title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 26.aprīlī. # Georgios Alevizos pret Ypourgos Oikonomikon. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Symvoulio tis Epikrateias - Grieķija. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās - Direktīva 83/183/EEK - 6. pants - Personīgai lietošanai paredzētas automašīnas galīga ievešana dalībvalstī no citas dalībvalsts - Dalībvalsts bruņotajos spēkos dienoša persona, kas uz pagaidu laiku uzturējusies citā dalībvalstī dienesta dēļ - Jēdziens "pastāvīgā dzīvesvieta". # Lieta C-392/05.

text:
      Lieta C‑392/05
      Georgios Alevizos
      pret
      Ypourgos Oikonomikon
      (Symvoulio tis Epikrateias lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Direktīva 83/183/EEK – 6. pants – Personīgai lietošanai paredzēta transportlīdzekļa galīga ievešana dalībvalstī no citas dalībvalsts – Dalībvalsts bruņotajos spēkos dienoša persona, kas pagaidu laiku uzturējusies dienesta vajadzībām citā dalībvalstī – Jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta”
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2007. gada 25. janvārī

      Tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 26. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Nodokļu atbrīvojumi privātpersonu personīgo lietu galīgas ievešanas gadījumā
            – Direktīva 83/183
      (Padomes Direktīvas 83/183 1. panta 1. punkts)
      2.     Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Nodokļu atbrīvojumi privātpersonu personīgo lietu galīgas ievešanas gadījumā
            – Pastāvīgā dzīvesvieta Direktīvas 83/183 izpratnē
      (Padomes Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkts)
      3.     Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Vienlīdzīga attieksme
      (EKL 39. pants; Padomes Direktīvas 83/183 1. panta 1. punkts)
      1.     Akcīzes nodokļi, kurus dalībvalsts iekasē, kad notiek personīgai lietošanai paredzētas automašīnas galīga ievešana dalībvalstī
         no citas dalībvalsts, ietilpst Direktīvas 83/183 par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu
         galīgai ievešanai no dalībvalsts, 1. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma no nodokļiem piemērošanas jomā, ja (kas jāpārbauda
         iesniedzējtiesai) tie parasti tiek uzlikti par personīgai lietošanai paredzētas automašīnas galīgu ievešanu no citas dalībvalsts,
         ko veic privātpersona, kā tas paredzēts arī minētajā 1. panta 1. punktā. Arī uz tādu īpašo papildu reģistrācijas nodokli,
         ko iekasē, veicot šo ievešanu, attiecas minētais 1. panta 1. punkts, ja tas ir saistīts ar automašīnas ievešanu kā tādu, kas
         ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Turpretī, ja saskaņā ar valsts tiesībām, kas reglamentē attiecīgo nodokli, darījums, par kuru
         jāmaksā nodoklis, nav ievešana, kā, piemēram, pirmā reģistrācija vai automašīnas lietošana valsts teritorijā, tad minētais
         nodoklis neietilpst minētās tiesību normas piemērošanas jomā.

      (sal. ar 48., 49. un 51. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.     Direktīvas 83/183 par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts,
         6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalsts ierēdņiem, bruņotajos spēkos, sabiedriskās drošības spēkos vai
         ostas policijā dienošajām personām, kuras kopā ar saviem ģimenes locekļiem citā dalībvalstī uzturas vismaz 185 dienas gadā,
         lai šajā valstī noteiktu laiku veiktu savus dienesta pienākumus, pastāvīgā dzīvesvieta minētā panta izpratnē šo pienākumu
         izpildes laikā ir šajā citā dalībvalstī.

      Kritēriji pastāvīgās dzīvesvietas jēdziena noteikšanai paredz kā personas profesionālo un personīgo saikni ar noteiktu vietu,
         tā arī šīs saiknes ilgumu, un līdz ar to šie kritēriji ir jāizskata kumulatīvi. Par pastāvīgo dzīvesvietu ir uzskatāma vieta,
         kurā ieinteresētā persona ir nodibinājusi savu interešu pastāvīgo centru. Gadījumā, ja profesionālo un personīgo saikņu vispārīgs
         novērtējums nav pietiekams, lai noteiktu attiecīgās personas interešu pastāvīgo centru, tad, lai to izdarītu, priekšroka ir
         piešķirama personīgajām saiknēm.

