title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 15.novembrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Dānijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde - Kopienu pašu resursi - Pēc likuma maksājamie muitas nodokļi, kas nav iekasēti valsts muitas iestāžu pieļautās kļūdas rezultātā - Dalībvalstu finansiālā atbildība.#Lieta C-392/02.

text:
      Lieta C‑392/02
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Dānijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Kopienu pašu resursi – Pēc likuma maksājamie muitas nodokļi, kas nav iekasēti valsts muitas iestāžu pieļautas kļūdas rezultātā – Dalībvalstu finansiālā atbildība
      Ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumi, sniegti 2005. gada 10. martā

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 15. novembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Eiropas Kopienu pašu resursi — Noteikšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis — Pienākums, kas nav atkarīgs no iespējas muitas
            nodokļus iegrāmatot un iekasēt vēlāk — Nenoteikšana un nenodošana, nepastāvot nepārvaramai varai vai pilnīgai iekasēšanas
            neiespējamībai, kas nav atkarīga no attiecīgās dalībvalsts — Pienākumu neizpilde
      (Padomes Regulas Nr. 1552/89 17. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts; Padomes
            Lēmuma 94/728 2. un 8. pants)
      Dalībvalstīm ir jānosaka Kopienu pašu resursu prasījumi, tiklīdz to muitas iestāžu rīcībā ir vajadzīgie dati un tās var aprēķināt
         muitas nodokļu parāda summu un noteikt parādnieku neatkarīgi no tā, vai ir izpildīti kritēriji Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas
         Muitas kodeksa izveidi 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanai un vai līdz ar to attiecīgo muitas nodokļu iegrāmatošanu
         un iekasēšanu var veikt vēlāk.

      Šajos apstākļos, ja nav izpildīts neviens no Regulas Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376 par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu
         īstenošanu 17. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, proti, ka iekasēšanu nav iespējams veikt nepārvaramas varas dēļ
         vai ka no dalībvalsts neatkarīgu iemeslu dēļ summas iekasēšana noteikti nav iespējama, dalībvalsts, kas nenosaka Kopienu pašu
         resursu prasījumus un atbilstošo summu nenodod Komisijas rīcībā, nepilda pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar Kopienu tiesībām
         un it īpaši Lēmuma 94/728 2. un 8. pantu.

      (sal. ar 66., 68. un 70. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 15. novembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Kopienu pašu resursi – Pēc likuma maksājamie muitas nodokļi, kas nav iekasēti valsts muitas iestāžu pieļautas kļūdas rezultātā – Dalībvalstu finansiālā atbildība
      Lieta C‑392/02
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2002. gada 7. novembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv H. P. Hartvigs [H.‑P. Hartvig] un G. Vilmss [G. Wilms], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Dānijas Karalisti, ko pārstāv J. Molde [J. Molde], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta:
      Beļģijas Karaliste, ko pārstāv A. Snūksa [A. Snoecx], pārstāve,

      Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv V. D. Plesings [W.‑D. Plessing], pārstāvis, kam palīdz D. Zelners [D. Sellner] un U. Karpenšteins [U. Karpenstein], Rechtsanwälte,

      Itālijas Republika, ko pārstāv I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. de Bellis], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un J. van Bakela [J. van Bakel], pārstāves,

      Portugāles Republika, ko pārstāv L. Fernandišs [L. Fernandes], A. Seisa Nevišs [Â. Seiça Neves] un H. A. dos Anhoss [J. A. dos Anjos], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Zviedrijas Karaliste, ko pārstāv A. Kruse [A. Kruse], kā arī K. Vistranda [K. Wistrand] un A. Falka [A. Falk], pārstāves, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas] un J. Makarčiks [J. Makarczyk], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], A. La Pergola [A. La Pergola], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), P. Kūris [P. Kūris], U. Lehmuss [U. Lõhmus], E. Levits un A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 11. janvārī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 10. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, tā kā Dānijas iestādes nav nodevušas Komisijas rīcībā pašu
         resursus DKK 140 409,60 apmērā un atbilstošos nokavējuma procentus, kuri aprēķināti, sākot no 1999. gada 20. decembra, Dānijas
         Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības, un it īpaši nav ievērojusi EKL 10. pantu, kā arī 2. un
         8. pantu Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmumā 94/728/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 293, 9. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
      2       No 2. panta 1. punkta Lēmumā 94/728, ar ko tika aizstāts Padomes 1988. gada 24. jūnija Lēmums 88/376/EEK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 185, 24. lpp.), izriet, ka Kopienu budžetā iekļautos pašu resursus veido:

      –       tā sauktie “tradicionālie” resursi [2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts], ko veido:
      –       nodokļi, prēmijas, papildu vai kompensācijas summas, papildu summas vai koeficienti un citas nodevas, ko Kopienu iestādes
         noteikušas vai kas tām jānosaka tirdzniecībai ar valstīm, kuras nav dalībvalstis, īstenojot kopējo lauksaimniecības politiku;

      –       kopējā muitas tarifa nodevas un citas nodevas, ko Kopienu iestādes noteikušas vai kas tām jānosaka saistībā ar tirdzniecību
         ar valstīm, kuras nav dalībvalstis;

      –       tā sauktie “PVN” resursi [2. panta 1. punkta c) apakšpunkts], ko rada visās dalībvalstīs spēkā esošās vienotās likmes piemērošana
         PVN aprēķina bāzei;

      –       tā sauktie “NKP” vai “papildu” resursi [2. panta 1. punkta d) apakšpunkts], ko rada tādas likmes piemērošana visu dalībvalstu
         NKP (nacionālā kopprodukta) summai, kuru paredzēts noteikt saskaņā ar budžeta kārtību, ņemot vērā visu citu ieņēmumu kopsummu.

      3       Saskaņā ar minētā 2. panta 3. punktu, “iekasējot maksājumus, dalībvalstis patur 10 % no saskaņā ar 1. punkta a) un b) apakšpunktu
         samaksātajām summām”. Saskaņā ar 2. panta 3. punktu Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmumā 2000/597/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 253, 42. lpp.) šī procentuālā daļa tika palielināta līdz 25 % attiecībā uz
         summām, kas noteiktas pēc 2000. gada 31. decembra.

      4       Lēmuma 94/728 8. pantā ir noteikts:
      “1.      Šī lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētos Kopienu pašu resursus dalībvalstis iekasē saskaņā ar savu normatīvo
         un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā pielāgo, lai tie atbilstu Kopienu noteikumos ietvertajām prasībām.
         Komisija regulāri izskata valstu noteikumus, kurus dalībvalstis tai dara zināmus, iesniedz dalībvalstīm pielāgojumus, kurus
         tā uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu minēto valstu noteikumu atbilstību Kopienu noteikumiem, un iesniedz ziņojumus
         budžeta lēmējiestādēm. Dalībvalstis nodod Komisijas rīcībā 2. panta 1. punkta a) līdz d) apakšpunktā paredzētos resursus.

      2.      [..] Padome ar vienprātīgu lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, pieņem noteikumus, kas
         vajadzīgi šā lēmuma piemērošanai, kā arī noteikumus, kas attiecas uz 2. un 5. pantā minēto ieņēmumu iekasēšanas kontroli,
         to nodošanu Komisijas rīcībā un izmaksāšanu.” [Neoficiāls tulkojums]

      5       Laikā, kad radās šajā lietā pastāvošie faktiskie apstākļi, noteikumi, uz kuriem ir norāde Lēmuma 94/728 8. panta 2. punktā,
         bija iekļauti Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376 īstenošanu (OV L 155, 1. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1996. gada 8. jūlija
         Regulu (Euratom, EK) Nr. 1355/96 (OV L 175, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1552/89”), kas stājās spēkā 1996. gada 14. jūlijā.

      6       Regulas Nr. 1552/89 otrajā apsvērumā ir noteikts, ka “Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. pantā minētajiem pašu resursiem jābūt pieejamiem Kopienai [ievērojot visizdevīgākos nosacījumus] un tāpēc ir jānosaka
         kārtība, kādā Kopienām atvēlētos pašu resursus dalībvalstis nodod Komisijai”. [Neoficiāls tulkojums]

      7       Minētās regulas 2. panta 1. punktā un 1.a punktā ir noteikts:
      “1.      Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 94/728/EK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu
         iekļaušanu kontos [iegrāmatošanu] un paziņošanu debitoram [parādniekam].

      1.a      Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu
         grāmatās.

      [..]” [Neoficiāls tulkojums]
      8       Tās pašas regulas 9. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalstis pašu
         resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi [izraudzījusies]”.

      9       Regulas Nr. 1552/89 11. pants nosaka:
      “Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru
         likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, ko attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts īstermiņa
         kredīta operācijām brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem. Palielināto
         likmi piemēro visam kavējuma periodam”. [Neoficiāls tulkojums]

      10     Minētās regulas 17. panta 1. un 2. punkts paredz:
      “1.      Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā
         summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā.

