUR 155 līdz EUR 293, salīdzinot ar hard discounter vai vairumtirdzniecības veikalu (Aldi, Lidl, Makro).”

      13      Gan apstrīdētajā vēstulē, gan kases čekos ir norāde arī uz Colruyt interneta lapu, kurā Colruyt izmantojamā cenu salīdzināšanas sistēma un cenu indeksa aprēķināšanas kārtība ir izklāstītas sīkāk.

      14      Turklāt Colruyt reklāmas prospektos un tās kases čekos attiecībā uz ikdienas patēriņa produktu sortimentu, ko tirgo Colruyt veikalos un ko var pazīt, pateicoties tiem pievienotai sarkanai etiķetei, uz kuras norādīts apzīmējums “BASIC”, ir šāds apgalvojums:

      “BASIC: zemākā(ās) cena(as) Beļģijā.
      Pat lētāks nekā salīdzināmais hard discounters (Aldi, Lidl) sortiments un “Eerste prijs/1er prix” produkti, ko tirgo citi lielveikali (piemēram, Carrefour, Cora utt.).

      Jūs pazīsiet “BASIC” produktus pēc to sarkanās etiķetes ar uzrakstu “BASIC”.
      15      Daži reklāmas prospekti ietver arī šādas norādes:

      “BASIC = pašas zemākās cenas:
      Paralēli vispārējam stingram cenu samazinājumam mēs tagad piedāvājam arī lielu produktu klāstu, ko jūs varat salīdzināt ar
         ierasto hard discounters (piemēram, Aldi un Lidl), kā arī citu lielveikalu “Eerste prijs/1er prix” produktiem. Šie ir mūsu “BASIC” produkti – pamata produkti katrai dienai par pašām zemākajām cenām.”

      16      Uzskatot, ka šīs dažādās reklāmas aktivitātes ir pretrunā Beļģijas 1991. gada 14. jūlija likuma par komercpraksi un patērētāju
         informēšanu un aizsardzību [loi sur les pratiques de commerce et sur l’information et la protection du consommateur], kas ir grozīts ar 1999. gada 25. maija likumu (1999. gada 23. jūnija Moniteur belge/Belgisch Staatsblad, 23670. lpp.), 23.a pantam – valsts normai, ar ko nodrošina Direktīvas 3.a panta transponēšanu –, Lidl, lai panāktu minēto aktivitāšu izbeigšanu, iesniedza prasību Rechtbank van Koophandel te Brussel [Briseles Tirdzniecības tiesa].

      17      Lidl uzskata, ka attiecīgā reklāma ir neobjektīva, nepārbaudāma un maldinoša. Pirmkārt, reklāmā saistībā ar vispārējo cenu līmeni
         neesot norādīti nedz salīdzinātie produkti, nedz to daudzums, nedz arī cenas. Turklāt šis vispārējais cenu līmenis, kas ir
         aprēķināts, pamatojoties uz atlasītiem Colruyt tirgoto produktu paraugiem, esot ticis paplašināts ekstrapolējot to attiecībā uz visu šī reklāmas devēja produktu sortimentu.
         Visbeidzot, minētajā reklāmā dažādi reklāmas devēja konkurenti esot nevis izdalīti atsevišķi, atsaucoties konkrēti uz katra
         vispārējo cenu līmeni, bet gan norādīti kā grupa un tādējādi cenu līmeņu amplitūdā ierindoti neprecīzi. Otrkārt, attiecībā
         uz tā sauktajiem “BASIC” produktiem apstrīdētajā reklāmā neesot norādīti nedz produkti, kas ir salīdzinājuma priekšmets, nedz
         arī to cenas.

      18      Šādos apstākļos Rechtbank van Koophandel te Brussel nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [Direktīvas] 3.a panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reklāmas devēju vispārējā cenu līmeņa tāda
         veida salīdzinājums ar to konkurentu vispārējo cenu līmeni, kurā, balstoties uz produktu paraugu cenu salīdzināšanu, tiek
         veikta ekstrapolācija, ir prettiesisks tādēļ, ka tas katrā ziņā rada iespaidu, ka lētāks ir viss reklāmas devēja produktu
         sortiments, lai arī veiktais salīdzinājums attiecas tikai uz noteiktiem produktu paraugiem; izņemot, ja reklāma ļauj noteikt,
         kuri un cik daudzi reklāmas devēja produkti, no vienas puses, un salīdzinājumā iekļauto konkurentu produkti, no otras puses,
         tikuši salīdzināti un ļauj saprast, kādas ir konkurentu salīdzinājumā ieņemamās pozīcijas un kādas, tātad, ir to cenas, salīdzinot
         ar reklāmas devēja un citu salīdzinājumā iesaistīto konkurentu cenām?

      2)      Vai [Direktīvas] 3.a panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka salīdzinošā reklāma ir atļauta tikai tad,
         ja salīdzinājums attiecas uz atsevišķām precēm vai pakalpojumiem, kas ir paredzēti tām pašām vajadzībām vai tiem pašiem mērķiem,
         produktu sortimenta izmantošanu izslēdzot pat tad, ja šis sortiments kopumā, bet ne obligāti katrs tā elements, ir paredzēts
         tām pašām vajadzībām vai tiem pašiem mērķiem?

      3)      Vai [Direktīvas] 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka salīdzinošā reklāma, kas ietver konkurentu
         produktu cenu vai to vispārējā cenu līmeņa salīdzinājumu, ir objektīva tikai tad, ja tā sniedz reklāmas devēja un visu salīdzinājumā
         iesaistīto konkurentu salīdzināto produktu un cenu uzskaitījumu un ļauj noteikt reklāmas devēja un tā konkurentu piemērojamās
         cenas, turklāt tādā gadījumā visiem salīdzinātajiem produktiem būtu jābūt skaidri norādītiem atsevišķi un sadalot tos pēc
         piegādātājiem?

      4)      Vai [Direktīvas] 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka salīdzinošajā reklāmā norādīta pazīme šā
         panta pārbaudāmības prasībai atbilst tikai tad, ja šīs pazīmes patiesumu var pārbaudīt reklāmas adresāti, vai arī ir pietiekami,
         ja šo pazīmi var pārbaudīt trešās personas, kurām reklāma nav adresēta?

      5)      Vai [Direktīvas] 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka produktu cena un vispārējais konkurentu cenu
         līmenis pats par sevi ir pārbaudāma pazīme?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Ievada apsvērumi
      19      Uzsākot izskatīšanu, pirmām kārtām ir jāuzsver, ka pamata prāvā ir iesaistīti divi dažādi salīdzinošās reklāmas veidi.

      20      Pirmkārt, runa ir par konkurējošo lielveikalu tīklu piemērojamo cenu vispārējā līmeņa salīdzinājumu saistībā ar to salīdzināmo
         produktu sortimentu, no tā secinot ietaupījumu summu, ko patērētājs ikgadēji var iegūt atkarībā no tā, vai ikdienas patēriņa
         iepirkumus viņš ikdienā veic pārsvarā vienā, nevis citā no šiem tīkliem (turpmāk tekstā – “pirmā apstrīdētā salīdzināšanas
         metode”). Minētais vispārējais cenu līmenis tiek noteikts katru mēnesi un turpmāk katru gadu, balstoties uz ļoti liela ikdienas
         patēriņa produktu paraugu skaita atsevišķu cenu ikdienas sarakstu, izmantojot vai nu identiskus (ar preču zīmēm apzīmētie
         produkti), vai arī līdzīgus (produkti bez preču zīmēm vai tie, kas ir apzīmēti ar paša izplatītāja preču zīmi) produktus,
         ko tirgo, no vienas puses, reklāmas devējs un, no otras puses, katrs no tā konkurentiem. Šīs izvērtēšanas nolūkā atsevišķās
         šādā veidā noteiktās produktu cenas tiek vērtētas atkarībā no attiecīgiem daudzumiem, kādos šos produktus pērk no reklāmas
         devēja.