      (sal. ar 54., 55., 61., 62. un 81. punktu un rezolutīvo daļu)
      3.     Ja pēc valsts tiesas veiktās pārbaudes izrādās, ka nodokļi, kurus dalībvalstī iekasē, kad notiek personīgai lietošanai paredzētas
         automašīnas galīga ievešana dalībvalstī no citas dalībvalsts, neietilpst Direktīvas 83/183 par atbrīvojumiem no nodokļiem,
         ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts, 1. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma no nodokļiem
         piemērošanas jomā, šai tiesai, ņemot vērā no EKL 39. panta izrietošās prasības, ir jāpārbauda, vai valsts tiesību akti par
         šiem nodokļiem attiecībā uz tiem garantē, ka persona, mainot savu dzīvesvietu pēc profesionālu pienākumu veikšanas citā dalībvalstī
         un ievedot savā izcelsmes dalībvalstī automašīnu, netiek nostādīta mazāk izdevīgā situācijā nekā tā, kādā atrodas personas,
         kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir bijusi šajā dalībvalstī, it īpaši ņemot vērā automašīnas, kuras ievešana tiek aplikta ar nodokļiem,
         patieso vērtību un, vajadzības gadījumā, to, vai šāda atšķirīga attieksme ir pamatota ar objektīviem apsvērumiem, neatkarīgi
         no attiecīgās personas dzīvesvietas, un vai šie apsvērumi ir samērīgi attiecībā pret valsts tiesību mērķi.

      (sal. ar 78. un 81. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2007. gada 26. aprīlī (*)

      Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Direktīva 83/183/EEK – 6. pants – Personīgai lietošanai paredzēta transportlīdzekļa galīga ievešana dalībvalstī no citas dalībvalsts – Dalībvalsts bruņotajos spēkos dienoša persona, kas pagaidu laiku uzturējusies dienesta vajadzībām citā dalībvalstī – Jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta”
      Lieta C‑392/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 234. pantu,
      ko Symvoulio tis Epikrateias (Augstākā administratīvā tiesa, Grieķija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 30. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts
         2005. gada 31. oktobrī, tiesvedībā

      Georgios Alevizos
      pret
      Ypourgos Oikonomikon.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 14. decembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Alevizosa [Alevizos] vārdā – P. Damuli [P. Damouli], dikigoros,

      –       Grieķijas valdības vārdā – M. Apesoss [M. Apessos], I. Bakopuls [I. Bakopoulos] un K. Boskovits [K. Boskovits], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 25. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 6. pantu Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvā 83/183/EEK par
         atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts (OV L 105, 64. lpp.),
         kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1989. gada 23. novembra Direktīvu 89/604/EEK (OV L 348, 28. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 83/183”).

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Alevizosu un Ypourgos Oikonomikon (finanšu ministrs) par akcīzes nodokļiem un īpašu papildu nodokli reģistrācijai (turpmāk tekstā – “īpašais reģistrācijas nodoklis”),
         ar kuriem viņš tika aplikts, galīgi no Itālijas ievedot Grieķijā personīgai lietošanai paredzētu automašīnu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Direktīva 83/183
      3       Direktīvas 83/183 pirmais un otrais apsvērums ir šādi:
      “tā kā, lai dalībvalstu iedzīvotāji noteiktāk apzinātos Eiropas Kopienas pastāvēšanu, būtu jāturpina pasākumi privātpersonu
         labā, lai Kopienā radītu vietējam tirgum analogus apstākļus;

      tā kā jo īpaši nodokļu šķēršļi privātpersonu personīgo lietu ievešanai dalībvalstī no citas dalībvalsts var traucēt personu
         brīvu pārvietošanos Kopienā; tā kā tādēļ šie šķēršļi, cik vien iespējams, būtu jānovērš, ieviešot atbrīvojumus no nodokļiem.”

      4       Saskaņā ar Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktu, ievērojot šajā direktīvā minētos noteikumus un tajā minētajos gadījumos,
         “dalībvalstis piešķir atbrīvojumu no apgrozījuma nodokļiem, akcīzes nodokļiem un citiem patēriņa nodokļiem, kurus parasti
         piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no citas dalībvalsts”.

      5       Šīs pašas direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Šī direktīva neattiecas uz īpašiem un/vai periodiskiem nodokļiem, kas saistīti ar šo lietu izmantošanu valstī, piemēram,
         uz nodokļiem par automašīnas reģistrāciju, ceļu nodokļiem un samaksu par televīziju.”

      6       Direktīvas 83/183 2. pantā ir paredzēts:
      “1.      Šajā direktīvā par “personīgajām lietām” uzskata lietas, ko attiecīgās personas izmanto personīgām vajadzībām vai savas mājsaimniecības
         vajadzībām. Šo lietu veids vai daudzums nedrīkst liecināt par kādiem komerciāliem nolūkiem un nedrīkst būt paredzēts saimnieciskai
         darbībai Direktīvas 77/388/EEK 4. panta nozīmē [..].

