title: Tiesas (otrā palāta) 2012. gada 12. jūlija spriedums.#Eiropas Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – LESD 56. pants – Vācijas tiesiskais regulējums apdrošināšanai kopšanas gadījumam – Pabalstu neizmaksāšana natūrā aprūpei dzīvesvietā gadījumā, ja persona uzturas citā dalībvalstī – Mazāks eksportējamu naudas pabalstu apmērs – Tādu izdevumu neatlīdzināšana, kas ir saistīti ar aprūpes līdzekļu nomu citās dalībvalstīs.#Lieta C‑562/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2012. gada 12. jūlijā (
            *1
         )
      “Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi — LESD 56. pants — Vācijas tiesiskais regulējums apdrošināšanai kopšanas gadījumam — Pabalstu neizmaksāšana natūrā aprūpei dzīvesvietā gadījumā, ja persona uzturas citā dalībvalstī — Mazāks eksportējamu naudas pabalstu apmērs — Tādu izdevumu neatlīdzināšana, kas ir saistīti ar aprūpes līdzekļu nomu citās dalībvalstīs”
      Lieta C-562/10
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2010. gada 30. novembrī cēla

         Eiropas Komisija, ko pārstāv F. Bulst un I. Rogalski, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      prasītāja,
      pret

         Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv T. Henze un J. Möller, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents) un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2012. gada 18. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Eiropas Komisija ar prasības pieteikumu lūdz Tiesu konstatēt, ka:

                        —

                        piešķirdama kopšanas pabalstu saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa – tā redakcijā, kas piemērojama šajā lietā, –XI sējuma (Sozialgesetzbuch – Elftes Buch) (turpmāk tekstā – “SGB XI”) 34. panta 1. punkta 1) apakšpunktu tikai uz sešām nedēļām gadījumā, kad pabalsta saņēmējs īslaicīgi uzturas citā Eiropas Savienības dalībvalstī;

                        —

                        neparedzēdama ar aprūpes pakalpojumiem – kurus kopjamai personai, kas īslaicīgi uzturas citā dalībvalstī, sniedz citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs – saistīto izdevumu atmaksu līdz tādai summai, kādas apmērā Vācijā tiek piešķirts aprūpes pabalsts, un pat izslēdzot šādu atmaksu saskaņā ar SGB XI 34. panta 1. punkta 1) apakšpunktu;

                        —

                        neatmaksādama izdevumus par aprūpes līdzekļu nomu tādai kopjamai personai, kura uz laiku uzturas citā Savienības dalībvalstī, tas ir, izslēdzot šādu atmaksu saskaņā ar SGB XI 34. panta 1. punkta 1) apakšpunktu, pat ja Vācijā šādi izdevumi tiktu atmaksāti vai arī veselības aprūpes līdzekļi tiktu nodoti personas rīcībā un atmaksas rezultātā netiktu dubultotas vai citādi paaugstinātas Vācijā sniegto pakalpojumu izmaksas,

                  Vācijas Republika nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               2

               Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā – tās redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), kura savukārt grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regulu (EK) Nr. 592/2008 (OV L 177, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), – 1. pantā ir paredzēts:
               “Šajā regulā:
               [..]

                        i)

                        “uzturēšanās” nozīmē pagaidu dzīvesvietu;

                  [..]

                        o)

                        “kompetenta institūcija” nozīmē:

                                 i)

                                 to institūciju, kurā attiecīgā persona ir apdrošināta brīdī, kad tiek iesniegts pieteikums pabalsta saņemšanai, vai

                           [..]

                        p)

                        “dzīvesvietas institūcija” un “uzturēšanās vietas institūcija” nozīmē, attiecīgi, to institūciju, kuras kompetencē ir piešķirt pabalstus vietā, kur attiecīgā persona dzīvo, un to institūciju, kuras kompetencē ir piešķirt pabalstus vietā, kur uzturas attiecīgā persona, saskaņā ar tiem tiesību aktiem, ko pārvalda šī institūcija, vai, ja nav šādas institūcijas, tā institūcija, ko norādījusi attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde;

                        q)

                        “kompetentā valsts” nozīmē to dalībvalsti, kurā atrodas kompetentā institūcija;

                  [..].”

               3

               Kā izriet no Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas nosaukuma, tajā runa ir par īpašiem noteikumiem attiecībā uz dažādām pabalstu kategorijām.

               4

               Šīs III sadaļas 1. nodaļā ar nosaukumu “Slimība un maternitāte” ietilpst Regulas Nr. 1408/71 18.–36. pants.

               5

               Regulas Nr. 1408/71 22. pants, kā izriet no tā nosaukuma, attiecas tostarp uz apdrošināto personu uzturēšanos ārpus kompetentās valsts minētās regulas izpratnē. Tā 1. punktā ir noteikts:
               “Tādam darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, kas atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem, [..] un:
               [..]

                        c)

                        kuram kompetentā institūcija ir atļāvusi doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu tur savam stāvoklim pienācīgu aprūpi,

                  ir tiesības:

                        i)

                        uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina uzturēšanās vai dzīvesvietas institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko piemēro šī institūcija, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts; kompetentās valsts tiesību akti tomēr reglamentē laika posma ilgumu, kurā tiek nodrošināti šie pabalsti;

                        ii)

                        uz naudas pabalstiem, ko nodrošina kompetentā institūcija saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro. Vienojoties kompetentajai institūcijai un uzturēšanās [..] institūcijai, dzīvesvietas institūcija tomēr var nodrošināt šādus pabalstus kompetentās institūcijas vārdā saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem.”

               6

               Regulas Nr. 1408/71 31. pants ar nosaukumu “Pensionāra un/vai viņa ģimenes locekļu uzturēšanās valstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts” ietilpst minētās I nodaļas 5. iedaļā ar nosaukumu “Pensionāri un viņu ģimenes locekļi”. Tā 1. punktā ir noteikts:
               “Pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kuram ir tiesības uz pabalstiem saskaņā ar vienas no šo valstu tiesību aktiem, kopā ar saviem ģimenes locekļiem, kuri uzturas tādā dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas valsts, saņem:

                        a)

                        atbilstīgi materiālo pabalstu veidam un gaidāmajam uzturēšanās laikam saņem materiālus pabalstus, kas, šai personai uzturoties dalībvalsts teritorijā, kura nav dzīvesvietas valsts, kļūst vajadzīgi medicīnisku iemeslu dēļ. Šos materiālos pabalstus pensionāra vai viņa ģimenes locekļu dzīvesvietas iestādes vārdā nodrošina uzturēšanās vietas iestāde saskaņā ar šīs iestādes pārziņā esošajiem tiesību aktiem;

                        b)

                        saņem naudas pabalstus, ko attiecīgā gadījumā nodrošina [..] kompetentā iestāde saskaņā ar tās pārziņā esošajiem tiesību aktiem. Vienojoties kompetentajai iestādei un uzturēšanās vietas iestādei, uzturēšanās vietas iestāde tomēr var nodrošināt šādus pabalstus kompetentās iestādes vārdā saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem.”

               7

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu pabalstus natūrā, ko saskaņā ar šīs regulas 22. vai 31. pantu nodrošina vienas dalībvalsts institūcija kādas citas dalībvalsts institūcijas vārdā, visā pilnībā kompensē. Šāda kompensēšana tiek noteikta un īstenota saskaņā ar Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71, kas grozīta ar Komisijas 2009. gada 9. februāra Regulu (EK) Nr. 120/2009 (OV L 39, 29. lpp.), 93.–95. pantu.

         Valsts tiesības

               8

                  SGB XI ir paredzēta apdrošināšana pret kopšanas risku (turpmāk tekstā – “apdrošināšana kopšanas gadījumam”). Saskaņā ar SGB XI 1. panta 2. punkta pirmo teikumu “ikviena persona, kura ietilpst obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā, ir automātiski apdrošināta arī kopšanas gadījumam”.

               9

               Runājot par aprūpi dzīvesvietā, pakalpojumi, kādus var saņemt personas, kurām ir obligātā apdrošināšana kopšanas gadījumam, ietver pabalstus natūrā (“Pflegesachleistung”) saskaņā ar SGB XI 36. pantu un/vai “kopšanas pabalstu” (“Pflegegeld”) saskaņā ar SGB XI 37. vai 38. pantu. Šo pabalstu, kas tiek piešķirti gan natūrā, gan naudā, summa ir atkarīga no nepieciešamās kopšanas pakāpes, un tāpēc tie ir klasificēti kategorijās no I līdz III. Veselības aprūpes līdzekļu piešķiršana ir regulēta SGB XI 40. pantā.

               10

               Saskaņā ar SGB XI 36. pantu kopjamām personām, kas saņem aprūpi dzīvesvietā, ir tiesības uz vispārējo aprūpi (“Grundpflege”) un palīdzību mājsaimniecības darbos (“häusliche Pflegehilfe”) kā pabalstu natūrā. Šos pakalpojumus dzīvesvietā sniedz aprūpes personāls, kuru ir pieņēmis darbā apdrošināšanas fonds kopšanas gadījumiem, vai aprūpes pakalpojumu dzīvesvietā sniedzēji, ar kuriem apdrošināšanas fondi kopšanas gadījumiem ir noslēguši līgumu par aprūpes pakalpojumu sniegšanu (“Versorgungsvertrag”). Izdevumus par šiem pabalstiem natūrā sedz minētais fonds mēneša apmērā, kas mainās atkarībā no attiecīgajai personai nepieciešamās kopšanas pakāpes. Šis apmērs šīs lietas argumentētajā atzinumā norādītajā beigu termiņā bija EUR 440, EUR 1040 vai EUR 1510 atbilstoši nepieciešamās kopšanas pakāpei. Personām, kurām ir ļoti augsta nepieciešamās kopšanas pakāpe, proti, tā saucamajos “grūtajos gadījumos”, šī summa var sasniegt EUR 1918.

               11

                  SGB XI 37. pantā ir paredzēta iespēja prasīt kopšanas pabalstu, kas tiek piešķirts naudā, pabalstu natūrā vietā, ar nosacījumu, ka kopjamā persona var pati sev atbilstošā veidā nodrošināt vispārējo aprūpi un veikt mājsaimniecības darbus. Kopšanas pabalsta summa, kas ir iepriekš noteikta un nav atkarīga no faktiskajiem izdevumiem, šīs lietas argumentētajā atzinumā norādītajā beigu termiņā bija EUR 225, EUR 430 vai EUR 685 mēnesī atbilstoši nepieciešamās kopšanas pakāpei. Grūtajiem gadījumiem nav paredzēta speciāla summa.

               12

                  SGB XI 38. pantā ir regulēti kombinētie pabalsti (“Kombinationsleistung”), proti, pabalstu natūrā SGB XI 36. panta izpratnē un SGB XI 37. pantā paredzētā kopšanas pabalsta apvienojums. Saskaņā ar minēto 38. pantu apdrošinātā persona, kura neizmanto visus tai saskaņā ar minēto 36. pantu pienākošos pabalstus natūrā, var vienlaikus saņemt minētajā 37. pantā paredzēto kopšanas pabalstu, kura summa tomēr tiek samazināta par tādu procentu daļu, kas atbilst minētajā 36. pantā paredzētā pabalsta natūrā izlietošanas daļai. Pabalsta saņēmējam pašam ir jāizlemj, cik lielā apmērā viņš vēlas izlietot minētos pabalstus. Apdrošinātās personas lēmums attiecībā uz daļu, par kādu tā vēlas izmantot šos divus pabalstus natūrā un naudā, tai ir saistošs sešus mēnešus.

               13

                  SGB XI 40. pantā ir paredzēts, ka kopjamām personām ir tiesības saņemt aprūpes līdzekļus, kas ļauj atvieglot aprūpi, mazināt sāpes vai palielināt autonomiju, tomēr ar nosacījumu, ka aprūpes līdzekļi nav jānodrošina citam pakalpojumu sniedzējam. Ja saskaņā ar šiem noteikumiem apdrošinātajai personai ir tiesības saņemt aprūpes līdzekļus, ir vēlams, ka apdrošināšanas fondi kopšanas gadījumiem nodrošina to nomu, ciktāl līdzekļu veids to atļauj. Ja tas nav iespējams, izdevumi par aprūpes līdzekļiem tiek atmaksāti, taču daļa no tiem ir jāsedz apdrošinātajai personai.

