title: Pirmās instances tiesas spriedums 1992. gada 18. septembrī. # Automec Srl pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Komisijas pienākumi, kad tai iesniegta sūdzība. # Lieta T-24/90.

text:
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS1992. gada 18. septembrī (*)Konkurence – Komisijas pienākumi, kad tai iesniegta sūdzībaLieta T‑24/90sabiedrība Automec Srl, kas reģistrēta Itālijā un kuras juridiskā adrese ir Lančenigo di Vilorbā [Lancenigo di Villorba] (Itālija), un ko pārstāv Džuzepe Čelona [Giuseppe Celona] no Milānas Advokātu kolēģijas un Pjēro A. M. Ferrāri [Piero A. M. Ferrari] no Romas Advokātu kolēģijas, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Žorža Margī [Georges Margue] birojā, Chambers of Georges Margue, 20 Rue Philippe II, prasītāja,pretEiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv tās Juridiskā dienesta darbinieks Enriko Traversa [Enrico Traversa], pārstāvis, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Komisijas Juridiskā dienesta locekļa Roberta Haidera [Roberto Hayder] birojā, Office of      Roberto Hayder, Wagner      Centre, Kirchberg,atbildētāja,par prasību atcelt Komisijas 1990. gada 28. februāra lēmumu, ar kuru noraidīts pieteikums attiecībā uz sabiedrību BMW AG un BMW Italia SpA
 rīcību, ko prasītāja iesniegusi saskaņā ar 3. panta 2. punktu
 Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmajā
regulā par Līguma 85. un 86. panta īstenošanu (OV 1962,
13, 204. lpp.).EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. Cruz Vilaca], palātu priekšsēdētāji H. Kiršners [H. Kirschner], B. Vesterdorfs [B. Vesterdorf], R. Garsija-Valdekasass [R. Garcia-Valdecasas] un K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Baringtons [D. Barrington], A. Sadžo [A. Saggio], H. Jeraris [C. Yeraris], R. Šintgens [R. Schintgen], K. P. Brijē [C. P. Briët] un Ž. Bjankarelli [J. Biancarelli],ģenerāladvokāts D. A. O. Edvardss [D. A. O. Edward],sekretārs H. Jungs [H. Jung],ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 1991. gada 22. oktobrī,noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1992. gada 10. martā, pasludina šo spriedumu.Spriedums Prāvas rašanās fakti 1        Prasītāja
 ir Itālijā reģistrēta sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kuras
juridiskā adrese ir Lančenigo di Vilorbā (Trevizo [Treviso] province). 1960. gadā tā noslēdza koncesijas līgumu ar BMW ItaliaSpA (turpmāk tekstā – “BMW Italia”) par BMW automašīnu izplatīšanu Trevizo pilsētā un provincē.2        1983. gada 20. maija vēstulē BMW Italia
 informēja prasītāju par savu nodomu nepagarināt līgumu, kura darbības
termiņam bija jābeidzas 1984. gada 31. decembrī.3        Prasītāja iesniedza prasību Tribunale di Milano
 [Milānas tiesa], vēloties panākt tiesas rīkojumu par to, ka
līgumattiecībām jāturpinās. Tiesa šo prasību noraidīja, un prasītāja
iesniedza apelācijas sūdzību Corte d’apello di Milano [Milānas Apelācijas instances tiesa]. BMW Italia savukārt vērsās pie Tribunale di Treviso [Trevizo tiesa] priekšsēdētāja, lai saņemtu tiesas rīkojumu sekvestrēt visas piegādātās preces ar BMW preču zīmi, kas pieder Automec. Šis pieteikums tika noraidīts.4        Kamēr lietu izskatīja Corte d’apello di Milano,
 prasītāja 1988. gada 25. janvārī iesniedza pieteikumu
Komisijai saskaņā ar 3. panta 2. punktu Padomes
1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmajā regulā par
Līguma 85. un 86. panta īstenošanu (OV 1962, 13,
204. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 17”).5        Minētajā pieteikumā prasītāja vispirms raksturo savu un BMW Italia līgumattiecību norisi un būtību un izklāsta savas un BMW Italia tiesvedības būtību attiecīgās valsts tiesās, un pēc tam apgalvo, ka BMW Italia un tās Vācijas mātes sabiedrības BMWAG rīcība ir EEK dibināšanas līguma 85. panta pārkāpums. Prasītāja norāda, ka BMW Italia nebija tiesību atteikties piegādāt tai BMW automašīnas un rezerves daļas vai neļaut izmantot BMW preču zīmes, jo BMW
 izplatīšanas sistēma, kas attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku ir
apstiprināta ar Komisijas 1974. gada 13. decembra Lēmumu
75/73/EEK, kurš attiecas uz procedūru saskaņā ar EEK dibināšanas līguma
85. pantu (OV 1975, L 29, 1. lpp.; turpmāk tekstā –
“1974. gada 13. decembra lēmums”), ir selektīva izplatīšanas
sistēma, un prasītāja ir atbildusi vajadzīgajiem kvalitātes kritērijiem.
 Pamatojoties uz Tiesas 1986. gada 22. oktobra spriedumu lietā
 75/84 Metro/Komisija (Recueil, 3021., 3091. lpp.), prasītāja uzskata, ka BMW Italia bija pienākums izvēlēties prasītāju par izplatītāju.6        Tāpēc prasītāja uzskatīja, ka BMW ir:–        jāizpilda
 prasītājas nosūtītie automašīnu un rezerves daļu pasūtījumi, ievērojot
cenas un nosacījumus, kas attiecas uz tirgotājiem, un–        jāatļauj prasītājai izmantot BMW preču zīmes tiktāl, cik tas nepieciešams, lai saskaņā ar parasto praksi automobiļu nozarē informētu sabiedrību. 7        Tādēļ prasītāja lūdza Komisiju pieņemt lēmumu, liekot BMW Italia un BMWAG
 izbeigt apgalvoto pārkāpumu un ņemt vērā gan iepriekš minētos tiesību
aktus, gan tos, kurus Komisija uzskata par nepieciešamiem vai
atbilstīgiem.8        Savā 1988. gada 1. septembra vēstulē prasītāja sūdzējās par neseno BMW
 rīcību, kas vērsta pret Itālijas izplatītājiem, neļaujot tiem pārdot
automašīnas potenciālajiem tirgotājiem, lai nezaudētu komisijas naudu.
Prasītāja piebilda, ka BMW to boikotējot, un tai neesot iespējams iegādāties automašīnas no Itālijas un ārzemju BMW izplatītājiem, kaut arī automašīnas ir pieejamas. Tāpēc nesen tā nav varējusi izpildīt vairākus saņemtos pasūtījumus.9        1988. gada
 30. novembrī Komisija nosūtīja prasītājai ierakstītu vēstuli, ko
parakstījis Konkurences ģenerāldirektorāta (turpmāk tekstā –
“DG IV”) direktors, un informēja prasītāju, ka, pirmkārt, Komisija
uzskata, ka nav pilnvarota pieņemt pieteikumu, pamatojoties uz
prasītājas iesniegto informāciju. Šajā sakarā vēstulē bija norādīts, ka –
 kaut arī minētos apstākļus varētu ņemt vērā attiecīgās valsts tiesā,
izskatot prasību par prasītājas ciesto zaudējumu kompensāciju – Komisija
 nevar paļauties uz šiem faktiem un likt BMW atsākt piegādes
prasītājai. Otrkārt, vēstule vērsa prasītājas uzmanību uz
1984. gada 12. decembra Regulu (EEK) Nr. 123/85 par
Līguma 85. panta 3. punkta piemērošanu dažām transportlīdzekļu
 izplatīšanas un apkopes līgumu kategorijām (OV 1985, L 15,
16. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 123/85”), kura stājās
spēkā 1985. gada 1. jūlijā. Komisija piebilda, ka “izrādās, ka
 vairāki automašīnu ražotāji Eiropā ir grozījuši savus izplatīšanas
līgumus, lai izpildītu minētās regulas prasības. Iesniegtajā informācijā
 nekas nenorāda uz to, ka BMW Italia no savas puses nav veikusi
pasākumus, lai panāktu sava izplatīšanas tīkla atbilstību iepriekš
minētajiem Kopienas konkurences noteikumiem”.10      1989. gada
 17. februārī prasītāja iesniedza prasību par minētās vēstules
atcelšanu (lieta T‑64/89).11      1989. gada
 26. jūlijā Komisija nosūtīja prasītājai otru ierakstītu vēstuli,
ko šoreiz bija parakstījis ģenerāldirektors konkurences jautājumos. Pēc
paskaidrojuma, ka 1988. gada 30. novembra vēstule neatspoguļo
Komisijas galīgo nostāju, Komisija oficiāli informēja prasītāju, ka
neplāno sniegt pozitīvu atbildi uz 1988. gada 25. janvāra
pieteikumu. Kā iemeslu Komisija minēja, ka saskaņā ar EEK dibināšanas
līguma 85. pantu tai nav nepieciešamo pilnvaru, lai konstatētu, ka
izplatīšanas līguma izbeigšanai nebija tiesisku seku, vai arī – lai
izdotu rīkojumu par līgumattiecību atjaunošanu pušu starpā, pamatojoties
 uz standarta līgumu, ko tagad izmanto BMW Italia, strādājot ar izplatītājiem. Komisija piebilda – pieņemot, ka BMW
 lietotais izplatīšanas līgums neatbilst Līguma 85. panta
1. punktam, lielākais, ko Komisija varētu darīt, ir konstatēt
pārkāpumu un to, ka līgums tāpēc nav spēkā. Turklāt Komisija norādīja,
ka vienai līgumslēdzējai pusei nav tiesību neļaut otrai pusei izbeigt
līgumu parastā kārtībā, informējot par to otru pusi, kā tas faktiski
tika darīts šajā gadījumā. Tā kā informāciju iesniedza, “ievērojot un
lai izpildītu” 6. pantu Komisijas 1963. gada 25. jūlija
Regulā Nr. 99/63/EEK par uzklausīšanu, kas paredzēta 19. panta
 1. un 2. punktā Padomes Regulā Nr. 17 (OV 1963,
127, 2268. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 99/63”),
Komisija aicināja prasītāju iesniegt apsvērumus divu mēnešu laikā.12      Prasītāja
 sniedza atbildi uz minēto pieprasījumu 1989. gada 4. oktobra
vēstulē, kurā norādīja, ka savā sūdzībā tā ir pieprasījusi nevis
iepriekšējā izplatīšanas līguma turpināšanu, bet tikai tiesības tikt
iekļautai selektīvās izplatīšanas sistēmā, ko saskaņā ar prasītājas
teikto ir izveidojis BMW. Prasītāja norādīja, ka tās pārstāvji ir
 minējuši, ka lietu saistībā ar līgumu izskata attiecīgās valsts tiesā.