      2.      [Dalībvalstīm nav pienākuma] nodot Komisijas rīcībā noteiktajiem prasījumiem atbilstošās summas vienīgi tad, ja šīs summas
         nav iekasētas nepārvaramas varas (force majeure) dēļ. Turklāt dalībvalstis var neievērot šo pienākumu nodot Komisijai šādas summas īpašos gadījumos, kad, pilnīgi izvērtējot
         konkrētā gadījumā attiecīgos apstākļus, ir acīmredzami, ka naudas piedziņa no tām neatkarīgu apstākļu dēļ nav iespējama ilgstošā
         laika posmā. [..]” [Neoficiāls tulkojums]

      11     201. panta 1. un 2. punktā Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302,
         1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) attiecībā uz muitas parāda rašanos ir noteikts:

      “1.      Ievedmuitas parāds rodas:
      a)      laižot brīvā apgrozībā ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces
      vai
      b)      nododot šādas preces pagaidu ievešanas procedūrā ar daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa.
      2.      Muitas parāds rodas attiecīgās muitas deklarācijas pieņemšanas brīdī.”
      12     Muitas kodeksa 204. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
      “1.      Ievedmuitas parāds rodas:
      a)      neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras
         izmantošana, kurā tās nodotas,

      vai
      b)      neievērojot kādu nosacījumu preču nodošanai šajā muitas procedūrā, vai pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes
         piemērošanai precēm sakarā ar to galapatēriņu,

      gadījumos, kas nav minēti 203. pantā, ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu
         glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi.

      2.      Muitas parāds rodas vai nu brīdī, kad pienākums, kura neizpildīšana rada muitas parādu, netiek vairs pildīts, vai brīdī, kad
         preces tiek nodotas attiecīgajā muitas procedūrā, ja vēlāk tiek konstatēts, ka faktiski nav bijis izpildīts kāds nosacījums,
         kas regulē preču nodošanu attiecīgajā procedūrā ar pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanu sakarā
         ar preču galapatēriņu.”

      13     Attiecībā uz muitas nodokļa summas iegrāmatošanu un paziņošanu parādniekam minētā kodeksa 217. pantā ir paredzēts:
      “1.      Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
         dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
         dokumentā (iegrāmatošana).

      [..]
      Muitas dienesti var atskaitīt nodokļa summu, kuru saskaņā ar 221. panta 3. punktu nav varēts darīt zināmu parādniekam pēc
         atvēlētā laika [paredzētā termiņa].

      2.      Dalībvalstis nosaka nodokļa summas iegrāmatošanas praktisko kārtību. Šī kārtība var atšķirties atkarībā no tā, vai muitas
         dienesti, ņemot vērā muitas parāda rašanās apstākļus, ir vai nav pārliecināti par to, ka minētās summas tiks samaksātas.”

      14     Tā paša kodeksa 218. pantā ir noteikts:
      “1.      Ja muitas parāds ir radies no tā, ka pieņemta deklarācija par precēm kādai muitas procedūrai, kura nav procedūra pagaidu ievešanai
         ar daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa vai jebkura darbība, kuras likumīgais spēks ir tāds pats kā šādai pieņemšanai,
         tad muitas parādam atbilstošā summa iegrāmatojama, tiklīdz tā tiek aprēķināta, un ne vēlāk kā otrajā dienā pēc preču atlaišanas
         dienas.

      [..]
      3.      Ja muitas parāds rodas apstākļos, kas nav minēti 1. punktā, attiecīgā nodokļa summa iegrāmatojama divu dienu laikā pēc datuma,
         kad muitas dienesti:

      a)      aprēķina attiecīgā nodokļa summu
      un
      b)      nosaka parādnieku.”
      15     Muitas kodeksa 220. pantā ir paredzēts:
      “1.      Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā
         apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
         divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
         muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.

      2.      [..] vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja:
      [..]
      b)      pēc likuma apliekamā muitas nodokļa summa kļūdaini iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav
         varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus
         par muitas deklarāciju;

      [..].”
      16     Minētā kodeksa 221. pantā ir noteikts:
      “1.      Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
      [..]
      3.      Paziņošana parādniekam nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Tomēr, ja
         muitas dienesti nav varējuši aprēķināt precīzu pēc likuma maksājamo summu tādas darbības rezultātā, kas var būt par pamatu
         kriminālvajāšanai, šādu paziņošanu var izdarīt pēc triju gadu termiņa beigām, ciktāl to ļauj spēkā esošie noteikumi.”

      17     869. pants Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK)
         Nr. 2913/92 (OV L 253, 1. lpp.), paredz:

      “Muitas dienesti paši nolemj neizdarīt vēlāku neiekasēto nodokļu iegrāmatošanu šādos gadījumos:
      [..]
      b)      ja šie dienesti uzskata, ka [Muitas] kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā izklāstītie nosacījumi ir izpildīti, ar noteikumu,
         ka summa, ko kļūdas dēļ no tirgus dalībnieka attiecīgā gadījumā neiekasē par vairākām ievešanas vai izvešanas darbībām, ir
         mazāka par [EUR] 2000;

      [..].”
      18     1. panta 5. punktā Komisijas 1998. gada 29. jūlija Regulā (EK) Nr. 1677/98, ar ko groza Regulu Nr. 2454/93 (OV L 212, 18. lpp.),
         iepriekš minētā 869. panta b) punktā iekļautā frāze “[EUR] 2000” tika aizstāta ar frāzi “[EUR] 50 000”.

      19     Regulas Nr. 2454/93 871. panta pirmajā daļā ir noteikts:
      “Gadījumos, kas nav 869. pantā minētie gadījumi un kuros muitas dienesti vai nu uzskata, ka Kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā
         minētie nosacījumi ir izpildīti, vai arī šaubās par minētajos noteikumos iekļauto kritēriju piemērojamību konkrētam gadījumam,
         šie dienesti attiecīgo gadījumu nodod izskatīšanai Komisijai, lai tas tiktu atrisināts saskaņā ar 872. līdz 876. pantā izklāstīto
         procedūru [..].”

      20     Šīs pašas regulas 873. panta pirmajā daļā ir noteikts:
      “Pēc apspriedes ar ekspertu grupu, ko veido visu dalībvalstu pārstāvji, kuri sanāk Komitejā konkrētā gadījuma izskatīšanai,
         Komisija pieņem lēmumu par to, vai konkrētos apstākļos ir pieļaujama attiecīgo nodokļu vēlāka neiegrāmatošana.”

       Prāvas rašanās fakti
      21     Kāds Dānijas uzņēmums (turpmāk tekstā – “importētājuzņēmums”) Dānijā no Ķīnas importēja saldētus zirņus ar ēdamām pākstīm.
         Līdz 1995. gada beigām šīs preces pirms to atmuitošanas tika pārdotas kādam Dānijas vairumtirgotājam, kas uzņēmās iesniegt
         muitas deklarāciju. Šim vairumtirgotājam bija izsniegta atļauja (preču) realizēšanai galapatēriņam konkrētajā valstī, pamatojoties
         uz kuru viņam tika piemērota nulles ievedmuitas likme, jo preces bija paredzētas galapatēriņam.

      22     Sākot no 1996. gada 1. janvāra, importētājuzņēmums pats kārtoja atmuitošanas formalitātes. Ballerupas [Ballerup] (Dānija) muitas dienesti pieņēma šī uzņēmuma iesniegtās muitas deklarācijas, nepārbaudot, vai tam ir izsniegta atļauja attiecīgo
         preču realizēšanai galapatēriņam konkrētajā valstī, un turpināja piemērot nulles ievedmuitas likmi.

      23     1997. gada 12. maijā Veiles [Vejle] (Dānija) muitas dienesti konstatēja, ka importētājuzņēmumam nebija minētās atļaujas un izdarīja grozījumus divās muitas
         deklarācijās, piemērojot [ievedmuitas] likmi 16,8 % apmērā. Importētājuzņēmums tajā pašā dienā vērsās Ballerupas muitas dienestos,
         kas laboja minētos grozījumus un no jauna piemēroja nulles likmi, nepieprasot uzrādīt atļauju preču realizēšanai galapatēriņam
         konkrētajā valstī.

      24     Vēlāk pārbaudot divdesmit piecas deklarācijas, kas iesniegtas laika posmā no 1996. gada 9. februāra līdz 1997. gada 24. oktobrim,
         kompetentie muitas dienesti konstatēja, ka importētājuzņēmumam nebija atļaujas, kas vajadzīga, lai tam varētu piemērot galapatēriņa
         režīmu. Tie pieprasīja šim uzņēmumam samaksāt neiekasēto ievedmuitu DKK 509 707,30 apmērā (proti, apmēram EUR 69 000).

      25     Konstatējuši, ka 1997. gada 12. maijā izdarītajos grozījumos veiktie labojumi varēja uzņēmumam radīt tiesisko paļāvību, ka
         piemērotā muitas procedūra ir pareiza, Dānijas muitas dienesti vērsās Komisijā, lai uzzinātu, vai atbilstoši Muitas kodeksa
         220. panta 2. punkta b) apakšpunktam ir pamats vēlāk neiegrāmatot ievedmuitu, kura uzņēmumam pieprasīta saistībā ar deklarācijām,
         kas iesniegtas pēc minētā datuma, un kuras apmērs ir DKK 140 409,60 (proti, gandrīz EUR 19 000). Ar 1999. gada 19. jūlija
         lēmumu Komisija sniedza apstiprinošu atbildi.

      26     Savā lēmumā Komisija atzina, ka labojumi, ko Ballerupas muitas dienesti 1997. gada 12. maijā izdarīja grozījumos, ko veikuši
         Veiles muitas dienesti, bija jāuzskata par kompetento Dānijas iestāžu pieļautu kļūdu, ko ieinteresētā persona nevarēja pienācīgi
         atklāt.