               14

                  SGB XI 34. panta “Tiesību uz pabalstiem apturēšana” 1. punktā ir noteikts:
               “Tiesības uz pabalstiem aptur uz laiku:
               1.   kamēr apdrošinātā persona atrodas ārvalstīs. Pagaidu uzturēšanās ārzemēs gadījumā, kas var ilgt līdz sešām nedēļām viena kalendārā gada laikā, kopšanas pabalstu 37. panta izpratnē vai pabalstu au prorata 38. panta izpratnē turpina maksāt. Aprūpes pabalstus atlīdzina tikai tad, ja persona, kas parasti sniedz aprūpi, pavada apdrošināto personu laikā, kamēr viņa uzturas ārzemēs,
               [..]”

               15

               Saskaņā ar 2011. gada 22. jūnija Likuma par Eiropas sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu un citu likumu grozīšanu (Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze) 7. pantu SGB XI 34. pants tika grozīts, pievienojot tam šādu tekstu:

                        “(1.a)

                        Tiesības uz kopšanas pabalstu atbilstoši 37. pantam vai uz pabalstu pro rata atbilstoši 38. pantam netiek apturētas, ja apdrošināta kopjamā persona uzturas kādā Eiropas Savienības dalībvalstī, Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu līgumslēdzējā valstī vai Šveicē.”

         Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā

               16

               Pēc tam, kad 2006. gadā laulātais pāris, Vācijas pilsoņi, kurš divus mēnešus uzturējās Spānijā, bija iesniedzis sūdzību pret Vācijas administrāciju par izdevumu saistībā ar aprūpes pakalpojumiem un viņiem piešķirto veselības aprūpes līdzekļu nomu atmaksu, Komisijas uzmanība tika vērsta uz to, ka gadījumā, ja kopšanas gadījumam apdrošinātā persona īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, SGB XI 36., 37. un 40. pantā ir paredzēti ievērojami mazāki pabalsti nekā gadījumā, ja aprūpe tiek saņemta Vācijā, kas ir pretrunā LESD 56. pantam.

               17

               Tāpēc Komisija lūdza Vācijas iestādēm sniegt paskaidrojumus par strīdīgo valsts tiesisko regulējumu un šajā ziņā 2008. gada 17. oktobrī nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai brīdinājuma vēstuli.

               18

               Neesot apmierinātai ar Vācijas Federatīvās Republikas sniegtajām atbildēm, Komisija 2009. gada 23. novembrī nosūtīja šai dalībvalstij argumentētu atzinumu, aicinot veikt nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu šajā atzinumā minēto divu mēnešu laikā no tā saņemšanas.

               19

               Tā kā Vācijas Federatīvā Republika savā 2010. gada 25. janvāra atbildē saglabāja savu nostāju, Komisija cēla šo prasību.

               20

               No Vācijas atbildes raksta uz repliku uzzinājusi par grozījumu, kas tika izdarīs SGB XI 34. pantam ar 2011. gada 22. jūnija Likumu, Komisija Tiesai norādīja 2011. gada 2. decembra dokumentā, ka daļēji atsauc savu prasību, ciktāl tajā tika prasīts konstatēt, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus, ar SGB XI 34. panta 1. punkta 1) apakšpunktu ierobežojot tiesības uz kopšanas pabalstu līdz sešām nedēļām gadījumā, ja kopjamā persona īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika.

         Par prasību

               21

               Daļēji atsaukusi savu prasību, kā ir minēts iepriekšējā punktā, Komisija būtībā apgalvo ar pirmo iebildumu, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus, ciktāl tā neparedzēja atmaksāt aprūpes pakalpojumus dzīvesvietā, ko citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs sniedz kopjamai personai, kura īslaicīgi uzturas šajā valstī, tādā pašā apmērā, kādā tie tiek atmaksāti Vācijā.

               22

               Ar otro iebildumu Komisija pārmet šai dalībvalstij, ka tā nav izpildījusi LESD 56. pantā paredzētos pienākumus, ciktāl tā neatmaksā ar veselības aprūpes līdzekļu nomu saistītos izdevumus gadījumā, ja kopjamā persona īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, pat ja Vācijā šādi izdevumi tiktu atmaksāti vai arī veselības aprūpes līdzekļi tiktu nodoti personas rīcībā un atmaksas rezultātā netiktu dubultotas vai citādi paaugstinātas Vācijā sniegto pakalpojumu izmaksas.

               23

               Tā kā šo divu iebildumu pamatojums ir līdzīgs, tie šajā lietā ir jāapskata kopā.

         Lietas dalībnieku argumenti

      Par ierobežojumu esamību pakalpojumu sniegšanas brīvībai

               24

               Komisija apgalvo, ka judikatūra attiecībā uz izdevumu par citās dalībvalstīs saņemtu medicīnisko palīdzību atmaksu var tikt transponēta šajā lietā. Šajā ziņā tā citē 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-158/96 Kohll (Recueil, I-1931. lpp.), 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-157/99 Smits un Peerbooms (Recueil, I-5473. lpp.) un lietā C-368/98 Vanbraekel u.c. (Recueil, I-5363. lpp.), 2003. gada 13. maija spriedumu lietā C-385/99 Müller-Fauré un van Riet (Recueil, I-4509. lpp.), 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-56/01 Inizan (Recueil, I-12403. lpp.), kā arī 2006. gada 16. maija spriedumu lietā C-372/04 Watts (Krājums, I-4325. lpp.).

               25

               Šādos apstākļos Komisija ar savu pirmo iebildumu apgalvo, ka Vācijas tiesiskais regulējums pakalpojumu natūrā jomā, proti, SGB XI 36. pants, rada diskriminējošu ierobežojumu, ciktāl nav paredzēta tādu izdevumu par aprūpes pakalpojumiem atmaksa, kurus laikā, kamēr persona īslaicīgi uzturas citā dalībvalstī, ir sniedzis šajā valstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs. Turklāt kopšanas pabalsts esot mazāks par summu, kāda šajā gadījumā tiktu atmaksāta.

               26

               Pēc Komisijas domām, Vācijas pakalpojumu līgumu sistēma neparedz vienlīdzīgu attieksmi pret aprūpes pakalpojumu sniedzējiem ārzemēs un Vācijā. Kamēr Vācijā vairāki pakalpojumu sniedzēji ir noslēguši pakalpojumu līgumus, Komisijai nav informācijas, ka tādi ir noslēgti arī citās dalībvalstīs. Līdz ar to Vācijā apdrošinātām kopjamām personām nav nekādas iespējas izmantot citās dalībvalstīs sniegtos kopšanas apdrošināšanas pakalpojumus natūrā, kaut arī Vācijā tās var tos izmantot, noslēdzot līgumu ar pakalpojumu sniedzējiem.

               27

               Ar otro iebildumu Komisija apgalvo, ka Vācijas tiesību normas par veselības aprūpes līdzekļu nodrošināšanu saskaņā ar SGB XI 40. pantu rada diskriminējošu ierobežojumu, ciktāl izdevumi, kas radušies par šādu līdzekļu nomu un izmantošanu citās dalībvalstīs, netiek atmaksāti, kaut arī tie tiktu atmaksāti vismaz līdz noteiktam apmēram par šādu aprūpes līdzekļu nodrošināšanu Vācijā.

               28

               Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka izdevumu par ambulatoro aprūpi atmaksa saskaņā ar SGB XI 36. pantu nav uzskatāma par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu. Šī valsts precizē, ka, ja kopjamās personas izmanto pakalpojumus natūrā, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri ir noslēguši līgumu ar apdrošināšanas fondiem kopšanas gadījumiem, pēdējie minētie neatmaksā ne ārvalstīs, ne Vācijā radušos izdevumus. Līdz ar to tiek piemērota vienlīdzīga attieksme pret visiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri nav noslēguši līgumu ar slimokasēm.

               29

               Turklāt, pēc Vācijas Federatīvās Republikas domām, Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka iespējas īslaicīgas uzturēšanās laikā izmantot Vācijas Federatīvajā Republikā sniegtos pakalpojumus natūrā pazaudēšana tiek kompensēta ar Savienības atvasinātajās tiesībās paredzēto iespēju izmantot pakalpojumus, ko sniedz pagaidu uzturēšanās valsts iestādes. Šādos apstākļos ir izslēgta pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma esamība.

               30

               Vācijas Federatīvā Republika atzīst, ka tikai tas vien, ka valsts tiesību norma atbilst Regulai Nr. 1408/71, neatbrīvo dalībvalstis no pienākuma ievērot primārās tiesības attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tomēr šī dalībvalsts uzskata, ka no minētā neizriet, ka tiesības, kas izriet no atvasinātajām tiesībām un kuru mērķis ir konkrēti aizsargāt apdrošinātās personas, nav jāņem vērā, konstatējot, vai pastāv šīs pamatbrīvības ierobežojums. Pretējā gadījumā tiktu apšaubīts gan Regulas Nr. 1408/71, gan arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 883/2004 par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV L 166, 1. lpp.) gars un mērķis.

               31

               Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas teikto nav nekādas nozīmes tam, ka pabalstu, kas ir paredzēti kopšanas riska gadījumā citās dalībvalstīs, summa nav tāda pati, kā to pabalstu summa, kādu nodrošina apdrošināšana kopšanas gadījumam. Savienības tiesības ir balstītas uz ideju, ka atšķirības starp dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmās paredzēto pabalstu summām var un ir jāpieņem. Pretējā gadījumā sociālā nodrošinājuma iestāžu koordinēšana, it īpaši attiecībā uz to atbilstošo kompetenču ierobežošanu, vienmēr būtu neskaidra, jo ikviena atsauce uz mazāk labvēlīgu sociālā nodrošinājuma sistēmu kļūtu neiespējama no pakalpojumu sniegšanas brīvības aspekta. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka mijiedarbojoties atvasinātajām un primārajām tiesībām, Savienības tiesības pieļauj to, ka pastāv atšķirības attiecībā uz pabalstu, kādi tiek piešķirti dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmās, summām.

               32

               Tāpat, runājot par otro iebildumu, kas ir balstīts uz izdevumu saistībā ar veselības aprūpes līdzekļu nomu dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, neatmaksāšanu, šī valsts apgalvo, ka iespēja apvienot pakalpojumus izslēdz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežošanu. Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka pat Komisija savā prasības pieteikumā izslēdza pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma pastāvēšanu gadījumā, ja veselības aprūpes līdzekļu noma dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, Vācijas apdrošināšanas fondiem kopšanas gadījumiem rada papildu izmaksas pie tām izmaksām, kuras ir saistītas ar Vācijā nodrošināto veselības aprūpes līdzekļu finansēšanu.

         Par attaisnojumu

               33

               Gadījumā, ja tiktu konstatēts pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, Vācijas Federatīvā Republika vispirms apgalvo, ka Vācijā veselības aprūpes pakalpojumu kvalitāte tiek nodrošināta gan ar stingrām prasībām attiecībā uz šo pakalpojumu apstiprināšanu, gan ar biežām kontrolēm. Saskaņā ar šīs dalībvalsts teikto, tā kā kvalitātes prasības attiecas gan uz darbību raksturu, gan uz individuāliem kvalitātes nodrošināšanas pakalpojumiem, būtu grūti pārbaudīt, vai citā dalībvalstī sniegtā aprūpe atbilst šīm prasībām.

               34

               Turpinājumā Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka ambulatorās aprūpes sistēmas saglabāšana prasa ievērojamu organizāciju un finanšu līdzekļus, kas nozīmē, ka tostarp ir svarīgi izvairīties no aprūpes personāla papildu nodarbināšanas brīvdienu laikā.