      21      Otrais reklāmas veids izriet no apgalvojuma, ka reklāmas devējs visus savus produktus, kam ir sarkanā etiķete ar apzīmējumu
         “BASIC”, tirgo par viszemāko cenu, kas tiek piedāvāta Beļģijas teritorijā (turpmāk tekstā – “otrā apstrīdētā salīdzināšanas
         metode”). Minētais produktu sortiments ietver, no vienas puses, ar preču zīmēm apzīmētus produktus un, no otras puses, produktus
         bez preču zīmēm vai tos, ko apzīmē paša reklāmas devēja preču zīme. Attiecībā uz pirmo kategoriju cenu salīdzinājums attiecas
         tikai uz identiskiem produktiem ar preču zīmi, ko tirgo gan reklāmas devējs, gan tā konkurents, un attiecībā uz otro kategoriju
         – uz produktiem ar salīdzināmu kvalitāti, ko tirgo reklāmas devējs un tā konkurents.

      22      Otrkārt, ņemot vērā Direktīvas mērķus un it īpaši faktu, kā ir uzsvērts Direktīvas 97/55 otrajā apsvērumā, ka salīdzinošā
         reklāma palīdz objektīvi parādīt dažādu salīdzināmu produktu labās īpašības un tādējādi veicināt konkurenci starp preču piegādātājiem
         un pakalpojumu sniedzējiem par labu patērētājam, ir jāatgādina, ka pastāvīgā judikatūra noteic, ka salīdzinošajai reklāmai
         paredzētie nosacījumi ir jāinterpretē šai reklāmai labvēlīgākā nozīmē (2001. gada 25. oktobra spriedums lietā C‑112/99 Toshiba Europe,Recueil, I‑7945. lpp., 36. un 37. punkts, kā arī 2003. gada 8. aprīļa spriedums lietā C‑44/01 Pippig Augenoptik, Recueil, I‑3095. lpp., 42. punkts; skat. arī 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑59/05 Siemens,Krājums, I‑2147. lpp., 22.–24. punkts).

       Par jautājumu izskatīšanas kārtību
      23      Tā kā pirmais jautājums konkrētāk attiecas uz maldinošās reklāmas jēdzienu un tas ir uzdots vienīgi saistībā ar pirmo apstrīdēto
         salīdzināšanas metodi, ir piemērotāk vispirms izskatīt četrus citus jautājumus, kas vispārīgākā veidā attiecas uz citiem atļautās
         salīdzinošās reklāmas nosacījumiem un ir saistīti gan ar pirmo, gan arī ar otro apstrīdēto salīdzināšanas metodi.

       Par otro jautājumu
      24      Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 3.a panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka salīdzinošā reklāma, kas vairāk attiecas uz ikdienas patēriņa produktu sortimentu, ko tirgo divi konkurējošie lielveikalu
         tīkli, kopumā, nevis uz atsevišķiem to tirgotajiem produktiem, var atbilst minētajā punktā paredzētajam nosacījumam “salīdzināt
         preces vai pakalpojumus, kas apmierina vienādas vajadzības vai kas ir paredzēti vienam un tam pašam nolūkam”.

      25      Kā izriet no Direktīvas 97/55 otrā apsvēruma, salīdzinošās reklāmas izmantošanas nosacījumu saskaņošana palīdz objektīvi parādīt
         “dažādu salīdzināmu produktu labās īpašības”. Atbilstoši Direktīvas devītajam apsvērumam šī produktu salīdzināmības prasība
         ir vērsta it īpaši uz to, lai nepieļautu, ka salīdzinošo reklāmu izmanto konkurenci kropļojošā un negodīgā veidā.

      26      Direktīvas 3.a panta 1. punkta b) apakšpunkts minēto prasību precizē un salīdzinošās reklāmas tiesiskumu pakļauj nosacījumam,
         ka salīdzināmām konkurējošām precēm jāatbilst vienādām vajadzībām vai jābūt paredzētām vienam un tam pašam nolūkam, tas ir,
         priekš patērētāja tām zināmā mērā jābūt savstarpēji aizstājamām.

      27      No tā, bez šaubām, izriet, ka, lai atbilstu šī noteikuma prasībām, jebkādai salīdzinošajai reklāmai gan patērētāju, gan arī
         konkurentu interesēs ir jābalstās uz tādu produktu pāru salīdzinājumu, kas atbilst šai savstarpējās aizstājamības prasībai.

      28      Turpretim Direktīvas 3.a panta 1. punkta b) apakšpunktu nevar interpretēt tādā veidā, ka tas noteic, ka jebkādam salīdzinošās
         reklāmas paziņojumam būtu jāatsaucas vienīgi uz šādu atsevišķi izskatāmo produktu pāru salīdzinājumu, bez tiesībām atsaukties
         uz diviem no šādiem salīdzināmajiem produktiem veidotiem sortimentiem kopumā.

      29      Tiesa jau iepriekš ir uzsvērusi, ka salīdzinājumu skaits, ko reklāmas devējs vēlas veikt starp tā paša piedāvātiem produktiem
         un tā konkurentu piedāvātiem produktiem, ietilpst reklāmas devēja ekonomiskās brīvības īstenošanā (iepriekš minētais spriedums
         lietā Pippig Augenoptik, 81. punkts).

      30      Nekas neļauj a priori uzskatīt, ka šāda brīvība neattiecas arī uz iespēju pilnībā vai daļēji salīdzināt līdzīgu sortimentu, ko tirgo reklāmas devējs
         un tā konkurents.

      31      No vienas puses, 3.a panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējums nekādā veidā neprasa veikt šādu interpretāciju.

      32      No otras puses, kā ir atgādināts šī sprieduma 22. punktā, salīdzinošajai reklāmai paredzētie nosacījumi ir jāinterpretē šādai
         reklāmai labvēlīgākā nozīmē.

      33      It īpaši ievērojot, ka salīdzinošā reklāma palīdz veicināt konkurenci starp preču piegādātājiem un pakalpojumu sniedzējiem,
         kura ir patērētāju interesēs, Direktīvas 3.a panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā salīdzināmības nosacījuma vērtējumā
         ir obligāti jāņem vērā priekšrocības, ko šāda reklāma sniedz patērētājiem (pēc analoģijas attiecībā uz Direktīvas 3.a panta
         1. punkta g) apakšpunktu skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Siemens, 23. un 24. punkts).

      34      Šajā sakarā, kā savu secinājumu 35. un 36. punktā norāda ģenerāladvokāts, ir jāpieļauj, ka iespēja veikt sagrupētu salīdzinājumu,
         kas attiecas uz salīdzināmu produktu sortimentu, ļauj reklāmas devējam piedāvāt patērētājam reklāmas informāciju, kura ietver
         vispārējus un vienotus datus un kura tiem var būt īpaši noderīga.

      35      Tas ir īpaši piemērojams tādā nozarē kā lielā apmērā veiktā izplatīšana, kuras ietvaros patērētājs parasti veic vairākus pirkumus,
         lai apmierinātu savas ikdienas patēriņa vajadzības. Šādu pirkumu gadījumā salīdzinošā informācija par lielveikalu tīklu noteikto
         vispārējo cenu līmeni vai noteiktu produktu, ko tie tirgo, sortimenta cenu līmeni patērētājam var izrādīties noderīgāka nekā
         salīdzinošā informācija, kas ir ierobežota ar atsevišķu noteiktu produktu cenām. Turklāt tas ir arī iemesls, kādēļ patērētāju
         aizsardzības asociācijas regulāri veic izmeklēšanu attiecībā uz šādos veikalos noteikto vispārējo cenu līmeni.

      36      Šādos apstākļos ir uzskatāms, ka tiktāl, ciktāl divu konkurentu, uz ko attiecas salīdzinājums, sortiments pilnībā vai daļēji
         ietver produktus, kas, aplūkojot tos atsevišķi, atbilst Direktīvas 3.a panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajai salīdzināmības
         prasībai – jautājums, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, arī pašu šādu sortimentu var uzskatīt par minētajai prasībai atbilstošu.

      37      Tas it īpaši ir piemērojams sortimentiem, ko veido salīdzināmi produkti, kurus tirgo divi konkurējošie lielveikalu tīkli un
         attiecībā uz kuriem ir apstiprināts, ka produktiem, kas veido reklāmas devēja sortimentu, kopumā raksturīga zemāka cena nekā
         salīdzināmajiem produktiem, kas veido konkurenta sortimentu. Šādi salīdzināmo produktu pāri nezaudē spēju atbilst vienādām
         vajadzībām vai būt paredzētiem vienam un tam pašam nolūkam tikai tādēļ, ka tos salīdzina sagrupētā veidā, par pamatu ņemot
         šo kopējo salīdzināmo pazīmi.