      27     Ar 1999. gada 21. oktobra vēstuli Komisija aicināja Dānijas iestādes nodot tās rīcībā pašu resursus DKK 140 409,60 apmērā
         vēlākais pirmajā darbdienā pēc 19. datuma otrajā mēnesī pēc minētās vēstules nosūtīšanas, proti, 1999. gada 20. decembrī,
         brīdinot, ka termiņa neievērošanas gadījumā tiks piemēroti spēkā esošajā Kopienas tiesiskajā regulējumā paredzētie nokavējuma
         procenti. Ar 1999. gada 15. decembra vēstuli Dānijas valdība atteicās nodot Komisijas rīcībā minēto summu.

      28     Komisija uzsāka EKL 226. pantā paredzēto procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi. Pēc tam, kad Komisija bija lūgusi Dānijas
         Karalisti iesniegt savus apsvērumus, tā 2001. gada 6. aprīlī izdeva argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti veikt pasākumus,
         kas vajadzīgi, lai minēto lūgumu izpildītu divu mēnešu termiņā, skaitot no tā paziņošanas.

      29     Tā kā Komisija nebija apmierināta ar atbildi, kas sniegta uz tās argumentēto atzinumu, tā iesniedza šo prasību.
       Par pieņemamību
      30     Precizējot, ka atbilstoši Reglamenta 92. panta 2. punktam Tiesai pēc savas ierosmes ir jāpārbauda prasības pieņemamība, Vācijas
         valdība norāda, ka šīs lietas izskatīšana nav Tiesas kompetencē.

      31     Šai prasībai vajadzētu būt prasībai par zaudējumu atlīdzību, kas balstīta uz Muitas kodeksa pārkāpumu. Ņemot vērā, ka šāda
         prasība nav paredzēta EK līguma sistēmā, šādas prasības ir piekritīgas Dānijas tiesām atbilstoši EKL 240. pantam.

      32     Šajā sakarā ir jānorāda, ka savā prasībā Komisija pārmet Dānijas Karalistei, ka tā nav nodevusi Komisijas rīcībā attiecīgos
         pašu resursus un atbilstošos nokavējuma procentus, pārkāpjot Lēmuma 94/728 un Regulas Nr. 1552/89 noteikumus.

      33     Ar šo prasību Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumu, ko tai uzliek Kopienu tiesības,
         nevis piespriest šai dalībvalstij atlīdzināt zaudējumus un samaksāt procentus.

      34     No tā izriet, ka prasība ir pieņemama.
       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      35     Komisija apgalvo, ka tradicionālie pašu resursi Lēmuma 94/728 2. panta nozīmē pastāv, tiklīdz ir radies muitas parāds, un
         ka tādējādi Komisijas rīcībā atbilstoši minētā lēmuma 8. panta 1. punktam bija jānodod DKK 140 409,60 liela summa. Līdz ar
         to gadījumā, ja nav atļaujas, kas vajadzīga, lai personai varētu piemērot galapatēriņa režīmu, no Regulas Nr. 1552/89 2. panta
         izriet, ka Dānijas iestādēm ir jānosaka, ka Kopienām ir šo resursu prasījuma tiesības, kā arī pareizi jāpiemēro muitas noteikumi,
         iekasējot ievedmuitu.

      36     Komisija precizē – tas, ka kādam uzņēmumam nav jāmaksā muitas nodokļi atbilstoši Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktam,
         nekādā veidā neietekmē to, vai dalībvalstij pašai ir jāiemaksā Kopienai attiecīgā summa. Muitas kodekss reglamentē tikai attiecības
         starp tirgus dalībniekiem un tām valsts iestādēm, kuras ir atbildīgas par tradicionālo pašu resursu iekasēšanu Kopienas vārdā.
         Attiecības starp Kopienu un dalībvalstīm reglamentē noteikumi, kas attiecas uz Kopienu finansēšanas sistēmu, proti, Lēmums
         94/728, Regulas Nr. 1552/89 piemērošanas noteikumi un vispārīgie pienākumi, kas izriet no EKL 10. panta.

      37     Kaut arī starp šīm abām normu kopām pastāv tikai tīri tehniska saikne, jo Regulā Nr. 1552/89 ir norāde uz posmiem, kas atbilstoši
         Muitas kodeksam tiek ievēroti saistībā ar muitas parāda rašanos un iekasēšanu, šīs norādes tomēr neietekmē valsts iestāžu
         finansiālo atbildību pret Kopienu par kļūdām, ko tās pieļauj tradicionālo pašu resursu iekasēšanā. Ja dalībvalsts neiekasē
         minētos resursus, to ar attiecīgiem nosacījumiem var atbrīvot no šo resursu nodošanas Komisijas rīcībā tikai saskaņā ar Regulas
         Nr. 1552/89 17. pantu.

      38     Regulas Nr. 1552/89 2. pantā iekļautā norāde uz Muitas kodeksu, it īpaši uz tā saukto muitas parāda “iegrāmatošanas” posmu,
         noteikti jāsaprot kā norāde uz objektīviem nosacījumiem, kas minētajā kodeksā izvirzīti, lai varētu veikt iegrāmatošanu, nevis
         kā norāde uz to, ka ir jānoskaidro, vai valsts iestādes attiecīgajā gadījumā faktiski ir veikušas iegrāmatošanu.

      39     Dānijas valdība atzīst – no EKL 10. pantā paredzētā lojalitātes principa izriet, ka dalībvalstīm, efektīvi organizējot savu
         pārvaldi, ir pienākums nodrošināt, ka pašu resursi tiek pareizi iekasēti un nodoti Kopienu rīcībā tās noteiktajos termiņos.
         Ja dalībvalstis neievēro šo lojalitātes pienākumu, Komisija pret dalībvalstīm var iesniegt prasību sakarā ar pienākumu neizpildi
         par nepienācīgu pašu resursu iekasēšanas pārvaldību.

      40     Tomēr jautājums, kas rodas šajā lietā, attiecas uz to, kam ir jāatlīdzina zaudētie pašu resursi, kas nav iegūti administratīvu
         kļūdu rezultātā, no kurām nevar izvairīties, lai cik kvalitatīva un efektīva arī nebūtu administratīvā aparāta organizācija.

      41     Šajā sakarā Dānijas valdība norāda, ka saskaņā ar taisnīguma principu Kopiena atlīdzina zaudētos pašu resursus, kas nav iegūti
         administratīvu kļūdu rezultātā.

      42     Šī valdība apgalvo, ka no Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta izriet, ka nodokļu iegrāmatošanu neveic un tādējādi
         arī tos neiekasē vēlāk, ja ir izpildīti minētajā pantā norādītie nosacījumi. Ja iegrāmatošana netiek veikta, nav summas, kas
         iegrāmatota saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. panta noteikumiem, un tādējādi nav arī Kopienas pašu resursu prasījumu.

      43     Visbūtiskākais apstāklis, kas norāda uz to, ka pastāv saikne starp Muitas kodeksu un noteikumiem, kas reglamentē pašu resursus,
         ir tas, ka atbilstoši Regulas Nr. 2454/93 871. un 873. pantam Komisija var noteikt, vai dalībvalstis var atteikties pieprasīt,
         lai uzņēmumi samaksā ievedmuitu saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu. Jāpieņem, ka tas, vai dalībvalstis
         var nepieprasīt uzņēmumam samaksāt ievedmuitu, ir jāizlemj Komisijai, jo ievedmuitas neiekasēšanas rezultātā Komisija zaudē
         pašu resursus.

      44     Beļģijas valdība apgalvo, ka pretēji tam, ko apstiprina Komisija, Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. un 1.a punkts jāaplūko kopā
         ar Muitas kodeksu, pretējā gadījumā šis pants pilnībā zaudētu savu nozīmi.

      45     Minētā valdība turklāt atgādina, ka no Regulas Nr. 2454/93 869. un 871. panta izriet, ka dalībvalstīm, kas šaubās par to,
         kāda ir Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā norādīto kritēriju piemērojamība, ir iespēja nodot šo lietu izskatīšanai
         Komisijai, ja attiecīgais muitas parāds nepārsniedz EUR 50 000, un pienākums nodot šo jautājumu izskatīšanai Komisijai, ja
         minētais parāds pārsniedz šo summu.

      46     Ja iestāde, kas lemj par kādas dalībvalsts iestādes pieļautu kļūdu, vēl arī izlemtu jautājumu par šīs dalībvalsts finansiālo
         atbildību šīs pašas rīcības dēļ, ko minētā iestāde kvalificējusi kā kļūdu, tiktu pārkāptas normas, kas balstītas uz objektivitāti.
         Šāda pilnvaru koncentrācija ļautu apšaubīt šo lēmumu objektivitāti, jo rezultātā pašu resursi tiktu nodoti Komisijas rīcībā,
         lai arī kāds būtu lēmums.

      47     Vācijas valdība attiecībā uz Muitas kodeksu un noteikumiem, kas reglamentē pašu resursus, norāda, ka minētā kodeksa 217.–219. pants
         sīki reglamentē ievedmuitas un izvedmuitas iegrāmatošanu. Šī [iegrāmatošana], ko veic tikai muitas iestāde, galvenokārt kalpo
         tam, lai sekmētu nodokļu iekasēšanu Komisijas vārdā. Tieši šī iemesla dēļ Regulas Nr. 1552/89 2. pantā ierakstīšana uzskaites
         dokumentos vai iegrāmatošana ir ņemta par atskaites punktu. Savukārt tirgus dalībniekus šie noteikumi ietekmē tikai netieši,
         jo tie nevar pieprasīt, lai nodokļu summa, kas radusies, tiktu ierakstīta uzskaites dokumentos.

