title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 7. jūlijā. # Société des mines de Sacilor - Lormines SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # "EOTK Līgums - Tērauda rūpniecība - Kalnraktuvju koncesiju slēgšana - Francijas valdības uzliktie maksājumi kalnraktuvju uzņēmumiem - Sūdzība - Komisijas labvēlīgas atbildes trūkums - Prasība par bezdarbību - Prasība par atcelšanu - Pieņemamība - Tiesības celt prasību - Uzņēmums EOTK Līguma 80. panta izpratnē". # Apvienotās lietas T-107/01 un T-175/01.

text:
      Apvienotās lietas T‑107/01 un T‑175/01
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      EOTK līgums – Melnā metalurģija – Kalnraktuvju koncesiju izbeigšana – Francijas Republikas uzliktie maksājumi kalnraktuvju uzņēmumiem – Sūdzība – Komisijas labvēlīgas atbildes trūkums – Prasība par bezdarbību – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Tiesības celt prasību – Uzņēmums EOTK līguma 80. panta izpratnē
      Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 7. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Process – Iebilde par nepieņemamību – Absolūts šķērslis tiesas procesam – Pārbaude pēc tiesas ierosmes
      (EOTK līguma 80. pants; Pirmās instances tiesas Reglamenta 113. pants)
      2.     Prasība atcelt tiesību aktu – Uzņēmumu vai to apvienību prasības, kas iesniegtas saskaņā ar EOTK līguma 33. panta otro daļu
            – Tiesības celt prasību – Uzņēmumi EOTK līguma 80. panta izpratnē – Uzņēmums, kuram nav šādu tiesību nedz prasības celšanas
            brīdī, nedz brīdī, kad norisinājās sūdzība, kas bija apstrīdētā lēmuma par noraidīšanu priekšmets, minētās darbības – Tiesību
            celt prasību neesamība
      (EOTK līguma 33. panta 2. daļa un 80. pants)
      3.     Prasība par bezdarbību – Uzņēmumu vai to apvienību prasības, kas iesniegtas saskaņā ar EOTK līguma 35. pantu – Tiesības celt
            prasību – Uzņēmumi EOTK līguma 80. panta izpratnē
      (EOTK līguma 35. un 80. pants)
      1.     Saskaņā ar Reglamenta 113. panta noteikumiem Pirmās instances tiesa jebkurā laikā pēc savas ierosmes var apsvērt, vai pastāv
         kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, un viens no tiem ir Kopienu tiesas kompetence izskatīt prasību. Tādējādi tiesas pārbaude
         nav ierobežota ar lietas dalībnieku norādītiem tiesvedības šķēršļiem.

      Tiesvedības šķērslis, kas saistīts ar uzņēmuma statusa EOTK līguma 80. panta izpratnē trūkumu, rada jautājumu par to, vai
         pastāv absolūts šķērslis lietas izskatīšanas turpināšanai, ciktāl tas attiecas uz prasītāja tiesībām celt prasību, kā arī
         tā pieeju tiesiskās aizsardzības veidiem, un ko Pirmās instances tiesa tādējādi var apsvērt pati pēc savas ierosmes.

      (sal. ar 51.–52. punktu)
      2.     EOTK līguma 33. panta otrajā daļā uzskaitīto personu loks, kam ir tiesības celt prasību par tiesību akta atcelšanu, ir ierobežots,
         tādēļ personām, kas nav tajā minētas, nav likumīga pamata celt šādu prasību.

      Tādējādi tiesību celt prasību par EOTK līguma ietvaros pieņemta lēmuma atcelšanu nav tādam uzņēmumam, kurš tādēļ, ka neveic
         ražošanas darbības, nevar atsaukties uz uzņēmuma statusu EOTK līguma 80. panta izpratnē prasības celšanas laikā un kurš to
         nevarēja arī tajā laikā, kad norisinājās darbības, kas minētas sūdzībā, lēmumu par kuras noraidīšanu prasītāja apstrīd.

      (sal. ar 53.–54., 56., 59.–62. punktu)
      3.     Prasība par bezdarbību saskaņā ar EOTK līguma 35. pantu ir pieņemama tikai tad, ja prasītājam ir uzņēmuma statuss EOTK līguma
         80. panta izpratnē.

      (sal. ar 55. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2004. gada 7. jūlijā (*)

      EOTK līgums – Melnā metalurģija – Kalnraktuvju koncesiju izbeigšana – Francijas Republikas uzliktie maksājumi kalnraktuvju uzņēmumiem – Sūdzība – Komisijas labvēlīgas atbildes trūkums – Prasība par bezdarbību – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Tiesības celt prasību – Uzņēmums EOTK līguma 80. panta izpratnē
      Apvienotās lietas T‑107/01 un T‑175/01
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA, Pito (Puteaux) (Francija), ko sākotnēji pārstāvēja G. Martī [G. Marty], pēc tam R. Šmits [R. Schmitt], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv G. Rozē [G. Rozet] un L. Strēma [L. Ström], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      prasībā par bezdarbību un pakārtoti prasībā atcelt tiesību aktu saistībā ar Komisijas atteikumu apmierināt prasītājas sūdzību
         atzīt, ka Francijas Republika, uzliekot prasītājai pārmērīgus maksājumus par tās kalnraktuvju koncesiju izbeigšanu un atteikšanos
         no tām, ir pārkāpusi EOTK līguma 4. panta b) un c) apakšpunktu un 86. pantu.

      EIROPAS KOPIENU
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs I. Legāls [H. Legal], tiesneši V. Tīli [V. Tiili] un M. Vilars [M. Vilaras],

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 18. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1       EOTK līguma 4. pants nosaka:
      “Zemāk minētais uzskatāms par nesaderīgu ar kopējo ogļu un tērauda tirgu un tādējādi atceļams un aizliedzams Kopienas ietvaros,
         kā tas noteikts šajā līgumā:

      [..]
      b) pasākumi vai darbības, kas rada diskrimināciju starp ražotājiem, pircējiem vai patērētājiem, it īpaši attiecībā uz cenu
         un piegādes nosacījumiem vai transportēšanas likmēm un nosacījumiem, kā arī pasākumi vai darbības, kas traucē pircējam brīvi
         izvēlēties piegādātāju;

      c) valstu piešķirtas subsīdijas vai atbalsts, vai īpaši valstu uzlikti maksājumi, jebkādā to formā;
      [..]”
      2       EOTK līguma 33. pants nosaka:
      “Tiesas jurisdikcijā ir izskatīt prasības, ko dalībvalsts vai Padome ceļ par Komisijas lēmumu vai ieteikumu atcelšanu sakarā
         ar kompetences trūkumu, būtisku procedūras pārkāpumu, šī līguma vai jebkādas ar tā piemērošanu saistītas normas pārkāpumu
         vai pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu. Taču Tiesa nevar pārbaudīt situācijas izvērtējumu, kas pamatots ar ekonomiskiem faktiem
         vai apstākļiem, kuri likuši Komisijai pieņemt attiecīgos lēmumus vai ieteikumus, izņemot gadījumus, kad ir aizdomas, ka Komisija
         ļaunprātīgi izmantojusi savas pilnvaras vai acīmredzami nav ievērojusi šī līguma noteikumus vai jebkādu normu, kas saistīta
         ar tā piemērošanu.

      48. pantā minētie uzņēmumi vai apvienības ir tiesīgi, uz tiem pašiem noteikumiem, pārsūdzēt tiem adresētos individuāla rakstura
         lēmumus vai ieteikumus, vai pārsūdzēt vispārīgus lēmumus vai ieteikumus, kas pēc to ieskatiem ir saistīti ar viņus ietekmējošu,
         ļaunprātīgu pilnvaru izmantošanu.

      [..]”
      3       Saskaņā ar EOTK līguma 35. pantu:
      “Kad Komisijai saskaņā ar šo līgumu vai noteikumiem, kas pieņemti šī līguma ieviešanai, ir pienākums pieņemt lēmumu vai sniegt
         ieteikumu un šis pienākums netiek izpildīts, valstis, Padome, uzņēmumi vai apvienības, atkarībā no situācijas, var ierosināt
         šī jautājuma izskatīšanu Komisijā.

      Tas pats attiecas uz gadījumiem, ja Komisija, kad tā ir pilnvarota ar šo līgumu vai noteikumiem, kas pieņemti tā ieviešanai,
         pieņemt lēmumu vai sniegt ieteikumu, atturas to darīt un šāda atturēšanās satur ļaunprātīgu pilnvaru izmantošanu.

      Ja pēc divu mēnešu termiņa notecēšanas Komisija nav pieņēmusi jebkādu lēmumu vai ieteikumu, viena mēneša laikā var celt prasību
         Tiesā pret netieši pausto atteikumu pieņemt pozitīvu lēmumu, kas noprotams no Komisijas klusēšanas noteiktajā jautājumā.”

      4       EOTK līguma 80. pants nosaka:
      “Šī līguma ietvaros “uzņēmums” nozīmē jebkuru uzņēmumu, kurš 79. panta pirmajā daļā noteiktajās teritorijās darbojas ogļu
         un tērauda ražošanas rūpniecībā, kā arī saistībā ar 65. un 66. pantu, un informāciju, kas nepieciešama to piemērošanai un
         prasības celšanai saistībā ar tiem, jebkuru uzņēmumu vai organizāciju, kas pastāvīgi nodarbojas ar tirdzniecību, izņemot pārdošanu
         mājsaimniecībām vai maziem amatniecības uzņēmumiem.”

       Prāvas rašanās fakti
      5       Prasītāja, kuras nosaukums faktu rašanās laikā bija Lormines, un kas ir Usinor meitas uzņēmums, tika izveidota 1978. gadā, lai pārņemtu Sacilora koncesijas un dzelzs raktuvju nomu Lotringā. Tās mātes sabiedrības nacionalizācijas rezultātā 1982. gadā, tā kļuva par publisku
         uzņēmumu. Ņemot vērā dzelzs ieguves samazinājumu šajā reģionā, 1991. gadā Francijas valdība nolēma pārtraukt ražošanu. Prasītājas
         pēdējās dzelzs raktuves pārtrauca darbību 1993. gada jūlijā. 1995. un 1997. gadā prasītājas uzņēmums tika privatizēts.

      6       Sakarā ar uzņēmuma darbības mērķa zudumu, prasītājas uzņēmums nokļuva likvidācijas apstākļos. Tādēļ tika uzsāktas “izbeigšanas”
         un “atteikšanās” procedūras.