Savukārt attiecībā uz prasītājas tiesībām piederēt pie izplatīšanas
sistēmas, pārstāvji ir norādījuši, ka šīs tiesības neizriet no līguma,
bet gan no “daudzajiem principiem, ko regulāri nosaka Komisija un Tiesa
attiecībā uz selektīvo izplatīšanu”, jo divdesmit piecus gadus prasītāja
 ir atbildusi BMW prasībām. Prasītāja norādīja arī – tā kā savā
1988. gada 30. novembra vēstulē Komisija ir paziņojusi, ka tai
 trūkst pierādījumu par to, ka BMW selektīvā izplatīšanas sistēma
 neatbilst Regulai Nr. 123/85 par grupu atbrīvojumiem, Komisija,
ņemot vērā iesniegtos pierādījumus par BMW rīcību, uz BMW
attiecina nelikumīgu nevainīguma prezumpciju. Prasītāja norādīja arī, ka
 to pārsteidz Komisijas atbilde, ka tā nav pilnvarota izdot rīkojumu par
 prasītājas un BMW līgumattiecību atjaunošanu, kaut arī prasītāja neko tādu vispār nav lūgusi. Prasītāja bija pieprasījusi “tiesības atkal saņemt BMW
 preču piegādes nevis uz ekskluzīvas izplatīšanas pamata, bet gan kā
izplatītāja, kas atbilst visām prasībām, kuras jāizpilda, lai tiktu
iekļauta izplatītāju tīklā”. Tāpēc prasītāja iebilst, ka Komisija
piešķir tās pieteikumam jēgu, kādas tajā nemaz nav.13      1990. gada
 28. februārī Komisijas loceklis, kurš atbild par konkurences
jautājumiem, Komisijas vārdā nosūtīja prasītājai vēstuli, kurā ir šāds
teksts:“Šī vēstule attiecas uz pieteikumu,
ko jūs iesniedzāt Komisijai 1988. gada 25. janvārī saskaņā ar
3. panta 2. punktu Padomes Regulā Nr. 17 un kas ir vērsts
 pret BMW Italia, apgalvojot, ka minētā uzņēmējsabiedrība ir pārkāpusi EEK dibināšanas līguma 85. panta 1. punktu.Komisija
 ir izskatījusi faktiskos un tiesiskos aspektus, ko esat izklāstījusi
savā sūdzībā, un ir devusi jums iespēju iesniegt savus apsvērumus
attiecībā uz Komisijas nodomu neapmierināt jūsu sūdzību. Jums par šo
nodomu ir paziņots 1988. gada 30. novembra vēstulē un pēc tam –
 1989. gada 26. jūlija “6. panta vēstulē ”.Savā
 1989. gada 4. oktobra vēstulē jūs nedz sniedzāt jaunus
faktus, nedz arī izklāstījāt jaunus argumentus vai juridiskas atsauces,
lai pamatotu savu pieteikumu. Līdz ar to Komisijai nav iemesla mainīt
savu nostāju un nenoraidīt jūsu pieteikumu pēc palīdzības, pamatojoties
uz turpmāk minēto.1.      Pirmkārt,
 Komisija attiecībā uz pirmo jūsu sūdzībā iekļauto lūgumu (7. lpp.,
 2. punkts, 1. un 2. ievilkums: lai BMW piegādā automašīnas un rezerves daļas Automec un atļauj Automec izmantot BMW
 preču zīmi) uzskata, ka saskaņā ar Līguma 85. panta 1. punktu
 tai nav pilnvaru izdot rīkojumu, pieprasot automašīnu ražotājam šajā
gadījumā piegādāt savas preces – pat pieņemot, ka ir konstatēta minētā
ražotāja (BMW Italia) izplatīšanas sistēmas neatbilstība 85. panta 1. punktam. Turklāt Automec nav sniedzis pierādījumus par to, ka BMW Italia
 atrastos dominējošā stāvoklī vai ka tā būtu ļaunprātīgi izmantojusi šo
dominējošo stāvokli, pārkāpjot Līguma 86. pantu. Tikai uz šā panta
pamata Komisija – ja atzītu to par pamatotu – varētu pieprasīt, lai BMW Italia nodibina tirdzniecības attiecības ar Automec.2.      Attiecībā uz Automec otro lūgumu (sūdzības 7. lpp., 3. punkts: lai Komisija liek BMW Italia izbeigt pārkāpumu, ko šai uzņēmējsabiedrībai piedēvē Automec) Komisija uzskata, ka Automec
 jau ir iesniedzis prasību Itālijas tiesās – gan pirmās instances tiesā,
 gan apelācijas instances tiesā – un ir uzsākta tiesvedība starp Automec un BMW Italia par abu uzņēmējsabiedrību noslēgtā koncesijas līguma izbeigšanu. Komisija uzskata, ka nekas neattur Automec iesniegt tajā pašā valsts tiesā prasību izskatīt jautājumu par to, vai esošā BMW Italia
 izplatīšanas sistēma atbilst 85. pantam. Šķiet, ka ir vieglāk
uzdot attiecīgās valsts tiesai risināt šo problēmu, jo šī tiesa jau
pārzina līgumattiecības, kādas BMW Italia veido ar saviem izplatītājiem.Šajā
 ziņā Komisija atgādina, ka Itālijas tiesa – tāpat kā Komisija – ir
kompetenta piemērot 85. panta noteikumus minētajā lietā un turklāt
tai ir pilnvaras, kādu nav Komisijai, proti, izdot rīkojumu, kurā BMW Italia tiek likts izmaksāt kompensāciju Automec, ja Automec var pierādīt, ka ir cietis zaudējumus sakarā ar ražotāja atteikumu pārdot Automec
 savas preces. Regulas 99/63/EEK 6. pants piešķir Komisijai
pilnvaras pēc saviem ieskatiem novērtēt tās rīcībā esošo informāciju, ko
 tā iegūst, izskatot sūdzību. Šīs pilnvaras ļauj Komisijai noteikt
atšķirīgas prioritātes, izskatot tai iesniegtos pieteikumus par
iespējamiem pārkāpumiem.Pamatojoties uz šīs
 vēstules 2. punktu, Komisija secina, ka šajā gadījumā Kopiena nav
pietiekami ieinteresēta, lai iedziļinātos sūdzībā izklāstīto faktu
izpētē.3.      Līdz
 ar to es jūs informēju, ka 1. un 2. punktā minēto iemeslu dēļ
 Komisija ir nolēmusi neapmierināt jūsu 1988. gada 25. janvārī
 iesniegto lūgumu saskaņā ar Padomes Regulas 17/62 3. panta
2. punktu.”14      Tiesa 1990. gada 10. jūlijā kā nepieņemamu noraidīja Automec
 prasību par Komisijas 1988. gada 30. novembra vēstules
atcelšanu (1990. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑64/89 Automec/Komisija, Recueil,
 II‑367. lpp.), jo šī vēstule nav lēmums attiecībā uz prasītājas
sūdzību, bet gan daļa no neoficiālas viedokļu apmaiņas pirmajā no trim
procedūras posmiem, ko reglamentē 3. panta 2. punkts Regulā
Nr. 17 un 6. pants Regulā Nr. 99/63. Minētais spriedums
ir galīgs.15      Attiecībā uz tiesvedību, kas Itālijas tiesās norisinās starp Automec un BMW Italia, prasītāja tiesas sēdē norādīja, ka, pirmkārt, pēc tam, kad Tribunale di Milano un Corte d’apello di Milano bija noraidījušas Automec prasību, kurā tika lūgts piespriest BMW Italia turpināt līgumattiecības, prasītāja iesniedza kasācijas sūdzību Corte suprema di cassazione [Augstākā Kasācijas instances tiesa]. Otrkārt, pēc tam, kad Pretore [miertiesnesis] un Tribunale di Trevizo priekšsēdētājs bija noraidījuši BMW Italia prasību par to, lai prasītājai neatļautu izmantot BMW preču zīmes, reklamējot paralēli importētās preces, šo prasību apmierināja Tribunale di Milano. Prasītāja iesniedza apelācijas sūdzību par šīs tiesas lēmumu Corte d’apello di Milano. Procedūra16      Pastāvot
 šādiem apstākļiem, ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas
kancelejā iesniegts 1990. gada 3. maijā, prasītāja cēla šo
prasību.17      Rakstveida
 procesam sekoja parastā tiesvedības kārtība. Pēc pirmās palātas
priekšlikuma un pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas Pirmās instances
tiesa nodeva lietu izskatīšanai tiesai pilnā sastāvā. Pirmās instances
tiesas priekšsēdētājs iecēla ģenerāladvokātu.18      Pēc
 tiesneša referenta ziņojuma un ģenerāladvokāta apsvērumu noklausīšanās
Pirmās instances tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu bez iepriekšējas
izmeklēšanas. Tā tomēr nolēma pati pēc savas ierosmes ņemt vērā šādus
dokumentus, ko iesnieguši lietas dalībnieki lietā T‑64/89 (Automec I):–        prasītājas
 pieteikumu, kas iesniegts Komisijai 1988. gada 25. janvārī
saskaņā ar 3. panta 2. punktu Regulā Nr. 17 (lietas
T‑64/89 prasības pieteikuma 5. pielikums);–        prasītājas
 1988. gada 1. septembra vēstuli Komisijai (lietas T‑64/89
prasības pieteikuma 18. pielikums);–        prasītājas
 1989. gada 4. oktobra vēstuli Komisijai (pielikums, kas
pievienots prasītājas iesniegtajiem apsvērumiem par Komisijas iebildumu
lietā T‑64/89).19      Tika
 uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz
jautājumiem, ko tiem uzdeva Pirmās instances tiesa 1991. gada
22. oktobra tiesas sēdē. Pēc tam, kad ģenerāladvokāts
1992. gada 10. martā rakstveidā iesniedza savus secinājumus,
tiesas priekšsēdētājs minētajā datumā mutvārdu procesu slēdza.20      Savā prasības pieteikumā prasītāja lūdza Pirmās instances tiesu:–        apvienot šo tiesvedību ar izskatīšanā esošo lietu T‑64/89;–        atzīt
 prasību par pieņemamu, ņemot vērā, ka prasītāja patur tiesības
atteikties no prasības celšanas tad, ja tiks pasludināts spriedums par
apstrīdētā 1988. gada 30. novembra individuālā lēmuma
atcelšanu;–        atcelt
 Konkurences direktorāta individuālo lēmumu un Regulu Nr. 123/85
tiktāl, ciktāl tā ir šā lēmuma neizbēgams priekšnoteikums;–        nospriest,
 ka saskaņā ar Līguma 176. pantu Komisijai ir jāveic nepieciešamie