      2.      Atbrīvojumu, kas paredzēts 1. pantā, piešķir personīgajām lietām:
      [..]
      b)      ko attiecīgā persona ir izmantojusi pirms dzīvesvietas maiņas vai pirms otrās dzīvesvietas iekārtošanas. Dalībvalstis var
         pieprasīt, lai motorizētos sauszemes transportlīdzekļus (to skaitā arī piekabes), autopiekabes, pārvietojamās mājas, izpriecceļojumu
         kuģus un tūrisma lidmašīnas attiecīgā persona būtu izmantojusi vismaz sešus mēnešus pirms dzīvesvietas maiņas.

      [..]”
      7       Jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta” Direktīvas 83/183 izpratnē ir definēts tās 6. panta 1. punktā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi
         dzīvesvietas noteikšanai”, un tas ir šāds:

      “Šīs direktīvas piemērošanai “pastāvīga dzīvesvieta” nozīmē vietu, kur persona uzturas parasti, t.i., vismaz 185 dienas kalendārā
         gada laikā, privātu vai profesionālu saistību dēļ, vai gadījumā, ja personai nav profesionālu saistību, – privātu saistību
         dēļ, kas nosaka ciešu saikni ar vietu, kurā šī persona dzīvo.

      Personai, kuras profesionālās un privātās saistības ir atšķirīgās vietās un kurai tādēļ pārmaiņus nākas uzturēties dažādās
         vietās, kas atrodas divās vai vairākās dalībvalstīs, par pastāvīgo dzīvesvietu uzskata to vietu, ar kuru tai ir privātas saistības,
         ar noteikumu, ka persona tur regulāri atgriežas. Šis pēdējais noteikums nav jāievēro, ja persona atrodas dalībvalstī noteiktu
         laiku, lai veiktu kādu uzdevumu. Mācības universitātē vai skolā neuzskata par pastāvīgās dzīvesvietas maiņu.”

      8       Saskaņā ar Direktīvas 83/183 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu šīs direktīvas 1. pantā paredzēto atbrīvojumu piešķir personīgo
         lietu ievešanai, ko veic privātpersona, kas maina pastāvīgo dzīvesvietu.

       Direktīva 92/12/EEK
      9       Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvas 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti
         un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.) trešais, ceturtais un divdesmitais apsvērums ir šādi:

      “[tā kā] būtu jādefinē jēdziens “akcīzes preces”; tā kā Kopienas noteikumus var piemērot vienīgi tām precēm, kas par apliekamām
         ar akcīzes nodokli tiek uzskatītas visās dalībvalstīs; [..]

      tā kā, lai nodrošinātu iekšējā tirgus izveidi un darbību, akcīzes nodokļa iekasēšanai visās dalībvalstīs būtu jābūt identai;
      [..]
      tā kā, atceļot principu par nodokļu uzlikšanu importam attiecībās starp dalībvalstīm, vairs nav piemērojami arī noteikumi
         par importa atbrīvošanu no nodokļiem un nodokļu atvieglojumiem; tā kā tāpēc šie noteikumi būtu jāatceļ un attiecīgajās direktīvās
         būtu jāizdara atbilstoši labojumi.”

      10     Direktīvas 92/12 mērķis saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu ir šāds: “šī direktīva nosaka režīmu precēm, kam uzliek akcīzes
         nodokli un citus netiešos nodokļus, kurus tieši vai netieši uzliek to patēriņam, izņemot pievienotās vērtības nodokli un Kopienas
         noteiktus nodokļus”.

      11     Direktīvas 92/12 3. panta 1. punktā ir noteikts šādi:
      “Šo direktīvu Kopienas līmenī piemēro šādām precēm, kā tās definētas attiecīgās direktīvās:
      –       minerāleļļām,
      –       alkoholam un alkoholiskajiem dzērieniem,
      –       tabakas izstrādājumiem.”
      12     Saskaņā ar Direktīvas 92/12 23. panta 3. punktu:
      “Noteikumi par akcīzes nodokli, kas ietverti šeit nosauktajās direktīvās, zaudē spēku no 1992. gada 31. decembra:
      [..]
      –       Direktīva 83/183/EEK [..],
      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      13     Direktīva 83/183 Grieķijas tiesībās ir transponēta ar finanšu ministra 1985. gada 8. marta Rīkojumu D.264/23 (FEK B’ 139/18.3.1985). Šo rīkojumu aizstāja finanšu ministra 1988. gada 1. marta Rīkojums D.245/11 (FEK B’ 195/6.4.1988; turpmāk tekstā – “Rīkojums D.245/11”).