      7       Izbeigšanas procedūras mērķis ir slēgt un nodrošināt drošību bijušajās raktuvju instalācijās. Izbeidzot darbību, kalnrūpniecības
         kompānijai ir jānodrošina atbilstība speciālajai kalnrūpniecības politikai, kuras mērķis ir noteikt darbus, kas nepieciešami,
         lai nodrošinātu bijušo raktuvju instalāciju drošību.

      8       Atteikšanās procedūras mērķis ir pārtraukt koncesiju pirms termiņa. Tā atļauj koncesionāram izvairīties no pienākumiem, kas
         izriet no speciālās kalnrūpniecības politikas piemērošanas un atbrīvo to no prezumpcijas par atbildību par jebkādu virszemē
         notikušu kaitējumu.

      9       Kā to 1996. gadā fiksējušas kompetentās valsts iestādes, izbeigšanas pasākumi vairākām prasītājas uzņēmuma raktuvēm tika veikti
         saskaņā ar 1980. gada 7. maija Dekrētu 80‑330 par raktuvju un akmeņlauztuvju politiku (JORF, 1980. gada 10. maijs, 1179. lpp.), ar tajā veiktajiem grozījumiem.

      10     Taču lūgumu pirms termiņa atteikties no attiecīgajām koncesijām kompetentais ministrs noraidīja, un iestādes turpināja piemērot
         kalnrūpniecības politiku saskaņā ar 1994. gada 15. jūlija Likumu 94‑588, ar kuru grozīti daži Kalnrūpniecības kodeksa un Nodarbinātības
         kodeksa L.711‑12 panta (JORF, 1994. gada 16. jūlijs, 10239. lpp.) noteikumi. Tādējādi prasītājai joprojām bija izdevumi saistībā ar uzraudzību un sabiedrisko
         darbu pasākumiem.

      11     Turklāt saskaņā ar 1999. gada 30. marta Likumu 99‑245 par atbildību par rakšanas darbību rezultātā radušos kaitējumu un rakšanas
         risku novēršanu pēc rakšanas pabeigšanas (JORF, 1999. gada 31. marts, 4767. lpp.), atbildības prezumpcija attiecībā uz rakšanu tika paplašināta tiktāl, ka šobrīd pastāv
         nepārtrauktas atbildības prezumpcija attiecībā uz iepriekšējo koncesionāru. Tas pats likums arī uzliek pienākumu iepriekšējam
         raktuves operatoram samaksāt kompensācijas maksājumu, kas izveidots nolūkā finansēt sabiedriskos izdevumus 10 gadu periodam.

      12     Ar lēmumu, kas tika pieņemts 2000. gada 3. marta ārkārtas dalībnieku sapulcē, prasītāja uzsāka brīvprātīgu likvidāciju.
      13     Uzskatot, ka Francijas iestāžu atteikums izbeigt tās koncesijas, kā rezultātā radās jauni, neparedzēti un ārkārtēji maksājumi,
         pārkāpj EOTK līguma 4. un 86. pantu, prasītāja iesniedza sūdzību Komisijā, kas datēta ar 2001. gada 9. februāri un kas Komisijas
         ģenerālsekretariātā reģistrēta 2001. gada 21. februārī.

      14     Savā sūdzībā prasītāja norādīja, ka Francijas iestādes, uzliekot “īpašus maksājumus”, ir pārkāpušas EOTK līguma 4. panta c) apakšpunktu.
         Prasītāja lūdza Komisijai saskaņā ar EOTK līguma 88. pantu atzīt, ka Francijas Republika nav izpildījusi savus pienākumus
         saskaņā ar Līgumu un likt tai:

      “– atzīt, ka Lormines nav iepriekšējo koncesiju un nomu īpašniece kopš dienas, kad tās faktiski tika izbeigtas;

      – atzīt, ka kopš dienas, kad tā faktiski pārtrauca savas koncesijas un nomu, Lormines  nevar būt saistīta ar atbildības prezumpciju;

      – pārtraukt jebkādu maksājumu uzlikšanu Lormines attiecībā uz iepriekš minētajām koncesijām un nomu;

      – atmaksāt sabiedrībai Lormines maksājumus, kas tai bija jāsamaksā pēc tās koncesiju un nomas pārtraukšanas”.

      15     2001. gada 30. marta vēstulē, ko pēc prasītājas jurista apgalvojuma tas saņēma 2001. gada 20. aprīlī un kuru parakstījis direktorāta
         “Valsts atbalsts II” direktors “Konkurences” ģenerāldirektorātā, Komisija atbildēja šādi:

      “Pamatojoties uz pieejamo informāciju, Konkurences ģenerāldirektorāta darbinieki ir secinājuši, ka minētais jautājums neattiecas
         uz Kopienu tiesībām, bet tikai uz Francijas tiesībām. Kritizētie pasākumi attiecībā uz Francijas valdības uzliktajiem nosacījumiem
         uzņēmumiem, lai veiktu atteikšanos no raktuvju koncesijām, nav īpaši piemērošanas pasākumi attiecībā uz EOTK uzņēmumiem. Tie
         ietilpst drošības un civiltiesiskās atbildības sfērās, kas ir dalībvalstu, nevis Kopienas kompetencē. EOTK uzņēmumi nav atbrīvoti
         no valsts uzliktiem pienākumiem tādu sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ kā drošība, civiltiesiskā atbildība vai vide. Tādēļ
         no tiem radušos finansiālos izdevumus nevar uzskatīt par īpašiem maksājumiem, kas uzlikti EOTK uzņēmumiem saskaņā ar EOTK
         līguma 4. panta c) apakšpunktu.

      Ja Jums ir papildu pierādījumi, kas pierādītu pretējo, es būtu pateicīgs, ja Jūs iesniegtu tos maniem darbiniekiem cik drīz
         vien tas iespējams.”

      16     2001. gada 9. maijā prasītājas jurists atbildēja uz Komisijas vēstuli. Viņš turpināja apgalvot, ka ir noticis EOTK līguma
         4. panta c) apakšpunkta pārkāpums attiecībā uz jēdzienu “īpašs maksājums“ un maksājumu uzlikšanu tikai EOTK līgumā paredzētajiem
         uzņēmumiem. Prasītājas jurists arī norādīja uz diskriminācijas esamību, kas ir EOTK līguma 4. panta b) apakšpunkta pārkāpums.
         Vēstule tika noslēgta šādi:

      “Šā iemesla dēļ tiktāl, ciktāl nepieciešams un pamatojoties uz [EOTK līguma] 35. pantu, es lūdzu Komisiju atzīt, ka Francijas
         Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek [EOTK līguma] 4. panta b) apakšpunkts un 86. pants.”

      17     Viņš arī lūdza piemērot tieši tos pašus pasākumus, kas jau minēti 2001. gada 9. februāra sūdzībā (iepriekš minētais 14. punkts).
      18     Ar 2001. gada 10. jūlija vēstuli, kas pēc prasītājas jurista apgalvojuma saņemta 2001. gada 19. jūlijā, un kuru parakstījis
         ģenerāldirektorāta “Uzņēmums” direktorāta “Uzņēmumu politikas, uz resursiem bāzētu un specifisku industriju vides aspekti”
         direktors, Komisija nosūtīja šādu atbildi:

      “Turklāt savā 2001. gada 9. maija vēstulē Jūs apgalvojat, ka Lormines, pretrunā [EOTK līguma] 4. panta b) apakšpunktam ir ticis diskriminēts. Šo jautājumu ir izskatījuši attiecīgie mana personāla
         darbinieki. Ir acīmredzams, ka [EOTK līguma] 4. panta b) apakšpunkts attiecas tikai uz EOTK produktu pārdošanu. Vispārējā
         nediskriminācijas noteikuma piemērošana tika paredzēta [EOTK līguma] 60. pantā (pārdošanas cenas) un 70. pantā (transporta
         izdevumi). Tādēļ īpašie maksājumi, kas tika uzlikti uzņēmumu atteikšanās no raktuvju koncesijām rezultātā, neietilpst [EOTK
         līguma] 4. panta b) apakšpunkta piemērošanas jomā.

      Attiecībā uz citiem Jūsu sūdzības aspektiem, es atsaucos uz atbildi, kuru savā 2001. gada 30. marta vēstulē sniedza Konkurences
         ģenerāldirektorāts.”

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      19     Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2001. gada 9. maijā un 2001. gada 31. jūlijā un
         kas attiecīgi reģistrēti ar numuriem T‑107/01 un T–175/01, prasītāja cēla šīs prasības.

      20     Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 19. jūnijā, atbildētāja lietā T‑107/01
         cēla iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. pantu. Ar 2001. gada 11. oktobra Pirmās
         instances tiesas rīkojumu iebilde tika pievienota lietai un lēmums par tiesāšanās izdevumiem tika atlikts.

      21     Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 12. oktobrī, atbildētāja lietā T‑175/01
         cēla iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. pantu. Ar 2002. gada 12. marta Pirmās instances
         tiesas rīkojumu iebilde tika pievienota lietai un lēmums par tiesāšanās izdevumiem tika atlikts.

      22     Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 29. maijā un kas reģistrēts ar numuriem
         T‑107/01 R un T–175/01 R, prasītāja lūdza piemērot pagaidu noregulējuma pasākumus. Ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja
         2002. gada 11. jūlija rīkojumu lietās T‑107/01 R un T‑175/01 R Lormines/Komisija, Recueil, II‑3193. lpp., šī prasība tika noraidīta un lēmums par tiesāšanās izdevumiem tika atlikts.

      23     Ar Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētāja 2002. gada 15. novembra rīkojumu, lietas T‑107/01 un T‑175/01 mutvārdu
         procesā un galīgā sprieduma pieņemšanai tika apvienotas saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 50. pantu.

      24     Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (ceturtā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā
         paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzaicināja atbildētāju sniegt atbildi uz rakstveida jautājumu. Lūgums
         tika izpildīts norādītajā termiņā.

      25     Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva
         2004. gada 18. februāra tiesas sēdes laikā.

      26     Lietā T‑107/01 prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atzīt prasību par pieņemamu;
      –       saskaņā ar EOTK līguma 35. pantu atcelt Komisijas 2001. gada 21. aprīļa lēmumu, ar kuru atteikts apmierināt prasītājas 2001. gada
         21. februāra sūdzību;

      –       pakārtoti un alternatīvi saskaņā ar EOTK līguma 33. pantu atcelt Komisijas 2001. gada 30. marta lēmumu, ar kuru nav apmierināta
         šī sūdzība;

      –       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      27     Lietā T‑107/01 atbildētājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atzīt prasību par nepieņemamu;
      –       pakārtoti, atzīt galveno prasību par nepamatotu un noraidīt to, un atzīt, ka nav nepieciešams izlemt pakārtoto un alternatīvo
         prasību;

      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      28     Lietā T‑175/01 prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atzīt prasību par pieņemamu;
      –       atcelt saskaņā ar EOTK līguma 35. pantu Komisijas 2001. gada 9. jūlija lēmumu, no kura noprotams, ka tiek noraidīta prasītājas
         2001. gada 9. maija sūdzība;

      –       atcelt saskaņā ar EOTK līguma 33. pantu Komisijas 2001. gada 10. jūlija lēmumu, ar kuru acīmredzami atteikts apmierināt minēto
         sūdzību;

      –       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      29     Savā replikā prasītāja pakārtoti lūdz Pirmās instances tiesu atzīt par spēkā neesošu Komisijas lēmumu, kas ietverts tās 2001. gada
         10. jūlija vēstulē.