      38      Direktīvas 3.a panta 1. punkta b) apakšpunkta prasības var būt izpildītas arī tad, ja, lai secinātu ietaupījumu summu, ko
         var iegūt patērētājs, ikdienas patēriņa preces pārsvarā pērkot vienā, nevis citā konkurējošā lielveikalu tīklā, vispārējā
         līmenī ir salīdzinātas visu šādu minētajos tīklos tirgojamo salīdzināmo produktu cenas. Šajā gadījumā gan salīdzināmo produktu
         pāri, ko tirgo šie konkurējošie tīkli, gan šo salīdzināmo produktu kopums, ja, veicot ikdienas patēriņa iepirkumus, tos pērk
         kopumā, var izpildīt nosacījumu par atbilstību vienādām vajadzībām vai būt paredzētiem vienam un tam pašam nolūkam.

      39      Ievērojot visu iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 3.a panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais
         salīdzinošās reklāmas atļautā rakstura nosacījums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret to, ka salīdzinošā reklāma
         attiecas uz ikdienas patēriņa produktu sortimentiem, ko tirgo divi konkurējošie lielveikalu tīkli, kopumā, ja vien abus šos
         sortimentus veido atsevišķi produkti, kas, aplūkojot tos pa pāriem, atsevišķi atbilst šajā normā noteiktajai salīdzināmības
         prasībai.

       Par trešo jautājumu
      40      Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai gadījumā, ja salīdzina ikdienas patēriņa produktu, ko tirgo lielveikalu
         tīkli, sortimenta cenas, vai šo lielveikalu vispārējo cenu līmeni attiecībā uz šo lielveikalu tirgoto salīdzināmo produktu
         sortimentu, Direktīvas 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā normā reklāmai noteiktā prasība
         “objektīvi salīdzināt” attiecīgo produktu pazīmes nozīmē, ka visiem gan reklāmas devēja, gan tā konkurentu kopuma salīdzinājumā
         iesaistītiem produktiem un cenām reklāmas ziņojumā jābūt uzskaitītām tieši.

      41      Kā izriet no Direktīvas 97/55 otrā apsvēruma, salīdzinošās reklāmas izmantošanas nosacījumu saskaņošanai, ko veic Direktīva,
         jāpalīdz “objektīvi” parādīt dažādu salīdzināmu produktu labās īpašības.

      42      Direktīvas septītajā apsvērumā ir precizēts, ka atļautās reklāmas nosacījumiem būtu jāiekļauj kritēriji preču un pakalpojumu
         pazīmju objektīvam salīdzinājumam.

      43      Ievērojot šos abus apsvērumus, Direktīvas 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar salīdzinājuma
         objektivitāti tas ietver divas prasību kategorijas.

      44      No vienas puses, kā izriet no Direktīvas 97/55 septītā apsvēruma, kumulatīvie materialitātes, saistošā rakstura, pārbaudāmības
         un produkta pazīmes, balstoties uz kuru atbilstoši šai normai tiek veikta salīdzināšana, reprezentēšanas kritēriji palīdz
         nodrošināt, ka šai salīdzināšanai ir objektīvs raksturs. Tomēr trešais prejudiciālais jautājums uz šiem kritērijiem neattiecas
         tieši; pārbaudāmības kritērijs it īpaši ir ceturtā un piektā jautājuma priekšmets.

      45      No otras puses, minētajā 3.a panta 1. punkta c) apakšpunktā atbilstoši Direktīvas 97/55 otrajam apsvērumam tieši uzsvērts,
         ka pazīmēm, kuras atbilst četriem minētajiem kritērijiem, ir jābūt arī objektīvi salīdzinātām.

      46      Kā savu secinājumu 44. punktā norāda ģenerāladvokāts, pēdējās prasības mērķis ir izslēgt tādus salīdzinājumus, kas izriet
         drīzāk no tā autora subjektīvā vērtējuma nekā objektīva konstatējuma.

      47      No tā izriet, ka, balstoties uz minēto prasību, nevar uzlikt pienākumu dažādus produktus, kas veido salīdzināmus sortimentus,
         kā arī to cenas tieši uzskaitīt reklāmas ziņojumā. Faktiski tāda informācija kā preces cena vai vispārējs cenu līmenis, ko
         lielveikalu tīkls nosaka produktu sortimentam, nav uzskatāma par subjektīvā vērtējuma priekšmetu, turklāt produktu un cenu,
         uz ko attiecas salīdzinājums, tiešā uzskaitījuma esamība vai neesamība nevar ietekmēt šī salīdzinājuma objektīvu vai subjektīvu
         raksturu.

      48      Turklāt ir jāuzsver, ka saskaņā ar Direktīvas 2. panta 2.a punktu salīdzinošā reklāma ir definēta kā jebkura reklāma, kas
         tieši vai netieši identificē konkurentu vai konkurenta piedāvātas preces vai pakalpojumus, tādējādi reklāmu var uzskatīt par
         salīdzinošu direktīvas izpratnē tad, ja konkurenta piedāvātas preces vai pakalpojumi, kas šajā reklāmā nav minēti tieši, tajā
         ir identificēti netieši.

      49      Turklāt, ņemot vērā šī sprieduma 22. punktā minēto interpretācijas principu, ir jāatzīmē, ka, ņemot vērā reklāmas ziņojumu,
         kas, tāpat kā abas apstrīdētās salīdzināšanas metodes, attiecas uz lielu produktu skaitu, ko tirgo dažādi konkurējošie lielveikalu
         tīkli, prasība, lai katrs no salīdzinātajiem produktiem norādītajā ziņojumā katrā ziņā būtu minēts tieši, varētu ietekmēt
         šādas reklāmas metodes praktiskumu.

      50      Tomēr Lidl atsaucas uz to, ka Tiesa agrāk ir spriedusi, ka iespējamā prasība, katru cenu salīdzinājumu ierobežot ar reklāmas devēja
         un konkurentu piedāvāto produktu vidējām cenām, ir pretēja Kopienu likumdevēja mērķiem, un šajā sakarā uzsver, ka, tā kā salīdzinošajai
         reklāmai būtu jāpalīdz objektīvi parādīt dažādu salīdzināmu produktu labās īpašības, šāds mērķis netieši nozīmējot, ka personām,
         kurām reklāma ir adresēta, būtu jābūt iespējai uzzināt ne tikai vidējo starpību starp reklāmas devēja un tā konkurentu noteiktām
         cenām, bet arī faktiskās salīdzināmo produktu cenu atšķirības (iepriekš minētais spriedums lietā Pippig Augenoptik, 81. un 82. punkts).

      51      Ir jāprecizē, ka ar šo apgalvojumu Tiesa nekādā ziņā nevēlējās vispārīgi izslēgt visas iespējas izmantot salīdzinošo reklāmu,
         kas attiecas uz divu konkurentu to salīdzināmam sortimentam noteikto cenu vispārējo līmeni. Ja reklāmā uzsvērta vispārējā
         cenu līmeņa starpība tiešām balstīta uz faktiskām cenu atšķirībām, kas ir konstatētas starp salīdzināmiem produktiem, un ja
         izmantotais salīdzinājuma kritērijs veidā, kādā tas tiek lietots reklāmas ziņojuma kontekstā, atbilst dažādām Direktīvas noteiktajām
         prasībām un it īpaši tām, ko ietver tās 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts, šādu salīdzinošās reklāmas metodi nevar izslēgt.

      52      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka, pirmkārt, salīdzinājums, lai parādītu vispārējā cenu līmeņa, ko saistībā ar salīdzināmu produktu
         sortimentu nosaka divi konkurējošie lielveikalu tīkli, atšķirības, obligāti nozīmē, ka iepriekš ir ticis veikts salīdzināmo
         produktu, ko tirgo šie divi konkurenti, atsevišķais faktisko cenu salīdzinājums.