               35

               Visbeidzot saskaņā ar šīs dalībvalsts teikto tiktu apdraudēts Vācijas sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālais līdzsvars, ja tiktu segta aprūpe natūrā ārzemēs. Vācijas Federatīvā Republika šajā ziņā norāda, ka apdrošināšanas kopšanas gadījumam jomā atšķirībā no veselības apdrošināšanas jomas pastāv atsevišķs eksportējams pabalsts, proti, kopšanas pabalsts, kas ļauj visām kopjamām personām finansēt aprūpi, ko Vācijā un ārzemēs sniedz pakalpojumu sniedzēji, ar kuriem nav noslēgti līgumi. Ja apdrošinātas kopjamās personas varētu eksportēt pabalstus natūrā, ne tikai pabalstus naudā, kas ir kopšanas pabalsts, tiktu apšaubīta Vācijas likumdevēja vēlme veicināt, lai kopjamās personas izmanto aprūpi, ko sniedz viņu pašu ģimene.

               36

               Saskaņā ar Vācijas Federatīvās Republikas teikto pienākums eksportēt uz ārvalstīm pabalstus natūrā uzliktu ievērojamu vispārēju papildu finanšu slogu apdrošināšanai kopšanas gadījumam, apdraudot apdrošināšanas kopšanas gadījumam solidārās finansēšanas principu. Šāda pāreja nozīmētu papildu finanšu slogu apdrošināšanai kopšanas gadījumam, kas varētu sasniegt EUR 100 miljonus gadā.

               37

               Turklāt kvalitātes normas, kādas noteiktas attiecībā uz aprūpes pakalpojumu atmaksu, ir balstītas uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem, kuri nodrošina, ka valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošana tiek pietiekami ierobežota.

               38

               Komisija apgalvo, ka argumentācija, kas balstīta uz sabiedrības veselības aizsardzību un it īpaši kvalitātes prasību ievērošanu, nevar tikt atbalstīta, ciktāl Vācijas Federatīvā Republika nav pierādījusi ne iespējamo sabiedrības veselības apdraudējumu gadījumā, ja netiek ievērotas šīs prasības, ne arī atmaksas sistemātiskā atteikuma samērīgumu.

               39

               Komisija būtībā apgalvo, ka pretēji Vācijas Federatīvās Republikas nostājai apsvērumi par pietiekamu, līdzsvarotu un pastāvīgu augstas kvalitātes aprūpes piedāvājumu slimnīcās un nepieciešamību nodrošināt veselības apdrošināšanas sistēmas finansiālo stabilitāti, kas izriet no judikatūras attiecībā uz stacionāro aprūpi, nav transponējami uz šo lietu, kur tiek apskatīta ambulatorā veselības aprūpe.

         Tiesas vērtējums

               40

               Vispirms ir jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 21. un 22. punkta un kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 48. punktā, ka šī prasība nav vērsta pret līgumu starp aprūpes pakalpojumu sniedzējiem un Vācijas sistēmu dzīvesvietā kopjamām personām.

               41

               Kā Tiesa ir vairākkārtīgi atzinusi, valsts pienākumu neizpildes procedūras ietvaros Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv apgalvotā pienākumu neizpilde, sniedzot Tiesai informāciju, kas vajadzīga, lai tā pārbaudītu, vai pastāv šī pienākumu neizpilde (skat. tostarp 1982. gada 25. maija spriedumu lietā 96/81 Komisija/Nīderlande, Recueil, 1791. lpp., 6. punkts, un 2010. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-512/08 Komisija/Francija, Krājums, I-8833. lpp., 56. punkts).

               42

               Līdz ar to šajā gadījumā ir jāizvērtē, vai divos Komisijas iebildumos, kuri ir izklāstīti šī sprieduma 21. un 22. punktā un kuri ir jāapskata kopā, Komisija ir izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu.

               43

               Kā izriet no šī sprieduma 24. punkta, Komisija uzskata, ka judikatūra attiecībā uz citās dalībvalstīs sniegtas medicīniskās aprūpes izdevumu atmaksu var tikt transponēta Vācijas tiesiskajā regulējumā attiecībā uz kopšanas risku, lai identificētu ierobežojumus pakalpojumu sniegšanas brīvībai.

               44

               Šajā ziņā uzreiz ir jāprecizē, ka kopšanas jēdziens būtībā attiecas uz situāciju, kurā samazinātas autonomijas dēļ personai ir nepieciešama citu palīdzība, lai varētu veikt ikdienas būtiskos darbus (šajā ziņā skat. 2011. gada 30. jūnija spriedumu lietā C-388/09 da Silva Martins, Krājums, I-5737. lpp., 39. un 40. punkts).

               45

               Turklāt no 1998. gada 5. marta sprieduma lietā C-160/96 Molenaar (Recueil, I-843. lpp.) izriet, ka, tā kā Regulā Nr. 1408/71 neesot paredzētas normas par šādas kopšanas risku, Tiesa Vācijas apdrošināšanas sistēmas kopšanas gadījumam ietvaros sniegtos pabalstus šāda riska segšanai pielīdzināja “slimības pabalstiem” minētās regulas izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā da Silva Martins, 39.–48. punkts).

               46

               No šīs pašas judikatūras izriet, ka apdrošināšanas pabalsti kopšanas gadījumam, kuri ietver izdevumu, kas radušies apdrošinātās personas kopšanas dēļ, uzņemšanos vai atmaksu, it īpaši izdevumu, kas paredzēti, lai segtu aprūpi dzīvesvietā, ko sniedz trešās personas, kā arī apdrošinātajai personai nepieciešamā aprīkojuma piegādi un uzstādīšanu, ietilpst jēdzienā “pakalpojumi natūrā” Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Molenaar, 5., 6., 23. un 32. punkts, kā arī 2004. gada 8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-502/01 un C-31/02 Gaumain-Cerri un Barth, Krājums, I-6483. lpp., 26. punkts).

               47

               Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru maksas medicīnas pakalpojumi ietilpst LESD noteikumu attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērošanas jomā, līdz ar to nav vajadzības stacionāro aprūpi iestādē nošķirt no aprūpes, kas sniegta ārpus šādas iestādes (skat. tostarp iepriekš minētos spriedumus lietā Smits un Peerbooms, 53. punkts, kā arī lietā Komisija/Francija, 30. punkts).

               48

               Šajā kontekstā apstāklis, ka attiecīgais tiesiskais regulējums ietilpst sociālās apdrošināšanas jomā un tajā ir paredzēta pabalstu sniegšana natūrā, nenozīmē, ka attiecīgā medicīniskā aprūpe neietilpst LESD garantētās pakalpojumu sniegšanas brīvības piemērošanas jomā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Müller-Fauré un van Riet, 39. punkts).

               49

               Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kaut arī Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas un Eiropas Savienības līmenī šīs sistēmas nav saskaņotas, katras dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanas nosacījumi, tomēr šīs kompetences īstenošanā dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesības, it īpaši noteikumi par pakalpojumu sniegšanas brīvību (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Kohll, 17.–21. punkts; 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-208/07 von Chamier-Glisczinski, Krājums, I-6095. lpp., 63. punkts, un 2011. gada 27. janvāra spriedumu lietā C-490/09 Komisija/Luksemburga, Krājums, I-247. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

               50

               Tomēr atšķirībā no tā, ko savos rakstveida apsvērumos piedāvā Komisija, tikai no šī sprieduma 24. punktā minētās judikatūras vien – kas attiecas uz izdevumu, kuri ir saistīti ar citās dalībvalstīs sniegtu veselības aprūpi, atmaksu – nevar secināt, ka attiecīgais Vācijas tiesiskais regulējums ir uzskatāms par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu.

               51

               Kaut arī, kā izriet no šī sprieduma 45. punkta, tā kā Regulā Nr. 1408/71 nav normu, kas attiektos tieši uz kopšanas risku, pabalsti šāda riska gadījumā tiek pielīdzināti “slimības pabalstiem” minētās regulas izpratnē, tomēr pastāv atšķirības starp pabalstiem kopšanas riska gadījumā un “klasiskajiem” slimības pabalstiem (šajā ziņā skat. tostarp iepriekš minēto spriedumu lietā da Silva Martins, 47. un 48. punkts). It īpaši jānorāda, ka atšķirībā no slimības pabalstiem pabalstus kopšanas riska gadījumā – kuri parasti tiek izmaksāti ilgstoši – principā nav paredzēts izmaksāt īslaicīgi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā da Silva Martins, 48. punkts).

               52

               Šādos apstākļos šajā lietā nav pietiekami, lai konstatētu no strīdīgā tiesiskā regulējuma izrietošo ierobežojumu pastāvēšanu, tikai atsaukties, neprecizējot vai detalizēti nepaskaidrojot, uz šī sprieduma 24. punktā minēto judikatūru.

               53

               Turklāt, kaut arī Komisija atgādina, ka atvasinātās tiesības neatbrīvo dalībvalsti, kas nodrošina sociālo apdrošināšanu, no pienākuma ievērot primārās tiesības, ko, kā izriet no šī sprieduma 30. punkta, turklāt neapstrīd arī Vācijas Federatīvā Republika, tomēr minētā iestāde nav atbildējusi uz šī sprieduma 29.–32. punktā izklāstītajiem Vācijas Federatīvās Republikas argumentiem par to, vai apdrošinātajām kopjamām personām ir tiesības laikā, kamēr viņas īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, saņemt Regulā Nr. 1408/71 paredzētos pabalstus natūrā, ko sniedz uzturēšanās dalībvalsts iestāde Vācijā esošās kompetentās iestādes vārdā.

               54

               Katrā ziņā jāatzīmē, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71, kuras atbilstošo normu spēkā esamība šajā gadījumā netiek apšaubīta un kura bija piemērojama starp Savienības dalībvalstīm argumentētajā atzinumā noteiktajā beigu termiņā, apdrošināta kopjamā persona var saņemt pat kombinētu pabalstu naudā un natūrā, kuru kopējā summa pārsniedz līdzīgu kompetentajā dalībvalstī pieejamo pabalstu summu.

               55

               Gadījumā, kad ir izpildīti šīs regulas piemērošanas nosacījumi, tās 22. panta 1. punkta c) apakšpunktā ietverto normu un, runājot par “pensionāriem”, 31. panta normu mērķis ir nodrošināt dalībvalstī, kas nav tā, kurā atrodas kompetentā iestāde, arī pabalstus natūrā, ko minētās iestādes vārdā sniedz uzturēšanās dalībvalsts iestāde saskaņā ar uzturēšanās dalībvalstī piemērojamajiem tiesību aktiem, kā arī pabalstus naudā saskaņā ar kompetentajai iestādei piemērojamajiem tiesību aktiem, kurus sniedz šī minētā iestāde vai kuri tiek sniegti tās vārdā.

               56

               Šajā ziņā jāpiebilst, ka veselības aprūpes jomā Tiesa jau ir atzinusi, ka Regulas Nr. 1408/71 31. pantā paredzēto pabalstu piešķiršana natūrā nedrīkst būt atkarīga ne no kādas noteiktas atļaujas piešķiršanas procedūras, ne no prasības, ka slimībai, kuras dēļ bija nepieciešama aprūpe, ir jārodas negaidīti šīs īslaicīgās uzturēšanās laikā, padarot minēto aprūpi nekavējoties nepieciešamu (skat. 2003. gada 25. februāra spriedumu lietā C-326/00 IKA, Recueil, I-1703. lpp., 43. punkts).