      30     Lietā T–175/01 atbildētājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atzīt prasību par nepieņemamu;
      –       pakārtoti, atzīt prasību par nepamatotu un to noraidīt;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus par pagaidu noregulējuma pasākumu piemērošanu.
       Juridiskais pamatojums
      31     Abās lietās Komisija norāda, ka prasības par bezdarbību un prasības atcelt tiesību aktu ir nepieņemamas, pamatojoties uz vairākiem
         pamatiem.

      32     Ir nepieciešams izskatīt prasības pamatu attiecībā uz to, ka prasītājai nav tiesību celt prasību saskaņā ar EOTK līguma 33. un
         35. pantu, jo prasītāja nav uzņēmums EOTK līguma 80. panta izpratnē, tā kā tas ir sākotnējs jautājums, kas ir kopējs visiem
         prasījumiem par bezdarbību un atcelšanu.

       Uzņēmums EOTK līguma 80. panta izpratnē
       Lietas dalībnieku argumenti
      33     Komisija uzskata, ka prasītāja nav uzņēmums EOTK līguma 80. panta izpratnē, jo tā neveica nevienu no EOTK līgumā paredzētajām
         darbībām ne tajā laikā, kad tika celtas šīs prasības, ne laikā, kad prasītāja vērsās Komisijā, un pat ne laikā, kad prasītājai
         tika uzlikti apstrīdētie maksājumi. Komisija norāda, ka prasītājas sniegtā informācija liecina, ka prasītāja savu darbību
         dzelzs ieguvē pārtrauca 1993. gada 31. jūlijā un kopš 1999. gada 31. decembra tā nav nodarbinājusi darbiniekus.

      34     Prasītāja uzskata, ka Komisijas prasības pamats attiecībā uz to, ka tai nav uzņēmuma statusa EOTK līguma 80. panta izpratnē
         saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu, ir nepieņemams. Prasītāja norāda, ka šis prasības pamats tika izvirzīts tikai iebildumu
         rakstā lietā T‑107/01 un nevis atsevišķā dokumentā, iesniedzot iebildi par nepieņemamību.

      35     Prasītāja piebilst, ka Komisija nevar izvirzīt šo prasības pamatu, jo personas tiesības celt prasību tiesas procesos vairs
         nevar apstrīdēt, ja Kopienas iestādes to ir pieņēmušas iepriekšējos administratīvajos procesos (Tiesas 1974. gada 8. oktobra
         spriedums lietā 175/73 Union syndicale  u.c./Padome, Recueil, 917. lpp.; Pirmās instances tiesas 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā T‑161/94 Sinochem Heilongjiang/Padome, Recueil, II‑695. lpp., 34. punkts).

      36     Attiecībā uz šā jautājuma būtību prasītāja norāda, ka tā ir uzņēmums EOTK līguma 80. panta izpratnē un tādējādi tai ir tiesības
         celt prasību saskaņā ar EOTK līguma 33. un 35. pantu.

      37     Prasītāja uzskata, ka tā ir vienīgā iespējamā interpretācija, kas atbilst EOTK līguma tekstam un mērķim, kam jāietver viss
         ražošanas process no darbības uzsākšanas līdz faktiskai aiziešanai no ogļu un tērauda tirgus, iekaitot ražošanas pārtraukšanu.

      38     Tālāk prasītāja apgalvo, ka Francijas Republikas uzliktie maksājumi, par kuriem tā sūdzējās Komisijā, tika uzlikti sakarā
         ar darbību dzelzs ieguvē un piespiešanu turpināt pārvaldīt vairākas dzelzs raktuvju koncesijas. Prasītāja uzskata, ka uzņēmumam
         EOTK līguma 80. panta izpratnē, kam valsts nav atļāvusi pārtraukt tā dzelzs raktuvju koncesijas, un kam tikai šīs atteikšanās
         pieņemšana ļautu aiziet no tirgus, ir jābauda minētā līguma aizsardzība.

      39     Tiesas sēdē, atbildot uz jautājumu, kā maksājumi, par kuriem tika celta sūdzība, varēja ietekmēt prasītājas konkurences situāciju,
         ja tā jau bija pārtraukusi savu darbību, prasītāja norādīja, ka šie maksājumi ietekmēja tās stāvokli pirms darbības pārtraukšanas,
         jo, ja viņa būtu spējusi tos paredzēt savas darbības laikā, tā, iespējams, nebūtu uzņēmusies citas koncesijas, kā tas tika
         izdarīts. Šajā sakarā prasītāja piebilda, ka ar raktuvju slēgšanu saistītajiem maksājumiem bija jābūt paredzamiem tās darbības
         laikā tā, lai uz to attiektos atšķirīgi noteikumi un nodokļu sistēma. Prasītāja arī apgalvoja, ka laikā, kad stājās spēkā
         1994. gada 15. jūlija likums, tai joprojām piederēja raktuve.

      40     Turklāt prasītāja atgādina, ka pastāv Kopienu tiesiskais regulējums attiecībā uz atbalstu melnās metalurģijas nozares uzņēmumiem
         to slēgšanas gadījumā. Prasītāja uzskata, ka maksājumi, kas pārtraucot darbību tiek uzlikti kādam ogles vai tēraudu ražojošam
         uzņēmumam, kā šajā lietā, arī ir jāizvērtē ņemot vērā EOTK līguma nosacījumus, jo ar iziešanu no tirgus saistītās izmaksas,
         tāpat kā visas tiešās un netiešās izmaksas, ir uzņēmuma ekonomikas sastāvdaļa.

      41     Prasītāja tāpat norāda, ka Pirmās instances tiesa jau ir atzinusi, ka sabiedrība, kuras bankrota procedūras uzsākšana ir izraisījusi
         tās darbības pārtraukšanu pirms prasības celšanas Kopienas tiesā, ir uzņēmums EOTK līguma 33., 35. un 80. panta izpratnē (1999. gada
         25. marta Pirmās instances tiesas spriedums lietā T‑37/97 Forges de Clabecq/Komisija, Recueil, II‑859. lpp.).

      42     Tiesas sēdē prasītāja norādīja, ka Tiesas spriedumos lietā 168/82 EOTK/Ferriere Sant`Anna, Recueil, 1681. lpp., un lietā C–221/88 Busseni, Recueil, I‑495. lpp., līdzīgi atzīts, ka Augstā iestāde (High Authority) var iekļaut noteiktu uzņēmumu, kas jau ir pārtraukuši darbību, parādus (kas rodas no aplikšanas ar nodevām saskaņā ar EOTK
         līguma 49. un 50. pantu vai naudas sodiem) to maksātnespējas saistību pārskatā. Prasītāja uzskata, ka konsekvences nolūkos
         no šo parādu iekļaušanas šo uzņēmumu maksātnespējas saistību pārskatā ir jāsecina, ka uzņēmums, kas atrodas tās stāvoklī,
         var celt prasību saskaņā ar EOTK līguma 33. un 35. pantu.

      43     Prasītāja arī apgalvo – Komisija ir atzinusi, ka valsts pieņemtajiem pasākumiem attiecībā uz uzņēmumu saistībā ar tā dzelzs
         raktuvju slēgšanu, ir jāatbilst EOTK līgumam pat pēc tam, kad kalnrūpniecības darbība tiek izbeigta, jo šie pasākumi ir saistīti
         ar šajā līgumā paredzēto saimniecisko darbību. Prasītāja norāda, ka Komisija ir iesaistījusies šādā situācijā saskaņā ar EOTK
         līguma 95. pantu (Komisijas 1995. gada 29. novembra Lēmums 96/269/EOTK par Austrijas piešķirto atbalstu Voest‑Alpine Erzberg Gesellschaft mbH, OV 1996, L 94, 17. lpp.). Šis lēmums bija saistīts ar atbalstu, kurš daļēji attiecās uz periodu pēc saņēmēju uzņēmumu aiziešanas
         no tirgus.

      44     Komisija atbild, ka tā ir informēta par Tiesas 1959. gada 20. marta spriedumu lietā 18/57 NoldKG/EOTK Augstā iestāde, Recueil, 89. lpp., kurā tika atzīts, ka sabiedrībai likvidācijas procesā bija tiesības celt prasību saskaņā ar EOTK līguma 33. pantu.
         Tomēr tā norāda, ka minētā kompānija turpināja darboties, pretēji prasītājai, kura jau vairāk nekā 10 gadus neveica nekādu
         darbību, kas varētu ietekmēt EOTK līgumā paredzēto produktu tirgu.

      45     Komisija arī norāda, ka prasītājas arguments par to, ka pastāv atbalsts melnās metalurģijas nozares uzņēmumu slēgšanai, ir
         nepamatots. Tā norāda, ka pēdējais kodekss attiecībā uz atbalstu metalurģijas rūpniecības nozarei (Komisijas 1996. gada 18. decembra
         Lēmums Nr. 2496/96/EOTK, ar ko izstrādā Kopienas noteikumus valsts atbalstam metalurģijas rūpniecības nozarei, OV L 338, 42. lpp)
         attiecas tikai uz atbalstu uzņēmumiem, kuri joprojām darbojas un uz visiem laikiem pārtrauc savu tērauda ražošanas darbību.
         Minētajā lietā radusies situācija nav reāla aiziešana no ogļu un tērauda tirgus, bet gan situācija, kas radusies ilgi pēc
         aiziešanas no šā tirgus.

      46     Attiecībā uz prasītājas argumentu, kas balstīts uz iepriekš 41. punktā minēto spriedumu lietā Forges de Clabecq/Komisija, Komisija norāda – neņemot vērā to, ka attiecīgais uzņēmums bija bankrotējis, valsts tiesa izlēma, ka tā darbība
         ir jāturpina ar mērķi veikt tā reorganizāciju un uzsākt jaunu darbību.