      53      Otrkārt, lai gan ir acīmredzami, ka divu konkurentu nosakāmo cenu vidējās starpības salīdzināšanas kritērijs vai to noteikto
         cenu vispārējā līmeņa kritērijs konkrētu faktisko apstākļu, kas, tāpat kā lietā, par kuru ir taisīts iepriekš minētais spriedums
         Pippig Augenoptik un kura attiecas uz viena briļļu pāra reklāmu, ir saistīti ar patērētājiem adresētu reklāmas ziņojumu, ar ko tos aicina veikt
         vienu pirkumu veikalā, kurā tirgo tikai noteiktas kategorijas preces, kontekstā zaudē nozīmi, tad tomēr citos faktiskajos
         apstākļos situācija var būt pavisam atšķirīga. Tas tā var būt tieši šīs lietas kontekstā, kurā, kā tas izriet no šī sprieduma
         35. punkta, vispārējais cenu līmenis var būt īpaši nozīmīgs salīdzināšanas kritērijs.

      54      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 3.a panta 1. punkta c) apakšpunktā reklāmai
         noteiktā prasība “objektīvi salīdzināt” attiecīgo preču pazīmes ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja salīdzina salīdzināmu
         ikdienas patēriņa produktu sortimenta cenas, ko tirgo konkurējošie lielveikalu tīkli, vai arī šo lielveikalu attiecībā uz
         to tirgojamo salīdzināmo produktu sortimentu noteikto vispārējo cenu līmeni, minētā prasība nenozīmē, ka salīdzinātie produkti
         un cenas, tas ir, gan reklāmas devēja, gan arī tā konkurentu kopuma salīdzinājumā izmantotie produkti un cenas, reklāmas ziņojumā
         ir jāuzskaita noteikti un izsmeļoši.

       Par piekto jautājumu
      55      Uzdodot piekto jautājumu, kas ir jāizskata kā trešais pēc kārtas, iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 3.a panta 1. punkta
         c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka produktu cena, no vienas puses, un lielveikalu tīklu attiecībā uz to salīdzināmo
         produktu sortimentu noteikto cenu vispārējais līmenis, no otras puses, ir pārbaudāmās pazīmes šīs normas nozīmē.

      56      Attiecībā uz divu konkurentu tirgojamo produktu, it īpaši tādu, uz ko attiecas otrā apstrīdētā salīdzināšanas metode, cenām
         no paša sākuma ir jākonstatē, ka Direktīvas 3.a panta 1. punkta c) apakšpunktā ir skaidri apstiprināts, ka divu preču cenas
         var būt daļa no pazīmēm, kuras vienlaicīgi ir materiālās, saistošās, pārbaudāmās un reprezentatīvās un kuru salīdzināšana
         principā ir atļauta, ja vien ir ievēroti citi nosacījumi, kam atbilstoši Direktīvai ir pakļauta atļautā reklāma. Arī Direktīvas 97/55
         astotais apsvērums apstiprina, ka jābūt iespējai salīdzināt tikai preču un pakalpojumu cenu, ja šis salīdzinājums atbilst
         konkrētiem nosacījumiem, jo īpaši tam, ka salīdzinājums nav maldinošs.

      57      Kā Tiesa jau ir atzīmējusi iepriekš, konkurējošo piedāvājumu pretnostatīšana, it īpaši cenas ziņā, turklāt ietilpst pašas
         salīdzinošās reklāmas būtībā (iepriekš minētais spriedums lietā Pippig Augenoptik, 80. punkts).

      58      No visa iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē produkta cena ir pārbaudāma pazīme.

      59      Ņemot vērā it īpaši interpretācijas principu, kas ir atgādināts šī sprieduma 22. punktā, nekas neiestājas pret to, ka tas
         pats ir piemērojams attiecībā uz konkurējošo lielveikalu tīklu salīdzināmam ikdienas patēriņa produktu sortimentam noteikto
         vispārējo cenu līmeni un iespējamo patērētāja ietaupījumu summu, šādas preces pārsvarā pērkot vienā, nevis citā no šiem konkurējošajiem
         tīkliem.

      60      Principā gan katra atsevišķa īpašā vērā ņemtā produkta cenas, gan vispārējo cenu līmeni un iespējamo patērētāja, kas ikdienas
         patēriņa pirkumus pārsvarā veic vienā, nevis citā no konkurējošiem tīkliem, ietaupījumu summu, gan, visbeidzot, šim nolūkam
         izmantoto aprēķina metodi var pārbaudīt, sākot no brīža, kad atsevišķu salīdzināmu produktu, kas veido konkurējošo lielveikalu
         piedāvāto sortimentu, cenas tika ņemtas vērā, lai noteiktu vispārējo šo veikalu salīdzināmam sortimentam noteikto cenu līmeni.

      61      Tomēr ir jāprecizē, ka produktu sortimentu veidojošo preču vai vispārējā cenu līmeņa, ko lielveikalu tīkls piemēro savam salīdzināmo
         preču sortimentam, obligātais pārbaudāmības nosacījums ir tas, ka preces, kuru cenas tika salīdzinātas, – lai gan, kā izriet
         no šī sprieduma 54. punkta, netiek prasīts, ka tām tieši un izsmeļoši jābūt norādītām patērētājam adresētā reklāmas ziņojumā,
         – varētu atsevišķi un konkrēti identificēt, pamatojoties uz minētajā ziņojumā ietverto informāciju. Jebkāda preču cenu pārbaudāmība
         obligāti ir atkarīga no iespējas tās identificēt.

      62      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka divu konkurējošo lielveikalu tīklu tirgoto preču “pārbaudāmās” pazīmes minētās normas izpratnē ir:

      –        minēto preču cenas;
      –        vispārējais cenu līmenis, ko šādi lielveikalu tīkli attiecīgi nosaka savam salīdzināmo produktu sortimentam, un iespējamā
         patērētāja, kas ikdienas patēriņa pirkumus pārsvarā veic vienā, nevis citā no konkurējošiem tīkliem, ietaupījumu summa, ja
         vien attiecīgās preces faktiski veido daļu no salīdzināmo produktu, balstoties uz kuriem tika noteikts minētais vispārējais
         cenu līmenis, sortimenta.

       Par ceturto jautājumu
      63      Uzdodot ceturto jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka salīdzinošajā reklāmā minētā pazīme šajā normā noteiktajai pārbaudāmības prasībai atbilst tikai tad, ja minētās reklāmas
         adresāti paši ir spējīgi pārbaudīt šīs pazīmes patiesumu.

      64      Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatzīmē, ka, lai gan salīdzinošās reklāmas objektivitātes nodrošināšanas nolūkā minētā norma noteic,
         ka reklāmā salīdzinātām pazīmēm jābūt pārbaudāmām, tas ir, ka tām jābūt pierādāmām, tajā turpretim nekādā ziņā nav precizēts,
         kādos tieši apstākļos minēto pazīmju patiesumam jābūt pārbaudāmam un kas to veic.

      65      Otrkārt, Direktīvas mērķi neļauj uzskatīt, ka iespējai veikt salīdzināto pazīmju patiesuma pārbaudi drīzāk jābūt tieši patērētājam,
         nevis citām ieinteresētām personām, it īpaši salīdzinājumā iesaistītiem konkurentiem.

      66      Direktīvas 97/55 septītajā apsvērumā šajā sakarā ir uzsvērts, ka nosacījumiem, ar kādiem salīdzinošā reklāma ir atļauta un
         kam būtu jāiekļauj kritēriji preču un pakalpojumu īpašību objektīvam salīdzinājumam, ir jāļauj noteikt, kāda veida darbības
         attiecībā uz salīdzinošo reklāmu var traucēt konkurenci, kaitēt konkurentiem un var radīt negatīvu ietekmi uz patērētāja izvēli.

      67      Savukārt Direktīvas 4. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, ka pastāv atbilstoši un efektīvi līdzekļi, lai panāktu
         atbilstību noteikumiem par salīdzinošo reklāmu patērētāju interesēs, kā arī konkurentu un visas sabiedrības interesēs.

      68      Treškārt, ir jāatzīmē, ka Direktīvas priekšpēdējais apsvērums uzsver, ka reklāmas devējam jāspēj ar atbilstošiem līdzekļiem
         pierādīt savās reklāmās apgalvoto faktu patiesumu un attiecīgos gadījumos tiesa vai administratīva iestāde var tam pieprasīt
         to darīt.