               57

               Turklāt, tā kā LESD 48. pantā ir paredzēta dalībvalsts tiesību aktu sociālā nodrošinājuma jomā koordinēšana, nevis saskaņošana, LESD noteikumi brīvas aprites jomā nevar garantēt apdrošinātajai personai, ka izbraukšanai uz citu dalībvalsti nebūs nekādu seku, it īpaši slimības vai kopšanas pabalstu aspektā. Ņemot vērā atšķirības, kādas pastāv starp dalībvalstu sistēmām un tiesību aktiem šajā jomā, šāda pārvietošanās atkarībā no katras konkrētās situācijas apdrošinātajai personai finansiālā ziņā var būt vairāk vai mazāk izdevīga (šajā ziņā skat. tostarp 2002. gada 19. marta spriedumu apvienotajās lietās C-393/99 un C-394/99 Hervein u.c., Recueil, I-2829. lpp., 50.–52. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Chamier-Glisczinski, 84. un 85. punkts, kā arī 2010. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-211/08 Komisija/Spānija, Krājums, I-5267. lpp., 61. punkts un tajā minētā judikatūra).

               58

               Līdz ar to, īslaicīgi uzturoties dalībvalstī, šīs valsts tiesiskā regulējuma piemērošana – vajadzības gadījumā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 normām –, kas sociālā nodrošinājumu pakalpojumu aspektā var būt mazāk izdevīga nekā sociālā nodrošinājuma pakalpojumu saņemšana kompetentajā valstī minētās regulas 1. panta q) apakšpunkta izpratnē, principā var būt saderīga ar Savienības primārajās tiesībās personu brīvas pārvietošanās jomā paredzētajām prasībām (pēc analoģijas skat. tostarp iepriekš minētos spriedumus lietā Chamier-Glisczinski, 85. un 87. punkts, kā arī lietā da Silva Martins, 72. punkts).

               59

               Turklāt otrajā iebildumā, kas izklāstīts šī sprieduma 22. punktā, Komisija pati izslēdza pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma pastāvēšanu gadījumā, ja veselības aprūpes līdzekļu noma dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, Vācijas apdrošināšanas fondiem kopšanas gadījumiem rada papildu izmaksas pie tām izmaksām, kuras ir saistītas ar Vācijā nodrošināto veselības aprūpes līdzekļu finansēšanu.

               60

               Taču šajā ziņā vēl ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu pabalsti natūrā, kurus saskaņā ar minētās regulas III sadaļu sniedz dalībvalsts iestāde citas dalībvalsts iestādes vārdā, ir pilnībā jāatlīdzina.

               61

               No minētā izriet, ka Komisija nav sniegusi piemērotu atbildi uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentāciju saistībā ar iespēju apdrošinātai kopjamai personai saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 III sadaļu saņemt dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, veselības aprūpes līdzekļus papildus jau Vācijā finansētiem līdzīgiem līdzekļiem.

               62

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi no strīdīgā tiesiskā regulējuma izrietošo pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu pastāvēšanu.

               63

               Šādos apstākļos, tā kā neviens no Komisijas izvirzītajiem iebildumiem savas prasības atbalstam nav pamatots, šī prasība ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               64

               Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

               65

               Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                           Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1990. gada 11. decembrī. # Karl Spagl pret Hauptzollamt Rosenheim. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija. # Papildmaksājumi par pienu. # Lieta C-189/89.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2007. gada 19.aprīlī.#Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH pret Hauptzollamt Kiel.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija.#Kopējais muitas tarifs - Tarifu klasifikācija - Kombinētā nomenklatūra - Ķirbju sēklas, kam nav dīgtspējas.#Lieta C-229/06.

text:
      Lieta C‑229/06
      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      pret
      Hauptzollamt Kiel
      (Finanzgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopējais muitas tarifs – Tarifu klasifikācija – Kombinētā nomenklatūra – Ķirbju sēklas, kam nav dīgtspējas
      Tiesas (septītā palāta) 2007. gada 19. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopējais muitas tarifs – Tarifu pozīcijas – Ķirbju sēklas bez apvalka, kurām vairs nav dīgtspējas un kuras paredzēts izmantot
            maizes izstrādājumu ražošanā

      Ķirbju sēklas bez apvalka, kurām vairs nav dīgtspējas un kuras paredzēts izmantot maizes izstrādājumu ražošanā, tā kā tās
         ir paredzētas nevis sēšanai, bet cilvēku patēriņam, ietilpst Kombinētās nomenklatūras, kas ir ietverta I pielikumā Regulai
         Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, kura grozīta ar Regulu Nr. 1789/2003, apakšpozīcijā 1212 99 80.

      (sal. ar 30. un 32. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2007. gada 19. aprīlī (*)

      Kopējais muitas tarifs – Tarifu klasifikācija – Kombinētā nomenklatūra – Ķirbju sēklas, kam nav dīgtspējas
      Lieta C‑229/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Finanzgericht Hamburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 26. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 22. maijā, tiesvedībā

      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      pret
      Hauptzollamt Kiel.

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Klučka [J. Klučka], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un P. Linda [P. Lindh] (referente),

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH vārdā – P. Kloze [P. Klose], Rechtsanwalt,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un P. van Ginnekens [P. van Ginneken], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Ž. Otjo [J. Hottiaux], pārstāve, kurai palīdz B. Vēgenbaurs [B. Wägenbaur], Rechtsanwalt,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par apakšpozīciju 1209 91 90 un 1212 99 80 interpretāciju Kombinētajā nomenklatūrā,
         kas ir ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru
         un kopējo muitas tarifu (OV L 256, 1. lpp.), kura grozīta ar Komisijas 2003. gada 11. septembra Regulu (EK) Nr. 1789/2003
         (OV L 281, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “KN”).

      2       Šis lūgums ir iesniegts prāvā starp Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH (turpmāk tekstā – “Sunshine”) un Hauptzollamt Kiel [Ķīles Galvenā muitas pārvalde] par ķirbju sēklu bez apvalka, kurām vairs nav dīgtspējas un kuras paredzēts izmantot maizes
         izstrādājumu ražošanā, klasifikāciju KN.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       KN, kas ieviesta ar Regulu Nr. 2658/87, ir balstīta uz harmonizētu preču aprakstīšanas un kodēšanas sistēmu (turpmāk tekstā
         – “HS”), kuru izstrādājusi Muitas sadarbības padome, kas vēlāk kļuvusi par Pasaules Muitas organizāciju un izveidota ar 1983. gada
         14. jūnijā Briselē noslēgtu starptautisku konvenciju, kura Kopienas vārdā ir apstiprināta ar Padomes 1987. gada 7. aprīļa
         Lēmumu 87/369/EEK (OV L 198, 1. lpp.). KN no HS pārņemtas sešu ciparu pozīcijas un apakšpozīcijas, un vienīgi septītais un
         astotais cipars veido tai īpašas KN apakšgrupas.

      4       KN otrajā daļā iekļauta II sadaļa ar nosaukumu “Augu valsts produkti”, kurā iekļautas vairākas nodaļas, tajā skaitā 12. nodaļa
         ar nosaukumu “Eļļas augu sēklas un eļļas augu augļi; dažādi graudi, sēklas un augļi; augi rūpnieciskām vajadzībām un ārstniecības
         augi; salmi un rupjā barība”.

      5       Pozīcijā 1209 ar nosaukumu “Sēklas, augļi un sporas sējai” iekļauta apakšpozīcija 1209 91 ar nosaukumu “Dārzeņu sēklas”, kurā
         savukārt iekļauta apakšpozīcija 1209 91 90 ar nosaukumu “citādas”.

      6       Pozīcijā 1212 ar nosaukumu “[..] augļu kauliņi un kodoli un citi galvenokārt pārtikā lietojami augu produkti [..], kuri citur
         nav minēti un iekļauti”, iekļauta apakšnodaļa 1212 99 ar nosaukumu “citādi”, kurā savukārt iekļauta apakšpozīcija 1212 99 80
         ar nosaukumu “citādi”.

      7       Vispārīgi KN interpretācijas noteikumi, kas ietverti tās pirmās daļas I sadaļas A apakšiedaļā, cita starpā nosaka:
      “Kombinētā nomenklatūra preces klasificē saskaņā ar šādiem principiem:
      1.      Sadaļu, nodaļu un apakšnodaļu virsraksti doti tikai ērtības labad; juridiski klasifikāciju nosaka pozīciju ieraksti un sadaļu
         un nodaļu piezīmes, kā arī tālāk izklāstītie noteikumi, ja vien pozīcijās un piezīmēs nav noteikts citādi.

      [..]”
      8       KN skaidrojumos, ko Eiropas Kopienu Komisija publicēja atbilstoši Regulas Nr. 2658/87 9. panta 1. punktam, faktu iestāšanās
         laikā piemērojamajā redakcijā (OV 2002, C 256, 1. lpp.) sniegti šādi precizējumi:

      “[..] 1209 Sēklas, augļi un sporas sējai
      [..]
      1209 91 90 citādas
      Šajā apakšpozīcijā ietilpst ķirbju sēklas, ko kultivē kā dārzeņus, kad tās izmanto sēšanai, pārtikai (piemēram, salātos),
         pārtikas rūpniecībā (piemēram, maizes izstrādājumu ražošanā) vai medicīnas nolūkiem.

      [..]
      1212               [..] augļu kauliņi un kodoli un citādi augu izcelsmes produkti, kuri citur nav minēti un ietverti, ko [..] galvenokārt izmanto
         cilvēku pārtikā

      [..]
      1212 99 80 citādi
      Bez [..] norādītajiem produktiem šī apakšpozīcija iekļauj:
      [..]
      Ķirbju sēklas (pozīcija 1207 vai 1209) šajā apakšpozīcijā neietilpst [..].”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      9       Sunshine darbība ir tirdzniecība ar pārtikas precēm. It īpaši tā ieved no Ķīnas ķirbju sēklas bez apvalka, kurām vairs nav dīgtspējas
         un kuras ir paredzētas izmantošanai maizes izstrādājumu ražošanā, iestrādājot tās maizē.

      10     2004. gada 4. martā tā Mölln [Melnes] (Vācija) muitas iestādē iesniedza muitas deklarāciju par ķirbju sēklu bez apvalka partijas laišanu brīvā apgrozībā,
         norādot KN apakšpozīciju 1209 91 90, par kuru bija paredzēta līgtā nodokļa likme 3 % apmērā. Minētā muitas iestāde deklarāciju
         pieņēma un ar 2004. gada 10. marta lēmumu noteica ievedmuitu EUR 825,95 apmērā, kas vēlāk tika samazināta līdz EUR 782,09.

      11     Sunshin, saņemot informāciju, ka 2004. gada 23. maija spriedumā Gerechtshof te Amsterdam [Amsterdamas Apelācijas tiesa] (Nīderlande) nospriedusi, ka ķirbju sēklas, ko paredzēts izmantot cilvēku pārtikā, ir klasificējamas
         tarifa KN apakšpozīcijā 1212 99 80 un tādējādi par tām muita nav jāmaksā, lūdza atmaksāt muitas nodokli, ko, pamatojoties
         uz Mölln muitas iestādes lēmumu, tā bija samaksājusi.

      12     Ar 2005. gada 16. februāra lēmumu Hauptzollamt Kiel pieteikumu par atmaksu noraidīja, apstiprinot, ka preces klasificējamas apakšpozīcijā 1209 91 90. Pēc tam, kad Sunshine par šo lēmumu iesniegtā sūdzība tika noraidīta, tā iesniedza prasības pieteikumu Finanzgericht Hamburg [Hamburgas Finanšu tiesa].

      13     Šajā tiesā Sunshine lūdza atmaksāt muitas nodokli un, apgalvojot, ka preces ir klasificējamas KN apakšpozīcijā 1212 99 80, šajā sakarā balstījās
         uz 2004. gada 23. maija Gerechtshof te Amsterdam spriedumu un Nīderlandes Muitas pārvaldes 2005. gada 24. februāra saistošo muitas izziņu, saskaņā ar ko ķirbju sēklas bez
         apvalka ir klasificējamas minētajā apakšpozīcijā.