      47     Attiecībā uz argumentu, kas balstīts uz Lēmumu 96/269, Komisija norāda, ka minētajā lēmumā uzņēmuma situācija pilnībā atšķiras
         no prasītājas situācijas. Šajā lēmumā tika paredzēts, ka dzelzs raktuve tiks slēgta. Tomēr brīdī, kad attiecīgais atbalsts
         tika piešķirts, uzņēmums joprojām turpināja ražošanu.

      48     Atbildot uz prasītājas prasības pamatu attiecībā uz Reglamenta 48. panta 2. punktu, Komisija uzskata, ka tai nav jānorāda
         visi tās prasības pamati attiecībā uz nepieņemamību iebildē par nepieņemamību, iesniedzot atsevišķu dokumentu, un ka tā var
         izvirzīt citus prasības pamatus attiecībā uz nepieņemamību arī iebildumu rakstā. Katrā ziņā Pirmās instances tiesa ir tiesīga
         jebkurā laikā pēc savas ierosmes apsvērt, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      49     Pirms pārbaudīt, vai Komisijas iebilde par nepieņemamību ir pamatota, Pirmās instances tiesa uzskata par nepieciešamu izskatīt
         tās pieņemamību. Ir jāatceras, ka Komisija cēla minēto iebildi tikai tās iebildumu rakstā lietā T‑107/01, kā arī iebildē par
         nepieņemamību lietā T‑175/01.

      50     Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, ka personas tiesības celt prasību nevar vairs apstrīdēt tiesas procesā, ja Kopienas iestādes
         to ir atzinušas iepriekšējos administratīvajos procesos, ir jāievēro, ka iepriekš 35. punktā minētajiem spriedumiem lietā
         Union syndicale u.c./Padome un lietā Sinochem Heilongjiang/Padome, kas izmantoti minētā apgalvojuma atbalstam, nav nekāda sakara ar pašreizējo lietu. Šajā sakarā ir jāatzīst, ka esošās
         lietas apstākļi ir atšķirīgi no apstākļiem minētajās lietās. Spriedums lietā Union syndicale u.c./Padome attiecās uz Tiesas kompetenci izskatīt tiešu prasību, ko saskaņā ar Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 91. pantu
         cēlusi tirdzniecības apvienība. Lietā Sinochem Heilongjiang/Padome jautājums arī nebija par to, vai atbildētājs tiesas procesa stadijā joprojām var celt iebildi par nepieņemamību, bet
         gan par to, vai prasītājs ir juridiska persona EKL 230. panta izpratnē, ņemot vērā to, ka Kopienas iestādes administratīvā
         procesa laikā to ir uzskatījušas par neatkarīgu juridisku personu.

      51     Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, ka Reglamenta 48. panta 2. punkts neļauj Komisijai iebildumu rakstā lietā T‑107/01 izvirzīt
         jautājumu par to, ka prasītāja nav uzņēmums EOTK līguma 80. panta izpratnē, jo Komisija nav to minējusi iebildes rakstā par
         nepieņemamību, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 113. pantu, Pirmās instances tiesa jebkurā laikā pēc savas ierosmes
         var apsvērt, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, un viens no tiem saskaņā ar judikatūru ir Kopienu tiesas kompetence
         izskatīt prasību (Tiesas 1980. gada 18. marta spriedums apvienotajās lietās 154/78, 205/78, 206/78, 226/78 līdz 228/78, 263/78,
         264/78, 31/79, 39/79, 83/79 un 85/79 Valsabbia u.c./Komisija, Recueil, 907. lpp., 7. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 17. jūnija spriedums lietā T‑174/95 Svenska Journalistförbundet/Padome, Recueil, II‑2289. lpp., 80. punkts). Tādējādi tiesas pārbaude nav ierobežota ar absolūtiem, lietas dalībnieku norādītiem tiesvedības
         šķēršļiem (Pirmās instances tiesas 2002. gada 10. jūlija rīkojums lietā T‑387/00 Comitato organizzatore del convegno internazionale/Komisija, Recueil, II‑3031. lpp., 36. punkts).

      52     Šajā lietā Komisijas arguments, ciktāl tas attiecas uz prasītājas tiesībām celt prasību un tās pieeju noteiktiem tiesiskās
         aizsardzības veidiem, rada jautājumu par to, vai pastāv absolūts šķērslis lietas izskatīšanas turpināšanai, ko saskaņā ar
         iepriekš minēto judikatūru, Pirmās instances tiesa tādējādi var apsvērt pati pēc savas ierosmes (Pirmās instances tiesas 1997. gada
         24. oktobra spriedums lietā T‑239/94 EISA/Komisija, Recueil, II‑1839. lpp., 27. punkts).

      53     Attiecībā uz šīs iebildes par nepieņemamību pamatotību ir jāatzīmē, ka EOTK līguma 33. panta otrajā daļā ir noteikts – “[EOTK
         līguma] 48. pantā minētie uzņēmumi vai apvienības ir tiesīgi uz tiem pašiem noteikumiem, kas paredzēti šā panta pirmajā punktā,
         celt prasību par viņiem adresētu, individuāla rakstura lēmumu vai ieteikumu atcelšanu, vai pret vispārīgiem lēmumiem vai ieteikumiem,
         kas pēc to ieskatiem ir saistīti ar tos ietekmējošu, ļaunprātīgu pilnvaru izmantošanu”. Saskaņā ar iedibinātu judikatūru šajā
         pantā uzskaitīto personu loks, kam ir tiesības celt prasību par atcelšanu, ir ierobežots, tādēļ personām, kas nav tajā minētas,
         nav likumīga pamata celt šādu prasību (Tiesas 1984. gada 11. jūlija spriedums lietā 222/83 Commune de Differdange u.c./Komisija, Recueil, 2889. lpp., 8. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑374/00 Verband der freien Rohrwerke u.c./Komisija, Recueil, II‑2275. lpp., 33. punkts).

      54     Tāpat arī jāatzīmē, ka saskaņā ar EOTK līguma 80. un 81. pantu, EOTK līguma noteikumi attiecas tikai uz uzņēmumiem, kas darbojas
         ogļu vai tērauda ražošanas rūpniecībā un, šajā sakarā jēdzieni “ogles” un “tērauds” attiecas tikai uz EOTK līguma 1. pielikumā
         minētajiem produktiem (Tiesas 2003. gada 28. janvāra spriedums lietā C‑334/99 Vācija/Komisija, Recueil, I‑1139. lpp., 77. punkts).

      55     Tāpat arī prasība par bezdarbību saskaņā ar EOTK līguma 35. pantu ir pieņemama tikai tad, ja prasītājam ir uzņēmuma statuss
         EOTK līguma 80. panta izpratnē (Tiesas 1961. gada 14. jūlija spriedums apvienotajās lietās 9/60 un 12/60 Vloeberghs/ EOTK Augstā iestāde, Recueil, 391., 422. lpp.).

      56     Nav apstrīdams, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru nav nepieciešams lai prasītājam šis statuss būtu prasības celšanas laikā (Tiesas
         2002. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑480/99 P Plant u.c./Komisija un South Wales Small Mines, Recueil, I‑265. lpp., 44. punkts).

      57     Šajā spriedumā Tiesa noraidīja Komisijas prasības pamatu attiecībā uz to, ka raktuvju darbības veicošo uzņēmumu celtā prasība
         ir nepieņemama, jo nav iesniegti pierādījumi, ka prasības iesniegšanas laikā Kopienas tiesā tie joprojām darbojās ogļu ražošanā
         (37. un 44. punkts).

      58     Tiesa norādīja – netika apstrīdēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji to darbību laikā, kas bija viņu sūdzības, kuru Komisija
         noraidīja, priekšmets, bija uzņēmumi EOTK līguma 80. panta izpratnē, un nosprieda – “tas, ka vēlāk tie zaudēja šo statusu
         nevar liegt viņiem tiesības prasīt konstatēt konkurences noteikumu pārkāpumu, kura sekas viņus ietekmēja brīdī kad viņiem
         bija šis statuss un attiecībā uz kuru viņiem bija tiesības iesniegt sūdzību” (44. punkts).

      59     Šajā lietā ir vispāratzīts, ka prasītāja pārtrauca savu darbību 1993. gada jūlijā.
      60     Turklāt prasītājas 2001. gada 9. februāra un 9. maija sūdzības Komisijai, kas ir pašreizējo tiesvedību izcelsmes pamats, attiecas
         uz maksājumiem, kas nepastāvēja brīdī, kad prasītāja pārtrauca ražošanu, tā kā tie tika izveidoti ar Francijas 1994. gada
         15. jūlija Likumiem 94‑588 un 1999. gada 30. marta Likumiem 99‑245.

      61     Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jāsecina, ka prasītāju nevar uzskatīt par uzņēmumu EOTK līguma 80. panta izpratnē, jo tikai
         tas fakts vien, ka 1994. gada 15. jūlija likuma spēkā stāšanās brīdī prasītājai joprojām piederēja raktuve, nevar atspēkot
         šo secinājumu.

      62     Turklāt tā kā maksājumi, par kuriem prasītāja sūdzas, izriet no noteikumiem, kas pieņemti pēc tās kalnrūpniecības darbības
         pārtraukšanas, tai laikā, kad tā joprojām bija uzņēmums EOTK līguma 80. panta izpratnē, tā neizjuta šo šķietamo EOTK līguma
         pārkāpumu sekas. Līdz ar to darbības, kas bija tās sūdzību priekšmets, neietekmēja Kopienas ogļu un tērauda tirgu.

      63     Secinājumu, ka prasītājai nav uzņēmuma statusa EOTK līguma 80. panta izpratnē, neapstrīd citi prasītājas argumenti.
      64     Attiecībā uz prasītājas argumentiem, kas balstīti uz to, ka EOTK līgumam ir jāaptver viss ražošanas process un uz ekonomisko
         saikni starp apstrīdētajiem maksājumiem un tās iepriekšējo darbību, ir jāatzīst, ka neviens no šiem argumentiem neņem vērā,
         ka pretēji EOTK līguma 80. panta prasībām, darbību laikā, kas bija tās sūdzību priekšmets vai laikā kad tā vērsās Komisijā
         ar sūdzību par Francijas Republikas uzliktajiem maksājumiem, prasītāja neturpināja ražošanu ogļu un tērauda nozarē. Turklāt
         tie nebija tādi pārkāpumi, kas varēja ietekmēt prasītāju laikā, kad tai joprojām bija uzņēmuma statuss EOTK līguma 80. panta
         izpratnē.