      69      Šajā sakarā Direktīvas 6. pants precīzāk paredz dalībvalstu pienākumu pilnvarot tiesas vai administratīvās iestādes, kam ir
         jānodrošina Direktīvas ievērošana, lai tās varētu pieprasīt reklāmas devējam sagādāt pierādījumus par reklāmā apgalvoto faktu
         patiesumu, ja, ņemot vērā reklāmas devēja un jebkura cita procesa dalībnieka likumīgās intereses, šāda prasība ir pamatota,
         ievērojot konkrētās lietas apstākļus, un – “salīdzinošās reklāmas gadījumā – pieprasīt reklāmas devējam sagādāt šādus pierādījumus
         īsā laika posmā”. Šis noteikums paredz arī, ka šīm tiesām vai administratīvajām iestādēm jābūt tiesībām uzskatīt apgalvotos
         faktus par nepatiesiem, ja minētā veidā pieprasītie pierādījumi nav nodrošināti vai uzskatāmi par nepietiekamiem.

      70      No tā izriet, ka, lai gan reklāmas devējam, bez šaubām, jābūt spējīgam pierādīt salīdzinājuma, ko tas ir veicis, faktu patiesumu
         īsā laika posmā, tomēr Direktīva tam neprasa, lai tas šādus pierādījumus visu ieinteresēto personu rīcībā nodotu pirms sava
         reklāmas ziņojuma formulēšanas.

      71      Tomēr patērētāja iespēja tiesas vai administratīvā ceļā saņemt no reklāmas devēja reklāmā ietverto datu patiesuma pierādījumus
         neatbrīvo šo reklāmas devēju gadījumā, ja salīdzinātie produkti un cenas reklāmas ziņojumā nav norādīti, no pienākuma norādīt
         it īpaši šī ziņojuma adresātiem, kur un kā tie bez grūtībām var iegūt informāciju par salīdzinājuma faktiem, lai pārbaudītu
         vai liktu pārbaudīt to patiesumu.

      72      Saskaņā ar Direktīvas veicināmo patērētāju aizsardzības mērķi šāds pienākums nodrošina, lai šāda reklāmas ziņojuma adresāts
         varētu pārliecināties, ka attiecībā uz ikdienas patēriņa iepirkumiem, kas viņam ir jāveic, viņš ir pareizi informēts.

      73      Šāda salīdzinājuma faktu pieejamība tomēr nenozīmē, ka salīdzināto pazīmju patiesumu reklāmas adresātam jebkādos apstākļos
         ir jāvar pārbaudīt personīgi. Šajā sakarā pietiek ar to, lai fakti, kas šādu pārbaudi ļauj veikt, minētajam adresātam būtu
         pieejami ar šī sprieduma 71. punktā paredzētajiem nosacījumiem tādā veidā, lai vēlamo pārbaudi viņš parasti varētu veikt personīgi
         vai izņēmuma gadījumā vai ja šādai pārbaudei vajadzīgas zināšanas, kuras viņam nav, likt to veikt trešām personām.

      74      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir
         jāinterpretē tādējādi, ka salīdzinošajā reklāmā minēta pazīme, ja salīdzinājuma fakti, uz kuriem balstīta norāde par šo pazīmi,
         šajā reklāmā nav minēti, šajā normā noteiktajai pārbaudāmības prasībai atbilst tikai tad, ja reklāmas devējs it īpaši šī ziņojuma
         adresātiem norāda, kur un kā viņi var saņemt ar šiem faktiem saistītu informāciju, lai pārbaudītu, vai, ja viņiem trūkst šim
         nolūkam vajadzīgo zināšanu, liktu pārbaudīt šo faktu vai attiecīgās pazīmes patiesumu.

       Par pirmo jautājumu
      75      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai reklāmas ziņojums, kas ietver lielveikalu tīkla noteikto cenu vispārējā
         līmeņa salīdzinājumu ar konkurentu tīklu vispārējo cenu līmeni attiecībā uz salīdzināmām precēm, kā arī iespējamo patērētāja
         ietaupījumu summu atkarībā no tā, vai ikdienas patēriņa preču iepirkumus viņš pārsvarā veic vienā, nevis citā veikalu tīklā,
         gadījumā, ja minētais vispārējais cenu līmenis ir noteikts, pamatojoties vienīgi uz reklāmas devēja tirgojamo preču daļu,
         ir jākvalificē kā maldinoša reklāma Direktīvas 3.a panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē, jo patērētājam šāda reklāma neizbēgami
         radīs iespaidu, ka lētāks ir viss minētā reklāmas devēja produktu sortiments. Minētajai tiesai tomēr nav skaidrs, vai apstāklis,
         ka gan attiecībā uz reklāmas devēju, gan arī tā konkurentiem reklāma ļauj noteikt, kādi produkti un kādos daudzumos ir salīdzināti,
         lai noteiktu katra no tīkliem noteikto vispārējo cenu līmeni, iespējams, var novērst minētās reklāmas maldinošo raksturu.
         Šī tiesa turklāt jautā, vai, ievērojot pēdējo aspektu, nozīme ir tam, ka reklāmā ir norādīts, kāds vispārējais cenu līmenis
         katram no dažādiem salīdzinājumā iesaistītiem konkurentiem ir gan savā starpā, gan arī attiecībā uz reklāmas devēju.

      76      Direktīvas 2. panta 2. punkts maldinošo reklāmu definē kā jebkuru reklāmu, kas jebkādā veidā, ieskaitot tās noformējumu, maldina
         vai var maldināt personas, kurām tā ir adresēta vai kuras tā sasniedz, un kas tās maldinošā rakstura dēļ var ietekmēt šo personu
         saimniecisko rīcību vai kas šo iemeslu dēļ aizskar vai var aizskart konkurentu.

      77      Tas, vai attiecībā uz patērētājiem, kam tā ir adresēta, reklāmai var būt šāds maldinošais raksturs, ir jāpārbauda valsts tiesām,
         ievērojot katras konkrētas lietas apstākļus (skat. it īpaši 1992. gada 16. janvāra spriedumu lietā C‑373/90 X,Recueil, I‑131. lpp., 15. un 16. punkts).

      78      Šajā sakarā iesniedzējtiesai, pirmkārt, ir jāņem vērā samērā informēta, uzmanīga un apdomīga patērētāja preču un pakalpojumu,
         kas ir attiecīgās reklāmas priekšmets, uztvere (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā X, 15. un 16. punkts; 1998. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑210/96 Gut Springenheide un Tusky,Recueil, I‑4657. lpp., 31. punkts; 2000. gada 13. janvāra spriedumu lietā C‑220/98 Estée Lauder, Recueil, I‑117. lpp., 27. punkts; 2002. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑99/01 Linhart un Biffl,Recueil, I‑9375. lpp., 31. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Pippig Augenoptik, 55. punkts). Šajā lietā abas apstrīdētās salīdzināšanas metodes ir adresētas nevis specializētai sabiedrībai, bet gan gala
         patērētājam, kas savus ikdienas patēriņa iepirkumus veic lielveikalu tīklā.

      79      Otrkārt, lai veiktu vajadzīgo vērtējumu, valsts tiesām jāņem vērā visi apstākļi, kam ir nozīme lietā (iepriekš minētais spriedums
         lietā Estée Lauder, 27. un 30. punkts), un, kā izriet no Direktīvas 3. panta, jāievēro visas reklāmā ietvertās norādes un, vispārīgi, visi tās
         elementi.

      80      Tiesa cita starpā ir nospriedusi, ka pārkāpums var padarīt reklāmu par maldinošu it īpaši tad, ja, ievērojot patērētājus,
         kam tā ir adresēta, reklāmas mērķis ir slēpt tādu apstākli, kas, ja tas būtu zināms, liktu ievērojamam patērētāju daudzumam
         atteikties no viņu lēmuma veikt pirkumu (iepriekš minētais spriedums lietā X, 15. punkts).

      81      Attiecībā, precīzāk, uz cenu salīdzināšanu Direktīvas 97/55 astotajā apsvērumā ir uzsvērts, ka jābūt iespējai salīdzināt tikai
         preču un pakalpojumu cenu, ja šis salīdzinājums atbilst konkrētiem nosacījumiem, jo īpaši tam, ka salīdzinājums nav maldinošs.