pasākumi, lai izpildītu spriedumu, ko pieņems Pirmās instances tiesa;–        piespriest Komisijai atlīdzināt zaudējumus;–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.Atbildes rakstā, kas iesniegts pēc sprieduma lietā T‑64/89 pasludināšanas, prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:–        atcelt
 Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta 1990. gada
28. februāra lēmumu, vajadzības gadījumā pirms tam paziņojot, ka
Regula Nr. 123/85 neattiecas uz selektīvās izplatīšanas sistēmām,
vai pakārtoti, ja šī regula attiecas gan uz ekskluzīvajām izplatīšanas
sistēmām, gan uz selektīvajām izplatīšanas sistēmām, atcelt šo regulu,
tāpēc ka tā ir pretrunā Padomes Regulai Nr. 19/65/EEK, kas ir tās
juridiskais pamats, un jebkurā gadījumā –tāpēc ka tā ir acīmredzami
netaisnīga, jo identiski reglamentē divas pavisam atšķirīgas situācijas;–        nospriest,
 ka saskaņā ar Līguma 176. pantu Komisijai ir jāveic nepieciešamie
pasākumi, lai izpildītu spriedumu, ko pieņems Pirmās instances tiesa;–        piespriest Komisijai atlīdzināt zaudējumus;–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.21      Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:–        noraidīt
 prasītājas lūgumu apvienot šo tiesvedību ar izskatīšanā esošo lietu
T‑64/89;–        noraidīt Automec prasību atcelt Komisijas 1990. gada 28. februāra lēmumu (SG(90) D/2816);–        noraidīt prasību par to, ka Komisijai jāatlīdzina zaudējumi;–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Prasība atcelt tiesību aktu 1. Sūdzības mērķis Lietas dalībnieku argumenti22      Prasītāja
 apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā tās pieteikuma mērķi, jo ir
uzskatījusi, ka prasītāja lūdz Komisiju likt BMW izpildīt pasūtījumus un atļaut prasītājai izmantot BMW preču zīmes, kaut gan tā lūdza izmeklēt, vai Automec boikota iemesls ir BMW izplatīšanas sistēma vai arī boikots ir minētās sistēmas diskriminējoša piemērošana.23      Automec apgalvo, ka lūdzis Komisiju ne vien noskaidrot, vai BMW ir pārkāpis 85. panta 1. punktu, un pieņemt lēmumu par to, lai BMW izbeidz šo pārkāpumu, bet lūdzis arī atcelt atbrīvojumu attiecībā uz BMW
 selektīvās izplatīšanas sistēmu, kas tam piešķirts ar minēto
1974. gada 13. decembra lēmumu, un/vai atbrīvojumu, ko paredz
Regula Nr. 123/85.24      Prasītāja
 norāda, ka Komisijai nav saistošas sūdzības iesniedzējas konkrētās
prasības – Komisija pati var noteikt, ar kādiem nosacījumiem tiek
izbeigts pārkāpums – ar nosacījumu, ka rīkojums atbilst minētajam mērķim
 un tiek ievērots samērīguma princips.25      Savukārt Komisija apgalvo, ka Automec pieteikuma galvenais mērķis bija panākt rīkojumu, kas liek BMW atsākt piegādes un atļaut izmantot BMW preču zīmes, un ka BMW atteikums veikt piegādes Automec
 ir prasītājas sūdzības un tiesvedības galvenais iemesls. Saskaņā ar
Komisijas teikto šis prasības pieteikums sakrīt ar pieteikumu attiecībā
uz Automec iekļaušanu BMW izplatītāju tīklā.26      Komisija
 savā atbildes rakstā apstrīd prasītājas apgalvojumu par to, ka tā
lūgusi Komisiju atcelt atbrīvojumu, kas piešķirts BMW selektīvās izplatīšanas sistēmai, ko paredz Regula Nr. 123/85, tādējādi pieņemot lēmumu, kas ir vienīgi tās kompetencē. Pirmās instances tiesas vērtējums27      Pirmās
 instances tiesa konstatē, ka prasītājas sūdzība, pirmkārt, sastāv no
lūguma īstenot divus konkrētus pasākumus attiecībā uz BMW, proti, izdot rīkojumu par prasītājas pasūtījumu izpildi un rīkojumu atļaut Automec izmantot atsevišķas preču zīmes. Otrkārt, tajā ir iekļauts vispārējs lūgums pieņemt lēmumu, kas pieprasa BMW izbeigt pārkāpumu un veikt citus pasākumus, ko Komisija uzskata par vajadzīgiem vai piemērotiem.28      Ņemot
 vērā minētos lūgumus, apstrīdētajam lēmumam ir divas daļas. Pirmajā
daļā Komisija atsakās izpildīt prasību, jo tai nav pilnvaru likt BMW piegādāt prasītājai preces un atļaut izmantot BMW
 preču zīmi. Otrajā daļā Komisija atsakās veikt sīkāku pārbaudi lietā
tiktāl, ciktāl ar sūdzību tā cenšas panākt tāda lēmuma pieņemšanu, kas
liek BMW izbeigt iespējamo pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka Itālijas tiesās notiek tiesvedība starp prasītāju un BMW,
 ka Komisija pēc saviem ieskatiem var izlemt par prioritātēm sūdzības
izskatīšanā un ka šajā gadījumā nav konstatēta pietiekama Kopienas
ieinteresētība. Apstrīdētā lēmuma abas daļas tādējādi atbilst abiem
prasītājas sūdzības aspektiem.29      Vēstule,
 kas prasītājai nosūtīta 1989. gada 26. jūlijā saskaņā ar
6. pantu Regulā Nr. 99/63, attiecās uz Automec pieteikumu, ar ko tas vēlas panākt, lai tiktu “atjaunotas” līgumsaistības ar BMW. Savā 1989. gada 4. oktobra atbildē Automec apstrīdēja šo sava pieteikuma interpretāciju un norādīja, ka tā pieprasījusi tiesības tikt iekļautai BMW
 izplatīšanas sistēmā, ko raksturoja kā selektīvu izplatīšanas sistēmu,
neatkarīgi no iepriekšējām līgumattiecībām. Komisija ņēma vērā šo
paskaidrojumu un neiekļāva apstrīdētajā lēmumā atsauces uz prasītājas
lūgumu atjaunot iepriekš pastāvošās līgumattiecības.30      Turklāt
 apstrīdētajā lēmumā nekas neliecināja par to, ka Komisija ir
uzskatījusi par saistošām prasītājas formulētās konkrētās prasības un
tāpēc pieprasīto pasākumu vietā nav noteikusi citus atbilstošus
pasākumus pārkāpuma izbeigšanai. Apstrīdētā lēmuma pirmajā daļā tikai
sniegtas atbildes uz prasītājas konkrētajām prasībām, neapspriežot
jautājumu par to, vai Komisija būtu varējusi veikt citus pasākumus.31      Apstrīdētā
 lēmuma otrajā daļā Komisija attiecīgi sniedz atbildes uz vispārējo
lūgumu pieņemt lēmumu par to, ka BMW ir jāizbeidz iespējamais pārkāpums un jāveic visi atbilstīgie pasākumi šā mērķa sasniegšanai.32      Visbeidzot,
 Pirmās instances tiesa konstatē, ka prasītājas sūdzībā nav prasīts, lai
 tiktu atcelti Regulā Nr. 123/85 paredzētie grupu atbrīvojumi. Savā
 prasības pieteikumā lietā T‑64/89 (15. un 17. lpp.) prasītāja
 pārmet Komisijai, ka tā pārkāpj Regulas Nr. 123/85 10. panta
1. punktu, kas pilnvaro Komisiju atcelt Regulas piemērošanas
priekšrocības tiktāl, ciktāl tā ir piemērojama. Tomēr šī atsauce, kas
minēta Pirmās instances tiesai, nevis Komisijai adresētā dokumentā,
nevar paplašināt iepriekšējās sūdzības apjomu. Šajā ziņā prasītājai bija
 iespēja atbildē uz 1989. gada 4. oktobra vēstuli precizēt
savas sūdzības mērķi saskaņā ar Regulas Nr. 99/63 6. pantu.
Tomēr atbildē uz šo vēstuli, kas nosūtīta pēc prasības pieteikuma
iesniegšanas lietā T‑64/89, nav minēta atbrīvojuma iespējamā atcelšana.
Šādā gadījumā Komisija nevarēja zināt, ka sūdzībā tiek prasīta Regulā
Nr. 123/85 paredzētā grupu atbrīvojuma atcelšana.33      Jāsecina, ka Komisija ir ņēmusi vērā prasītājas sūdzības mērķi. 2. Apstrīdētā lēmuma pirmā daļa Lietas dalībnieku argumenti34      Attiecībā
 uz apstrīdētā lēmuma pirmo daļu, kurā Komisija ir norādījusi, ka tai
nav pilnvaru izdot prasītājas lūgtos rīkojumus, prasītāja ir iesniegusi
vienu prasības pamatu par to, ka ir pārkāpti Kopienu tiesību aktu
noteikumi, proti, 3. pants Regulā Nr. 17.35      Savā prasības pieteikumā Automec
 apstrīd to, kā Komisija nodala savas pilnvaras saskaņā ar minēto pantu
EEK dibināšanas līguma 85. panta 1. punkta pārkāpšanas
gadījumā, no vienas puses, un 86. panta pārkāpšanas gadījumā, no
otras puses. Prasītāja uzsver, ka Regulas Nr. 17 3. panta
formulējumā šāda nodalīšana nav paredzēta un tāpēc šis pants Komisiju
abos gadījumos pilnvaro “ar lēmumu pieprasīt uzņēmumiem [..] izbeigt
šādu pārkāpumu”. Tomēr šajā gadījumā vienīgais veids, kā varētu izbeigt
85. panta pārkāpumu – atteikšanos piegādāt preces – būtu likt, lai
preces piegādā.36      Prasītāja savā atbildē uzsver, ka, pirmkārt, BMW un Automec
 vienošanās neesamība neliedz piemērot Līguma 85. panta
1. punktu. 85. panta 1. punkts var attiekties uz
acīmredzami vienpusēju rīcību, tostarp arī izplatīšanas sistēmas
gadījumā.37      Prasītāja apgalvo, ka BMW izmanto selektīvu izplatīšanas sistēmu. Saskaņā ar Tiesas judikatūru (1983. gada 11. oktobra spriedums lietā 210/81 Demo-Studio Schmidt/Komisija, Recueil,
 3045. lpp.) tirgotājs, kas ir nepamatoti izslēgts no selektīvās
izplatīšanas sistēmas, var lūgt Komisijas iejaukšanos saskaņā ar
3. panta 2. punkta b) apakšpunktu Regulā Nr. 17 un,
ja Komisija to atsakās darīt, var šo atteikumu pārsūdzēt Kopienu tiesā.