      65     Tāpat nevar piekrist prasītājas argumentam, ka EOTK līguma sniegtajai tiesiskajai aizsardzībai vajadzētu attiekties uz uzņēmumu
         līdz tā faktiskai aiziešanai no tirgus. Kā Kopienu tiesas ir vairākkārt norādījušas, tās nevar atkāpties no Līgumos noteiktās
         tiesu sistēmas (skat., it īpaši attiecībā uz EOTK līgumā paredzētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, Tiesas 1963. gada
         4. jūlija spriedumu lietā 12/63 Schlieker/ EOTK Augstā iestāde, Recueil, 173., 186. lpp., un iepriekš 53. punktā minēto spriedumu lietā Verband der freien Rohrwerke u.c./Komisija, 38. punkts).

      66     Lai gan nosacījumi prasības celšanai Kopienu tiesās ir jāinterpretē, ņemot vērā efektīvas tiesiskās aizsardzības principu,
         tāda interpretācija nevar, nepārkāpjot šajā līgumā noteikto Kopienu tiesu jurisdikciju, atcelt EOTK līgumā skaidri paredzēto
         nosacījumu (Tiesas 2003. gada 28. marta rīkojums lietā C‑75/02 P Diputacion Foral de Alava u.c./Komisija, Recueil, I‑2903. lpp., 34. punkts).

      67     Tāpat arī prasītājas argumentu, ka EOTK līguma aizsardzībai jāattiecas uz visu ražošanas procesu no darbības uzsākšanas līdz
         faktiskai aiziešanai no tirgus, tas ir, līdz uzņēmuma darbības pārtraukšanai, nevar pamatot ar to, ka pastāv Kopienu tiesiskais
         regulējums attiecībā uz metalurģijas nozares uzņēmumu slēgšanai paredzētu atbalstu. Komisija pareizi norāda, ka pēdējais kodekss
         attiecībā uz atbalstu metalurģijas rūpniecībai (Lēmums 2496/96) attiecas uz uzņēmumiem, kas joprojām darbojas. Šā lēmuma 4. panta
         2. punktā ir noteikts – “[a]tbalsts metalurģijas nozares uzņēmumiem, kuri uz visiem laikiem pārtrauc EOTK dzelzs un tērauda
         produktu ražošanu, var tikt uzskatīts par saderīgu ar kopējo tirgu, ar nosacījumu, ka [..] šie uzņēmumi visu laiku ir ražojuši
         EOTK dzelzs un tērauda produktus līdz pat dienai, kad tika paziņots par attiecīgo atbalstu saskaņā ar 6. pantu [..]”. No šā
         lēmuma preambulas apsvērumiem ir redzams, ka šī atbalsta atļaušanas mērķis ir “veicināt daļēju iekārtu slēgšanu vai finansēt
         mazāk konkurētspējīgo uzņēmumu visu EOTK darbību pilnīgu izbeigšanu”.

      68     Attiecībā uz prasītājas argumentu saskaņā ar kuru iepriekš 41. punktā minētajā spriedumā lietā Forges de Clabecq/Komisija Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka uzņēmums maksātnespējas stadijā ir uzņēmums EOTK līguma 80. panta izpratnē,
         ir jāievēro, ka šis spriedums attiecās uz metalurģijas nozarē darbojošos uzņēmumu, kurš laikā, kad Komisija pieņēma lēmumu
         par tam piešķirto atbalstu, bija pakļauts atveseļošanas plānam, ar mērķi novērst bankrotu un turpināt darbību. Turklāt Komisijas
         lēmums šajā lietā, kas datēts ar 1996. gada 18. decembri, tika pieņemts pirms paziņojuma par bankrotu, kas tika izsludināts
         1997. gada 3. janvārī ar kompetentas komerciālās tiesas spriedumu (minētā sprieduma 6.–11., 18. un 19. punkts). Šī situācija
         radikāli atšķiras no situācijas pašreizējā lietā.

      69     Attiecībā uz prasītājas argumentiem, kas balstīti uz iepriekš 42. punktā minētajiem spriedumiem lietās EOTK/Ferriere Sant'Anna un Busseni, pietiek atzīmēt, ka jautājums šajās lietās bija par to, vai Augstās iestādes prasības var iekļaut saistību pārskatā kā priviliģētus
         parādus noteiktu uzņēmumu maksātnespējas procesā. Tādēļ ir jānorāda, ka šie spriedumi skar jautājumu, kas neattiecas uz pašreizējo
         lietu, un prasītāja nav norādījusi, kādā veidā no tā, ka šādas prasības var ietvert uzņēmuma EOTK līguma 80. panta izpratnē
         maksātnespējas saistību pārskatā, izriet, ka tai ir tiesības celt prasību par atcelšanu. Turklāt ir jāievēro, ka minētās prasības
         attiecās uz uzņēmumu finansiālajām saistībām pret Augsto iestādi sakarā ar to darbībām.

      70     Visbeidzot, attiecībā uz Lēmumu 96/269 ir jākonstatē, ka tas atļāva atbalsta sniegšanu tādam uzņēmumam, kurš, pretēji prasītājai,
         laikā, kad Komisija pieņēma savu lēmumu, joprojām darbojās (skat. šā lēmuma II punktu).

      71     Šajos apstākļos prasītājas argumenti, ka tā ir uzskatāma par uzņēmumu EOTK līguma 80. panta izpratnē, ir noraidāmi.
      72     No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītājas prasības pieteikumi ir noraidāmi kā nepieņemami.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      73     Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 2. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētājas prasījumiem, ieskaitot tos, kas radušies pagaidu noregulējuma
         tiesvedībā.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta)
      nospriež:
      1)      prasības noraidīt kā nepieņemamas;
      2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tos, kas radušies pagaidu noregulējuma tiesvedībā.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 7. jūlijā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                     I. Legal

         * Tiesvedības valoda – franču.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 16.decembrī. # Miguel Torres, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "MANSO DE VELASCO" reģistrācijas pieteikums - Valsts agrāka vārdiska preču zīme "VELASCO" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-259/06.

text:
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 16. decembra spriedums – Torres/ITSB – Navisa Industrial Vinícola Española (“MANSO DE VELASCO”)
      (lieta T‑259/06)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “MANSO DE VELASCO” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrāka vārdiska preču zīme “VELASCO” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas iespēja ar agrāku preču zīmi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 27. un 73. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2006. gada 29. jūnija lēmumu lietā R 865/2005‑1 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Navisa Industrial Vinícola Española,

               SA
               un
               Miguel Torres, SA
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Miguel Torres, SA

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “MANSO DE VELASCO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 2261527

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Navisa Industrial Vinícola Española, SA

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Spānijas vārdiska preču zīme “VELASCO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               apmierināt iebildumus un noraidīt reģistrācijas pieteikumu

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Miguel Torres, SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 6. novembrī.#Nīderlandes Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Lieta C-293/00.


Tiesas spriedums 1968. gada 3. aprīlī. # Firma Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe GmbH pret Hauptzollamt Paderborn. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lieta 28-67.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 11.janvārī. # Hans Gevaert pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Ierēdņi. # Lieta C-389/98 P.


title: Tiesas (piektā palāta) 2016. gada 21. janvāra spriedums.#"Eturas" UAB u.c. pret Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba.#Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Ceļojumu aģentūras, kas izmanto kopīgu datorizētu ceļojumu rezervācijas sistēmu – Atlaižu likmju ceļojumu iegādei tiešsaistē automātiska ierobežošana – Sistēmas administratora paziņojums par šo ierobežojumu – Piekrišana klusējot, ko var kvalificēt kā saskaņotas darbības – Nolīgumu un saskaņotas darbības veidojoši elementi – Pierādījumu novērtēšana un vajadzīgais pierādījumu apjoms – Dalībvalstu procesuālā autonomija – Efektivitātes princips – Nevainīguma prezumpcija.#Lieta C-74/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2016. gada 21. janvārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Saskaņotas darbības — Ceļojumu aģentūras, kas izmanto kopīgu datorizētu ceļojumu rezervācijas sistēmu — Atlaižu likmju ceļojumu iegādei tiešsaistē automātiska ierobežošana — Sistēmas administratora paziņojums par šo ierobežojumu — Piekrišana klusējot, ko var kvalificēt kā saskaņotas darbības — Nolīgumu un saskaņotas darbības veidojoši elementi — Pierādījumu novērtēšana un vajadzīgais pierādījumu apjoms — Dalībvalstu procesuālā autonomija — Efektivitātes princips — Nevainīguma prezumpcija”
      Lieta C‑74/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 17. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 10. februārī, tiesvedībā

            “Eturas” UAB ,

            “AAA Wrislit” UAB ,

            “Baltic Clipper” UAB ,

            “Baltic Tours Vilnius” UAB ,

            “Daigera” UAB ,

            “Ferona” UAB ,

            “Freshtravel” UAB ,

            “Guliverio kelionės” UAB ,

            “Kelionių akademija” UAB ,

            “Kelionių gurmanai” UAB ,

            “Kelionių laikas” UAB ,

            “Litamicus” UAB ,

            “Megaturas” UAB ,

            “Neoturas” UAB ,

            “TopTravel” UAB ,

            “Travelonline Baltics” UAB ,

            “Vestekspress” UAB ,

            “Visveta” UAB ,

            “Zigzag Travel” UAB ,

            “ZIP Travel” UAB

      pret

            Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba ,

      piedaloties:

            “Aviaeuropa” UAB ,

            “Grand Voyage” UAB ,

            “Kalnų upė” UAB ,

            “Keliautojų klubas” UAB ,

            “Smaragdas travel” UAB ,

            “700LT” UAB ,

            “Aljus ir Ko” UAB ,

            “Gustus vitae” UAB ,

            “Tropikai” UAB ,

            “Vipauta” UAB ,

            “Vistus” UAB .