      82      Par šo jautājumu Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka reklāma sakarā ar automašīnu, kas ir paralēlā importa priekšmets,
         zemāku cenu uzskatāma par maldinošu tikai tādā gadījumā, ja būtu noteikts, ka ievērojams patērētāju daudzums, kam reklāma
         ir adresēta, lēmumu par pirkumu ir pieņēmuši, nezinot, ka zemākā transporta līdzekļu cena ir saistīta ar faktu, ka automašīnām,
         kuras tirgo paralēlais importētājs, ir mazāks aksesuāru skaits (iepriekš minētais spriedums lietā X, 16. punkts).

      83      Līdzīgā veidā salīdzinošā reklāma attiecībā uz konkurējošo lielveikalu tīklu noteikto cenu vispārējo līmeni saistībā ar salīdzināmu
         sortimentu, kā arī ietaupījumu summu, ko patērētājs var iegūt, ikdienas patēriņa preču iepirkumus veicot pārsvarā vienā, nevis
         citā veikalu tīklā, būtu, piemēram, uzskatāma par maldinošu tad, ja, ņemot vērā visus būtiskos lietas apstākļus, ir pierādīts,
         ka nozīmīgs patērētāju daudzums, kam reklāma ir adresēta, lēmumu par pirkumu ir pieņēmuši, būdami kļūdaini pārliecināti, ka
         vispārējā cenu līmeņa un reklāmā izceltās ietaupījumu summas aprēķinam tika ņemti vērā visi reklāmas devēja produkti. Tas
         ir piemērojams arī tad, ja ir pierādīts, ja šāds lēmums ir pieņemts, balstoties uz kļūdainu pārliecību, ka patērētājs ietaupīs
         šādu summu neatkarīgi no pie reklāmas devēja nopērkamo produktu veida un daudzuma, vai arī, piemēram, uzskatot, ka visi bez
         izņēmuma reklāmas devēja produkti ir lētāki nekā tā konkurentu produkti.

      84      Šādai reklāmai maldinošs raksturs būtu arī tad, ja ir pierādīts, ka tajā ietvertā kolektīvā atsauce uz iespējamo patērētāja,
         kas ikdienas patēriņa pirkumus pārsvarā veic pie reklāmas devēja, nevis konkurējošos lielveikalu tīklos, ietaupījumu amplitūdu
         kā arī vispārējā cenu līmeņa, ko nosaka katrs no šiem ar reklāmas devēju konkurējošiem tīkliem, individualizācijas un iespējamās
         ietaupījumu summas katrā no tiem, trūkums nozīmīgu personu daudzumu, kam šī reklāma ir adresēta, var maldināt par faktisko
         iespējamo ietaupījumu summu, ikdienas patēriņa pirkumus pārsvarā veicot pie reklāmas devēja, nevis pie kāda noteikta konkurenta
         un tādā veidā ietekmēt minēto personu saimniecisko rīcību.

      85      Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 3.a panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka salīdzinošajai reklāmai, kas salīdzinājumā ar reklāmas devēja galveno konkurentu cenām izceļ reklāmas devēja vispārēji
         zemāko cenu līmeni, lai gan salīdzinājums attiecas uz produktu paraugiem, maldinošs raksturs var būt tad, ja reklāmas ziņojums:

      –        neietver norādes, ka salīdzinājums attiecas tikai uz šādiem paraugiem un nevis uz visām reklāmas devēja precēm,
      –        nekonkretizē salīdzinājumā izmantotus faktus vai neinformē patērētāju par informācijas avotu, kurā šāda konkrētā informācija
         ir pieejama, vai

      –        ietver kolektīvu atsauci uz iespējamo patērētāja, kas savus pirkumus pārsvarā veic pie reklāmas devēja, nevis tā konkurentiem,
         ietaupījumu amplitūdu, neindividualizējot vispārējo cenu līmeni, ko attiecīgi nosaka katrs no minētajiem konkurentiem, un
         iespējamo ietaupījumu summu, pirkumus veicot pārsvarā pie reklāmas devēja, nevis pie tā konkurentiem.

      86      Tas, vai pamata lietā izskatāmajiem reklāmas ziņojumiem ir šādas pazīmes, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      87      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvas 84/450/EEK par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kas grozīta ar 1997. gada 6. oktobra
            Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/55/EK, 3.a panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais salīdzinošās reklāmas atļautā
            rakstura nosacījums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret to, ka salīdzinošā reklāma attiecas uz ikdienas patēriņa
            produktu sortimentiem, ko tirgo divi konkurējošie lielveikalu tīkli, kopumā, ja vien abus šos sortimentus veido atsevišķi
            produkti, kas, aplūkojot tos pa pāriem, atsevišķi atbilst šajā normā noteiktajai salīdzināmības prasībai;
      2)      Direktīvas 84/450, kas grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta c) apakšpunktā reklāmai noteiktā prasība “objektīvi
            salīdzināt” attiecīgo preču pazīmes ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja salīdzina salīdzināmu ikdienas patēriņa produktu
            sortimenta cenas, ko tirgo konkurējošie lielveikalu tīkli, vai arī šo lielveikalu attiecībā uz to tirgojamo salīdzināmo produktu
            sortimentu noteikto vispārējo cenu līmeni, minētā prasība nenozīmē, ka salīdzinātie produkti un cenas, tas ir, gan reklāmas
            devēja, gan arī tā konkurentu kopuma salīdzinājumā izmantotie produkti un cenas, reklāmas ziņojumā ir jāuzskaita noteikti
            un izsmeļoši;
      3)      Direktīvas 84/450, kas grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka divu konkurējošo
            lielveikalu tīklu tirgoto preču “pārbaudāmās” pazīmes minētās normas izpratnē ir:
      –      minēto preču cenas,
      –        vispārējais cenu līmenis, ko šādi lielveikalu tīkli attiecīgi nosaka savam salīdzināmo produktu sortimentam, un iespējamā
            patērētāja, kas ikdienas patēriņa pirkumus pārsvarā veic vienā, nevis citā no konkurējošiem tīkliem, ietaupījumu summa, ja
            vien attiecīgās preces faktiski veido daļu no salīdzināmo produktu, balstoties uz kuriem tika noteikts minētais vispārējais
            cenu līmenis, sortimenta;
      4)      Direktīvas 84/450, kas grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka salīdzinošajā
            reklāmā minēta pazīme, ja salīdzinājuma fakti, uz kuriem balstīta norāde par šo pazīmi, šajā reklāmā nav minēti, šajā normā
            noteiktajai pārbaudāmības prasībai atbilst tikai tad, ja reklāmas devējs it īpaši šī ziņojuma adresātiem norāda, kur un kā
            viņi var saņemt ar šiem faktiem saistītu informāciju, lai pārbaudītu, vai, ja viņiem trūkst šim nolūkam vajadzīgo zināšanu,
            liktu pārbaudīt šo faktu vai attiecīgās pazīmes patiesumu;
      5)      Direktīvas 84/450, kas grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka salīdzinošajai
            reklāmai, kas salīdzinājumā ar reklāmas devēja galveno konkurentu cenām izceļ reklāmas devēja vispārēji zemāko cenu līmeni,
            lai gan salīdzinājums attiecas uz produktu paraugiem, maldinošs raksturs var būt tad, ja reklāmas ziņojums:
      –        neietver norādes, ka salīdzinājums attiecas tikai uz šādiem paraugiem un nevis uz visām reklāmas devēja precēm,
      –        nekonkretizē salīdzinājumā izmantotus faktus vai neinformē patērētāju par informācijas avotu, kur šāda konkrētā informācija
            ir pieejama, vai
      –        ietver kolektīvu atsauci uz iespējamo patērētāja, kas savus pirkumus pārsvarā veic pie reklāmas devēja, nevis tā konkurentiem,
            ietaupījumu amplitūdu, neindividualizējot vispārējo cenu līmeni, ko attiecīgi nosaka katrs no minētajiem konkurentiem, un
            iespējamo ietaupījumu summu, pirkumus veicot pārsvarā pie reklāmas devēja, nevis pie tā konkurentiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas (devītā palāta) spriedums, 2016. gada 21. jūlijs.#Eiropas Komisija pret Rumāniju.#Valsts pienākumu neizpilde – Vides aizsardzība – Direktīva 2006/21/EK – Atkritumu apsaimniekošana – Kalnrūpniecība – Sārņu dīķi – Putekļu izdalīšanās – Sīkputekļi gaisā – Piesārņojums – Cilvēku veselība – Obligāti profilaktiskie pasākumi – 4. un 13. pants – Pienākumu neizpildes konstatējums.#Lieta C-104/15.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta), 2016. gada 15. septembris.#PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas) pret Eiropas Savienības Padomi.#Dempings – Indonēzijas izcelsmes biodīzeļdegvielas imports – Pagaidu maksājuma galīgā iekasēšana – Galīgie antidempinga maksājumi – Tiesības uz aizstāvību – Regulas (EK) Nr. 1225/2009 2. panta 5. punkts – Normālā vērtība – Ražošanas izmaksas.#Lieta T-80/14.