      48     Itālijas valdība norāda, ka no tik plašas un vispārīgas normas kā EKL 10. pants nav iespējams secināt, ka dalībvalstīm būtu
         uzlikts pienākums, uz kādu norāda Komisija.

      49     Regulas Nr. 1552/89 17. pants ļauj domāt, ka attiecīgais kredīts jau ir iegrāmatots un ka tādējādi dalībvalsts ir atbildīga
         tikai par iespējamiem trūkumiem jau noteikto nodokļu iekasēšanā. Šis noteikums nereglamentē situāciju, par kuru ir runa šajā
         prāvā, kad nodokļi nav iegrāmatoti valsts iestāžu pieļautas kļūdas dēļ, kuras rezultātā Komisija ir pieņēmusi lēmumu atbrīvot
         [uzņēmumu] no nodokļu samaksas, ņemot vērā tiesisko paļāvību Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta nozīmē.

      50     Nīderlandes valdība norāda, ka nekāda dalībvalsts atbildība, pamatojoties uz kuru tai šajā situācijā būtu pienākums nodot
         Komisijas rīcībā summas, ko nevarētu iekasēt vēlāk, Lēmumā 94/728 nav paredzēta un no tā nevar izrietēt. Lai šāda atbildība
         varētu iestāties, ir nepieciešams skaidrs noteikums, kas paredzēts atbilstošajā tiesiskajā regulējumā.

      51     Muitas kodekss, aplūkojot to vienlaicīgi ar Regulu Nr. 1552/89 un Lēmumu 94/728, neparedz noteikumus attiecībā uz gadījumu,
         kad iegrāmatošana nav veikta minētā kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētajos apstākļos.

      52     Portugāles valdība norāda, ka Kopienām pašu resursu prasījuma tiesības nerodas muitas parāda rašanās brīdī, bet gan brīdī,
         kad ir izpildīti muitas tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi par nodokļa summas iegrāmatošanu un paziņošanu parādniekam
         un kad atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 2. pantam var uzskatīt, ka šādas prasījuma tiesības ir noteiktas. Ja šīs prasījuma tiesības
         nav noteiktas vai ja šādi noteiktās prasījuma tiesības ir atceltas, attiecīgās iestādes pieļauto kļūdu rezultātā neiekasēto
         summu Komisija nevarētu pieprasīt samaksāt atbilstoši Regulai Nr. 1552/89, jo šīs summas varētu piedzīt vienīgi kā zaudējumu
         atlīdzību un procentu samaksu, ja tas ir paredzēts Kopienu tiesībās.

      53     Zviedrijas valdība apgalvo, ka Lēmuma 94/728 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 3. punkta noteikumi skaidri liecina par
         to, ka tieši Kopienas var pieprasīt samaksāt muitas nodokļus. Tieši šādā veidā rodas katra muitas nodokļu parādnieka muitas
         parāds Kopienām. Attiecīgā dalībvalsts nekādā veidā nav iesaistīta šajās kreditora un parādnieka attiecībās. Dalībvalstu uzdevums
         ir tikai nodrošināt, ka Kopienu vārdā tiek iekasēti tām maksājamie parādi. To apstiprina fakts, ka nevis dalībvalstij, bet
         gan Komisijai ir tiesības izlemt, vai noteikt muitas parādu gadījumā, par kādu ir runa šajā prāvā.

       Tiesas vērtējums
      54     Pakārtoti ir jāatgādina – kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 7. punktā – ka no EKL 268. panta trešās daļas, saskaņā
         ar kuru ieņēmumiem un izdevumiem budžetā ir jābūt līdzsvarā, izriet, ka pašu resursu ieņēmumu deficīts jākompensē vai nu no
         citiem pašu resursiem, vai arī veicot pielāgojumus izdevumos.

      55     Turklāt jāatgādina – kā izriet no Lēmuma 94/728 8. panta 1. punkta – minētā lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā
         paredzētos Kopienu pašu resursus iekasē dalībvalstis, un tām ir pienākums Kopienu pašu resursus nodot Komisijas rīcībā. Iekasējot
         maksājumus, dalībvalstis atbilstoši tā paša lēmuma 2. panta 3. punktam patur 10 % no saskaņā ar šī paša panta 1. punkta a) un
         b) apakšpunktu samaksātajām summām; šī procentuālā daļa vēlāk tika palielināta līdz 25 % no summām, kas noteiktas pēc 2000. gada
         31. decembra atbilstoši Lēmuma 2000/597 2. panta 3. punktam.

      56     Turklāt jānorāda, ka šajā gadījumā ne muitas parāda esamība, ne attiecīgās summas apmērs netiek apstrīdēts.
      57     Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punktā ir precizēts, ka dalībvalstīm jānosaka Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības, “ja
         ir izpildīti muitas tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi saistībā ar muitas summas iegrāmatošanu un paziņošanu parādniekam”.

      58     No šī noteikuma izriet, ka dalībvalstu pienākums noteikt Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības rodas, tiklīdz ir izpildīti
         minētie muitas tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, un ka tādējādi nav nepieciešams, lai iegrāmatošana būtu faktiski
         notikusi.

      59     Kā izriet no Muitas kodeksa 217., 218. un 221. panta, šie nosacījumi ir izpildīti, ja muitas dienestu rīcībā ir vajadzīgie
         dati un tādējādi tie var aprēķināt muitas parāda summu un noteikt parādnieku (šajā sakarā skat. 2005. gada 14. aprīļa spriedumus
         lietā C‑460/01 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑2613. lpp., 71. punkts, un lietā C‑104/02 Komisija/Vācija, Krājums, I‑2689. lpp.,
         80. punkts).

      60     Šajā sakarā jāatgādina, ka dalībvalstīm ir pienākums noteikt Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības (skat. 1991. gada 16. maija
         spriedumu lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑2461. lpp., 38. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija, 45. punkts). Regulas Nr. 1552/89 2. panta
         1. punkts ir jāinterpretē tā, ka dalībvalstis nevar izvairīties no parādu noteikšanas, pat ja tās šos parādus apstrīd, lai
         nepieļautu, ka dalībvalsts rīcība izjauc Kopienu finansiālo līdzsvaru (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 1991. gada 16. maija
         spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 37. punkts, un 2000. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑348/97 Komisija/Vācija, Recueil, I‑4429. lpp., 64. punkts).

      61     No tā izriet, ka dalībvalstīm ir jānosaka Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības, tiklīdz to muitas iestādes var aprēķināt
         muitas parāda apmēru un noteikt parādnieku.

      62     Šo secinājumu neatceļ Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts. Šī noteikuma mērķis ir aizsargāt parādnieka tiesisko
         paļāvību uz to, ka visi lēmumā par muitas nodokļu vēlāku iegrāmatošanu vai neiegrāmatošanu iekļautie elementi ir pamatoti
         (attiecībā uz 5. panta 2. punktu Padomes 1979. gada 24. jūlija Regulā (EEK) Nr. 1697/79 par tās ievedmuitas vai izvedmuitas
         nodokļu “vēlāku” iekasēšanu, kas no parādnieka netika pieprasīti par precēm, kuras deklarētas atbilstoši muitas režīmam, kas
         uzliek pienākumu maksāt šādus nodokļus (OV L 197, 1. lpp.), kurā paredzētie noteikumi iekļauti Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta
         b) apakšpunktā, skat. 1991. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑348/89 Mecanarte, Recueil, I‑3277. lpp., 19. punkts, un 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑251/00 Ilumitrónica, Recueil, I‑10433. lpp., 39. punkts). Šis noteikums reglamentē gadījumus, kad dalībvalstu muitas dienesti nevar veikt attiecīgo nodokļu
         vēlāku iegrāmatošanu un tādējādi arī nevar tos vēlāk atgūt, bet tas neatbrīvo dalībvalstis no pienākuma noteikt Kopienu pašu
         resursu prasījuma tiesības.

      63     To, ka starp normām, kas attiecas uz pienākumu noteikt Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības, un normām, kuras attiecas
         uz dalībvalstu iespēju iekasēt nodokļus, pastāv šāda atšķirība, Tiesa atzina jau 1999. gada 7. septembra spriedumā lietā C‑61/98
         De Haan (Recueil, I‑5003. lpp.). Kaut arī tādēļ, ka valsts muitas iestādes nav ievērojušas Kopienas muitas tiesiskajā regulējumā paredzētos
         termiņus, attiecīgajai dalībvalstij var pieprasīt saistībā ar pašu resursu nodošanu maksāt nokavējuma procentus Kopienām,
         šādas neievērošanas rezultātā nevar apšaubīt ne to, ka muitas parāds ir jāmaksā, ne arī šo iestāžu tiesības iekasēšanu veikt
         vēlāk, ievērojot trīs gadu termiņu, kas paredzēts Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā, kā izriet no iepriekš minētā sprieduma
         lietā De Haan 34. punkta. Tāpat arī, ja kādas dalībvalsts muitas iestāžu pieļautas kļūdas rezultātā parādniekam nav jāmaksā attiecīgo nodokļu
         summa, nevajadzētu apšaubīt attiecīgās dalībvalsts pienākumu maksāt nokavējuma procentus, kā arī prasījumi, kas bija jānosaka
         saistībā ar pašu resursu nodošanu.