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], kas pilda piektās palātas priekšsēdētaja pienākumus, tiesneši D. Švābi [D. Šváby], A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász] (referents) un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 7. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               “AAA Wrislit” UAB vārdā – L. Darulienė un T. Blažys, advokatai,

               —

               “Baltic Clipper” UAB vārdā – J. Petrulionis, L. Šlepaitė un M. Juonys, advokatai,

               —

               “Baltic Tours Vilnius” UAB un “Kelionių laikas” UAB vārdā – P. Koverovas un R. Moisejevas, advokatai,

               —

               “Guliverio kelionės” UAB vārdā – M. Juonys un L. Šlepaitė, advokatai,

               —

               “Kelionių akademija” UAB un “Travelonline Baltics” UAB vārdā – L. Darulienė, advokatė,

               —

               “Megaturas” UAB vārdā – E. Kisielius, advokatas,

               —

               “Vestekspress” UAB vārdā – L. Darulienė, R. Moisejevas un P. Koverovas, advokatai,

               —

               “Visveta” UAB vārdā – T. Blažys, advokatas,

               —

                  Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba vārdā – E. Pažėraitė un S. Tolušytė, pārstāves,

               —

               “Keliautojų klubas” UAB vārdā – E. Burgis un I. Sodeikaitė, advokatai,

               —

               Lietuvas valdības vārdā – D. Kriaučiūnas un K. Dieninis, kā arī J. Nasutavičienė, pārstāvji,

               —

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Biolan un V. Bottka, kā arī A. Steiblytė, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 16. jūlijā tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 101. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp “Eturas” UAB (turpmāk tekstā – “Eturas”), “AAA Wrislit” UAB, “Baltic Clipper” UAB, “Baltic Tours Vilnius” UAB, “Daigera” UAB, “Ferona” UAB, “Freshtravel” UAB, “Guliverio Kelionės” UAB, “Kelionių akademija” UAB, “Kelionių gurmanai” UAB, “Kelionių laikas” UAB, “Litamicus” UAB, “Megaturas” UAB, “Neoturas” UAB, “Top Travel” UAB, “Travelonline Baltics” UAB, “Vestekspress” UAB, “Visveta” UAB, “Zigzag Travel” UAB un “ZIP Travel” UAB, kas ir ceļojumu aģentūras, un Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Lietuvas Republikas konkurences padome, turpmāk tekstā – “Konkurences padome”) par lēmumu, ar ko minētā iestāde uzlika šīm ceļojumu aģentūrām naudas sodu par nolīgumu noslēgšanu un dalību pret konkurenci vērstās darbībās.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 101. pantā] (OV 2003, L 1, 1. lpp.), preambulas 5. apsvērumā ir noteikts:

               4

               Šīs regulas 2. pantā “Pierādīšanas pienākums” ir noteikts:
               “Jebkuros valstu vai Kopienas tiesas procesos [LESD 101. un 102. panta] piemērošanai [LESD 101. panta] 1. punkta vai [102]. panta pārkāpuma pierādīšanas pienākums ir pusei vai iestādei, kas norāda uz iespējamo pārkāpumu. Uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, kas vēlas izmantot [LESD 101. panta] 3. punkta priekšrocības, ir pienākums pierādīt, ka minētā punkta nosacījumi ir izpildīti.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               5

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Eturas pieder ekskluzīvas tiesības uz programmatūru E‑TURAS, kas ir arī tās administratore.

               6

               Šī programmatūra ir ceļojumu rezervēšanas tiešsaistē kopīga sistēma. Tā ceļojumu aģentūrām, kuras, noslēdzot līgumu, no Eturas ir ieguvušas lietošanas licenci, ļauj piedāvāt pārdošanā ceļojumus savā interneta vietnē saskaņā ar Eturas noteikto vienveidīgo rezervācijas metodi. Minētajā licences līgumā nav ietverts neviens noteikums, kas šīs programmas administratoram ļautu mainīt ceļojumu aģentūru, kuras šo sistēmu izmanto savu pakalpojumu pārdošanai, noteiktās cenas.

               7

               Katrai ceļojumu aģentūrai programmatūrā E‑TURAS ir personiskais elektroniskais konts, kuram tā var pieslēgties, izmantojot paroli, kas tai tika iedota licences līguma parakstīšanas brīdī. Šajā kontā ceļojumu aģentūrām ir piekļuve īpašajam E‑TURAS rezervācijas sistēmas pastam, kas darbojas kā elektroniskais pasts. Šajā elektroniskajā pastā nosūtītie paziņojumi tātad ir lasāmi e‑pasta formāta un līdz ar to, lai šie paziņojumi būtu izlasāmi, to saņēmējam tie iepriekš ir jāatver.

               8

               2010. gadā Konkurences padome uzsāka izmeklēšanu, pamatojoties uz informāciju, kuru bija iesniegusi viena no aģentūrām, kas izmanto E‑TURAS rezervācijas sistēmu, un saskaņā ar kuru ceļojumu aģentūras savstarpēji saskaņoja atlaides ceļojumiem, kas tika pārdoti šajā sistēmā.

               9

               Šajā izmeklēšanā tika noskaidrots, ka 2009. gada 25. augustāEturas direktors vairākām ceļojumu aģentūrām vai katrā ziņā vismaz vienai no tām nosūtīja e‑pastu, kura temats bija “Balsojums” un kurā šī e‑pasta adresātiem tika lūgts izteikt viedokli par iespēju samazināt atlaižu internetā likmi no 4 % amplitūdā no 1 %–3 %.

               10

               2009. gada 27. augustā plkst. 12.20 programmatūras E‑TURAS administrators, izmantojot šīs programmatūras iekšējo e‑pastu, katrā ziņā vismaz divām attiecīgajām ceļojumu aģentūrām nosūtīja paziņojumu ar nosaukumu “Paziņojums saistībā ar atlaides par ceļojumu rezervēšanu internetā samazināšanu no 0 līdz 3 %”(turpmāk tekstā – “paziņojums pamatlietā”), kas bija formulēts šādi:

               11

               Pēc 2009. gada 27. augusta astoņu ceļojumu aģentūru interneta vietnēs tika ietverta reklāma attiecībā uz 3 % atlaidi ceļojumu piedāvājumiem. Veicot rezervāciju, atvērās logs, kurā bija norādīts, ka izvēlētajam ceļojumam ir 3 % atlaide.

               12

               Konkurences padomes veiktajā izmeklēšanā tika noskaidrots, ka tehniskās izmaiņas, kas tika veiktas programmatūrā E‑TURAS pēc paziņojuma pamatlietā nosūtīšanas, nozīmēja, ka, lai arī attiecīgās ceļojumu aģentūras saviem klientiem varēja piedāvāt atlaides, kas lielākas par 3 %, lai varētu piešķirt šādas atlaides, šīm aģentūrām tomēr bija nepieciešams veikt papildu tehniskas formalitātes.

               13

               2012. gada 7. jūnija lēmumā Konkurences padome konstatēja, ka 30 ceļojumu aģentūras, kā arī Eturas no 2009. gada 27. augusta līdz 2010. gada marta beigām piedalījās pret konkurenci vērstās darbībās attiecībā uz atlaidēm, kas tika piešķirtas rezervācijām, kuras veiktas ar programmatūras E‑TURAS starpniecību.

               14

               Saskaņā ar šo lēmumu pret konkurenci vērstas darbības sākās dienā, kad pamatlietā aplūkotais paziņojums, kas attiecās uz atlaižu likmes samazināšanu, parādījās E‑TURAS rezervācijas sistēmā un kad, izmantojot šo sistēmu, tika ieviesta šīs likmes sistemātiska ierobežošana.

               15

               Konkurences padome uzskatīja, ka ceļojumu aģentūras, kas izmantoja E‑TURAS rezervācijas sistēmu attiecīgajā laikposmā un kas nebija izteikušas iebildumus, bija atbildīgas par konkurences noteikumu pārkāpumu, jo tās varēja pamatoti domāt, ka visi pārējie šīs sistēmas lietotāji arī ierobežoja savas atlaides līdz 3 % robežai. Konkurences padome no tā secināja, ka šīs aģentūras bija savstarpēji informētas par atlaižu likmi, kādu tās bija nodomājušas piemērot nākotnē, un tādējādi ar netiešu vai klusējot izteiktu apstiprinājumu izteica savu kopīgo vienošanos attiecībā uz rīcību attiecīgajā tirgū. Konkurences iestāde no tā secināja, ka minēto aģentūru rīcība attiecīgajā tirgū bija jāanalizē kā saskaņotas darbības, un uzskatīja, ka, lai arī Eturas nedarbojās attiecīgajā tirgū, tai bija loma, kas sekmēja šīs darbības.

               16

               Līdz ar to Konkurences padome atzina Eturas un attiecīgās ceļojumu aģentūras par atbildīgām it īpaši par LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu un uzlika tām naudas sodu. Ceļojumu aģentūra, kas informēja Konkurences padomi par šo pārkāpumu, tika atbrīvota no naudas soda saskaņā ar iecietības programmu.

               17

               Prasītājas pamatlietā apstrīdēja Konkurences padomes lēmumu Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas apgabala Administratīvā tiesa). Ar 2013. gada 8. aprīļa nolēmumu šī tiesa daļēji apmierināja prasību un samazināja uzlikto naudas sodu apmēru.

               18

               Gan prasītājas, gan Konkurences padome iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa).

               19

               Prasītājas pamatlietā apgalvo, ka tās neesot iesaistījušās saskaņotās darbībās LESD 101. panta 1. punkta vai atbilstošo valsts tiesību izpratnē. Tās norāda, ka tās nevarot saukt pie atbildības par Eturas vienpusējām darbībām. Dažas no šīm prasītājām apgalvo, ka tās neesot saņēmušas vai lasījušas paziņojumu pamatlietā, jo programmatūras E‑TURAS lietošana atspoguļoja tikai nelielu daļu no to apgrozījuma, un ka tās nepievērsa uzmanību šajā programmatūrā veiktajām izmaiņām. Tās norāda, ka turpināja izmantot šo informatīvo sistēmu arī pēc tam, kad tehniski tika ieviesta atlaižu maksimālās robežas noteikšana, un ka tām būtu bijis pārāk dārgi izstrādāt šādu sistēmu pašām. Visbeidzot tās apgalvo, ka principā atlaides nebija ierobežotas, jo attiecīgajām ceļojumu aģentūrām joprojām bija iespēja piešķirt saviem klientiem papildu individuālas lojalitātes atlaides.

               20

               Konkurences padome apgalvo, ka E‑TURAS rezervācijas sistēma sniedza prasītājām pamatlietā veidu, kā saskaņot savas darbības, zaudējot jebkādu vajadzību organizēt sanāksmes. Tādēļ tā apgalvo, ka, pirmkārt, šīs sistēmas lietošanas nosacījumi ļāva minētajām prasītajām panākt “gribas saskaņošanu” par atlaižu ierobežojumiem, pat tieši nekontaktējoties, un, otrkārt, neiebilšana pret atlaižu ierobežojumiem esot līdzvērtīga netieši izteiktam apstiprinājumam. Tā norāda, ka minētā sistēma darbojās ar vienādiem nosacījumiem, to viegli varēja atpazīt pamatlietā aplūkojamo ceļojuma aģentūru interneta vietnēs un tajā bija informācija par piemērojamām atlaidēm. Šīs ceļojumu aģentūras neiebilda pret atlaižu ierobežojumiem un to ieviešanu un tāpēc viena otrai darīja zināmu, ka tās piemēro ierobežotas atlaides, tādējādi novēršot jebkādas neskaidrības par atlaižu likmēm. Pēc Konkurences padomes domām, prasītājām pamatlietā bija jābūt piesardzīgām un atbildīgām un tās nevarēja ignorēt vai neņemt vērā paziņojumus par instrumentiem, kas attiecas uz to saimniecisko darbību.