title: Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 17. oktobra spriedums.#Lokman Emrek pret Vlado Sabranovic.#Landgericht Saarbrücken lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Regula (EK) Nr. 44/2001 – 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Jurisdikcija patērētāju līgumu jomā – Šīs jurisdikcijas iespējamā attiecināšana tikai uz distances līgumiem – Cēloņsakarības pastāvēšana starp komerciālo vai profesionālo darbību, kas vērsta uz patērētāja domicila dalībvalsti, izmantojot internetu, un līguma noslēgšanu.#Lieta C‑218/12.

text:
         2013. gada 17. oktobrī (
            *1
         )
      “Regula (EK) Nr. 44/2001 — 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts — Jurisdikcija patērētāju līgumu jomā — Šīs jurisdikcijas iespējamā ierobežošana attiecībā uz distances līgumiem — Cēloņsakarības pastāvēšana starp komerciālo vai profesionālo darbību, kas vērsta uz patērētāja domicila dalībvalsti, izmantojot internetu, un līguma noslēgšanu”
      Lieta C‑218/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landgericht Saarbrücken (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 27. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 10. maijā, tiesvedībā

            Lokman Emrek

      pret

            Vlado Sabranovic .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh], K. Toadere [C. Toader] (referente) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 25. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  L. Emrek vārdā – M. Kurt, Rechtsanwalt,

               —

                  V. Sabranovic vārdā – M. Mauer, Rechtsanwältin,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – T. Materne un J. C. Halleux, pārstāvji,

               —

               Francijas valdības vārdā – B. Beaupère-Manokha, pārstāve,

               —

               Luksemburgas valdības vārdā – P. Frantzen un C. Schiltz, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A.‑M. Rouchaud‑Joët un M. Wilderspin, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 18. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp L. Emrek un V. Sabranovic par prasībām attiecībā uz garantijas izpildi, noslēdzot līgumu par lietotas automašīnas pirkšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 preambulas 11. apsvērumu “jurisdikcijas normām vajadzētu būt ļoti paredzamām, un tām būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils, un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesvedības priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. Juridiskas personas domicils būtu jānosaka autonomi, lai kopējās normas padarītu pārskatāmākas un novērstu jurisdikcijas kolīzijas”.

               4

               Saskaņā ar minētās regulas preambulas 13. apsvērumu apdrošināšanas, patērētāju un darba līgumu jomā vājākajai pusei vajadzētu būt aizsargātai ar jurisdikcijas normām, kas ir labvēlīgākas tās interesēm, nekā to paredz vispārējās normas.

               5

               Šīs pašas regulas 2. panta 1. punktā ir noteikts princips, saskaņā ar kuru personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt šīs dalībvalsts tiesā.

               6

               Lietās, kas attiecas uz līgumiem, Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka jurisdikcija ir saistības, kas ir pamats prasības, kas bija vai būs jāizpilda, vietas tiesai.

               7

               Minētās regulas 15. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Lietās saistībā ar līgumiem, ko persona – patērētājs – noslēgusi mērķiem, kurus var uzskatīt par nesaistītiem ar viņa arodu vai profesiju, jurisdikciju nosaka šajā iedaļā, neskarot 4. pantu un 5. panta 5. punktu, ja:
               [..]

                        c)

                        visos citos gadījumos – līgums ir noslēgts ar personu, kas veic komercdarbību vai profesionālo darbību patērētāja domicila dalībvalstī vai jebkādā veidā vērš šādu darbību uz attiecīgo dalībvalsti vai vairākām dalībvalstīm, tostarp attiecīgo dalībvalsti, un līgums ietilpst šādas darbības jomā.”

               8

               Regulas Nr. 44/2001 16. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Patērētājs var celt prasību pret otru līgumslēdzēju pusi vai nu tās dalībvalsts tiesās, kurā ir minētās puses domicils, vai arī patērētāja domicila vietas tiesās.
               2.   Otra līgumslēdzēja puse var celt prasību pret patērētāju vienīgi tās dalībvalsts tiesās, kurā ir patērētāja domicils.”

         Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi

               9

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka L. Emrek, kurš dzīvo Zārbrikenē [Saarbrücken] (Vācija), pamatlietas faktisko apstākļu rašanās dienā vēlējās iegādāties lietotu automašīnu.

               10

                  V. Sabranovic Spišerenā [Spicheren] (Francija), kura atrodas netālu no Vācijas robežas, pieder lietotu automašīnu tirdzniecības uzņēmums ar nosaukumu “Vlado Automobiles Import-Export”. Minētajā laikā viņam bija interneta vietne, kurā bija norādīta viņa uzņēmuma kontaktinformācija, tostarp tālruņa numuri Francijā un mobilā tālruņa numurs Vācijā, kuriem bija pievienoti attiecīgie starptautiskie kodi.

               11

                  L. Emrek, kurš par V. Sabranovic uzņēmumu un iespēju tajā iegādāties automašīnu uzzināja no paziņām, nevis no minētās interneta vietnes, ieradās šī uzņēmuma juridiskajā adresē Spišerenā.

               12

               Tādējādi 2010. gada 13. septembrīL. Emrek kā patērētājs rakstveidā noslēdza lietotas automašīnas pirkuma līgumu ar V. Sabranovic viņa uzņēmuma atrašanās vietā.

               13

               Ar prasības pieteikumu, kas vēlāk tika iesniegts Amtsgericht Saarbrücken [Zārbrikenes Pirmās instances tiesā] (Vācija), L. Emrek cēla prasības pret V. Sabranovic par garantijas neizpildi. L. Emrek uzskatīja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu šai tiesai ir starptautiska piekritība šādu prasību izskatīšanai. No V. Sabranovic interneta vietnes uzbūves izrietot, ka viņa komercdarbība ir vērsta arī uz Vāciju.

               14

               Minētā tiesa nosprieda, ka L. Emrek prasība nav pieņemama, un to noraidīja, uzskatot, ka šajā gadījumā Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts nav piemērojams, jo V. Sabranovic komercdarbība nav vērsta uz Vāciju šīs tiesību normas izpratnē.

               15

                  L. Emrek pārsūdzēja šo nolēmumu iesniedzējtiesā, norādot, ka Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā nav pieprasīts pierādīt cēloņsakarību starp komercdarbību, kas vērsta uz patērētāja dalībvalsti, un līguma noslēgšanu. Šajā tiesību normā arī netiekot prasīts, lai līgums tiktu noslēgts kā distances līgums.

               16

                  Landgericht Saarbrücken [Zārbrikenes apgabaltiesa] uzskata, ka pamatlietā ir pierādīts, ka V. Sabranovic komercdarbība ir vērsta uz Vāciju. It īpaši starptautiskā Francijas tālruņa koda, kā arī mobilā tālruņa numura Vācijā norādīšana radot iespaidu, ka šis komersants vēlas iegūt klientus arī ārpus Francijas, tostarp klientus, kuri dzīvo Vācijas pierobežas zonā.

               17

               Minētā tiesa uzskata, ka, pat ja tiktu uzskatīts, ka Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošana nav atkarīga no distances līguma noslēgšanas, tomēr, lai izvairītos no šīs tiesību normas piemērošanas jomas paplašināšanas, esot nepieciešams, lai vismaz komersanta interneta vietne būtu pamats faktiskā līguma noslēgšanai ar patērētāju. Tādējādi tā uzskata, ka minētā tiesību norma nevarētu būt piemērojama, ja patērētājs “nejauši” noslēdz līgumu ar “uzņēmēju”.