      64     Attiecībā uz Dānijas un Beļģijas valdības argumentu, kas balstīts uz to, ka Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 871. un
         873. pantā paredzēto procedūru bija piekritusi, ka tiek piemērots Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts, jānorāda,
         ka minētā procedūra neattiecas uz dalībvalstu pienākumu noteikt Kopienu pašu resursu prasījumus. Regulas Nr. 2454/93 871. un
         873. panta mērķis ir nodrošināt Kopienu tiesību vienveidīgu piemērošanu (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā
         Mecanarte 33. punktu), kā arī aizsargāt parādnieka tiesisko paļāvību saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu
         (skat. šī sprieduma 62. punktu).

      65     Turklāt apstāklis, ka Kopienu finansiālās intereses neskar Regulas Nr. 2454/93 871. un 873. pantā paredzētā procedūra, jo
         Kopienu attiecīgo pašu resursu prasījumi ir jānosaka jebkurā gadījumā, nodrošina, ka Komisija minētajā procedūrā var rīkoties
         kā neieinteresēta un objektīva persona.

      66     Tāpat saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 17. panta 1. un 2. punktu dalībvalstīm ir jāveic visi pasākumi, kas vajadzīgi, lai Komisijas
         rīcībā tiktu nodotas summas, kuras atbilst nodokļiem, kas noteikti atbilstoši šīs pašas regulas 2. pantam. Dalībvalstis no
         šī pienākuma ir atbrīvotas tikai tad, ja iekasēšanu nav iespējams veikt nepārvaramas varas dēļ vai ja izrādās, ka no tām neatkarīgu
         apstākļu dēļ naudas piedziņa noteikti nav iespējama.

      67     No Tiesas judikatūras izriet, ka starp pienākumu noteikt Kopienu pašu resursus, pienākumu tos noteiktajā termiņā ierakstīt
         Komisijas kontā un pienākumu samaksāt nokavējuma procentus pastāv nedalāma saikne; nokavējuma procenti ir jāmaksā neatkarīgi
         no tā, kāda iemesla dēļ šie resursi Komisijas kontā ir ierakstīti ar nokavējumu. No tā izriet, ka nav jānošķir gadījumi, kad
         dalībvalsts ir noteikusi pašu resursus, tos nesamaksājot, un gadījumi, kad tā prettiesiski šos resursus nav noteikusi, pat
         ja nav noteikts konkrēts termiņš (skat. it īpaši iepriekš minēto 1991. gada 16. maija spriedumu lietā Komisija/Nīderlande,
         38. punkts).

      68     Tādējādi dalībvalstīm ir jānosaka Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības, tiklīdz to muitas iestāžu rīcībā ir vajadzīgie
         dati un tās var aprēķināt muitas nodokļu parāda summu un noteikt parādnieku neatkarīgi no tā, vai ir izpildīti kritēriji Muitas
         kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanai un vai līdz ar to attiecīgo muitas nodokļu iegrāmatošanu un iekasēšanu
         var veikt vēlāk. Šajos apstākļos, ja nav izpildīts neviens no Regulas Nr. 1552/89 17. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem,
         dalībvalsts, kas nenosaka Kopienu pašu resursu prasījumus un atbilstošo summu nenodod Komisijas rīcībā, nepilda pienākumus,
         kas tai uzlikti saskaņā ar Kopienu tiesībām un it īpaši Lēmuma 94/728 2. un 8. pantu.

      69     Attiecībā uz EKL 10. pantu, uz kuru ir atsaukusies Komisija, nevar konstatēt, ka šajā pantā paredzētā vispārējo pienākumu
         neizpilde atšķirtos no konstatētās to īpašo Kopienu pienākumu neizpildes, kas Dānijas Karalistei bija uzlikti saskaņā ar Lēmuma
         94/728 2. un 8. pantu.

      70     Tādējādi jāsecina – tā kā Dānijas iestādes nav nodevušas Komisijas rīcībā pašu resursus DKK 140 409,60 apmērā un atbilstošos
         nokavējuma procentus, kas aprēķināti, sākot no 1999. gada 20. decembra, Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kuri
         tai uzlikti ar Kopienu tiesībām, un, konkrēti, nav ievērojusi Lēmuma 94/728 2. un 8. pantu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      71     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Dānijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Dānijas Karalistei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar tā paša Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalstis, kas iestājušās
         lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      tā kā Dānijas iestādes nav nodevušas Komisijas rīcībā pašu resursus DKK 140 409,60 apmērā un atbilstošos nokavējuma procentus,
            kas aprēķināti, sākot no 1999. gada 20. decembra, Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kuri tai uzlikti ar Kopienu
            tiesībām, un, konkrēti, nav ievērojusi 2. un 8. pantu Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmumā 94/728/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu;
      2)      Dānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Beļģijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Itālijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Portugāles Republika un Zviedrijas
            Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – dāņu.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2015. gada 12. februārī.#Eiropas Komisija pret IPK International - World Tourism Marketing Consultants GmbH.#Apelācija – Komisijas lēmums, ar ko uzdod atmaksāt finanšu atbalstu – Eiropas Savienības Vispārējās tiesas sprieduma izpilde – Atšķirība starp nokavējuma procentiem un kompensācijas procentiem – Procentu aprēķināšana.#Lieta C-336/13 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2015. gada 12. februārī (
            *1
         )
      “Apelācija — Komisijas lēmums, ar ko uzdod atmaksāt finanšu atbalstu — Eiropas Savienības Vispārējās tiesas sprieduma izpilde — Atšķirība starp nokavējuma procentiem un kompensācijas procentiem — Procentu aprēķināšana”
      Lieta C‑336/13 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2013. gada 19. jūnijā iesniedza

         Eiropas Komisija, ko pārstāv F. Dintilhac, G. Wilms un G. Zavvos, pārstāvji,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otra lietas dalībniece –

            IPK International
          –
            World Tourism Marketing Consultants GmbH
          , Minhene (Vācija), ko pārstāv C. Pitschas, Rechtsanwalt,
      prasītāja pirmajā instancē.
      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça] (referents),
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 4. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar apelācijas sūdzību Eiropas Komisija prasa atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu IPK International/Komisija (T‑671/11, EU:T:2013:163, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Komisijas 2011. gada 14. oktobra Lēmumu (ENTR/R1/HHO/lsa – entre.r.l(2011)1183091) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl tajā IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH (turpmāk tekstā – “IPK”) maksājamo procentu summa ir ierobežota ar EUR 158 618,27.

         Tiesvedības priekšvēsture

               2

               Šī strīds ietilpst vairāku to lietu sērijā starp lietas dalībniecēm, kas ir iesniegtas Vispārējā tiesā un Tiesā kopš 1994. gada. Šo lietu pamatā ir Komisijas 1992. gada 4. augusta lēmums piešķirt finanšu atbalstu IPK. Gandrīz trīspadsmit gadus pēc šī lēmuma pieņemšanas Komisija, pamatojoties uz procedūras pārkāpumiem, ar 2005. gada 13. maija lēmumu atcēla finanšu atbalsta piešķiršanu. Pēc tam 2006. gada 4. decembrī šī iestāde izdeva iekasēšanas rīkojumu, kuru izpildot IPK2007. gada 15. maijā atmaksāja summu EUR 318 000 apmērā, pieskaitot nokavējuma procentus.

               3

               Ar spriedumu IPK International/Komisija (T‑297/05, EU:T:2011:185) Vispārējā tiesa atcēla šo Komisijas 2005. gada 13. maija lēmumu. Tā uzskatīja, ka Komisija tik tiešām ir pamatoti konstatējusi procedūrā pieļautus pārkāpumus, kuru dēļ principā ir attaisnojama minētās finanšu palīdzības atcelšana. Tomēr minētais lēmums bija jāatceļ noilguma termiņa neievērošanas dēļ.

               4

               Tādēļ ar 2011. gada 27. jūlija vēstuli IPK prasīja Komisijai atmaksāt pārskaitīto summu. Attiecīgo summu veidoja trīs daļas, proti, pirmā daļa EUR 212 000 apmērā, kas netika izmaksāta IPK, t.i., 40 % no 1992. gadā IPK piešķirtā finanšu atbalsta, otrā daļa EUR 318 000 apmērā, kuru IPK pa to laiku bija atmaksājusi, t.i., 60 % no finanšu atbalsta, kā arī trešā daļa EUR 31 961,63 apmērā, kura atbilda nokavējuma procentiem, kurus IPK bija samaksājusi Komisijai kopā ar otrās daļas atmaksu. IPK turklāt lūdza samaksāt nokavējuma procentus, sākot no 1994. gada 1. janvāra attiecībā uz pirmo daļu un sākot no 2007. gada 18. maija, kas ir nākamā diena, pēc tam, kad IPK bija veikusi jau izmaksāto summu atmaksu, tām pieskaitot nokavējuma procentus, attiecībā uz otro daļu.

               5

               Komisija 2011. gada 14. oktobrī pieņēma un paziņoja IPK apstrīdēto lēmumu, kurā tā minēja IPK izmaksājamo kopējo summu, ieskaitot procentus, kuri tika kvalificēti kā “kompensācijas” procenti. Šie procenti par summu EUR 158 168,27 apmērā ir aprēķināti saskaņā ar Eiropas Centrālās bankas un ECB priekšteča Eiropas Monetārā institūta (EMI) galvenajām refinansēšanas operācijām noteikto procentu likmi. Komisija turklāt norādīja, ka tā ir aprēķinājusi procentus summām EUR 318 000 un EUR 31 961,63 apmērā, sākot no 2007. gada 18. maija, kā arī summai EUR 212 000 apmērā, sākot no 1994. gada 1. janvāra līdz 2011. gada 31. oktobrim.