               21

               Iesniedzējtiesai ir šaubas par LESD 101. panta 1. punkta pareizu interpretāciju un it īpaši par pierādīšanas pienākuma sadalījumu, piemērojot šo tiesību normu. Tai ir šaubas par to, vai pastāv pietiekami kritēriji, lai šajā gadījumā varētu pierādīt, ka attiecīgās ceļojumu aģentūras ir piedalījušās horizontāla rakstura saskaņotās darbībās.

               22

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka šajā gadījumā galvenais pierādījums, lai pamatotu apsūdzību, ir tikai prezumpcija, saskaņā ar kuru attiecīgās ceļojumu aģentūras esot izlasījušas vai tām esot bijis jāizlasa paziņojums pamatlietā un tām esot bijušas jāsaprot visas problēmas, ko ietver lēmums attiecībā uz piedāvāto ceļojumu atlaižu likmju ierobežošanu. Šajā ziņā tā norāda, ka nevainīguma prezumpcija ir piemērojama attiecībā uz sankciju uzlikšanu par konkurences tiesību pārkāpumiem, un pauž šaubas par iespēju apsūdzēt ceļojumu aģentūras pamatlietā, balstoties tikai uz pirmo no šīm prezumpcijām, un tas tā ir vēl jo vairāk, jo dažas no šīm aģentūrām noliedza, ka tās būtu zinājušas par paziņojumu pamatlietā, lai gan citas savu pirmo ceļojumu pārdeva tikai pēc ieviestajām tehniskajām izmaiņām vai arī joprojām nav pārdevušas nevienu ceļojumu, izmantojot E‑TURAS rezervācijas sistēmu.

               23

               Tajā pašā laikā iesniedzējtiesa atzīst, ka ceļojumu aģentūras, kas izmanto E‑TURAS rezervācijas sistēmu, zināja vai tām noteikti vajadzēja zināt, ka to konkurenti arī izmantoja šo sistēmu, kas ir iemesls, kādēļ var uzskatīt, ka minētajām aģentūrām bija jāizrāda piesardzība un pienācīga rūpība un līdz ar to tās nevarēja neizlasīt paziņojumus, kurus tās saņēma. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka daļa no ceļojumu aģentūrām, kurām Konkurences padome bija uzlikusi sodu, atzina, ka tās ir iepazinušās ar paziņojuma pamatlietā saturu.

               24

               Līdz ar to iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tajā izskatāmās lietas apstākļos vienkārša paziņojuma par atlaižu likmes ierobežošanu nosūtīšana varētu būt pietiekams pierādījums, lai konstatētu vai ļautu uzskatīt, ka saimnieciskās darbības subjekti, kas izmantoja E‑TURAS rezervācijas sistēmu, zināja vai tiem noteikti vajadzēja zināt par šādu ierobežojumu, lai gan daži no tiem apgalvo, ka tie par šādu ierobežojumu neesot zinājuši, ka daži no tiem neesot izmainījuši faktiski piemēroto atlaižu likmi un ka vēl citi attiecīgajā laikposmā neesot pārdevuši nevienu ceļojumu, izmantojot šos sistēmu.

               25

               Šādos apstākļos Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad uzņēmumi piedalās šajā lietā raksturotā kopīgā datorizētā informācijas sistēmā un Konkurences padome ir pierādījusi, ka šajā sistēmā ir ieviests sistēmas paziņojums par atlaižu ierobežojumiem un tehniskie ierobežojumi atlaides likmes ievadīšanai, var uzskatīt, ka šie uzņēmumi zināja vai tiem vajadzēja zināt par sistēmas paziņojumu, kas ieviests datorizētajā informācijas sistēmā, un ka, neiebilstot pret šādu atlaižu ierobežojumu piemērošanu, tie ir klusējot izteikuši piekrišanu cenas atlaides ierobežojumam un tāpēc atzīstami par atbildīgiem par piedalīšanos saskaņotās darbībās atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, kādi faktori būtu jāņem vērā, nosakot, vai uzņēmumi, kuri piedalījās kopējā datorizētajā informācijas sistēmā, pamatlietā esošajos apstākļos ir piedalījušies saskaņotās darbībās LESD 101. panta 1. punkta izpratnē?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               26

               Ar saviem jautājumiem, kas ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja informācijas sistēmas, kas izveidota, lai ceļojumu aģentūras savās interneta vietnēs varētu pārdot ceļojumus, izmantojot vienotu rezervācijas metodi, administrators, izmantojot personisko e‑pastu, nosūta šiem saimnieciskās darbības subjektiem paziņojumu, informējot tos, ka turpmāk tiks noteikta ar šīs sistēmas starpniecību pārdoto produktu atlaižu maksimālā robeža un ka pēc šī paziņojuma izsūtīšanas attiecīgajā sistēmā tiks veiktas tehniskas izmaiņas, kas vajadzīgas šī pasākuma ieviešanai, var uzskatīt, ka minētie saimnieciskās darbības subjekti zināja vai tiem noteikti vajadzēja zināt par šo paziņojumu un ka, tā kā tie pret šādu praksi nebija izteikuši nevienu iebildumu, tie piedalījās saskaņotās darbībās šīs tiesību normas izpratnē.

               27

               Vispirms ir jāatgādina Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru katram saimnieciskās darbības subjektam ir patstāvīgi jānosaka, kādu politiku kopējā tirgū tas plāno veikt. Šāda patstāvības prasība strikti iestājas pret jebkādu tiešu vai netiešu kontaktu nodibināšanu starp saimnieciskās darbības subjektiem, lai to rezultātā vai nu ietekmētu faktiska vai potenciāla konkurenta rīcību tirgū, vai nu to informētu par savu paša īstenošanai paredzēto vai ieplānoto rīcību tirgū, ja šo kontaktu mērķis vai sekas ir konkurences nosacījumu rašanās, kas neatbilst normāliem attiecīgā tirgus nosacījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu T‑Mobile Netherlands u.c., C‑8/08, EU:C:2009:343, 32. un 33. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               28

               Tiesa jau arī ir nospriedusi, ka pasīvie dalības pārkāpumā veidi, tādi kā uzņēmuma klātbūtne apspriedēs, kurās noslēgti nolīgumi, kam ir pret konkurenci vērsts mērķis, atklāti pret to neiebilstot, ir līdzdalība, kas uzņēmumam var radīt atbildību atbilstoši LESD 101. pantam, jo pretlikumīga pasākuma netieša apstiprināšana, publiski nepaziņojot par norobežošanos no apspriedēs nolemtā vai to neizpaužot administratīvām iestādēm, veicina pārkāpuma turpināšanos un kavē tā atklāšanu (šajā ziņā skat. spriedumu AC‑Treuhand/Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Pirmkārt, ciktāl iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai tāda paziņojuma nosūtīšana kā pamatlietā var būt pietiekams pierādījums tam, ka saimnieciskās darbības subjekti, kas piedalījās sistēmā, zināja vai tiem noteikti vajadzēja zināt par tā saturu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 2. pantu jebkuros valstu tiesas procesos LESD 101. panta piemērošanai LESD 101. panta 1. punkta pārkāpuma pierādīšanas pienākums ir pusei vai iestādei, kas norāda uz iespējamo pārkāpumu.

               30

               Lai arī Regulas Nr. 1/2003 2. pants skaidri reglamentē pierādīšanas pienākuma noteikšanu, tajā nav normu par sīkākiem procesuālajiem aspektiem. Tādējādi šajā regulā tostarp nav tiesību normu attiecībā uz principiem, kas regulē pierādījumu izvērtēšanu un pierādījumu apjomu, kas vajadzīgs, lai valsts tiesvedībā varētu piemērot LESD 101. pantu.

               31

               Šādu secinājumu apstiprina Regulas Nr. 1/2003 preambulas 5. apsvērums, kurā ir tieši noteikts, ka šī regula neietekmē valstu noteikumus par pierādījumu apjomu.

               32

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja šajā jomā nav Savienības noteikumu, šādi noteikumi ir jāparedz katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, bet tomēr ar nosacījumu, ka tie nav mazāk labvēlīgi par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (šajā ziņā skat. spriedumus VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, 63. punkts, kā arī Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Tiesa ir nospriedusi, ka cēloņsakarības starp saskaņotām darbībām un uzņēmumu, kas tajās piedalās, rīcību tirgū prezumpcija, saskaņā ar kuru minētie uzņēmumi, ja tie turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta, tiem apmainoties ar to ar saviem konkurentiem, izriet no LESD 101. panta 1. punkta un līdz ar to ietilpst Savienības tiesībās, kuras ir jāpiemēro valsts tiesai (šajā ziņā skat. spriedumu T‑Mobile Netherlands u.c., C‑8/08, EU:C:2009:343, 51.–53. punkts).

               34

               Tomēr atšķirībā no šīs prezumpcijas atbilde uz jautājumu, vai tas vien, ka tika nosūtīts tāds paziņojums kā pamatlietā, ņemot vērā visus iesniedzējtiesā iesniegtos apstākļus, var būt pietiekams pierādījums, ka šī paziņojuma adresāti zināja vai tiem noteikti vajadzēja zināt par tā saturu, neizriet no “saskaņoto darbību” jēdziena un turklāt nav ar to nesaraujami saistīta. Faktiski ir jāuzskata, ka šāds jautājums ir saistīts ar pierādījumu izvērtēšanu un vajadzīgo pierādījumu apjomu, līdz ar to saskaņā ar procesuālās autonomijas principu un ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus uz to attiecas valsts tiesības.

               35

               Tomēr efektivitātes princips pieprasa, lai valsts noteikumi, kas regulē pierādījumu izvērtēšanu un vajadzīgo pierādījumu apjomu, nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības konkurences tiesību īstenošanu un it īpaši nekaitē LESD 101. un 102. panta efektīvai piemērošanai (šajā ziņā skat. spriedumu Pfleiderer, C‑360/09, EU:C:2011:389, 24. punkts).

               36

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai saskaņotu darbību vai nolīguma esamība vairākumā gadījumu ir jāizsecina no virknes sakritību un pazīmju, kuras, skatītas kopā un nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var veidot pierādījumu par konkurences noteikumu pārkāpumu (šajā ziņā skat. spriedumu Total Marketing Services/Komisija, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Līdz ar to saskaņā ar efektivitātes principu Savienības konkurences tiesību pārkāpumu jāpierāda ne tikai ar tiešiem pierādījumiem, bet arī ar norādēm, ar nosacījumu, ka tās ir objektīvas un saskanīgas.