      14     Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Finanzgericht Hamburg precizē, ka 2005. gada 21. jūlijā spriedumā tā, balstoties uz KN skaidrojošajām piezīmēm, nospriedusi, ka ķirbju sēklas bez
         apvalka, kuras ir paredzētas nevis sēšanai, bet izmantošanai maizes izstrādājumu ražošanā, ir klasificējamas KN apakšpozīcijā 1209 91 90.
         Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka Nīderlandes tiesas un muitas pārvaldes viedoklim ir pamats, jo rodas iespaids, ka saskaņā
         ar tās redakciju KN pozīcija 1209 attiecas uz sēklām, augļiem un sporām, kas ir paredzēti sēšanai, un ka šī redakcija nav
         pretrunā apakšpozīciju redakcijai. Tādēļ iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai KN skaidrojošās piezīmes attiecībā uz pozīciju 1209
         nav pretrunā pašai minētās pozīcijas redakcijai un vai tās nav jāizslēdz. Šajā sakarā tā atgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru
         KN skaidrojošās piezīmes, ko izstrādājusi Komisija, ir svarīgas dažādu muitas pozīciju piemērošanas jomas interpretācijā,
         lai arī tām nav juridiski saistoša spēka (1997. gada 9. decembra spriedums lietā C‑143/96 Knubben Speditions, Recueil, I‑7039. lpp., 14. punkts).

      15     Šajos apstākļos Finanzgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai parasto ķirbju sēklas bez apvalka, kurām vairs nav dīgtspējas un kuras paredzēts izmantot maizes izstrādājumu ražošanā,
         jāklasificē KN apakšpozīcijā 1209 91 90 vai KN apakšpozīcijā 1212 99 80?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      16     Sunshine norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru izšķirošais preču klasificēšanas kritērijs ir meklējams to objektīvajās īpašībās
         un pazīmēs, kas ir definētas KN pozīciju redakcijā. Tā norāda uz 2000. gada 28. marta sprieduma lietā Holz Geenen (C‑309/98, Recueil, I‑1975. lpp.) 14. punktu, kurā Tiesa apstiprināja, ka KN skaidrojošās piezīmes ir svarīgas KN pozīciju interpretācijā, taču
         tām nav juridiski saistoša spēka.

      17     Sunshine tāpat atgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka preču lietošanas mērķis var būt objektīvs klasifikācijas kritērijs, ja tas minētajai
         precei ir raksturīgs (1995. gada 1. jūnija spriedums lietā C‑459/93 Thyssen Haniel Logistic, Recueil, I‑1381. lpp., 13. punkts), un šo raksturīgumu var novērtēt atkarībā no preces objektīvajām īpašībām un pazīmēm (iepriekš
         minētais spriedums lietā Holz Geenen, 15. punkts).

      18     Pozīcija 1209 attiecoties uz sēklām un tās apakšpozīcijās esot iekļautas tikai preces, ko paredzēts izmantot kā sēklas. Pamata
         lietā izskatāmajām sēklām vairs nav dīgtspējas. Vienīgi KN skaidrojošajās piezīmes esot paredzēts, ka ķirbju sēklas, kad tās
         izmanto pārtikai vai medicīnas nolūkiem, ietilpst apakšpozīcijā 1209 91 90. Tādējādi starp KN formulējumu un tās skaidrojošajām
         piezīmēm pastāvot pretruna.

      19     Turklāt KN skaidrojošo piezīmju pārbaude atklājot, ka dažādu ķirbju sēklu klasifikācijas dažādās apakšpozīcijās kritērijs
         ir minēto sēklu lietošanas mērķis un šis mērķis tām ir raksturīgs.

      20     Tātad, esot iespējama klasifikācija tikai apakšpozīcijā 1212 99 80. Neskatoties uz KN skaidrojošo piezīmju formulējumiem,
         pamata lietā izskatāmās preces esot “citi augu produkti [..], kuri citur nav minēti un iekļauti” pozīcijas 1212 izpratnē.

      21     Nīderlandes valdība arī uzskata, ka pamata lietā izskatāmās preces ir klasificējamas KN apakšpozīcijā 1212 99 80. Šīs sēklas
         ir zaudējušas dīgtspēju un tās var izmantot vienīgi pārtikai. Tādējādi tās esot pārtikā lietojami augļu kodoli pozīcijas 1212
         izpratnē.

      22     Šī valdība uzskata, ka no KN skaidrojošajām piezīmēm izriet, ka sēklām, kas ietilpst apakšpozīcijā 1209 91 90, pat ja tās
         var izmantot pārtikai, jābūt derīgām arī sēšanai. Pamata lietā izskatāmajām precēm šīs īpašības trūkst. Šī paša iemesla dēļ
         saskaņā ar KN skaidrojošajām piezīmēm ķirbju sēklas, ko var izmantot sēšanai, no apakšpozīcijas 1212 99 80 esot izslēgtas.

      23     Komisija, tāpat kā Sunshine un Nīderlandes valdība, uzskata, ka pamata lietā izskatāmās preces klasificējamas KN apakšpozīcijā 1212 99 80. Tā kā divu
         attiecīgo apakšpozīciju formulējumi ir lakoniski, ir jāatsaucas uz pašām pozīcijām.

      24     Pozīcija 1209 attiecoties tikai uz sēklām, t.i., veidojumiem, kas ir jauna auga veidošanas pamatā. Turklāt šīm sēklām jābūt
         derīgām sēšanai. Taču šajā lietā ķirbju sēklām, ko izskata pamata lietā, vairs nav dīgtspējas. Atliekot pozīcija 1212. Tā
         kā pamata lietā izskatāmās ķirbju sēklas nevar klasificēt citās pozīcijās, tās ietilpstot pēdējā pozīcijā.

      25     Komisija norāda, ka KN skaidrojošās piezīmes attiecībā uz pozīciju 1209 tika izstrādātas, pamatojoties uz KN angļu valodas
         redakciju, kura liek domāt, ka sēklām ir jābūt nevis paredzētām vienīgi sēšanai, bet tām jābūt uzbūvei, kura ir vienāda ar
         sēšanai paredzēto sēklu uzbūvi. Turpretim citu valodu redakcijās ir precizēts, ka sēklām ir jābūt derīgām sēšanai. Šo svarīgo
         atšķirību starp valodu versijām dēļ Komisija piedāvā KN skaidrojošās piezīmes neņemt vērā.

       Tiesas atbilde
      26     Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai nodrošinātu tiesisko drošību un kontroles iespējas, noteicošais
         kritērijs preču klasifikācijai pēc tarifiem vispārējā veidā ir to objektīvās īpašības un pazīmes, kas definētas KN un sadaļu
         vai nodaļu piezīmēs (skat. it īpaši 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑42/99 Eru Portuguesa, Recueil, I‑7691. lpp., 13. punkts; 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑495/03 Intermodal Transports, Krājums, I‑8151. lpp., 47. punkts; 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑445/04 Possehl Erzkontor, Krājums, I‑10721. lpp., 19. punkts, un 2006. gada 16. februāra spriedumu lietā C‑500/04 Proxxon, Krājums, I‑1545. lpp., 21. punkts).

      27     Turpinot, Tiesa jau ir nospriedusi, ka KN, kā arī HS skaidrojošajām piezīmēm savukārt ir būtiska nozīme dažādu tarifu pozīciju
         piemērošanas jomas interpretācijā, tomēr tām nav obligāta juridiska spēka. Līdz ar to minēto piezīmju saturam ir jābūt saderīgam
         ar KN normām un tās nevar grozīt šo normu piemērošanas jomu (iepriekš minētie spriedumi lietā Intermodal Transports, 48. punkts; lietā Possehl Erzkontor, 20. punkts, un lietā Proxxon, 22. punkts).

      28     Visbeidzot, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru tarifu klasifikācijas vajadzībām objektīvu kritēriju var sniegt
         preces lietošanas mērķis, ja tas ir raksturīgs precei; šādu raksturīgumu jāspēj novērtēt, ņemot vērā [preces] objektīvās īpašības
         un pazīmes (skat. it īpaši 2001. gada 5. aprīļa spriedumu lietā C‑201/99 Deutsche Nichimen, Recueil, I‑2701. lpp., 20. punkts; 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑130/02 Krings, Recueil, I‑2121. lpp., 30. punkts; 2005. gada 17. marta spriedumu lietā C‑467/03 Ikegami, Krājums, I‑2389. lpp., 23. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Proxxon, 31. punkts).

      29     Šajā lietā ir jāatzīmē, ka, tā kā apakšpozīcijās 1209 91 90 un 1212 99 80 iekļauts tikai formulējums “citādi”, ir jāatsaucas
         uz pašām pozīcijām, t.i., pozīcijām 1209 un 1212.

      30     Kā norādījusi Komisija, no pozīcijas 1209 formulējuma “sēklas, augļi un sporas sējai” izriet, ka minētā pozīcija attiecas
         tikai uz augu veidojumiem, kam ir dīgtspēja un kas var radīt jaunu augu. Turpretim pozīcija 1212, kurā cita starpā iekļauti
         “augļu kauliņi un kodoli un citi galvenokārt pārtikā lietojami augu produkti [..], kuri citur nav minēti un iekļauti”, ir
         atlikusī kategorija, kurā iekļautas augu sēklas, kuras ir paredzētas nevis sēšanai, bet cilvēku patēriņam.

      31     Tādējādi KN skaidrojošās piezīmes, kas ķirbju sēklas izslēdz no apakšpozīcijas 1212 99 80 un uz tām attiecina pozīciju 1209,
         var saprast tikai tādā nozīmē, ka tās no šīs apakšpozīcijas izslēdz ķirbju sēklas, kas ir paredzētas sēšanai, nevis sēklas
         bez apvalka, kurām vairs nav dīgtspējas. Turklāt skaidrojošās piezīmes, ar kurām apakšpozīcijā 1209 91 90 iekļautas ķirbju
         sēklas, kad tās izmanto pārtikai vai pārtikas rūpniecībā, nav jāņem vērā.