               6

               Ar 2011. gada 17. oktobra vēstuli IPK apstrīdēja šī lēmuma likumību, un pieprasīja, lai tai tostarp tiktu paziņots šī lēmuma juridiskais pamats, kā arī pamatojums, kādēļ attiecīgie procenti ir kvalificēti kā “kompensācijas”, nevis “nokavējuma” procenti.

               7

               Ar 2011. gada 25. oktobra vēstuli Komisija precizēja, ka apstrīdētais lēmums ir pamatots ar LESD 266. pantu. Turklāt tā apgalvoja, ka tai nav pienākuma maksāt nokavējuma procentus, bet tā ir izsecinājusi no judikatūras tai izrietošu pienākumu izmaksāt kompensācijas procentus saskaņā ar spriedumu, ar kuru tiek atcelts tiesību akts.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               8

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2011. gada 22. decembrī, IPK cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tai piešķirto procentu apmērs ir tikai EUR 158 618,27. Tā izvirzīja vienu pamatu par LESD 266. panta pārkāpumu, lai apstrīdētu Komisijas veikto procentu aprēķinu.

               9

               Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa apmierināja IPK prasību.

               10

               No minētā sprieduma 27. punkta izriet, ka IPK apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu Komisija ir atzinusi savu pienākumu izmaksāt šai sabiedrībai procentus, sākot no 1994. gada 1. janvāra, attiecībā uz maksājuma pirmo daļu un, sākot no 2007. gada 18. maija, attiecībā uz pārējām abām daļām. IPK tādējādi precizēja, ka Komisijas pienākums maksāt nebija attiecīgā strīda priekšmets, tādēļ šajā ziņā apstrīdētais lēmums bija kļuvis galīgs. Minētā sprieduma 33. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka tiesas sēdē Komisija ir atzinusi pienākumu izmaksāt IPK kompensācijas procentus EUR 158 618,27 apmērā.

               11

               Pārsūdzētā sprieduma 34. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ar Komisijas argumentiem, atbilstoši kuriem, pirmkārt, IPK neesot labticīga kreditore un, otrkārt, ka Vispārējā tiesa spriedumā IPK International/Komisija (EU:T:2011:185) esot konstatējusi šīs sabiedrības pārkāpjošo rīcību, nevar atspēkot pamatparāda pastāvēšanu, ne arī faktu, ka Komisijai ir jāmaksā procenti.

               12

               Pārsūdzētā sprieduma 36. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka procenti šajā lietā neatkarīgi no tā, kā tos apzīmē, bija jāaprēķina, pamatojoties uz ECB galvenajām refinansēšanas operācijām noteikto procentu likmi, tai pieskaitot divus procentu punktus. Vispārējā tiesa precizēja, ka šāda noteiktas procentu likmes pieskaitīšana ir domāta, lai novērstu nepamatotu iedzīvošanos, pēc tam minētā sprieduma 39. punktā secinot, ka Komisija nav nepamatoti palielinājusi kompensācijas procentu likmi.

               13

               Attiecībā uz nokavējuma procentiem Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 41. punktā atgādināja, ka “pastāvīgajā judikatūrā [ir] atzīts Komisijas beznosacījumu pienākums maksāt nokavējuma procentus tostarp gadījumā, ja tai ir jāuzņemas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, par laikposmu, kas seko pēc atbildību konstatējošā sprieduma pasludināšanas [..], kā arī nepamatotu maksājumu atgūšanas gadījumā pēc sprieduma, ar kuru tiek atcelts tiesību akts”. Turpinājumā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija tiesvedības mutvārdu daļas laikā ir atzinusi, ka tai ir nokavējuma procentu parāds, kuru ir jāsāk skaitīt no sprieduma IPK International/Komisija (EU:T:2011:185) pasludināšanas brīža, un pēc tam Vispārējā tiesa secināja, ka Komisijai bija pienākums papildus maksājamajai pamatsummai pieskaitīt nokavējuma procentus, kurus šajā lietā – jo par šo apstākli abas puses ir vienisprātis – bija jāsāk skaitīt no 2011. gada 15. aprīļa un neatkarīgi no fakta, ka apstrīdētais lēmums bija vienīgais attiecīgā pamatparāda juridiskais pamats.

               14

               Pārsūdzētā sprieduma 42. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka “Komisijai bija arī pienākums aprēķināt šos nokavējuma procentus, balstoties uz maksājamo pamatsummu, kurai tiek pieskaitīti iepriekš uzkrātie kompensācijas procenti”.

         Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā

               15

               Komisija lūdz Tiesu:

                        —

                        atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                        —

                        noraidīt IPK iesniegto prasību un

                        —

                        piespriest šai sabiedrībai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.

               16

                  IPK lūdz noraidīt Komisijas celto apelācijas sūdzību un tai piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību

               17

               Apelācijas sūdzības atbalstam Komisija izvirza sešus pamatus par to, ka, pirmkārt, pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, kura izriet no Tiesas judikatūras neievērošanas kompensācijas procentu jomā, otrkārt, par judikatūras neievērošanu attiecībā uz kompensācijas procentu un nokavējuma procentu nošķiršanu, treškārt, par kļūdu tiesību piemērošanā, kapitalizējot kompensācijas procentus un nokavējuma procentus, sākot no 2011. gada 15. aprīļa, ceturtkārt, par kļūdainu apstrīdētā lēmuma un iepriekšēja Vispārējās tiesas sprieduma interpretāciju, kā arī faktu sagrozīšanu, piektkārt, par nepietiekamu pamatojumu un pretrunām motīvu daļā un visbeidzot, sestkārt, par kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot Savienības tiesību principus par nepamatotu iedzīvošanos.

               18

               Pirmais, otrais un ceturtais pamats attiecas uz attiecīgā prasījuma juridisko pamatu un judikatūras piemērošanu saistībā ar kompensācijas procentiem. Tā kā jautājums par maksājamajiem procentiem ir cieši saistīts ar jautājumu par Komisijai noteiktā maksāšanas pienākuma juridisko pamatu, šie pamati ir jāapskata kopā.

         Par kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar prasījuma juridisko pamatu un judikatūras par kompensācijas procentiem piemērošanu

      Lietas dalībnieku argumenti

               19

               Komisija atsaucas uz kļūdu tiesību piemērošanā, kura radusies, Vispārējai tiesai neievērojot judikatūru kompensācijas procentu jomā. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot ievērojusi Tiesas judikatūru, kura it īpaši izriet no sprieduma Mulder u.c./Padome un Komisija (C‑104/89 un C‑37/90, EU:C:2000:38, 214. punkts), un Vispārējās tiesas judikatūru, kura tostarp izriet no sprieduma Agraz u.c./Komisija (T‑285/03, EU:T:2008:526, 50. punkts), saskaņā ar kuru kompensācijas procenti ir paredzēti, lai kompensētu dalībvalstī, kurā ir reģistrēts prasītājs, konstatēto inflāciju, tādējādi atlīdzinot zaudējumus naudas vērtības samazināšanās dēļ.

               20

               Komisija turklāt apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi judikatūru par to, kā jānošķir kompensācijas procenti un nokavējuma procenti. Vispārējai tiesai esot bijis jāņem vērā funkcijas, kādas piemīt šiem abiem procentu veidiem, paredzot augstāku likmi nokavējuma procentiem. Šī pēdējā veida procenti esot domāti, lai stimulētu debitoru pēc iespējas drīzāk atmaksāt parādu, turpretī kompensācijas procentu mērķis esot atlīdzināt kapitāla vērtības zudumu.

               21

               Visbeidzot Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz kļūdainu apstrīdētā lēmuma un agrāka sprieduma interpretāciju, kā arī to, ka tā ir sagrozījusi faktus.

               22

               Komisija piekrīt, ka tā apstrīdētajā lēmumā un tiesas sēdē ir atzinusi pienākumu nomaksāt parādu, kāds izriet no sākotnējā lēmuma par atbalsta piešķiršanu, kas tika “atjaunots” ar 2011. gada 15. aprīļa spriedumu IPK International/Komisija (EU:T:2011:185). Tā tomēr uzskata, ka tās pienākums maksāt izriet tieši no pienākuma izpildīt minēto spriedumu un līdz ar to Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka apstrīdētais lēmums, ciktāl tas ir uzskatāms par “parāda atzīšanu”, ir vienīgais pienākuma izmaksāt pamatsummu un procentus juridiskais pamats. Vispārējai tiesai esot vajadzējis uzskatīt, ka šis pienākums maksāt bija pamatots ar LESD 266. pantu.

               23

                  IPK uzskata, ka Komisija kļūdaini interpretē pārsūdzēto spriedumu, jo Vispārējā tiesa nav apšaubījusi faktu, ka kompensācijas procentu mērķis ir kompensēt naudas vērtības samazināšanos. Turklāt IPK apgalvo, ka tā nav vienīgais parametrs kompensācijas procentu aprēķināšanai. To funkcija esot arī atlīdzināt negūto peļņu vai arī novērst nepamatotu iedzīvošanos.