               38

               Ciktāl iesniedzējtiesai ir šaubas par iespēju konstatēt, ka ceļojumu aģentūras zināja vai tām noteikti bija jāzina par paziņojumu pamatlietā, ņemot vērā nevainīguma prezumpciju, ir jāatgādina, ka tā ir vispārīgs Savienības tiesību princips, kas šobrīd ir nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta 1. punktā (šajā ziņā skat. spriedumu E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 72. punkts), kuru dalībvalstīm ir pienākums ievērot, piemērojot Savienības konkurences tiesības (šajā ziņā skat. spriedumus VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, 63. punkts, un N., C‑604/12, EU:C:2014:302, 41. punkts).

               39

               Nevainīguma prezumpcijai ir pretrunā tas, ka iesniedzējtiesa tikai no tā, ka tika nosūtīts paziņojums pamatlietā, secina, ka ceļojumu aģentūrām noteikti bija jāzina tā saturs.

               40

               Tomēr nevainīguma prezumpcijai nav pretrunā tas, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka paziņojuma pamatlietā nosūtīšana, ņemot vērā citas objektīvas un saskaņotas norādes, var pamatot prezumpciju, ka pamatlietā aplūkojamās ceļojumu aģentūras zināja tā saturu no šī paziņojuma nosūtīšanas dienas, ar nosacījumu, ka šīs aģentūras saglabā iespēju to atspēkot.

               41

               Attiecībā uz šo atspēkošanu iesniedzējtiesai nevajadzētu pieprasīt pārmērīgas vai nereālas darbības. Ceļojumu aģentūrām pamatlietā jābūt iespējai atspēkot prezumpciju, ka tās zināja par paziņojuma pamatlietā saturu no dienas, kurā šis paziņojums tika nosūtīts, piemēram, pierādot, ka tās minēto paziņojumu nav saņēmušas vai ka tās nebija aplūkojušas attiecīgo sadaļu vai arī to aplūkoja tikai pēc kāda laika pēc šīs nosūtīšanas.

               42

               Otrkārt, saistībā ar attiecīgo ceļojumu aģentūru dalību saskaņotās darbībās saskaņā ar LESD 101. panta 1. punktu, pirmkārt, ir jāatgādina, ka, piemērojot šo tiesību normu, “saskaņoto darbību” jēdziens līdzās starp attiecīgajiem uzņēmumiem notikušai saskaņošanai ietver no šīs saskaņošanas izrietošu rīcību tirgū un cēloņsakarību starp šiem diviem elementiem (spriedums Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 126. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               43

               Otrkārt, ir jānorāda, ka pamatlietu, kā to atspoguļo iesniedzējtiesas konstatējumi, raksturo apstāklis, ka attiecīgās informācijas sistēmas administrators nosūtīja paziņojumu, kura mērķis bija pret konkurenci vērstas darbības, kas kopīgas ceļojumu aģentūrām, kuras ir šīs sistēmas dalībnieces – paziņojumu, ar kuru varēja iepazīties tikai attiecīgās informācijas sistēmas sadaļā “informatīvi paziņojumi” un uz kuru tās tieši neatbildēja. Pēc šī paziņojuma nosūtīšanas tika ieviests tehnisks ierobežojums, saskaņā ar kuru atlaides, ko bija iespējams piemērot šajā sistēmā veiktajām rezervācijām, nedrīkstēja pārsniegt 3 %. Lai arī šis ierobežojums neliedza attiecīgajām ceļojumu aģentūrām piešķirt saviem klientiem atlaides, kas lielākas par 3 %, tomēr, lai to izdarītu, bija jāveic papildu tehniskas formalitātes.

               44

               Šādos apstākļos ir piespējams pierādīt saskaņotas darbības starp ceļojumu aģentūrām, kuras zināja paziņojuma pamatlietā saturu, jo var uzskatīt, ka tās klusējot ir piekritušas pret konkurenci vērstajām kopīgajām darbībām, lai gan ir izpildīti arī divi citi šī sprieduma 42. punktā atgādinātie saskaņotas darbības veidojošie elementi. Ņemot vērā iesniedzējtiesas veikto pierādījumu izvērtēšanu, var uzskatīt, ka ceļojumu aģentūra ir piedalījusies šajās saskaņotajās darbībās no brīža, kurā tā iepazinās ar šo saturu.

               45

               Turpretī, ja nav iespējams pierādīt, ka ceļojumu aģentūra zināja par šo saturu, tās dalību saskaņotajās darbībās nevajadzētu secināt tikai tādēļ, ka pastāvēja pamatlietā aplūkotajā sistēmā ieviestie tehniskie ierobežojumi, nepierādot, pamatojoties uz citām objektīvam un saskaņotam norādēm, ka tā klusējot būtu piekritusi pret konkurenci vērstām darbībām.

               46

               Treškārt, ir jākonstatē, ka ceļojumu aģentūra var atspēkot prezumpciju par tās dalību saskaņotās darbībās, pierādot, ka tā publiski norobežojās no šādām darbībām vai ka tā par tām paziņoja administratīvajām iestādēm. Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru tādā gadījumā kā pamatlietā, kurā nepastāv jautājums par slepenu sanāksmi, publiska norobežošanās vai paziņošana administratīvajām iestādēm nav vienīgais veids, kā atspēkot prezumpciju par uzņēmuma dalību pārkāpumā, bet šajā ziņā ir iespējams iesniegt arī citus pierādījumus (šajā ziņā skat. spriedumu Total Marketing Services/Komisija, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, 23. un 24. punkts).

               47

               Attiecībā uz tāda jautājuma izvērtēšanu, vai attiecīgās ceļojumu aģentūras publiski norobežojās no saskaņotajām darbībām pamatlietā, ir jākonstatē, ka pamatlietas konkrētajos apstākļos nevar pieprasīt, lai ceļojumu aģentūra, kurai ir nodoms norobežoties, paziņotu par to visiem konkurentiem, kas bija paziņojuma pamatlietā adresāti, jo šāda aģentūra nevar faktiski zināt visus šos adresātus.

               48

               Šādā situācijā iesniedzējtiesa var pieņemt, ka ar skaidru un tiešu iebildumu, kas izteikts E‑TURAS programmatūras administratoram, var atspēkot minēto prezumpciju.

               49

               Attiecībā uz iespēju atspēkot prezumpciju par dalību saskaņotās darbībās, izmantojot citus pierādījumus, nevis tos, kas attiecas uz publisku norobežošanos vai paziņošanu administratīvajām iestādēm, ir jākonstatē, ka tādos apstākļos kā pamatlietā prezumpciju par to, ka starp saskaņotajām darbībām un uzņēmumu, kas tajās piedalās, rīcību tirgū pastāv šī sprieduma 33. punktā minētā cēloņsakarība, varētu atspēkot pierādījums, ka sistemātiski tika piemērota atlaide, kas pārsniedz minēto robežu.

               50

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka:

                        —

                        LESD 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja informācijas sistēmas, kas izveidota, lai ceļojumu aģentūras savās interneta vietnēs varētu pārdot ceļojumus, izmantojot vienotu rezervācijas metodi, administrators, izmantojot personisko e‑pastu, nosūta šiem saimnieciskās darbības subjektiem paziņojumu, informējot tos, ka turpmāk tiks noteikta ar šīs sistēmas starpniecību pārdoto produktu atlaižu maksimālā robeža un ka pēc šī paziņojuma izsūtīšanas attiecīgajā sistēmā tiks veiktas tehniskas izmaiņas, kas vajadzīgas šī pasākuma ieviešanai, var uzskatīt, ka minētie saimnieciskās darbības subjekti – no brīža, kad tie zināja par sistēmas administratora nosūtīto paziņojumu, – piedalījās saskaņotās darbībās minētās tiesību normas izpratnē, ja tie publiski nenorobežojās no šādām darbībām vai nepaziņoja par tām administratīvajām iestādēm, vai arī neiesniedza citus pierādījumus, lai atspēkotu šo prezumpciju, kā, piemēram, pierādījumu par atlaižu, kas pārsniedz noteikto robežu, sistemātiku piemērošanu;

                        —

                        valsts tiesai, pamatojoties uz valsts tiesībām par pierādījumu izvērtēšanu un vajadzīgo pierādījumu apjomu, ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā visus tai zināmos apstākļus, tāda paziņojuma nosūtīšana kā pamatlietā var veidot pietiekamu pierādījumu, ka tā adresāti zināja par tā saturu. Nevainīguma prezumpcijai ir pretrunā tas, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka šī paziņojuma nosūtīšana vien var būt pietiekams pierādījums tam, ka tā adresātiem noteikti bija jāzina par tā saturu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               51

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     LESD 101. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja informācijas sistēmas, kas izveidota, lai ceļojumu aģentūras savās interneta vietnēs varētu pārdot ceļojumus, izmantojot vienotu rezervācijas metodi, administrators, izmantojot personisko e‑pastu, nosūta šiem saimnieciskās darbības subjektiem paziņojumu, informējot tos, ka turpmāk tiks noteikta ar šīs sistēmas starpniecību pārdoto produktu atlaižu maksimālā robeža un ka pēc šī paziņojuma izsūtīšanas attiecīgajā sistēmā tiks veiktas tehniskas izmaiņas, kas vajadzīgas šī pasākuma ieviešanai, var uzskatīt, ka minētie saimnieciskās darbības subjekti – no brīža, kad tie zināja par sistēmas administratora nosūtīto paziņojumu, – piedalījās saskaņotās darbībās minētās tiesību normas izpratnē, ja tie publiski nenorobežojās no šādām darbībām vai nepaziņoja par tām administratīvajām iestādēm, vai arī neiesniedza citus pierādījumus, lai atspēkotu šo prezumpciju, kā, piemēram, pierādījumu par atlaižu, kas pārsniedz noteikto robežu, sistemātiku piemērošanu.

                     Valsts tiesai, pamatojoties uz valsts tiesībām par pierādījumu izvērtēšanu un vajadzīgo pierādījumu apjomu, ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā visus tai zināmos apstākļus, tāda paziņojuma nosūtīšana kā pamatlietā var veidot pietiekamu pierādījumu, ka tā adresāti zināja par tā saturu. Nevainīguma prezumpcijai ir pretrunā tas, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka šī paziņojuma nosūtīšana vien var būt pietiekams pierādījums tam, ka tā adresātiem noteikti bija jāzina par tā saturu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )   Tiesvedības valoda – lietuviešu.