      32     Ņemot vērā šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka KN apakšpozīcija 1212 99 80 ir jāinterpretē tādējādi, ka ķirbju
         sēklas bez apvalka, kurām vairs nav dīgtspējas un kuras paredzēts izmantot maizes izstrādājumu ražošanā, ietilpst šajā apakšpozīcijā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      33     Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
      apakšpozīcija 1212 99 80 Kombinētajā nomenklatūrā, kas ir ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK)
            Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, kura grozīta ar Komisijas 2003. gada 11. septembra
            Regulu (EK) Nr. 1789/2003, ir jāinterpretē tādējādi, ka ķirbju sēklas bez apvalka, kurām vairs nav dīgtspējas un kuras paredzēts
            izmantot maizes izstrādājumu ražošanā, ietilpst šajā apakšpozīcijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 27. marta spriedums.#LCL Le Crédit Lyonnais SA pret Fesih Kalhan.#Tribunal d’instance d’Orléans lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Patērētāju tiesību aizsardzība – Patēriņa kredītlīgumi – Direktīva 2008/48/EK – 8. un 23. pants – Kreditora pienākums pirms līguma parakstīšanas pārbaudīt aizņēmēja maksātspēju – Valsts tiesību norma, ar kuru noteikts pienākums pārbaudīt informāciju datu bāzē – Tiesību uz līgumiskajiem procentiem zaudēšana šāda pienākuma pārkāpuma gadījumā – Sankciju efektīvs, samērīgs un preventīvs raksturs.#Lieta C‑565/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑565/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal d’instance d’Orléans  (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 30. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 6. decembrī, tiesvedībā
            LCL Le Crédit Lyonnais SA
            pret
            Fesih Kalhan .
            TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], tiesneši M. Safjans [ M. Safjan ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ], A. Prehala [ A. Prechal ] (referente) un K. Jirimēe [ K. Jürimäe ],
            ģenerāladvokāts N. Vāls [ N. Wahl ],
            sekretārs V. Turē [ V. Tourrès ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 20. novembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – LCL Le Crédit Lyonnais SA  vārdā – C. Vexliard , advokāte,
            – Francijas valdības vārdā – D. Colas  un S. Menez , pārstāvji,
            – Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer , pārstāve,
            – Eiropas Komisijas vārdā – M. van Beek  un M. Owsiany-Hornung  pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 23. aprīļa Direktīvas 2008/48/EK par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (OV L 133, 66. lpp., un kļūdu labojumi – OV 2009, L 207, 14. lpp.; OV 2010, L 199, 40. lpp., un OV 2011, L 234, 46. lpp.) 8. un 23. panta interpretāciju.
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp LCL Le Crédit Lyonnais SA  (turpmāk tekstā – “ LCL ”) un F. Kalhan attiecībā uz prasību samaksāt atlikušo individuālā aizdevuma parāda summu, ko šī sabiedrība bija piešķīrusi atbildētājam pamatlietā un kuru viņš nebija atmaksājis.
            Atbilstošās tiesību normas
            A – Savienības tiesības
            3. Direktīvas 2008/48 preambulas 7., 9., 26., 28. un 47. apsvērums ir formulēti šādi:
            “(7) Lai sekmētu pareizi funkcionējoša patēriņa kredītu iekšējā tirgus izveidi, ir jāparedz saskaņota Kopienas sistēma vairākās būtiskās jomās. [..]
            [..]
            (9) Vajadzīga pilnīga saskaņošana, lai visiem patērētājiem Kopienā nodrošinātu augstu un līdzvērtīgu viņu interešu aizsardzības līmeni un lai izveidotu īstu iekšējo tirgu. Tādēļ dalībvalstīm nevajadzētu atļaut saglabāt vai ieviest valstu noteikumus, izņemot tos, kas paredzēti šajā direktīvā. [..]
            [..]
            (26) Dalībvalstīm būtu jāveic atbilstīgi pasākumi, lai veicinātu atbildīgu praksi visos kredīta attiecību posmos, ņemot vērā to kredītu tirgus konkrētās īpatnības. [..] Jo īpaši kredītu tirgū, kas paplašinās, ir svarīgi, lai kreditori neiesaistītos bezatbildīgos aizdevumos vai neizsniegtu kredītus, iepriekš nenovērtējot aizņēmēja kredītspēju, un dalībvalstīm būtu jāveic nepieciešamā uzraudzība, lai izvairītos no šādas rīcības, un jānosaka nepieciešamie līdzekļi, lai piemērotu kreditoriem sankcijas, ja tie šādi rīkojas. [..]
            [..]
            (28) Lai novērtētu patērētāja kredītu stāvokli [kredītspēju], kreditoram būtu jāizmanto attiecīgas datubāzes, juridisko un faktisko apstākļu dēļ var būt nepieciešama informācija dažādos apjomos [saskaņā ar dažādiem atlases kritērijiem]. [..]
            [..]
            (47) Dalībvalstīm būtu jāpieņem noteikumi par sankcijām, kas piemērojamas par to valsts noteikumu, kas pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, pārkāpumiem, un jānodrošina to īstenošana. Kaut gan sankciju izvēle paliek dalībvalstu ziņā, paredzētajām sankcijām vajadzētu būt efektīvām, samērīgām un preventīvām.”
            4. Šīs pašas direktīvas 8. panta ar nosaukumu “Pienākums novērtēt patērētāja kredītspēju” 1. punktā ir paredzēts:
            “Dalībvalstis nodrošina, ka pirms kredītlīguma noslēgšanas kreditors novērtē patērētāja kredītspēju, pamatojoties uz pietiekamu informāciju, kas attiecīgā gadījumā iegūta no patērētāja, un, ja nepieciešams, uz ziņām, kas iegūtas no attiecīgās datubāzes. Dalībvalstis, kurās tiesību akti paredz, ka kreditori novērtē patērētāju kredītspēju, pamatojoties uz ziņām, kas iegūtas no attiecīgās datubāzes, var saglabāt šo prasību.”
            5. Direktīvas 2008/48 23. pantā ar nosaukumu “Sankcijas” ir noteikts:
            “Dalībvalstis pieņem noteikumus par sankcijām, kas piemērojamas par valsts noteikumu, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, pārkāpumiem, un veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu sankciju īstenošanu. Paredzētajām sankcijām jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām.”
            Francijas tiesības
            6. 2010. gada 1. jūlija Likums Nr.°2010–737, ar kuru ievieš patēriņa kredīta reformu (2010. gada 2. jūlija JORF , 12001. lpp.) un ar kuru Francijas tiesībās transponē Direktīvu 2008/48, ir iekļauts Patērētāju kodeksa L. 311–1. un nākamajos pantos.
            7. Minētā kodeksa L. 311–9. pantā ir noteikts:
            “Pirms kredītlīguma noslēgšanas kreditors pārbauda aizņēmēja kredītspēju, pamatojoties uz pietiekamu informācijas apjomu, tajā skaitā arī informāciju, ko aizņēmējs sniedz pēc kreditora pieprasījuma. Kreditors pārbauda L. 333–4. pantā minēto reģistru atbilstoši nosacījumiem, kas ir paredzēti L. 333–5. pantā minētajā rīkojumā.”
            8. 2010. gada 26. oktobrī tika pieņemts ministrijas rīkojums par privātpersonu kredītu atmaksas kavējumu reģistru, kāds tas paredzēts Patērētāju kodeksa L. 333–5. pantā (turpmāk tekstā – “valsts reģistrs”). Šajā rīkojumā ir noteikta kārtība, saskaņā ar kuru kreditoriem ir jāsaglabā pierādījumi par to, ka viņi ir pārbaudījuši informāciju valsts reģistrā, lai tos varētu iesniegt strīda vai audita gadījumā.
            9. Patērētāju kodeksa L. 311–48. panta otrajā un trešajā daļā ir paredzēts:
            “Ja kreditors nav ievērojis L. 311–8. un L. 311–9. pantā noteiktos pienākumus, viņš zaudē tiesības uz procentu maksājumiem pilnā vai tiesas noteiktā apmērā. [..]
            Aizņēmējam ir pienākums atmaksāt tikai pamatsummu saskaņā ar paredzēto maksājumu grafiku, kā arī attiecīgā gadījumā procentus, uz kuriem kreditors nav zaudējis tiesības. Summas, kas saņemtas kā procentu maksājumi un kurām piemērota likumiskā procentu likme, sākot no to pārskaitīšanas dienas, kreditors atlīdzina vai atskaita no atlikušās atmaksājamās pamatsummas.”
            10. Saskaņā ar Monetāro lietu un finanšu kodeksa L. 313–3. pantu:
            “Gadījumā, ja ar tiesas nolēmumu ir piespriests naudas sods, likumisko procentu likme tiek paaugstināta par pieciem punktiem pēc tam, kad ir pagājuši divi mēneši no dienas, kad tiesas nolēmums kļuvis izpildāms, pat ja runa ir par pagaidu izpildāmību. [..]
            Tomēr par izpildi atbildīgā tiesa, pēc parādnieka vai kreditora lūguma un ņemot vērā parādnieka situāciju, var atbrīvot parādnieku no šīs likmes paaugstināšanas vai var samazināt tās apmēru.”
            11. Civilkodeksa 1153. panta pirmā, otrā un trešā daļa ir izteiktas šādi:
            “Pienākumos, kas aprobežojas ar konkrētas summas samaksu, zaudējumu atlīdzība, kas izriet no izpildes kavējuma, ietver sevī tikai likumiskās procentu likmes maksājumu noteikšanu, ja vien nepastāv citi īpaši noteikumi attiecībā uz tirdzniecību un galvojumiem.
            Šī zaudējumu atlīdzība ir jāmaksā, un kreditoram nav jāpamato nekādi zaudējumi.
            Tā ir maksājama, tikai sākot no atmaksas pieprasījuma dienas vai sākot no dienas, kad izdots cits līdzvērtīgs akts, piemēram, vēstule, ja no tās izriet pietiekami skaidri izteikts pieprasījums, izņemot gadījumus, kad likumā noteikta to automātiska samaksa.”
            12. Saskaņā ar šī paša kodeksa 1154. pantu:
            “Uzkrātie procenti par pamatsummu var radīt procentus, vai nu pamatojoties uz prasību tiesā, vai arī – īpašu vienošanos, ja prasībā vai nolīgumā runa ir par procentiem, kas ir maksājami vismaz par vienu pilnu gadu.”
            13. Civilkodeksa 1254. pantā ir noteikts:
            “Debitors, kas ir uzņēmies parādsaistības, attiecībā uz kurām ir noteikti procenti vai kavējuma maksājumi, bez kreditora piekrišanas nevar dot priekšroku veikto maksājumu novirzīt parāda pamatsummas segšanai, nevis procentu vai kavējuma maksājuma segšanai – parāda pamatsummas un procentu atlīdzināšana, kas netiek veikta pilnā apmērā, vispirms tiek novirzīta procentu segšanai.”
            II – Pamattiesvedība un prejudiciālais jautājums
            14. 2011. gada 4. maijā F. Kalhan noslēdza ar LCL individuālā aizdevuma līgumu par summu EUR 38 000 apmērā, kas ir atmaksājama 60 mēneša maksājumos EUR 730,46 apmērā, katram maksājumam piemērojot noteiktu gada kredīta procentu likmi 5,60 % apmērā un gada procentu likmi (GPL) 5,918 % apmērā.
            15. Tā kā minētā kredīta maksājumi 2012. gada 12. janvārī tika pārtraukti, LCL  izmantoja tiesības vērsties Tribunal d'instance d'Orléans  [Orleānas Pirmās instances tiesa], pieprasot aizdevuma summu tūlītēju atmaksu.
            16. 2012. gada 18. oktobrī LCL  pret F. Kalhan cēla prasību iesniedzējtiesā, tostarp lūdzot viņam piespriest atmaksāt tai naudas summu 37 611,23 EUR apmērā un procentus ar likmi 5,918 % gadā, sākot no 2012. gada 17. aprīļa, un noteikt ikgadēju procentu kapitalizāciju.
            17. Minētā tiesa pēc savas ierosmes izvirzīja pamatu par kreditora, kurš nav pārbaudījis Patērētāju kodeksa L. 333–4. pantā paredzēto valsts reģistru, lai novērtētu aizņēmēja kredītspēju saskaņā ar šī paša kodeksa L. 311–9. pantu, iespējamo Patērētāju kodeksa L. 311–48. panta otrajā daļā paredzēto tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanu. LCL  atzina, ka tā nevar apliecināt, ka tā pirms aizdevuma līguma noslēgšanas būtu veikusi šādu pārbaudi.
            18. Iesniedzējtiesa norāda, ka Patērētāju kodeksa L. 311–48. panta otrajā daļā paredzēto tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanu Cour de cassation [Kasācijas tiesa] (Francija) ir interpretējusi kā tādu, kas attiecas vienīgi uz līgumiskajiem procentiem, jo likumiskie procenti saskaņā ar Civilkodeksa 1153. pantu tomēr ir jāmaksā.
            19. Tā norāda, ka, piemērojot Monetārā un finanšu kodeksa L. 313–3. pantu, šo likumisko procentu likmi palielina par pieciem punktiem, ja aizņēmējs divu mēnešu laikā pēc tam, kad tiesas spriedums ir kļuvis izpildāms, savu parādu nav pilnībā atmaksājis.
            20. Iesniedzējtiesa turklāt norāda, ka saskaņā ar Cour de cassation  judikatūru likumiskā likme, kā arī [tās] palielināšana par pieciem punktiem ir piemērojama ipso jure , t.i., ka šādi palielināti procenti ir jāmaksā automātiski, pat ja tie nav tikuši prasīti vai ja tiesas spriedumā tie nav paredzēti.
            21. Minētā tiesa turklāt apgalvo, ka šajā lietā līgumiskā procentu likme ir 5,60 %, lai gan pēc sprieduma, kurā atzīta tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšana, pasludināšanas divus mēnešus pēc tam, kad spriedums kļūs izpildāms, LCL būtu tiesības uz likumisko procentu likmi, kas palielināta par pieciem punktiem un kas 2012. gadā sasniegtu 5,71 %. Līdz ar to tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanas piemērošana var radīt priekšrocības kreditoram.
            22. Šajos apstākļos iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot jautājumu, pirmkārt, par tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanas sankcijas efektivitāti gadījumā, kad izrādās, ka kreditors nav ievērojis pienākumu šim nolūkam paredzētā valsts reģistrā pārbaudīt patērētāja kredītspēju.
            23. Šīs pašas tiesas ieskatā minētā sankcija varētu būt iedarbīga, ja patērētājs divu mēnešu laikā pēc tam, kad tiesas spriedums kļuvis izpildāms, atlīdzina atmaksājamās summas pilnā apmērā. Tomēr praksē šī iespējamība esot maz ticama, jo vispārīgi tas, ka kreditors ir bijis spiests vērsties tiesā, nozīmē, ka patērētājs savā situācijā vairs nespēj izpildīt savas saistības. Turklāt, lai gan tiesa, kura iztiesā lietu, var noteikt papildu laiku līdz 24 mēnešiem, tas tomēr nenozīmē, ka likumiskie procenti nav jāmaksā. Turklāt var arī apgalvot, ka tas, ka kreditors nav izpildījis savu pienākumu pārbaudīt patērētāja kredītspēju, var sekmēt, ka aizņēmējam rodas pārāk lielas parādsaistības.
            24. Iesniedzējtiesa arī norāda, ka Monetārā un fin anšu kodeksa L. 313–3. pantā patērētājam ir paredzēta iespēja lūgt tiesu viņam nepalielināt likumisko procentu likmi vai samazināt tās apmēru. Tomēr praksē gadījumi, kad patērētājiem pēc atbrīvojuma no procentu maksājumiem tiek piešķirta šāda priekšrocība, esot ļoti reti, it īpaši tādēļ, ka patērētāji nav informēti par šīm tiesībām, vai tādēļ, ka šāda priekšrocība tiek piešķirta nevis atkarībā no kreditora pienākumu neizpildes smaguma, bet tikai atkarībā no patērētāja finanšu situācijas.
            25. Otrkārt, attiecībā uz pamatlietā aplūkoto noteikumu par sankcijām samērīgumu iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka tiesa, protams, var grozīt tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanas sankciju atkarībā no konkrētā pienākuma pārkāpuma, ko pieļāvis kreditors, smaguma. Tomēr pat šādā gadījumā kreditoram vēl būtu tiesības uz likumisko procentu likmi par atlikušajām parāda summām.
            26. Turpinājumā, tā kā, piemērojot Civilkodeksa 1254. pantu, tiesības pieprasīt likumiskos procentus rodas tiesību uz līgumisko procentu maksājumiem zaudēšanas dēļ un maksājumi vispirms sedz parāda procentus, pamatsummas atmaksa noteikti tiek atlikta, un līdz ar to rodas tiesības pieprasīt jaunus likumiskos procentus.
            27. Visbeidzot, minētās tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanas iedarbība samazinās nesamaksāto procentu ieskaitīšanas pamatsummā dēļ, ko kreditors var pieprasīt saskaņā ar Civilkodeksa 1154. pantā paredzēto procentu ieskaitīšanas pamatsummā principu.
            28. Treškārt, iesniedzējtiesa izvirza jautājumu par tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanas kārtības, kāda tā paredzēta Patērētāju kodeksā, preventīvo raksturu. Tā uzskata, ka, tā kā kreditori var rēķināties ar palielinātas likumiskās procentu likmes pieprasīšanas tiesībām pat gadījumā, kad tiek piemērota to tiesību uz līgumiskajiem procentu maksājumiem zaudēšanas sankcija, tie nepavisam nav motivēti mainīt savu praksi, lai sāktu apzinīgāk pildīt pienākumus, kas uz tiem attiecas saskaņā ar Direktīvu 2008/48 un tiesību aktiem, ar kuriem tā transponēta dalībvalstu iekšējās tiesībās.