Prasītāja uzskata, ka šajā gadījumā ir konstatēti visi apstākļi, kas ir
iepriekš minētajā lietā izskatīto pārkāpumu pamatā.38      Turklāt
 prasītāja uzsver, ka nav loģiski uzskatīt, ka Komisija varētu konstatēt
 visas sistēmas iespējamo nelikumīgumu un aizliegt BMW to turpmāk
 izmantot, ja tā nevar iebilst pret ražotāja rīcību attiecībā uz
atsevišķiem tirgotājiem. Tādā gadījumā būtu viegli “uz papīra” paredzēt
līgumattiecību sistēmas, kas no konkurences viedokļa ir ļoti pareizas,
bet pēc tam tās vispār neizmantot, zinot, ka Komisijai praktiski nav
pilnvaru iejaukties. Prasītāja pamato šo argumentu, atsaucoties uz
Tiesas 1985. gada 17. septembra spriedumu apvienotajās lietās
25/84 un 26/84 Ford/Komisija (Recueil, 2725. lpp.),
no kura secināms, ka, pārbaudot izplatīšanas līgumu, lai noteiktu
iespējamo atbrīvojumu, Komisija var ņemt vērā visus apstākļus, kas
attiecas uz līguma izpildi un kas var ietvert atteikumu veikt piegādes.
Tāpēc Komisijai ir jānovērtē ne tikai “sistēma kopumā”, bet arī tās
īstenošana vai pat neīstenošana praksē.39      Prasītāja
 uzskata, ka atbrīvojuma iespējamā pastāvēšana neliedz izpētīt faktiskās
 metodes, ar kurām tiek īstenota izplatīšanas sistēma. Atzīstot, ka
Komisija nevar likt piespiedu kārtā izpildīt lēmumu, kas liek BMW
 atsākt piegādes, prasītāja uzsver, ka Komisijai tomēr ir preventīvas
pilnvaras, proti, soda naudas piemērošana, kas ļauj panākt lēmuma
izpildi.40      Komisija
 savukārt – ievērojot, ka Līguma 85. un 86. pants paredz
atšķirīgu pieeju, kas, pēc Komisijas domām, ir atspoguļota Pirmās
instances tiesas 1990. gada 10. jūlija spriedumā lietā T‑51/89
 Tetra Pak/Komisija (Recueil, II‑309. lpp.), apgalvo,
 ka Komisijas pilnvarām saskaņā ar Regulas Nr. 17 3. pantu ir
dažāds apjoms atkarībā no tā, kurš no diviem minētajiem pantiem ir
pārkāpts. Komisija norāda, ka 86. pants aizliedz dominējošā
stāvoklī esoša uzņēmuma vienpusēju rīcību, kas ierobežo konkurenci un
var būt darbība ar nolūku vai bezdarbība. Tāpēc Tiesa savā
1974. gada 6. marta spriedumā apvienotajās lietās 6/73 un 7/73
 Commercial Solvents/Komisija (Recueil, 223. lpp.)
apstiprināja, ka Regulas Nr. 17 3. pants ir jāpiemēro, ņemot
vērā konstatētā pārkāpuma raksturu, un tas var ietvert rīkojumu veikt
konkrētas darbības vai sniegt konkrētus pakalpojumus, kas nelikumīgi nav
 veikts, kā arī aizliegumu turpināt konkrētas darbības, praksi vai
situācijas, kas ir pretrunā Līgumam.41      No
 otras puses, Komisija uzskata, ka Līguma 85. panta 1. punkta
pārkāpšanas gadījumā atšķiras gan mērķis, gan Komisijas pilnvaru apjoms.
 Attiecībā uz mērķi, proti, pārkāpumu, ko tā varētu izbeigt, Komisija
norāda, ka 85. pants aizliedz tādas vienošanās starp diviem vai
vairāk uzņēmumiem, kuru mērķis vai sekas ir konkurences izkropļošana.
Saskaņā ar Komisijas viedokli vienīgā vienošanās, kam šajā gadījumā
varētu piemērot 85. pantu, ir līgums starp BMW Italia un
pašreizējiem izplatītājiem, un Komisijas iejaukšanās pilnvaras saskaņā
ar Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu varētu būt
īstenojamas tikai attiecībā uz šo līgumu. Saskaņā ar Komisijas viedokli
Tiesas 1984. gada 28. februāra spriedums apvienotajās lietās
228/82 un 229/82 Ford/Komisija (Recueil, 1129. lpp.; turpmāk tekstā – Ford II)
 apliecina, ka izplatīšanas sistēmu gadījumā par Līguma 85. panta
pārkāpumu uzskatāma tikai vienošanās izplatīšanas līguma formā.42      Attiecībā
 uz Komisijas pilnvaru apjomu Līguma 85. panta 1. punkta
pārkāpšanas gadījumā tā, atkal pamatojoties uz spriedumu lietā Ford II,
 uzsver, ka vienīgais lēmums, ko tā var pieņemt saskaņā ar Regulas
Nr. 17 3. panta 1. punktu, ir lēmums, ar ko konstatē
attiecīgās izplatīšanas sistēmas neatbilstību 85. panta
1. punktam un pieprasa piegādātājam pārtraukt izplatīšanas līguma
piemērošanu kopumā. Komisija – joprojām atsaucoties uz spriedumu lietā Ford II
 – piebilst, ka tai tomēr ir iespējams reaģēt uz rīcību, kas vērsta pret
 konkurenci izplatīšanas sistēmā, jo Komisija var, piemēram, uzlikt soda
 naudu, ja piegādātājs turpina izmantot izplatīšanas līgumu.43      Komisija atzīmē, ka Automec
 nevēlas panākt izplatīšanas sistēmas likvidēšanu, bet – tieši
pretēji – pieprasa sev tiesības piederēt šai sistēmai. Tās tomēr ir
specifiskas individuālas tiesības, ko Komisija nav tiesīga noteikt,
izņemot Līguma 86. panta piemērošanas gadījumu.44      Savā
 atbildē uz repliku Komisija piebilst, ka iepriekš minētais Tiesas
1983. gada 11. oktobra spriedums lietā 210/81 Demo-Studio Schmidt/Komisija,
 uz ko atsaucas prasītāja, attiecas uz 85. un 86. panta
noteikumu vienlaicīgu pārkāpšanu un ka abi precedenti, uz ko Tiesa
atsaucas šajā spriedumā, proti, iepriekš minētais Tiesas 1974. gada
 6. marta spriedums lietā Commercial Solvents un tās 1980. gada 17. janvāra rīkojums lietā 792/79 Camera Care/Komisija (Recueil, 119. lpp.) attiecas uz 86. panta pārkāpumu (Commercial Solvents), kā arī uz 85. un 86. panta pārkāpumu (Camera Care).45      Komisija
 apgalvo, ka karteļu veidošanas aizliegums un Komisijai piešķirtās šā
aizlieguma izpildes nodrošināšanas pilnvaras neļauj tai ierobežot
uzņēmēju brīvību slēgt līgumus un piespiest ražotāju iekļaut savā
izplatīšanas sistēmā konkrētu tirgotāju. Šajā sakarā Komisija atsaucas
uz ģenerāladvokātes S. Rozē [S. Rozès] secinājumiem iepriekš minētajā lietā 210/81 Demo-Studio Schmidt (3067. lpp.).46      Visbeidzot, Komisija uzsver, ka apstrīdētais lēmums nekādi neļauj secināt nedz to, vai BMW Italia
 izplatīšanas sistēma ir selektīva vai vienlaikus ekskluzīva un
selektīva, kā paredzēts Regulā Nr. 123/85, nedz arī to, vai
attiecīgā sistēma atbilst Līguma 85. panta 1. punktam.
Komisija uzskata, ka pat tad, ja tiktu konstatēts, ka BMW Italia
izplatīšanas sistēma ir pretrunā 85. panta 1. punktam, ne
Līguma 85. pants, ne arī 3. panta 1. punkts Regulā
Nr. 17 nedod Komisijai pilnvaras pieprasīt, lai BMW Italia noslēgtu līgumu ar Automec. Pirmās instances tiesas vērtējums47      Pirmās
 instances tiesa uzskata, ka ir jākonstatē, vai Komisija, noraidot
pieteikumu par iepriekš minēto rīkojumu izdošanu sakarā ar to, ka tā nav
 pilnvarota veikt šādus pasākumus konkrētās lietas apstākļos, ir
pārkāpusi Kopienu tiesību aktus un it īpaši 3. pantu Regulā
Nr. 17.48      Jāpatur prātā, ka Automec lūdza Komisijai likt BMW Italia izpildīt prasītājas izdarītos pasūtījumus un atļaut prasītājai izmantot atsevišķas BMW preču zīmes. Automec savu lūgumu pamatoja ar atbilstību visiem nosacījumiem, kas vajadzīgi iekļaušanai BMW izplatītāju tīklā. Tāpēc Automec lūdza Komisiju pieņemt divus konkrētus rīkojumus attiecībā uz BMW, lai nodrošinātu Automec tiesību ievērošanu tikt iekļautai BMW izplatītāju tīklā.49      Tā
 kā Komisija sava lēmuma pirmajā daļā noraidīja lūgumu izdot divus
minētos rīkojumus, ir jānovērtē, vai 3. panta 1. punkts Regulā
 Nr. 17, kas pilnvaro Komisiju pieprasīt, lai attiecīgie uzņēmumi
izbeigtu Komisijas konstatētos konkurences noteikumu pārkāpumus, kopā ar
 Līguma 85. panta 1. punktu būtu bijis juridisks pamats tāda
lēmuma pieņemšanai, ar kuru tiktu apmierināts minētais lūgums.50      Līguma
 85. panta 1. punkts aizliedz slēgt līgumus vai īstenot
praksi, kas vērsta pret konkurenci. No sekām, kādas šā aizlieguma
pārkāpumam var būt civiltiesību jomā, 85. panta 2. punktā
skaidri ir minētas tikai vienas, proti, līguma spēkā neesamība. Citas
sekas, kas izriet no Līguma 85. panta pārkāpumiem, piemēram, trešai
 pusei nodarīto zaudējumu atlīdzība vai iespējamais pienākums noslēgt
līgumu (attiecībā uz valsts tiesu rīcībā esošajam iespējām skat.