               24

                  IPK turklāt uzskata, ka fakts, ka formāli šos abus procentu veidus aprēķina vienādi, neliedz atzīt, ka katram no šiem veidiem ir sava funkcija. Turklāt šo abu procentu veidu aprēķināšanai esot materiāltiesiska atšķirība, jo kompensācijas procenti tiekot aprēķināti, pamatojoties uz pamatparāda summu, turpretī nokavējuma procenti tiekot aprēķināti, pamatojoties uz minēto pamatparādu, tam pieskaitot līdz sprieduma pasludināšanas dienai uzkrātos kompensācijas procentus.

               25

               Visbeidzot IPK atzīst, ka Vispārējai tiesai būtu vajadzējis pamatoties uz LESD 266. pantu. Tā tomēr uzskata, ka šī kļūda tiesību piemērošanā nerada sekas attiecībā uz attiecīgo procentu aprēķinu.

         Tiesas vērtējums

               26

               Pārsūdzētā sprieduma 34. un 41. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka apstrīdētais lēmums ir vienīgais attiecīgā pamatparāda juridiskais pamats.

               27

               Tomēr ir jāatgādina, ka LESD 264. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka, ja prasība ir pamatota, apstrīdēto tiesību aktu pasludina par spēkā neesošu.

               28

               Šajā lietā šī sprieduma 2. punktā minētā 2011. gada 15. aprīļa sprieduma IPK International/Komisija (EU:T:2011:185), ar kuru Vispārējā tiesa atcēla Komisijas 2005. gada 13. maija lēmumu, sekas bija tādas, ka tika atjaunots spēkā apstrīdētais 1992. gada 4. augusta lēmums par finanšu atbalsta piešķiršanu.

               29

               Turklāt no LESD 266. panta pirmās daļas izriet, ka iestādei, kura ir pieņēmusi atcelto aktu, ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai pildītu spriedumu, ar kuru aktu pasludina par spēkā neesošu. Tas tostarp nozīmē maksājamo summu izmaksu, nepamatotu maksājumu atgūšanu, kā arī nokavējuma procentu samaksu.

               30

               Šajā ziņā ir jāuzsver, ka nokavējuma procentu samaksa ir sprieduma, ar kuru atceļ tiesību aktu, izpildes pasākums LESD 266. panta pirmās daļas izpratnē, ciktāl ar to ir paredzēts ar vienotas likmes maksājumu atlīdzināt liegumu izmantot attiecīgos līdzekļus un stimulēt parādnieku pēc iespējas drīzāk izpildīt spriedumu, ar ko atceļ tiesību aktu.

               31

               No iepriekš minētā izriet, ka Komisijai noteiktā pienākuma maksāt pamatparādu, kam pieskaita procentus, pamats ir rodams nevis apstrīdētā lēmuma izpildē, bet gan 2011. gada 15. aprīļa sprieduma IPK International/Komisija (EU:T:2011:185) izpildē, piemērojot LESD 266. pantu.

               32

               Tātad ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 34. un 41. punktā uzskatot, ka apstrīdētais lēmums ir vienīgais attiecīgā pamatparāda juridiskais pamats.

               33

               Tomēr iebildumi par Vispārējās tiesas nolēmumā ietverto papildu pamatojumu nevar būt par iemeslu šī nolēmuma atcelšanai un tādēļ ir nepamatoti (šajā ziņā skat. spriedumus Francija/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 79. punkts, un Ungārija/Komisija, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, 82. punkts).

               34

               Šajā lietā pārsūdzētā sprieduma 34. punktā ietvertais pamatojums ir atbilde Komisijas pamatam par to, ka kreditors neesot labticīgs. Konkrēti, šī punkta pēdējā teikuma, kurā Vispārējā tiesa norāda, ka apstrīdētais lēmums ir vienīgais pamatparāda juridiskais pamats, sākumā ir vārds “turklāt” un tajā tiek noslēgta īsa 2011. gada 15. aprīļa sprieduma IPK International/Komisija (EU:T:2011:185) analīze ar nolūku pierādīt, ka Komisija ir veikusi kļūdainu šī sprieduma analīzi. Šim pēdējam teikumam tātad ir papildu raksturs.

               35

               Tāpat pārsūdzētā sprieduma 41. punktā Vispārējā tiesa noslēdz savu argumentāciju par Komisijai uzlikto pienākumu maksāt nokavējuma procentus, sākot no 2011. gada 15. aprīļa sprieduma IPK International/Komisija (EU:T:2011:185) pasludināšanas dienas, precizējot, kā minēts arī pārsūdzētā sprieduma 34. punktā, ka šis konstatējums ir piemērojams neatkarīgi no tā, vai apstrīdētais lēmums ir vienīgais attiecīgā pamatparāda juridiskais pamats.

               36

               Tā kā būtībā pamats par attiecīgā parāda juridisko pamatu ir vērsts pret papildu pamatojumu, tad tas ir jānoraida kā neefektīvs.

               37

               Turklāt, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 93. punktā, piespriest maksāt nokavējuma procentus ir nevis sprieduma, ar kuru atceļ tiesību aktu, izpildes pasākums LESD 266. panta pirmās daļas izpratnē, bet gan šī 266. panta otrās daļas piemērošana, kurā ir ietverta atsauce uz LESD 340. pantu, proti, uz tiesvedību saistībā ar Savienības ārpuslīgumisko atbildību (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 42. punkts). Šī procentu veida mērķis ir kompensēt laiku, kas pagājis līdz zaudējumu apmēra novērtējumam tiesā, neatkarīgi no jebkāda kavējuma, kurā ir vainojams parādnieks.

               38

               No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka Komisijai bija jāmaksā procenti, kurus kvalificē kā “kompensējošus”, kaut gan saistībā ar 2011. gada 15. aprīļa sprieduma IPK International/Komisija (EU:T:2011:185) izpildi, piemērojot LESD 266. pantu, varēja piespriest tikai nokavējuma procentus.

               39

               Tātad apelācijas pamati, kuri būtībā attiecas uz judikatūras par kompensācijas procentiem piemērošanu, ir jānoraida kā neefektīvi.

         Par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz kompensācijas procentu kapitalizāciju un nokavējuma procentu aprēķināšanu, sākot no 2011. gada 15. aprīļa

      Lietas dalībnieku argumenti

               40

               Šo trešo pamatu var sadalīt divās daļās. Tādējādi ar vienu no šī pamata daļām Komisija apstrīd tai uzlikto pienākumu izmaksāt nokavējuma procentus, sākot no 2011. gada 15. aprīļa.

               41

               Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka principā nokavējuma procentus var prasīt pēc brīdinājuma, kuru nelabvēlīga sprieduma gadījumā aizstāj Vispārējās tiesas sprieduma rezolutīvā daļa. Ja spriedums nebūtu nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa nevarētu ar atpakaļejošu spēku noteikt pienākumu maksāt šādus procentus. Komisija tādējādi apstrīd faktu, ka 2011. gada 15. aprīlis ir ticis izvēlēts par pienākuma maksāt nokavējuma procentus rašanās brīdi, ciktāl šādam pasākumam vai šādam pienākumam bija jāizriet nevis no 2011. gada 15. aprīļa sprieduma IPK International/Komisija (EU:T:2011:185), bet gan vienīgi no apstrīdētā lēmuma.

               42

               Visbeidzot šī datuma izvēle esot pretrunā Vispārējās tiesas ieņemtajai nostājai, jo tā ir lēmusi, ka samaksas pienākums izrietēja vienīgi no 2011. gada 14. oktobrī pieņemtā apstrīdētā lēmuma.

               43

               Ar otru šī trešā apelācijas pamata daļu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nevarēja noteikt nokavējuma procentu kapitalizāciju, jo 2011. gada 15. aprīļa spriedumā IPK International/Komisija (EU:T:2011:185) tiešā veidā nav noteikts, ka ar to ir piespriesta šo procentu kapitalizācija.

               44

                  IPK uzskata, ka pēdējā minētā sprieduma mērķis bija vienīgi pārbaudīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Fakts, ka Vispārējā tiesa nav izskatījusi no šī sprieduma izrietošās juridiskās sekas, neatbrīvo Komisiju no tās pienākuma maksāt kā nokavējuma, tā kompensācijas procentus. Turklāt šī sabiedrība atgādina, ka Komisija tiesvedības Vispārējā tiesā mutvārdu daļas laikā atzina, ka tā ir parādā nokavējuma procentus, kuri ir jāsāk skaitīt, sākot no 2011. gada 15. aprīļa.

               45

                  IPK piebilst, ka nokavējuma procenti esot jāaprēķina, ņemot par pamatu pamatparādu, kam pieskaitīti līdz minētā sprieduma pasludināšanai uzkrātie kompensācijas procenti.

         Tiesas vērtējums

               46

               Attiecībā uz norādīto kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar pienākumu maksāt nokavējuma procentus, sākot no 2011. gada 15. aprīļa, ir jāuzsver, ka tiesvedības Vispārējā tiesā mutvārdu daļas laikā Komisija ir atzinusi, ka tā ir parādā nokavējuma procentus, kuri ir jāsāk skaitīt, sākot no minētā datuma.