            29. Šādos apstākļos Tribunal d’instance d’Orléans nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai efektīvu, samērīgu un preventīvu sankciju piemērošanas prasībai, kas noteikta [Direktīvas 2008/48] 23. pantā, gadījumā, ja kreditori nepilda direktīvā noteiktos pienākumus, ir pretrunā tādas tiesību normas, kas kreditoram, kuram piemērota tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanas sankcija, kāda tā paredzēta Francijas tiesību aktos, pēc sprieduma par sankcijas piemērošanu pasludināšanas ļauj iekasēt ipso jure [pamatojoties uz likumu] maksājamos procentus ar likumisko procentu likmi, kas divus mēnešus pēc izpildāma tiesas nolēmuma palielināta par pieciem punktiem un piemērota atlikušajām patērētāja parāda summām?”
            III – Par prejudiciālo jautājumu
            30. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2008/48 23. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts noteikumu par sankcijām piemērošanu, saskaņā ar kuriem, ja kreditors pārkāpj savu pienākumu pirms līguma noslēgšanas izvērtēt aizņēmēja kredītspēju, pārbaudot informāciju konkrētajā datu bāzē, šis kreditors zaudē tiesības uz līgumisko procentu maksājumiem, bet saglabā ipso jure  tiesības uz likumiskajiem procentiem, kurus var pieprasīt pēc tiesas sprieduma pasludināšanas, ar ko šim aizņēmējam tiek piespriests atmaksāt visas atlikušās parāda summas, un kuri turklāt ir palielināti par pieciem punktiem, ja divu mēnešu laikā pēc šī sprieduma pasludināšanas aizņēmējs vēl joprojām nav atlīdzinājis savu parādu.
            A – Par pieņemamību
            31. Eiropas Komisija vēlas noskaidrot lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību divu iemeslu dēļ.
            32. Tā apgalvo, pirmkārt, ka valsts noteikumi par sankcijām, kādi ir piemērojami pamatlietā, tiecas izskaust pienākumu, kurš paredzēts nevis Direktīvā 2008/48, bet valsts tiesību normā, ar kuru kreditoram noteikts pienākums pārbaudīt informāciju datu bāzē, ko dalībvalstis var uzturēt atbilstoši šīs direktīvas 8. pantam, pat ja šī kārtība piemērojama arī attiecībā uz citu pienākumu, kuri savukārt tieši izriet no šīs pašas direktīvas, pārkāpumiem. Līdz ar to neesot skaidrs jautājums, vai šādi noteikumi par sankcijām ietilpst šīs direktīvas 23. panta piemērošanas jomā.
            33. Otrkārt, tā kā likumiskās procentu likmes ipso jure piemērošanas un tās palielināšanas princips šķietami nozīmē, ka valsts tiesa nevar nepiemērot pamatlietā aplūkotos noteikumus, kuros paredzēts, ka šīs summas ir jāsamaksā, ne arī interpretēt tās saskaņā ar Savienības tiesībām, ir jānoskaidro Tiesas atbildes uz iesniedzējtiesas iesniegto jautājumu lietderība.
            34. Šajā ziņā, pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 2008/48 23. panta piemērojamību saistībā ar pamatlietā aplūkotajiem valsts noteikumiem par sankcijām ir jānorāda, ka saskaņā ar šī paša panta formulējumu tas attiecas uz “noteikumiem par sankcijām, kas piemērojamas par to valstu noteikumu, kas pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, pārkāpumiem”.
            35. Ir jākonstatē, ka minētie noteikumi par sankcijām ir vērsti uz to, lai sankcionētu valsts tiesību normas, kas pieņemta saistībā ar Direktīvas 2008/48 transponēšanu, pārkāpumu.
            36. Proti, šī kārtība, kāda tā paredzēta Patērētāju kodeksa L. 311–48. pantā, ir vērsta uz to, lai sankcionētu šī paša kodeksa L. 311–9. pantā paredzēto kreditora pienākuma pārbaudīt aizdevuma ņēmēja kredītspēju šim nolūkam paredzētajā valsts reģistrā pārkāpumu. Direktīvas 2008/48 8. pantā ir skaidri paredzēts, ka šāds datu pārbaudes pienākums var tikt saglabāts. Turklāt pamatlietā aplūkotā sankciju kārtība ir vispārīgi piemērojama par pienākuma pirms līguma parakstīšanas pārbaudīt patērētāja kredītspēju, kāds tas paredzēts šajā minētās direktīvas 8. pantu transponējošajā L. 311–9. pantā, pārkāpumu. Tostarp no šīs pašas direktīvas preambulas 28. apsvēruma izriet, ka šādu datu pārbaudi veic, ja tā ir nepieciešama prasītāja tiesisko un faktisko apstākļu dēļ.
            37. Otrkārt, attiecībā uz Komisijas paustajām šaubām saistībā ar atbildes uz pamatlietas strīda risinājuma vajadzībām uzdotā jautājuma lietderību ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi saistībā ar pašas noteikto tiesisko regulējumu un faktiskajiem apstākļiem un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Valsts tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši 2013. gada 19. decembra spriedumu lietā C‑279/12 Fish Legal un Shirley , 30. punkts).
            38. Šajā ziņā no likumiskās procentu likmes un tās palielināšanas automātiskas vai ipso jure  piemērošanas summai, kura nav samaksāta noteiktajā termiņā, principa acīmredzami neizriet, ka iesniedzējtiesa nevarēs lietderīgi ņemt vērā Tiesas sniegto atbildi uz uzdoto jautājumu, it īpaši interpretējot valsts tiesību normas, no kurām izriet tiesības pieprasīt šo summu saskaņā ar Savienības tiesībām, ja izrādītos, ka tas nepieciešams attiecībā uz šo atbildi.
            39. Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka Komisijas izvirzītie jautājumi neliek apšaubīt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
            B – Par lietas būtību
            40. No Direktīvas 2008/48 8. panta 1. punkta, lasot to kopā ar tās preambulas 28. apsvērumu, izriet, ka pirms kredītlīguma noslēgšanas kreditoram ir jāizvērtē patērētāja kredītspēja, attiecīgā gadījumā šis pienākums var nozīmēt arī informācijas konkrētajās datu bāzēs pārbaudi.
            41. Šajā ziņā minētās direktīvas preambulas 26. apsvērumā vēl ir precizēts, ka jo īpaši kredītu tirgū, kas paplašinās, ir svarīgi, lai kreditori neiesaistītos bezatbildīgos aizdevumos vai neizsniegtu kredītus, iepriekš nenovērtējot patērētāja kredītspēju, un dalībvalstīm būtu jāveic nepieciešamā uzraudzība, lai izvairītos no šādas rīcības, un jānosaka nepieciešamie līdzekļi, lai tiem kreditoriem, kas šādi rīkojas, piemērotu sankcijas.
            42. Kreditora pienākuma pirms līguma noslēgšanas izvērtēt aizņēmēja kredītspēju, ciktāl tas attiecas uz patērētāja aizsardzību pret pārāk lielu kredītsaistību un maksātnespējas risku, mērķis ir īstenot Direktīvu 2008/48, kas, kā izriet no tās preambulas 7. un 9. apsvēruma, nozīmē patēriņa kredītu jomā noteiktās pamatnozarēs paredzēt pilnīgu un obligātu saskaņošanu, kas tiek uzskatīta par nepieciešamu, lai visiem Savienības patērētājiem nodrošinātu augstu un līdzvērtīgu viņu interešu aizsardzības līmeni un sekmētu iekšējā patērētāju kredītu tirgus attīstību.
            43. Saistībā ar šādu mērķi, kas tiecas nodrošināt patērētāju efektīvu aizsardzību pret bezatbildīgiem kredītlīgumiem, kuri pārsniedz viņu finansiālo kapacitāti un var izraisīt to maksātnespēju, Direktīvas 2008/48 23. pantā ir paredzēts, pirmkārt, ka noteikumi par sankcijām, kas piemērojamas valsts noteikumu saistībā ar aizņēmēja kredītspējas pārbaudi pirms līguma noslēgšanas, kuri pieņemti, piemērojot šīs direktīvas 8. pantu, pārkāpuma gadījumā, ir definēti tādējādi, ka sankcijām ir jābūt efektīvām, samērīgām un preventīvām, un, otrkārt, ka dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu to piemērošanu. No šīs pašas direktīvas preambulas 47. apsvēruma izriet, ka, izņemot šīs prasības, minēto noteikumu par sankcijām izvēle ir atstāta dalībvalstu ziņā.
            44. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru attiecībā uz lojālas sadarbības principu, kas tagad ir ietverts LES 4. panta 3. punktā, lai arī sankciju izvēle ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm tomēr jāraugās, lai par Savienības tiesību pārkāpumiem un tādiem pašiem valsts tiesību pārkāpumiem tiktu piemērotas tādas pašas materiālās un procesuālās normas un lai sods katrā ziņā būtu efektīvs, samērīgs un preventīvs (šajā ziņā skat. it īpaši 2005. gada 3. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑387/02, C‑391/02 un C‑403/02 Berlusconi  u.c., Krājums, I‑3565. lpp., 64. un 65. punkts, kā arī 2013. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑418/11 Texdata Software , 50. punkts).
            45. Tiesa tostarp ir nospriedusi, ka sankciju stingrībai jāatbilst pārkāpumu, kas ar tām tiek sodīti, smagumam un it īpaši jānodrošina īsti preventīva ietekme, tai pat laikā ievērojot vispārējo samērīguma principu (iepriekš minētais spriedums lietā Texdata Software , 51. punkts).
            46. Konkrētajā gadījumā kreditora pienākuma pirms līguma noslēgšanas pārbaudīt aizņēmēja kredītspēju, kas noteikts Patērētāju kodeksa L. 311–9. pantā, ar kuru transponēts Direktīvas 2008/48 8. pants, pārkāpums tiek sankcionēts ar šī kodeksa L. 311–48. pantu, ar kuru transponēts šīs pašas direktīvas 23. pants un kurā paredzēta principā pilnīga kreditora tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšana.
            47. Tādējādi uzdotais jautājums ir par to, vai šīs sankcijas stingrība ir samērīga ar pārkāpumu, kurus tā apkaro, smagumu un, it īpaši, vai šādai sankcijai ir īsta preventīva iedarbība.
            48. Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar valsts judikatūru tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanas sankcija attiecas vienīgi uz līgumiskajiem procentiem, jo kreditoriem ir ipso jure  tiesības uz likumisko procentu likmi, kas lielākajā daļā gadījumu arī ipso jure  tiek palielināta par pieciem punktiem. Pamatlietā attiecībā uz 2012. gadu šī tiesa precizē, ka līgumiskā procentu likme bija 5,60 %, lai gan likumiskā procentu likme, kas palielināta par pieciem punktiem, sasniedza 5,71 %. Atšķirība starp šīm likmēm esot bijusi izteiktāka attiecībā uz 2013. gadu. No tā izrietot, ka tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanas sankcija, kāda tā paredzēta valsts tiesību aktos, var piešķirt papildu priekšrocību kreditoram.
            49. Savukārt Komisija apgalvo, ka tādos gadījumos kā pamatlietā, kuros gadījumā, ja aizņēmējs neveic [regulāros] maksājumus, kreditors pieprasa tūlītēju aizdevuma atmaksu, šķiet, ka sankcijas efektīvā un preventīvā iedarbība ir nodrošināta. Proti, izdevumi, kas saistīti ar aizņēmēja kredītspējas pārbaudi, izmantojot šim nolūkam paredzētās datu bāzes, esot samērā nelieli, savukārt tiesību uz līgumisko procentu maksājumiem atņemšanas sankcija ietverot risku, kura ekonomiskās izmaksas esot potenciāli lielākas. Protams, lai gan neuzmanīgs kreditors tomēr var pieprasīt likumiskos procentus, kas attiecīgā gadījumā palielināti par pieciem punktiem, tomēr pretēji kreditoram, kurš ir ievērojis pienākumu pirms līguma noslēgšanas pārbaudīt aizņēmēja kredītspēju, pamatsummā, kurai piemēro šos procentus, nav ietverti ne tai piemērojamie līgumiskie, ne no tiem izrietošie likumiskie procenti.
            50. Šajā ziņā, lai izvērtētu sankcijas faktiski preventīvo raksturu, iesniedzējtiesai, kura vienīgā ir kompetenta interpretēt un piemērot valsts tiesības, tādos apstākļos kā tajā izskatāmajā lietā ir jāsalīdzina summas, kuras kreditors būtu saņēmis kā atlīdzību par aizdevumu gadījumā, ja viņš būtu ievērojis savu pienākumu pirms līguma noslēgšanas pārbaudīt aizņēmēja kredītspēju, izmantojot informāciju konkrētajā datu bāzē, ar tām, kas saņemtas, piemērojot šī paša pienākuma pirms līguma noslēgšanas pārkāpuma sankciju. Lai noteiktu šīs pēdējās minētās summas, minētajai tiesai ir jāņem vērā visi elementi un, it īpaši, visas sekas, kas, iespējams, varētu rasties, ja tā konstatētu, ka kreditors ir pārkāpis minēto pienākumu saistībā ar stadiju pirms līguma noslēgšanas.
            51. Ja attiecībā uz iepriekšējā punktā minēto salīdzinājumu iesniedzējtiesa konstatētu, ka tajā izskatāmajā strīdā tiesību uz līgumisko procentu maksājumiem zaudēšanas sankcijas piemērošana var sniegt kreditoram priekšrocības, jo summas, kuras tam nav tiesību saņemt, ir zemākas par tām, kuras izriet no palielinātās likumiskās procentu likmes piemērošanas, no tā izrietētu, ka noteikumi par pamatlietā aplūkotajām sankcijām acīmredzami nenodrošina piemērotās sankcijas faktiski preventīvo iedarbību.
            52. Turklāt, ņemot vērā šī sprieduma 43. punktā norādītā patērētāju aizsardzības mērķa nozīmīgumu, kāds piemīt kreditora pienākumam pārbaudīt aizņēmēja kredītspēju, tiesību uz līgumisko procentu maksājumiem zaudēšanas sankcija vispārīgi nevar tikt uzskatīta par tādu, kurai ir faktiski preventīva iedarbība, ja iesniedzējtiesa, pēc šī sprieduma 50. punktā norādītā salīdzinājuma un ņemot vērā visus atbilstošos šajā punktā minētos apstākļus, konstatētu, ka tādā gadījumā kā izskatāmajā pamatlietā, kurā aizņēmēja pienākumu neizpildes dēļ rodas nesamaksātās aizdevuma summas tūlītējas pieprasīšanas tiesības, summas, kuras kreditors varētu saņemt pēc šīs sankcijas piemērošanas, nav būtiski mazākas par tām, kuras viņš būtu varējis saņemt, ja viņš būtu ievērojis šo pienākumu.
            53. Proti, ja tiesību uz procentu maksājumiem zaudēšanas sankcijas iedarbība izrādītos pavājināta vai pat pilnībā neiedarbīga palielinātās likumiskās likmes, kas var kompensēt minētās sankcijas iedarbību, piemērošanas dēļ, no tā noteikti izriet, ka tai nav īsti preventīva iedarbība (skat. pēc analoģijas 1994. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑382/92 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil , I‑2435. lpp., 56.–58. punkts).
            54. Gadījumā, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka tiesību uz līgumisko procentu maksājumiem zaudēšanas sankcijai nav īsti preventīva rakstura Direktīvas 2008/48 23. panta izpratnē, šajā ziņā ir jāatgādina, ka valsts tiesai, kura iztiesā lietu tikai starp privātpersonām, līdzko tai ir jāpiemēro valsts tiesību normas, ir jāņem vērā valsts tiesību normu kopums un tas ir jāinterpretē, cik vien tas ir iespējams, piemērojamās direktīvas teksta un mērķa kontekstā, lai rastu risinājumu, kas atbilst tās mērķim (skat. it īpaši 2014. gada 27. februāra spriedumu lietā C‑351/12 OSA , 44. punkts).
            55. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/48 23. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts noteikumu par sankcijām piemērošanu, saskaņā ar kuriem, ja kreditors pārkāpj savu pienākumu pirms līguma noslēgšanas izvērtēt aizņēmēja kredītspēju, pārbaudot informāciju atbilstošajā datu bāzē, šis kreditors zaudē tiesības uz līgumisko procentu maksājumiem, bet saglabā ipso jure  tiesības uz likumiskajiem procentiem, kurus var pieprasīt pēc tiesas sprieduma pasludināšanas, ar ko šim aizņēmējam tiek piespriests atmaksāt visas atlikušās parāda summas, un kuri turklāt ir palielināti par pieciem punktiem, ja divu mēnešu laikā pēc šī sprieduma pasludināšanas aizņēmējs vēl joprojām nav atlīdzinājis savu parādu, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka tādā gadījumā kā izskatāmajā pamatlietā, kurā aizņēmēja pienākumu neizpildes dēļ rodas nesamaksātās aizdevuma summas tūlītējas pieprasīšanas tiesības, summas, kuras kreditors faktiski varētu saņemt pēc tiesību uz līgumisko procentu maksājumiem zaudēšanas sankcijas piemērošanas, nav būtiski mazākas par tām, kuras tas būtu varējis saņemt, ja viņš būtu ievērojis savu pienākumu pārbaudīt aizņēmēja kredītspēju.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            56. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
            Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 23. aprīļa Direktīvas 2008/48/EK par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK, 23. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts noteikumu par sankcijām piemērošanu, saskaņā ar kuriem, ja kreditors pārkāpj savu pienākumu pirms līguma noslēgšanas izvērtēt aizņēmēja kredītspēju, pārbaudot informāciju atbilstošajā datu bāzē, šis kreditors zaudē tiesības uz līgumisko procentu maksājumiem, bet saglabā ipso jure  tiesības uz likumiskajiem procentiem, kurus var pieprasīt pēc tiesas sprieduma pasludināšanas, ar ko šim aizņēmējam tiek piespriests atmaksāt visas atlikušās parāda summas, un kuri turklāt ir palielināti par pieciem punktiem, ja divu mēnešu laikā pēc šī sprieduma pasludināšanas aizņēmējs vēl joprojām nav atlīdzinājis savu parādu, ja iesniedzējtiesa konstatētu, ka tādā gadījumā kā izskatāmajā pamatlietā, kurā aizņēmēja pienākumu neizpildes dēļ rodas nesamaksātās aizdevuma summas tūlītējas pieprasīšanas tiesības, summas, kuras kreditors faktiski varētu saņemt pēc tiesību uz līgumisko procentu maksājumiem zaudēšanas sankcijas piemērošanas, nav būtiski mazākas par tām, kuras tas būtu varējis saņemt, ja viņš būtu ievērojis savu pienākumu pārbaudīt aizņēmēja kredītspēju.