attiecīgās valstu tiesvedības, uz kuru pamata tika pieņemts Tiesas
1981. gada 16. jūnija spriedums lietā 126/80 Salonia, Recueil, 1563., 1774. lpp., un 1985. gada 3. jūlija spriedums lietā 243/83 Binon, Recueil,
 2015., 2035. lpp.), jānosaka saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
Tātad vajadzības gadījumā rīkojumu vienam uzņēmējam slēgt līgumu ar otru
 uzņēmēju saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem izdod attiecīgās
valsts tiesa.51      Ievērojot
 līgumu slēgšanas brīvības principu, nevar uzskatīt, ka Komisijas
pilnvaras 85. panta 1. punkta noteikumu pārkāpumu izbeigšanas
vajadzībām ietver pilnvaras likt vienai pusei noslēgt līgumu ar otru
pusi, jo Komisijas rīcībā kopumā ir piemēroti līdzekļi, lai panāktu, ka
uzņēmums izbeidz pārkāpumu.52      Līgumu
 slēgšanas brīvības ierobežojumu nevar uzskatīt par pamatotu, ja
pārkāpuma izbeigšanai var izmantot vairākus citus līdzekļus. Tas
attiecas uz 85. panta 1. punkta pārkāpumu sakarā ar
izplatīšanas sistēmas izmantošanu. Šos pārkāpumus var izbeigt, arī
likvidējot vai grozot izplatīšanas sistēmu. Tātad Komisijai neapšaubāmi
ir pilnvaras konstatēt pārkāpumu un likt attiecīgajām pusēm to izbeigt,
bet Komisijai nav jāuzspiež pusēm sava izvēle attiecībā uz dažādajiem
iespējamajiem rīcības variantiem, kas atbilst Līgumam.53      Šajā
 gadījumā attiecīgi jāuzskata, ka Komisija nebija pilnvarota izdot
konkrētus rīkojumus, pieprasot BMW veikt piegādes prasītājai un atļaut prasītājai izmantot BMW
 preču zīmes. Tātad Komisija nav pārkāpusi Kopienu tiesību aktu
noteikumus, pilnvaru neesamības dēļ atsakoties apmierināt prasītājas
pieteikumu.54      Šo
 secinājumu neietekmē Komisijai piešķirtās pilnvaras pieņemt lēmumu,
kura praktiskā iedarbība ir līdzvērtīga prasītājas prasīto rīkojumu
iedarbībai, un Komisijas iespēja pārformulēt Automec pieteikumu
kā pieprasījumu pieņemt šādu lēmumu. Komisija neatsaucās uz pilnvaru
neesamību, lai pamatotu visas sūdzības noraidīšanu pilnībā, bet gan lai
pamatotu savu atteikumu veikt konkrētos prasītos pasākumus. Jautājums
par to, ciktāl sūdzības priekšmets pārsniedz konkrētā pieprasījuma
robežas, ir skatīts nevis pirmajā, bet gan otrajā lēmuma daļā. 3. Apstrīdētā lēmuma otrā daļa55      Attiecībā
 uz apstrīdētā lēmuma otro daļu prasītāja pēc būtības izvirza četrus
prasības pamatus. Pirmais prasības pamats ir tāds, ka Komisija esot
pārkāpusi Līguma 155. pantu, 3. pantu Regulā Nr. 17 un
6. pantu Regulā Nr. 99/63, atsakoties izmantot savas
pilnvaras. Otrais, tiesas sēdē izvirzītais prasības pamats ir tāds, ka
nav izpildīts Līguma 190. pantā paredzētais pienākums norādīt
pamatojumu. Trešais, replikā izvirzītais prasības pamats ir pamatots ar
to, ka Regula Nr. 123/85 nav piemērojama un ir nelikumīga.
Ceturtais prasības pamats ir saistīts ar pilnvaru ļaunprātīgu
izmantošanu.  a) Pirmais prasības
pamats attiecībā uz Līguma 155. panta, Regulas Nr. 17
3. panta un Regulas Nr. 99/63 6. panta pārkāpumu un
otrais prasības pamats attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pamatojumu Lietas dalībnieku argumenti56      Tā
 kā Komisija specializētajā presē ir norādījusi, ka “saskaņā ar
85. panta 2. punktu valsts tiesās nav iespējama tiesiska
aizsardzība” attiecībā uz tādiem izplatīšanas līgumu noteikumiem, kas
vērsti pret konkurenci, prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka Komisija ir
atteikusies no savu 85. panta īstenošanas pilnvaru izmantošanas par
 labu valsts tiesām.57      Automec
 uzsver, ka Kopienu tiesības paredz procedūru attiecībā uz pārkāpumiem
un ka Komisija nevar izvairīties no tai uzlikto pilnvaru pildīšanas.
Šajā sakarā Automec atsaucas uz Līgumā paredzēto Komisijas
pienākumu, kā arī izņēmuma un specifiskām pilnvarām attiecībā uz
pārkāpumiem, atbrīvojumiem un selektīvo izplatīšanu inter alia
saskaņā ar Regulu Nr. 123/85. Prasītāja uzsver, ka tā var
izvēlēties, vai vērsties valsts tiesās vai Kopienas kompetentajās
iestādēs, un ka Komisijai nav tiesību tai uzspiest izvēli. Prasības
priekšmets lietās, ko izskata Itālijas tiesas, atšķiras no sūdzības
priekšmeta.58      Otrkārt,
 saskaņā ar prasītājas viedokli Komisija šajā lietā nevar atsaukties uz
savu pilnvaru diskrecionāro raksturu. Komisijas pilnvaras noraidīt
sūdzību, kas noteiktas Regulas Nr. 99/63 6. pantā, paredz šādu
 noraidīšanu pēc būtības vienīgi tad, ja ir veikta pārbaude, kas ļauj
Komisijai savākt nepieciešamo informāciju, lai veiktu diskrecionāru
novērtēšanu. Tādēļ Komisijai ir jāuzsāk katras sūdzības pārbaudes
procedūra, izņemot sūdzības, kuras acīmredzami nav pamatotas. Regulas
6. pantā, saskaņā ar kuru Komisija nevar “apmierināt pieteikumu”,
paredzēts rīkojums izbeigt pārkāpumu, nevis uzsākt procedūru. Pamatojot
šo argumentu, prasītāja atsaucas uz 19. punktu iepriekš minētajā
Eiropas Kopienu Tiesas spriedumā lietā “Demo-Studio Schmidt”.59      Treškārt,
 savā replikā prasītāja nepiekrīt tam, ka Kopiena nav pietiekami
ieinteresēta, lai veiktu sūdzībā izklāstīto faktu sīkāku pārbaudi.
Prasītāja uzsver, ka apkārtraksts, ko BMW Italia 1988. gada
7. jūlijā nosūtīja visiem izplatītājiem un kura mērķis bija novērst
 pārdošanu nepilnvarotiem tirgotājiem un pārdošanu “ārpus teritorijas”,
kas tiek veikta ar “starpnieku” palīdzību, ir pretrunā Kopienu tiesību
prasībām attiecībā uz selektīvo un ekskluzīvo izplatīšanu un
3. panta 11. punktam Regulā Nr. 123/85. Komisija divas
reizes – paziņojumā par Regulu Nr. 123/85
(OV 1985, C 17, 4. lpp., 1. iedaļas
3. apakšiedaļa) un Sešpadsmitajā ziņojumā par konkurences politiku
(30. iedaļa, 45. lpp.) – apstiprināja, ka ar šādu rīcību tiek
pārkāptas pamatnormas.60      Komisija
 savukārt uzskata, ka, tā kā Līguma 85. panta 1. punkts ir
tieši piemērojams, Komisijai un valsts tiesai tā piemērošanā faktiski,
kā liecina Tiesas 1974. gada 30. janvāra spriedums lietā
127/73 BRT (Recueil, 51. lpp.) un 1980. gada 10. jūlija spriedums lietā 37/79 Lauder (Recueil, 2481. lpp.), ir sakritīga kompetence.61      Komisija
 piebilst – lai gan ieinteresētās puses drīkst izvēlēties, vai vērsties
Kopienas vai valsts kompetentajās iestādēs, lai nodrošinātu attiecīgās
puses tiesību ievērošanu saskaņā ar Līguma 85. pantu, tomēr
iespējamās juridiskās sekas pieteikuma iesniegšanai katrā no minētajām
iestādēm ir atšķirīgas. Šajā ziņā prasītāja nenoliedz, ka atšķirībā no
Komisijas Itālijas tiesas kompetencē ir izdot rīkojumu par to, lai BMW Italia atlīdzina zaudējumus, kas Automec varēja rasties sakarā ar atteikumu veikt tirdzniecību.62      Komisija
 norāda, ka prasītāja neapstrīd arī to, ka Itālijas tiesai ir labāki
priekšnosacījumi, lai izskatītu strīdu par iespējamo Līguma
85. panta 1. punkta pārkāpumu, ko izdarījusi BMW Italia, tiktāl, ciktāl Milānas vai Vičencas [Vicenza] tiesas ir labākā stāvoklī nekā Komisija, lai izskatītu Automec prasību un piemērotu BMW Italia izplatīšanas
 sistēmai Līguma 85. panta 1. punkta un vajadzības gadījumā –
Regulas Nr. 123/85 noteikumus. Valsts tiesas kompetence lemt par
to, vai grupu atbrīvojums attiecas uz konkrētu līgumu, tika apstiprināta
 Tiesas 1976. gada 3. februāra spriedumā lietā 63/75 Roubaix (Recueil, 111. lpp.).63      Komisija
 norāda, ka jautājums par to, vai tai ir pilnvaras noraidīt saņemtās
sūdzības, neveicot sākotnējo pārbaudi, ir principiāli svarīgs attiecībā
uz tās uzraudzības pilnvaru izmantošanu. Šis ir pirmais gadījums, kad
Kopienu tiesai jālemj par lēmumu, ar kuru Komisija noraida sūdzību,
nepārbaudot un nenovērtējot sūdzības iesniedzējas norādītos faktus. Šā
lēmuma pamatā ir Komisijas pilnvaras noteikt dažādas prioritātes, veicot
 pārbaudi par tai iesniegtajām sūdzībām.64      Komisija
 nenoliedz, ka sūdzības iesniedzējai ir tiesības uz atbildi, proti,
galīgo aktu, ar ko iestāde pieņem lēmumu attiecībā uz saņemto sūdzību.