               18

               Šādos apstākļos Landgericht Saarbrücken nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai gadījumos, kad komersanta interneta vietne ir vērsta uz patērētāja dalībvalsti, Regulas [Nr. 44/2001] 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts kā nerakstītu papildu nosacījumu pieprasa, lai komersanta vietne motivētu patērētāju noslēgt līgumu un, tātad, lai interneta vietnei būtu cēloņsakarība ar līguma noslēgšanu?

                        2)

                        Vai, ciktāl starp darbību, kas ir vērsta uz patērētāja dalībvalsti, un līguma noslēgšanu ir vajadzīga cēloņsakarība, Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktā turklāt ir paredzēts, ka līgums noslēdzams kā distances līgums?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               19

               Vispirms ir jāprecizē, ka savā 2012. gada 6. septembra spriedumā lietā C‑190/11 Mühlleitner Tiesa jau atbildēja uz iesniedzējtiesas uzdoto otro prejudiciālo jautājumu šajā lietā, nospriežot, ka Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav prasīts, lai līgums starp patērētāju un uzņēmēju būtu noslēgts kā distances līgums.

               20

               Tādējādi ir jāizvērtē tikai pirmais jautājums, ar kuru minētā tiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir pieprasīta cēloņsakarība starp līdzekli, kas ir izmantots komercdarbības vai profesionālās darbības vēršanai uz patērētāja domicila valsti, proti, interneta vietni, un līguma noslēgšanu ar šo patērētāju.

               21

               Šajā saistībā vispirms ir jākonstatē, ka saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunktu šīs tiesību normas piemērošana nav tieši atkarīga no šādas cēloņsakarības esamības.

               22

               No minētās normas formulējuma izriet, ka tā ir piemērojama, ja ir izpildīti divi īpaši nosacījumi. Pirmkārt, ir nepieciešams, lai uzņēmējs veiktu savu komercdarbību vai profesionālo darbību patērētāja domicila dalībvalstī vai arī visiem līdzekļiem vērstu savu darbību uz šo dalībvalsti vai vairākām valstīm, tostarp arī uz šo dalībvalsti, un, otrkārt, lai līgums, par kuru ir strīds, ietilptu šādā darbībā.

               23

               Tiesa jau ir nospriedusi, ka būtiskais nosacījums, kam ir pakārtota Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošana, ir saistīts ar komercdarbību vai profesionālo darbību, kura ir vērsta uz patērētāja domicila valsti (iepriekš minētais spriedums lietā Mühlleitner, 44. punkts), un šajā gadījumā iesniedzējtiesa uzskata, ka šis nosacījums ir izpildīts.

               24

               Tad vēl attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta teleoloģisko interpretāciju ir jānorāda, ka minētā nerakstītā nosacījuma par cēloņsakarību, kurš ir minēts šī sprieduma 20. punktā, pievienošana būtu pretrunā šīs tiesību normas mērķim, proti, aizsargāt patērētājus, kuri tiek uzskatīti par vājo pusi līgumos, kurus patērētāji noslēdz ar uzņēmēju.

               25

               Kā norāda Eiropas Komisija un kā ir norādījis arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 25. punktā, jākonstatē, ka prasība, lai patērētājs vispirms būtu aplūkojis interneta vietni, varētu radīt pierādīšanas problēmas, īpaši gadījumā, ja līgums, kā tas ir pamatlietā, nav ticis noslēgts kā distances līgums ar šīs pašas vietnes starpniecību. Šādā gadījumā sarežģījumi saistībā ar pierādīšanu, ka pastāv cēloņsakarība starp darbības virzībai izmantoto līdzekli, proti, interneta vietni, un līguma noslēgšanu, radītu tendenci atrunāt patērētājus no vēršanās valsts tiesās atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 15. un 16. pantam un vājinātu šajās tiesību normās noteikto patērētāju tiesību aizsardzību.

               26

               Tomēr, kā to norādījis arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 26. punktā, pat ja minētā cēloņsakarība nav nerakstīts nosacījums, no kura ir atkarīga minētā 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošana, tomēr tā var būt noteicoša norāde, ko valsts tiesa var vērtēt tad, kad ir jānosaka, vai darbība tiešām ir vērsta uz patērētāja domicila dalībvalsti.

               27

               Šajā saistībā ir jāatgādina, ka sava 2010. gada 7. decembra sprieduma apvienotajās lietās C-585/08 un C-144/09 Pammer un Hotel Alpenhof (Krājums, I-12527. lpp.) 93. punktā un rezolutīvajā daļā Tiesa norādīja uz neizsmeļošu norāžu sarakstu, kas var palīdzēt valsts tiesai izvērtēt, vai ir izpildīts būtiskais nosacījums par komercdarbības vēršanu uz patērētāja domicila dalībvalsti.

               28

               Turklāt savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Mühlleitner, nospriežot, ka minētā 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošana nav atkarīga no līguma kā distances līguma noslēgšanas, Tiesa tā paša sprieduma 44. punktā minētajam neizsmeļošajam sarakstam pievienoja citas norādes, tostarp par “attālinātu sazināšanos” un “patērētāja līguma kā distances līguma noslēgšanu”, kas var pierādīt, ka līgums ir piesaistīts darbībai, kura ir vērsta uz patērētāja domicila dalībvalsti.

               29

               Lai izvairītos no Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomas paplašināšanas, jākonstatē, ka cēloņsakarība, kas ir pirmā prejudiciālā jautājuma priekšmets, ir jāuzskata par “vērstas darbības” norādi, tāpat kā attālinātas sazināšanās rezultātā patērētājs līgumsaistības uzņemas attālināti.

               30

               Turklāt, kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 33.–38. punktā, apstāklis, ka uzņēmējs, kā tas ir pamatlietā, kurš ir reģistrēts dalībvalstī netālu no robežas ar citu dalībvalsti, konurbācijā, kas plešas abpus robežām, un kurš izmanto citas dalībvalsts piešķirtu tālruņa numuru, to nododot savu potenciālo klientu, kuri atrodas šajā pēdējā minētajā valstī, rīcībā, lai izvairītos no starptautiskiem tālruņa tarifiem, arī var tikt uzskatīts par norādi, kas pierāda, ka viņa darbība ir “vērsta uz” šo citu dalībvalsti.

               31

               Katrā ziņā iesniedzējtiesai ir jāveic visaptverošs apstākļu, kādos ir noslēgts attiecīgais patērētāju līgums, izvērtējums, lai nolemtu, vai, ņemot vērā norāžu, kuras ir vai nav ietvertas sarakstā, kādu Tiesa ir izveidojusi šī sprieduma 27. un 28. punktā, esamību vai neesamību, ir piemērojams Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts.

               32

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav prasīta cēloņsakarības esamība starp līdzekli, kas ir izmantots komercdarbības vai profesionālās darbības virzībai uz patērētāja domicila dalībvalsti, proti, interneta vietni, un līguma noslēgšanu ar šo patērētāju. Tomēr šādas cēloņsakarības esamība ir uzskatāma par norādi, ka līgums ir piesaistīts šādai darbībai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               33

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 15. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav prasīta cēloņsakarības esamība starp līdzekli, kas ir izmantots komercdarbības vai profesionālās darbības virzībai uz patērētāja domicila dalībvalsti, proti, interneta vietni, un līguma noslēgšanu ar šo patērētāju. Tomēr šādas cēloņsakarības esamība ir uzskatāma par norādi, ka līgums ir piesaistīts šādai darbībai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2015. gada 18. martā.#Manuel Jaime Ribeiro Sinde Monteiro pret Eiropas Ārējās darbības dienestu.#Civildienests – EĀDD personāls – Ierēdnis – Paaugstināšana amatā – Civildienesta noteikumu 43. pants un 45. panta 1. punkts – Visu amatā paaugstināmo ierēdņu salīdzinošs nopelnu izvērtējums – EĀDD dienestu ieteiktie ierēdņi un ierēdņi, kuriem ieteikuma nav – Novērtējuma ziņojumu ņemšana vērā – Vienīgi burtiski vērtējumi.#Lieta F-51/14.


Tiesas spriedums 1984. gada 10. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Lieta 58/83.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1986. gada 12. jūnijā. # A. A. Ten Holder pret Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Nīderlande. # Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums. # Lieta 302/84.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1979. gada 6. martā. # Claudino Rossi pret Caisse de compensation pour allocations familiales des régions de Charleroi et Namur. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Charleroi - Beļģija. # Lieta 100/78.