Tiesas spriedums 1972. gada 15. jūnijā. # Fratelli Grassi fu Davide pret Amministrazione delle finanze dello Stato italiano. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte d'appello di Brescia - Itālija. # Lieta 5-72.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2011. gada 6.oktobrī. # medi GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "deutschemedi.de" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme "World of medi", agrākas valsts grafiska un vārdiskas preču zīmes "medi.eu", "medi welt", "medi-Verband", "medi" un agrāka firma un sabiedrības nosaukums "medi" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkts. # Lieta T-247/10.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2011. gada 6. oktobra spriedums – medi/ITSB – Deutsche Medien Center (“deutschemedi.de”)
      (lieta T‑247/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “deutschemedi.de” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “World of medi”, agrākas valsts grafiska un vārdiskas preču zīmes “medi.eu”, “medi welt”,
         “medi‑Verband”, “medi” un agrāka firma un sabiedrības nosaukums “medi” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkts

      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 22., 38.,
         44., 49. un 53. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2010. gada 16. marta lēmumu lietā R 1366/2008‑4 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Weihermüller & Voigtmann GmbH & Co. KG
                un
               Deutsche Medi Präventions

               GmbH
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) 2010. gada 16. marta lēmumu lietā R 1366/2008‑4;

                  2)

                  	ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina medi GmbH & Co. KG tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  	Deutsche Medien Center GmbH sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.