Tomēr tā norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru (1979. gada
18. oktobra spriedums lietā 125/78 GEMA/Komisija (Recueil,
 3173., 3179. lpp.) tai nav pienākuma pieņemt galīgu lēmumu par to,
 vai attiecīgais pārkāpums ir izdarīts. Tā kā tādēļ tai ir plaša rīcības
 brīvība attiecībā uz lēmuma pieņemšanu par sūdzību pēc būtības, tai a fortiori
 ir rīcības brīvība arī attiecībā uz galīgā lēmuma sagatavošanas
pasākumiem, piemēram, pārbaudes uzsākšanu. Komisija atzīst, ka tai ir
pienākums sūdzības izskatīt bez diskriminācijas un ka tas šajā gadījumā
ir ievērots. Tā uzskata, ka, pārbaudot BMW Italia izplatīšanas
sistēmas atbilstību Līguma 85. panta 1. punktam un Regulai
Nr. 123/85, vajadzētu veikt ļoti plašu un īpaši sarežģītu pārbaudi,
 kura tai būtu jāsāk no pašiem pamatiem, toties vairākas Itālijas
tiesas, kurās bija vērsusies gan Automec, gan BMW Italia, bija informētas par BMW Italia
 līgumattiecībām ar tirgotājiem un it īpaši par bijušajām
līgumattiecībām ar prasītāju. Komisija uzskata, ka tieši šīs tiesas
varēja vieglāk veikt nepieciešamās pārbaudes darbības, lai novērtētu BMW Italia izplatīšanas sistēmas atbilstību Kopienu tiesību normām konkurences jomā.65      Komisija
 uzsver, ka, tieši ievērojot šos apsvērumus un vēlmi izvairīties no
nevajadzīgas procedūras, tā ir secinājusi, ka Automec iesniegtās
sūdzības saturs salīdzinājumā ar tūkstošiem citu procedūru, kuras tā ir
uzsākusi, nav tik lielā mērā sabiedrības interesēm neatbilstošs, lai
uzsāktu pārbaudi papildus tai, ko veikušas Itālijas tiesas, kurās tika
uzsākta tiesvedība pēc divu attiecīgo uzņēmumu “brīvas izvēles”.66      Attiecībā
 uz vispārējo principu, ka Komisijai ir pilnvaras šādi noteikt
atšķirīgas prioritātes, tā, pirmkārt, norāda, ka neviena Kopienu tiesību
 norma tai neparedz pienākumu uzsākt pārbaudi par katru saņemto sūdzību.
 Iebildē tā norāda, ka prasītāja savu argumentu pamatošanai nevar
atsaukties uz iepriekš minēto spriedumu lietā “Demo-Studio Schmidt”, jo tas ir vienīgais tāds spriedums un tādēļ nav uzskatāms par pastāvīgu judikatūru.67      Otrkārt,
 Komisija uzskata, ka saskaņā ar 6. pantu Regulas Nr. 99/63
itāļu valodas versijā tā var neveikt turpmākas darbības, pamatojoties uz
 tādu informāciju un pierādījumiem, kas ir “di cui dispone” (tās
rīcībā), nevis uz tādu, kuru tā varētu iegūt tikai ilgas, sarežģītas un
dārgas pārbaudes rezultātā. Treškārt, tā uzsver, ka tās pienākums ir
ņemt vērā sabiedrības intereses, vispirms izmeklējot tādas darbības,
kuras to apjoma, smaguma un ilguma dēļ būtiski ierobežo brīvu
konkurenci. Tā norāda, ka, uzsākot pārbaudi pēc katras sūdzības
saņemšanas, izmeklējamo gadījumu izvēles tiesības faktiski būtu nevis
Komisijai, bet sūdzību iesniedzējiem uzņēmumiem un izvēles kritērijus
noteiktu nevis sabiedrības intereses, bet atsevišķu personu intereses.68      Komisija
 atsaucas uz statistikas datiem par procedūrām, ko tā uzsākusi attiecībā
 uz pārkāpumiem konkurences jomā, lai parādītu, ka ir nepieciešams
noteikt prioritātes kritērijus dažādu gadījumu pārbaudē, ņemot vērā
ierobežoto tās darbinieku skaitu. Komisija paskaidro, ka sakarā ar
ievērojamo lietu skaitu tā savā Septiņpadsmitajā ziņojumā par
konkurences politiku (9. iedaļa, 24. lpp.) noteikusi šādus
prioritātes kritērijus:“Ja konkrētais
gadījums ir saistīts ar ļoti svarīgiem politiskiem jautājumiem, Komisija
 tam parasti piešķir prioritāti. Gadījumos, kurus izskata pēc pašas
Komisijas iniciatīvas, un sūdzību gadījumos Komisija novērtē iespējamā
pārkāpumu smagumu. Attiecībā uz sūdzībām un paziņojumiem ir jāņem vērā
apstāklis, ka lēmums ir jāpieņem ļoti ātri. Tas attiecas uz gadījumiem,
kurus jau izskata valsts tiesā. Gadījumi, kurus izskata saskaņā ar
iebildumu procedūru, kas paredzēta noteikumos par grupu atbrīvojumiem,
vienmēr jāuzskata par prioritāriem, ievērojot sešu mēnešu termiņu. Citos
 gadījumos izskatīšana notiek hronoloģiskā secībā.”69      Komisija
 uzskata, ka prasītājas sūdzība acīmredzami neatbilst nevienam
prioritātes kritērijam ne attiecībā uz pārkāpuma smagumu, ne attiecībā
uz Komisijas lēmuma nepieciešamību, lai valsts tiesa varētu izskatīt
lietu. Attiecībā uz pēdējo minēto kritēriju Komisija norāda, ka, no
vienas puses, tās lēmums nav nepieciešams, lai ļautu Itālijas tiesām
izskatīt lietas par pušu prasībām. No otras puses, tā paskaidro, ka šis
kritērijs piemērojams tad, ja valsts tiesa izskata lietu par tāda līguma
 spēkā esamību vai izpildi, par ko paziņots Komisijai un pieprasīts
atbrīvojums saskaņā ar Līguma 85. panta 3. punktu, kura
piemērošana ir Komisijas ekskluzīvā kompetencē. Šajā gadījumā tā nav, jo
 85. panta 3. punkta piemērošanu izplatīšanas līgumiem
mehānisko transportlīdzekļu nozarē reglamentē Regula Nr. 123/85.
Šīs regulas piemērošana ir Itālijas tiesas kompetencē, kurai šaubu
gadījumā par šo noteikumu spēkā esamību ir jālūdz prejudiciāls nolēmums
Eiropas Kopienu Tiesai saskaņā ar Līguma 177. pantu (Tiesas
1987. gada 22. oktobra spriedums lietā 314/85 Foto-Frost (Recueil, 4225. lpp.).70      Saskaņā
 ar Komisijas viedokli nav nozīmes tam, ka lēmumu pieņemšana par
atbrīvojuma atsaukšanu nav valsts tiesas kompetencē, jo prasītāja
galvenokārt uzsver, ka Regulā Nr. 123/85 paredzētais grupu
atbrīvojums nav piemērojams BMW Italia izplatīšanas sistēmai un ka šī regula nav spēkā. Pirmās instances tiesas vērtējums71      Pirmās
 instances tiesa uzskata, ka prasības pamata pirmais jautājums pēc
būtības ir noskaidrot, kādi ir Komisijas pienākumi, kad tā saņem
fiziskas vai juridiskas personas pieteikumu saskaņā ar 3. pantu
Regulā Nr. 17.72      Jāatgādina,
 ka Regula Nr. 17 un Regula Nr. 99/63 personām, kuras
Komisijai ir iesniegušas sūdzību, piešķir tādas procesuālās tiesības kā
tiesības tikt informētām par pamatojumu, kādēļ Komisija paredzējusi
noraidīt to sūdzību, un tiesības iesniegt savus apsvērumus šajā sakarā.