               47

               Tiesas kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota ar novērtējumu par tiesisko risinājumu, kas sniegts atbilstoši pamatiem, par kuriem ir notikušas tiesu debates pirmajā instancē. Lietas dalībniece tātad principā nevar pirmo reizi Tiesā izvirzīt pamatu, kuru tā nav izvirzījusi Vispārējā tiesā, jo tas ļautu Tiesai pārbaudīt Vispārējās tiesas izvēlētā risinājuma tiesiskumu, ņemot vērā pamatus, kuri pēdējai minētajai nebija darīti zināmi (šajā ziņā skat. spriedumu Vācija/Komisija, C‑544/09 P, EU:C:2011:584, 63. punkts). No tā izriet, ka pamata daļa, kura pirmoreiz ir izvirzīta apelācijas tiesvedībā, ir jāuzskata par nepieņemamu (šajā ziņā skat. spriedumu FENIN/Komisija, C‑205/03 P, EU:C:2006:453, 22. punkts).

               48

               Tā kā trešā apelācijas pamata daļa par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pienākumu piespriest maksāt nokavējuma procentus, sākot no 2011. gada 15. aprīļa, ir jauna, tā ir jānoraida kā nepieņemama.

               49

               Attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā par procentu kapitalizāciju no šī sprieduma 37. un 38. punkta izriet, ka procenti, kuri šajā lietā ir jāmaksā Komisijai, nevar tikt kvalificēti par kompensācijas procentiem.

               50

               Kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 117. punktā, šie procenti nav papildu zaudējumi, kas papildina pamatparādu un kas paši rada procentus.

               51

               Līdz ar to procentu kapitalizācija, kā to ir nospriedusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. punktā, tajā ziņā, ka tā tiek pamatota ar agrāk uzkrāto procentu kompensējošo raksturu, izriet no kļūdas tiesību piemērošanā.

               52

               Tātad Komisijas pamats ir jāapmierina, ciktāl tas attiecas uz procentu kapitalizāciju.

               53

               Lai gan, ja Vispārējās tiesas sprieduma pamatojumā atklājas Savienības tiesību pārkāpums, bet rezolutīvā daļa izrādās pamatota citu juridisku apsvērumu dēļ, šāds pārkāpums nevar izraisīt minētā sprieduma atcelšanu un pamatojums ir jāaizstāj (šajā ziņā skat. spriedumu Comitato“Venezia vuole vivere” u.c./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P un C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 118. punkts un tajā minētā judikatūra).

               54

               Tomēr, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 120. punktā, neviens no šīs lietas īpašajiem apstākļiem nav tāds, kas pamato IPK maksājamo procentu kapitalizāciju.

               55

               Šādos apstākļos trešais pamats ir jāatzīst par pamatotu tā daļā par kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar procentu kapitalizāciju, pārējā daļā šis pamats ir nepieņemams.

         Par pamatojuma nepietiekamību un tā pretrunīgo raksturu

      Lietas dalībnieku argumenti

               56

               Ar savu piekto pamatu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz tās argumentiem par procentu apmēru, šajā ziņā tā esot vienīgi izdarījusi atsauces uz judikatūru. Turklāt Vispārējā tiesa esot nonākusi pretrunā pati sev, uzskatot, pirmkārt, ka kompensācijas procenti ir domāti, lai atlīdzinātu naudas vērtības zudumu inflācijas dēļ, un, otrkārt, nosakot piešķirtajiem kompensācijas procentiem vienotu likmi.

               57

               Attiecībā uz nokavējuma procentiem Komisija arī iebilst, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi pretrunas sprieduma pamatojumā, par šo procentu maksāšanas sākuma datumu nosakot 2011. gada 15. aprīli, vienlaikus uzskatot, ka apstrīdētais lēmums bija vienīgais Komisijai uzliktā maksāšanas pienākuma juridiskais pamats.

               58

                  IPK neuzskata, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojumā ir pieļautas pretrunas vai ka tas ir nepietiekams.

         Tiesas vērtējums

               59

               Pirmkārt, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma pamatojumu attiecībā uz kompensācijas procentiem ir jānorāda tāpat, kā to ir izdarījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 98. un 99. punktā, ka Vispārējā tiesa punkts punktā ir atbildējusi uz Komisijas izvirzītajiem argumentiem tajā.

               60

               Tādējādi arguments par pamatojuma nepietiekamību attiecībā uz kompensācijas procentu aprēķinu ir jānoraida kā nepamatots.

               61

               Turklāt no šī sprieduma 37. un 38. punkta izriet, ka attiecīgie procenti šajā lietā nav kvalificējami par kompensācijas procentiem.

               62

               Līdz ar to arguments par to, ka pārsūdzētajā spriedumā attiecībā uz kompensācijas procentu aprēķinu būtu pieļauta pretruna tā pamatojumā, ir jānoraida kā neefektīvs.

               63

               Otrkārt, attiecībā uz pretrunu, kas esot pieļauta šī sprieduma pamatojumā attiecībā uz nokavējuma procentiem, no šī sprieduma 31. un 32. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apstrīdētais lēmums bija vienīgais attiecīgā pamatparāda juridiskais pamats.

               64

               Tomēr Vispārējās tiesas pieļautās kļūdas tiesību piemērošanā saistībā ar pienākumu norādīt pamatojumu nav tādas, kuras būtu pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai, ja tā rezolutīvā daļa izrādās esam pamatota citu juridisku apsvērumu dēļ (šajā ziņā skat. spriedumus Komisija/Sytraval un Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 47. punkts, kā arī Biret un Cie/Padome, C‑94/02 P, EU:C:2003:518, 63. punkts).

               65

               No pārsūdzētā sprieduma 41. punkta izriet, ka Komisija pati tiesvedības mutvārdu daļas laikā Vispārējā tiesā ir atzinusi, ka tā ir parādā nokavējuma procentus, skaitot no 2011. gada 15. aprīļa sprieduma IPK International/Komisija (EU:T:2011:185) pasludināšanas brīža, tādējādi Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz vienošanos starp lietas dalībniekiem, lai nolemtu, ka attiecīgie procenti ir maksājamai no sprieduma pasludināšanas datuma.

               66

               Līdz ar to arguments par pretrunu pārsūdzētā sprieduma pamatojumā ir jānoraida kā neefektīvs.

               67

               Tādējādi piektais apelācijas pamats ir jānoraida.

         Par kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz Savienības tiesību principu piemērošanu nepamatotas iedzīvošanās jomā

      Lietas dalībnieku argumenti

               68

               Ar sesto pamatu Komisija apstrīd ECB noteikto divu procentu punktu pieskaitīšanu procentu likmei. Vispārējā tiesa esot pieļāvusi gan kļūdu faktos, jo Komisija neesot iedzīvojusies, gan kļūdu tiesību piemērošanā, jo kompensācijas procentu samaksa esot domāta, lai novērstu kreditora mantas samazinājumu, nevis lai novērstu parādnieka iedzīvošanos.

               69

               Apelācijas sūdzības iesniedzēja piebilst, ka vienotas refinansēšanas operācijas likmes piemērošana, kurai pieskaitīti divi procentu punkti, nozīmē samazināt Savienības līdzekļus par labu kreditoram, kurš nav labticīgs, kas esot pretrunā vispārējiem Savienības principiem nepamatotas iedzīvošanās jomā.

               70

                  IPK uzskata, ka kompensācijas procenti ir domāti, ne tikai lai atlīdzinātu naudas vērtības zudumu, bet arī lai novērstu nepamatotu iedzīvošanos.

         Tiesas vērtējums

               71

               No šī sprieduma 29.–31. punkta izriet, ka Komisijai uzliktais pienākums izmaksāt nokavējuma procentus izriet no LESD 266. panta pirmās daļas piemērošanas. Līdz ar to Komisija nevar lietderīgi apgalvot, ka šī pienākuma izpildes sekas būtu IPK nepamatota iedzīvošanās.

               72

               Līdz ar to sestais apelācijas pamats ir noraidāms kā nepamatots.

               73

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ vienīgi, ciktāl ar to ir uzdots noteikt nokavējuma procentus, kuri Komisijai ir jāmaksā IPK, pamatojoties uz parāda pamatsummu, tai pieskaitot iepriekš uzkrātos procentus. Pārējā daļā apelācijas sūdzība ir jānoraida.

         Par lietas nodošanu Vispārējai tiesai

               74

               Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas lēmumu, tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja strīds ir izskatāmā stāvoklī, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.

               75

               Šajā lietā Tiesa uzskata, ka tas rīcībā ir visa nepieciešamā informācija, lai pieņemtu nolēmumu par IPK prasīto procentu kapitalizāciju.

               76

               Kā tika norādīts šī sprieduma 54. punktā, IPK prasītā procentu kapitalizācija ir jānoraida. Līdz ar to nokavējuma procenti, kuri Komisijai ir jāmaksā IPK, ir jāaprēķina, vienīgi pamatojoties uz attiecīgā parāda pamatsummu, un tos skaita līdz 2011. gada 15. aprīļa sprieduma IPK International/Komisija (EU:T:2011:185) pilnīgai izpildei.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               77

               Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

               78

               Tā kā abām lietas dalībniecēm spriedums šajā lietā ir daļēji nelabvēlīgs, tad šajā instancē katra lietas dalībniece savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu IPK International/Komisija (T‑671/11, EU:T:2011:185), ciktāl ar to ir uzdots noteikt nokavējuma procentus, kuri Komisijai ir jāmaksā IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, pamatojoties uz parāda pamatsummu, tai pieskaitot iepriekš uzkrātos procentus;

                           2)

                           pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt;

                           3)

                           nokavējuma procenti, kuri Komisijai ir jāmaksā IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, ir jāaprēķina, pamatojoties vienīgi uz parāda pamatsummu;

                           4)

                           Eiropas Komisija un IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH savus tiesāšanās izdevumus šajā instancē sedz pašas.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.