Tādējādi Kopienas likumdevējs ir uzlicis Komisijai atsevišķus īpašus
pienākumus. Tomēr ne Regulā Nr. 17, ne Regulā Nr. 99/63 nav
tādu skaidru noteikumu, kas attiecībā uz iesniegto sūdzību Komisijai
uzliktu pienākumu veikt pārbaudi.73      Lai
 šajā ziņā noteiktu Komisijas pienākumus, pirmkārt, ir jānorāda, ka tā
ir atbildīga par Kopienas konkurences politikas īstenošanu un ievirzi
(skat. Tiesas 1991. gada 28. februāra spriedumu lietā C‑234/89
 Delimitis, Recueil, I‑935., I‑991. lpp.). Tādēļ
Līguma 89. panta 1. punktā paredzēts, ka Komisijai ir
pienākums nodrošināt 85. un 86. pantā noteikto principu
piemērošanu un ka saskaņā ar 87. pantu pieņemtie noteikumi tai
piešķir plašas pilnvaras.74      Komisijas
 pienākumi konkurences tiesību jomā ir jāizskata, ievērojot Līguma
89. panta 1. punktu, kas attiecībā uz šo jomu paredz īpašu
saturu Līguma 155. pantā noteiktajam Komisijas uzdevumam veikt
vispārējo uzraudzību. Tomēr saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru
 attiecībā uz Līguma 169. pantu (1989. gada 14. februāra
spriedums lietā 247/87 Star Fruit/Komisija, Recueil, 291., 301. lpp.) šis uzdevums Komisijai neliek uzsākt procedūru, lai konstatētu iespējamo Kopienu tiesību pārkāpumu.75      Šajā
 ziņā Pirmās instances tiesa norāda, ka saskaņā ar Eiropas Kopienu
Tiesas judikatūru (iepriekš minētais spriedums lietā “GEMA”,
3189. lpp.) tiesības, kuras sūdzību iesniedzējiem noteiktas Regulā
Nr. 17 un Regulā Nr. 99/63, neietver tiesības saņemt lēmumu
Līguma 189. panta nozīmē par iespējamā pārkāpuma esamību vai
neesamību. Tāpēc Komisijai nevar pieprasīt pieņemt lēmumu šajā sakarā,
ja vien sūdzības priekšmets nav tās ekskluzīvā kompetencē, kā tas ir
Līguma 85. panta 3. punktā paredzēto atbrīvojumu atsaukšanas
gadījumā.76      Tā
 kā Komisijai nav pienākuma pieņemt lēmumu par to, vai ir izdarīts
pārkāpums, tai nevar pieprasīt veikt pārbaudi, jo šādas pārbaudes mērķis
 būtu meklēt pierādījumus par tāda pārkāpuma esamību, kas Komisijai nav
jākonstatē. Šajā ziņā jāatgādina, ka atšķirībā no Līguma 89. panta
1. punkta otrajā teikumā paredzētās normas attiecībā uz dalībvalstu
 iesniegtiem pieteikumiem Regula Nr. 17 un Regula Nr. 99/63
Komisijai skaidri neparedz pienākumu veikt pārbaudi attiecībā uz
saņemtajām sūdzībām.77      Jāatgādina,
 ka iestādei, kas ir pilnvarota veikt pārvaldes uzdevumus, ir pilnvaras
veikt visus šo uzdevumu izpildei nepieciešamos organizatoriskos
pasākumus, tostarp noteikt prioritātes saskaņā ar tiesību aktiem, ja
šādas prioritātes pirms tam nav noteicis likumdevējs; viss iepriekš
minētais ir administratīvai darbībai raksturīgs. Tam tā jābūt it īpaši
tādā gadījumā, ja iestāde ir pilnvarota veikt uzraudzības un pārvaldes
uzdevumu, kas ir tikpat plašs un vispārējs kā Komisijai piešķirtais
uzdevums konkurences jomā. Tādējādi Komisijas pilnvaras noteikt
atšķirīgu prioritāti tiem gadījumiem konkurences jomā, par kuriem tai
iesniegti pieteikumi, atbilst pienākumiem, ko tai paredz Kopienu
tiesības. 78      Šis novērtējums nav pretrunā iepriekš minētajam Eiropas Kopienu Tiesas spriedumam lietā “Demo-Studio Schmidt”, 1985. gada 28. marta spriedumam lietā 298/83 CICCE (Recueil, 1105. lpp.) un 1987. gada 17. novembra spriedumam apvienotajās lietās 142/84 un 156/84 BAT un Reynolds/Komisija (Recueil, 4487. lpp.). Lietā “Demo-Studio Schmidt”
 Tiesa nosprieda, ka Komisijai “bija jāizskata fakti”, kurus iesniedza
prasītāja puse, neizskatot jautājumu, vai Komisija varēja neveikt
sūdzības pārbaudi, jo šajā gadījumā Komisija izskatīja sūdzībā norādītos
 faktus un to noraidīja, pamatojot noraidījumu ar to, ka nekas neliecina
 par pārkāpuma esamību. Tāpat šis jautājums netika izvirzīts vēlāk
izskatītajās lietās CICCE (minēta iepriekš) un BAT un Reynolds (minēta iepriekš).79      Tomēr,
 lai gan Komisijai nevar pieprasīt veikt pārbaudi, Regulas Nr. 17
3. pantā un Regulas Nr. 99/63 6. pantā paredzētās
procesuālās garantijas uzliek tai pienākumu rūpīgi pārbaudīt faktiskās
un juridiskās detaļas, kuras tai darījis zināmas sūdzības iesniedzējs,
lai nolemtu, vai uz to pamata var konstatēt rīcību, kas rada konkurences
 izkropļojumus kopējā tirgū un ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm
(skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Demo-Studio Schmidt, CICCE un BAT un Reynolds).80      Šādā
 gadījumā, ja Komisija pieņēmusi lēmumu noraidīt sūdzību bez pārbaudes,
Pirmās instances tiesas veicamās likumības kontroles mērķis ir
pārliecināties, vai apstrīdētā lēmuma pamatā nav būtībā nepareizi fakti,
 vai tas nav saistīts ar kādu kļūdu tiesību piemērošanā, acīmredzamu
kļūdu vērtējumā vai pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu. 81      Ievērojot
 šos principus, Pirmās instances tiesai vispirms ir jāpārbauda, vai
Komisija ir veikusi saņemtās sūdzības izskatīšanu, ar pienācīgu rūpību
izvērtējot prasītājas norādītās faktiskās un juridiskās detaļas, un vai
tā ir pienācīgi pamatojusi savu lēmumu par sūdzības noraidīšanu saskaņā
ar savu pilnvaru “noteikt atšķirīgas prioritātes, izskatot tai
iesniegtos pieprasījumus par iespējamiem pārkāpumiem”, no vienas puses,
un ievērojot Kopienas intereses kā prioritāru kritēriju šajā gadījumā,
no otras puses. 82      Šajā
 ziņā Pirmās instances tiesa pirmkārt konstatē, ka Komisija ir rūpīgi
izskatījusi saņemto sūdzību, ņemot vērā ne tikai iesniegtajā sūdzībā
norādītās faktiskās un juridiskās detaļas, bet veicot arī neoficiālu
viedokļu un informācijas apmaiņu ar prasītāju un tās juristiem. Komisija
 noraidīja sūdzību tikai pēc tam, kad bija uzzinājusi prasītājas
precizējumus un apsvērumus, kas izklāstīti atbildē uz vēstuli, kura tika
 izsūtīta saskaņā ar 6. pantu Regulā Nr. 99/63. Tāpēc,
ievērojot sūdzībā norādītās faktiskās un juridiskās detaļas, Komisija ir
 veikusi to pienācīgu pārbaudi, un tai nevar pārmest rūpības trūkumu.83      Otrkārt,
 saistībā ar atteikuma lēmuma pamatojumu Pirmās instances tiesa norāda,
ka Komisijai ir tiesības noteikt atšķirīgas prioritātes, izskatot tai
iesniegtās sūdzības.84      Tālāk
 būtu jānoskaidro, vai, kā to uzsvērusi Komisija, šajā lietā ir likumīgi
 atsaukties uz Kopienas interesēm kā prioritāru kritēriju. 85      Šajā
 ziņā jāatgādina, ka atšķirībā no civillietu tiesām, kuru uzdevums ir
aizsargāt privātpersonu subjektīvās tiesības to savstarpējās attiecībās,
 administratīvajām iestādēm jārīkojas sabiedrības interesēs. Tādēļ
Komisija, nosakot atšķirīgas prioritātes attiecībā uz saņemtajiem
pieteikumiem, ir pilnvarota atsaukties uz Kopienas interesēm. Tomēr
tāpēc Komisijas rīcība nav atbrīvota no tiesas kontroles, jo, ņemot vērā
 Līguma 190. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, Komisija
 nevar atsaukties uz Kopienas interesēm vispārīgi. Tai ir jāsniedz
faktiski un juridiski apsvērumi par to, kāpēc šajā gadījumā nav
pietiekamu Kopienas interešu, lai veiktu pārbaudi. Pirmās instances
tiesa var veikt Komisijas rīcības kontroli, pārbaudot šā pamatojuma
likumību.86      Lai
 novērtētu Kopienas ieinteresētību pārbaudes veikšanā, Komisijai jāņem
vērā šā konkrētā gadījuma apstākļi un it īpaši iesniegtajā sūdzībā
norādītās faktiskās un juridiskās detaļas. Komisijai ir jāsalīdzina
iespējamā pārkāpuma smagums saistībā ar kopējā tirgus darbību, pārkāpuma
 konstatēšanas iespējamība un to pārbaudes darbību apjoms, kāds
nepieciešams, lai vislabākajos iespējamos apstākļos veiktu uzdevumu
nodrošināt atbilstību 85. un 86. pantam. 87      Šajā
 sakarā jāapsver, vai konkrētajā gadījumā Komisijai bija tiesības lemt,
ka nav pietiekamu Kopienas interešu šīs lietas turpmākā pārbaudē,
pamatojoties uz to, ka prasītāja, kas jau bija vērsusies Itālijas tiesās
 par izplatīšanas līguma izbeigšanu, varēja šīm tiesām uzdot jautājumu
par BMW Italia izplatīšanas sistēmas atbilstību Līguma 85. panta 1. punktam. 88      Jāņem
 vērā, ka, pieņemot šādu lēmumu, Komisija nenorādīja, ka tā parasti
neizskata sūdzību tikai tādēļ, ka šīs lietas izskatīšana ir valsts
tiesas kompetencē. Valsts tiesas jau izskatīja strīdus starp Automec un BMW Italia par BMW Italia izplatīšanas sistēmu, un prasītāja nenoliedza, ka Itālijas tiesas jau bija informētas par BMW Italia
 un tās izplatītāju līgumattiecībām. Šajā gadījumā procesuālās
ekonomijas un pareizas tiesvedības apsvērumu dēļ lieta ir jāizskata
tiesai, kura jau ir informēta par izskatāmajiem jautājumiem.89      Tomēr,
 lai novērtētu apstrīdētā lēmuma likumību, ir jānosaka, vai, liekot
sūdzību iesniegušajam uzņēmumam vērsties valsts tiesā, Komisija ir
ņēmusi vērā tās aizsardzības apjomu, ko valsts tiesas var nodrošināt
attiecībā uz prasītājas tiesībām saskaņā ar Līguma 85. panta
1. punktu.90      Šajā
 ziņā ir pamats norādīt, ka 85. panta 1. punktam un
86. pantam ir tieša iedarbība uz attiecībām starp indivīdiem un tie
 attiecīgajiem indivīdiem piešķir tiesības, kuras valsts tiesām ir
jāaizsargā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā BRT). Šo
noteikumu piemērošanas pilnvaras ir sakritīgi piešķirtas gan Komisijai,
gan valsts tiesām (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā “Delimitis”).
 Turklāt šo kompetenču piešķiršanu raksturo Komisijas un valstu tiesu
lojālas sadarbības pienākums, kas izriet no EEK līguma 5. panta
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Delimitis).91      Tāpēc
 ir jāapsver, vai Komisija varēja paļauties uz šo sadarbību, lai
nodrošinātu, ka tiek novērtēts jautājums par BMW Italia izplatīšanas sistēmas atbilstību Līguma 85. panta 1. punktam.92      Šajā
 ziņā Itālijas tiesas var lemt par to, vai, pirmkārt, šī sistēma
ierobežo konkurenci 85. panta 1. punkta nozīmē. Šaubu gadījumā
 tās var lūgt Eiropas Kopienu Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu. Ja
tās konstatē konkurences ierobežojumus, kas ir pretrunā 85. panta
1. punktam, tad jānoskaidro, vai sistēma atbilst grupu atbrīvojumam
 saskaņā ar Regulu Nr. 123/85. Arī šis jautājums ir to kompetencē
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā “Delimitis”). Tad, ja
pastāv šaubas par šīs regulas spēkā esamību vai interpretāciju, valsts
tiesa var lūgt Eiropas Kopienu Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu
saskaņā ar Līguma 177. pantu. Katrā no šiem gadījumiem valsts tiesa
 var izlemt jautājumu par izplatīšanas sistēmas atbilstību Līguma
85. panta 1. pantam.93      Lai
 gan atšķirībā no Komisijas valsts tiesu jurisdikcijā nav izdot
rīkojumus par to konstatēta pārkāpuma izbeigšanu un uzlikt naudas sodus
uzņēmumiem, kuri tos ir izdarījuši, tām tomēr jānodrošina Līguma
85. panta 2. punkta piemērošana attiecībās starp indivīdiem.
Šāda tieša norāde Līgumā uz šo civiltiesisko sankciju ir pamatota ar
pieņēmumu, ka valsts tiesību akti paredz valsts tiesām kompetenci
aizsargāt to uzņēmumu tiesības, kuri cietuši no rīcības, kas vērsta pret
 konkurenci.94      Šajā
 lietā prasītāja nav iesniegusi nevienu pierādījumu, no kā varētu
secināt, ka Itālijas tiesības neparedz tiesiskās aizsardzības līdzekļus,
 kas valsts tiesām ļautu pietiekami aizsargāt prasītājas tiesības.95      Jānorāda,
 ka atbrīvojumu regulas esamība un pieņēmums par tās piemērojamību šajā
lietā ir apstāklis, kuru Komisija varēja ņemt vērā, lai novērtētu
Kopienas publiskās intereses, kuras būtu pamats šādas izplatīšanas
sistēmas pārbaudei. Kā pareizi norādījusi Komisija, grupu atbrīvojumu
regulas galvenais mērķis ir ierobežot attiecīgajā nozarē lietoto
izplatīšanas līgumu paziņošanu un individuālu izpēti. Turklāt šādas
regulas esamība valsts tiesām atvieglo konkurences tiesību piemērošanu.96      Līdz
 ar to, liekot prasītājai vērsties valsts tiesā, Komisija ir ņēmusi vērā
 tās aizsardzības apjomu, ko valsts tiesas var nodrošināt attiecībā uz
prasītājas tiesībām saskaņā ar Līguma 85. panta 1. un
2. punktu.97      Ievērojot
 visu iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa apstrīdētā lēmuma pārbaudē
 nav konstatējusi nedz kļūdas tiesību piemērošanā, nedz faktiska
rakstura kļūdas, nedz arī acīmredzamas kļūdas vērtējumā. Tādēļ prasības
pamats attiecībā uz Kopienu tiesību, proti, Līguma 155. panta,
Regulas Nr. 17 3. panta un Regulas Nr. 99/63
6. panta, pārkāpumu nav pamatots.98      Turklāt
 saskaņā ar iepriekš minētajiem apsvērumiem apstrīdētā lēmuma pamatojums
 ir pietiekams, jo prasītāja varēja pienācīgi aizstāvēt savas tiesības
Pirmās instances tiesā un tā varēja īstenot likumības kontroli. b) Trešais prasības pamats par Regulas Nr. 123/85 pretlikumību Lietas dalībnieku argumenti99      Prasītāja
 savā prasības pieteikumā lūdz atcelt Regulu Nr. 123/85 tiktāl,
ciktāl tā ir apstrīdētā lēmuma “neizbēgams priekšnoteikums”, tomēr tā
nenorāda šī prasījuma pamatu. Replikā prasītāja uzsver, ka regula nav
piemērojama šajā konkrētajā gadījumā, jo tā reglamentē tikai ekskluzīvo
izplatīšanu, bet nereglamentē selektīvo izplatīšanu. Pretējā gadījumā
regula būtu uzskatāma par spēkā neesošu, jo identiskā veidā reglamentēt
divas ļoti atšķirīgas ekonomikas izpausmes, proti, ekskluzīvo un
selektīvo izplatīšanu, būtu acīmredzami neloģiski un netaisnīgi.100    Komisija vairākkārt norāda, ka tā nav vērtējusi šīs regulas piemērojamību BMW Italia
 izplatīšanas sistēmai un ka prasītāja tādēļ nepamatoti piedēvē
Komisijai tādas nostājas paušanu, ka šī regula šajā gadījumā ir
piemērojama un ka to var vienādi piemērot gan ekskluzīvajai, gan
selektīvajai izplatīšanas sistēmai. Komisija uzsver, ka tai nav bijis
iespējams novērtēt šīs izplatīšanas sistēmas iezīmes bez pieteikumā
norādīto faktu padziļinātas pārbaudes un ka tā, ievērojot Kopienas
intereses, nav uzskatījusi par nepieciešamu veikt šādu pārbaudi. Pirmās instances tiesas vērtējums101    Tā kā ir vispārzināms, ka ar apstrīdēto lēmumu, kurā turklāt nav atsauču uz Regulu Nr. 123/85 vai BMW Italia
 izplatīšanas sistēmas atbilstību tai, netiek noteikta Regulas
Nr. 123/85 piemērojamība konkrētajam gadījumam, šis prasības pamats
 nav efektīvs. Tāpēc tas ir noraidāms. c) Ceturtais prasības pamats attiecībā uz pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu Lietas dalībnieku argumenti102    Ar
 šo prasības pamatu prasītāja savā pieteikumā norāda, ka Komisija ir
izmantojusi Kopienas noteikumus, lai aizsargātu vienu uzņēmumu, nevis
konkurenci kopumā. Savā replikā tā piebilst, ka atteikums uzsākt
pārbaudi, pat neņemot vērā iepriekš minēto 1988. gada
7. jūlija apkārtrakstu, ar kuru BMW pieprasīja tās
izplatītājiem nepārdot automašīnas nepilnvarotiem tirgotājiem un
“starpniekiem”, apstiprina Komisijas nodomu piemērot BMW
preferenciālu režīmu, “atbrīvojot no pienākuma iesniegt attaisnojošus
pierādījumus”. Tāpat prasītāja uzsver, ka nevienā no trīs nosūtītajām
vēstulēm Komisija nesniedz patieso pamatojumu, kāpēc tā nav ņēmusi vērā
prasītājas sūdzību un sniegtos pierādījumus.103    Komisija
 noliedz, ka tā nav izpildījusi pienākumu objektīvi izskatīt sūdzību. Tā
 uzskata, ka ir objektīvi īstenojusi savas diskrecionārās pilnvaras
attiecībā uz saņemto sūdzību pārbaudi, un uzsver, ka prasītājai ir ne
tikai jāapgalvo, bet arī jāpierāda, ka Komisija šajā gadījumā savas
pilnvaras izmantojusi ļaunprātīgi vai neobjektīvi tiktāl, ciktāl tas
attiecas uz tāda mērķa sasniegšanu, kas nav Kopienas likumdevēja
piešķirto pilnvaru mērķis. Komisija uzsver, ka tai nav bijis nodoma
iepriekš “atbrīvot” BMW Italia no atbildības par konkurences tiesību normu pārkāpumu un vēl jo mazāk – piešķirt tai nevainīguma prezumpciju.104    Savā iebildē Komisija papildus piebilst, ka ar Automec apgalvojumu
 par lēmuma patiesā pamatojuma nenorādīšanu Komisijas vēstulēs tiek
nepieņemamā veidā apstrīdēts Komisijas sniegtais pamatojums un ka
“patiesais pamatojums”, kas ir apstrīdētā lēmuma otrās daļas pamatā, ir
izklāstīts 1990. gada 28. februāra vēstulē. Pirmās instances tiesas vērtējums105    Jānorāda,
 ka prasījumu par pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu Pirmās instances
tiesa var ņemt vērā tikai tad, ja prasītāja iesniedz objektīvus,
pārliecinošus un atbilstošus pierādījumus (skat., piemēram, Eiropas
Kopienu Tiesas 1989. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās
lietās 361/87 un 362/87 Caturla‑Posh un De la Fuente/Parlaments, Recueil, 2471., 2489. lpp., un Pirmās instances tiesas 1991. gada 27. jūnija spriedumu lietā T‑156/89 Valverde/Eiropas Kopienu Tiesa, Recueil, II‑407., II‑453. lpp.).106    Līdz
 ar to ir jānoskaidro, vai pierādījumi, kurus sniegusi prasītāja,
liecina par to, ka Komisija Regulā Nr. 17 paredzētās lēmumu
pieņemšanas pilnvaras šajā gadījumā ir izmantojusi citam, nevis tam
mērķim, kuram tās piešķirtas, proti, lai uzraudzītu Līguma 85. un
86. pantā noteikto principu piemērošanu.107    Šajā
 sakarā jāievēro, ka prasītāja nav minējusi konkrētus faktus, kas ļautu
secināt, ka apsvērumi, ar kuriem Komisija pamatojusi sūdzības
noraidīšanu, ir bijuši tikai aizbildinājums un ka faktiskais mērķis ir
bijis novērst konkurences noteikumu piemērošanu BMW uzņēmumam. Tas, ka Komisija nav novērtējusi BMW
 rīcības atbilstību 85. pantam, nenozīmē, ka tā ir rīkojusies
nelikumīgi, it īpaši tādēļ, ka prasītāja nenoliedz, ka šāda novērtējuma
izdarīšanai būtu nepieciešama plaša un sarežģīta pārbaude. Arī
prasītājas minētā 1988. gada 7. jūlija BMW apkārtraksta sakarā nav konstatējama Komisijas pilnvaru ļaunprātīga izmantošana. Šajā vēstulē ir tikai norādījumi visiem BMW Italia izplatītājiem, un tā neliecina, ka Komisija, pieņemot apstrīdēto lēmumu, gribējusi aizsargāt BMW grupas uzņēmumus. Attiecībā uz pārējo prasītāja ir sniegusi argumentus, lai pierādītu, ka BMW
 ir pārkāpusi 85. panta prasības. Tomēr šie argumenti nav tādi
pierādījumi, kas ļautu secināt, ka Komisija, pieņemot lēmumu nepārbaudīt
 sūdzības pamatotību, vadījusies no nelikumīgiem apsvērumiem.108    Tāpēc
 jākonstatē, ka pilnvaru ļaunprātīga izmantošana nav notikusi un ka šis
prasības pamats ir noraidāms.109    Ievērojot
 visus iepriekš minētos apsvērumus, prasība atcelt apstrīdēto lēmumu ir
jānoraida. Tā kā zaudējumu atlīdzības prasības pamati ir tādi paši kā
prasībai par tiesību akta atcelšanu, tā ir jānoraida, nelemjot par tās
pieņemamību, jo Komisijas rīcība nav bijusi nelikumīga. Par tiesāšanās izdevumiem110    Atbilstoši
 Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam
lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram
spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.Ar šādu pamatojumuPIRMĀS INSTANCES TIESAnospriež:1)      prasību noraidīt;2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.Cruz VilaçaKirschnerVesterdorfGarcía-ValdecasasLenaertsBarringtonSaggioYerarisSchintgenBriët       BiancarelliPasludināts atklātā tiesas sēdē 1992. gada 18. septembrī Luksemburgā.Sekretārs       PriekšsēdētājsH. Jung       J. L. Cruz Vilaca* Tiesvedības valoda – itāļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1996. gada 5. novembrī. # Marco Mazzocchi-Alemanni pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Apvienotās lietas T-21/95 un T-186/95.