      14     Saskaņā ar tā 1. panta 1. punktu Rīkojums D.245/11 “nosaka gadījumus, kuros ir piemērojams atbrīvojums no muitas un citām
         nodevām attiecībā uz personīgajai lietošanai paredzētiem priekšmetiem, ko ieved privātpersonas”.

      15     Rīkojuma D.245/11 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts redakcijā, kura izriet no 15. panta Likumā 2187/1994 (FEK A’ 16), kas savukārt tika pieņemts pēc Tiesas 1993. gada 2. augusta sprieduma lietā C‑9/92 Komisija/Grieķija (Recueil, I‑4467. lpp.), ietver pastāvīgās dzīvesvietas jēdziena definīciju, kas paredzēta Direktīvas 83/183 6. panta 1. punktā.

      16     Rīkojuma D.245/11 3. panta 1. punktā ir paredzēts princips, ka muitas un citas nodevas nepiemēro personīgajām lietām, kuras
         ieved fiziskas personas, kas maina savu pastāvīgo dzīvesvietu no kādas citas valsts uz Grieķiju.

      17     Rīkojuma D.245/11 8. nodaļā ietverts 25. pants, kura redakcija ir šāda:
      “1.      Atbrīvojumi, kas uzskaitīti šā rīkojuma 3. pantā, tiek piemēroti personīgajām lietām, ko ieved Grieķijas pilsoņi, kuru pastāvīgā
         dzīvesvieta ir Grieķijā, bet kuri bijuši izceļojuši no Grieķijas, lai strādātu ārzemēs, kur viņi bijuši nodarbināti pakļautības
         kārtībā vai ne vairāk kā divus (2) secīgus gadus un pēc darba attiecību izbeigšanās atgriežas uz pastāvīgu dzīvi.

      2.      Pie iepriekšējā punktā minētajām personām pieder arī Grieķijas civildienesta ierēdņi (tostarp diplomāti), bruņoto spēku, drošības
         dienesta un ostas policijas virsnieki, apakšvirsnieki un kareivji, kuri, pildīdami dienestu, ir uzturējušies ārzemēs vairāk
         nekā divus (2) secīgus gadus un kuri, dienestam beidzoties, tiek pārcelti uz Grieķiju vai atgriežas tur pavisam.”

      18     Ar 6. panta 13. punktu Likumā 2459/1997 par nodokļu atbrīvojumu atcelšanu un citiem noteikumiem (FEK A’ 17) it īpaši tika atcelts Rīkojuma D.245/11 25. pants “attiecībā uz ārvalstīs strādājošu Grieķijas pilsoņu personīgās lietošanas
         priekšmetiem, bet vienīgi attiecībā uz transportlīdzekļiem”. Saskaņā ar šo noteikumu “pasažieru transportlīdzekļiem, kuri
         1996. gada 31. decembrī piederēja iepriekš minētajām personām, šos transportlīdzekļus apliekot ar muitas maksājumiem, īpašo
         akcīzes nodokli, pamatojoties uz Likuma Nr. 1882/1990 grozītās versijas 37. pantā paredzēto koeficientu, aprēķina sešu (6) mēnešu
         laikā kopš šī likuma publicēšanas Grieķijas Republikas Oficiālajā Vēstnesī”. Šī norma stājās spēkā 1997. gada 1. janvārī. Minētajā 6. panta 13. punktā paredzētais termiņš ar Likuma 2523/1997 (FEK A’ 179) 32. panta 1. punktu tika pagarināts līdz 1997. gada 31. decembrim.

      19     Direktīva 92/12 Grieķijas tiesībās tika transponēta ar Likumu 2127/1993 par naftas produktu, etilalkohola, alkoholisko dzērienu
         un tabakas izstrādājumu nodokļu režīma saskaņošanu ar Kopienu tiesībām un citiem noteikumiem (FEK A’ 48).

      20     Likuma 2127/1993 75. pantā paredzēts šādi:
      “Motorizētie transportlīdzekļi un motocikli, kuri atbilst EEK līguma 9. un 10. panta nosacījumiem un kuri valsts teritorijā
         tiek iesūtīti vai ievesti no citām Kopienas dalībvalstīm, ir apliekami ar īpašu akcīzes nodokli ievestiem vai valsts teritorijā
         ražotiem transportlīdzekļiem.”

      21     Šī paša likuma 83. pantā paredzēts:
      “Daļējs vai pilnīgs atbrīvojums no pašlaik spēkā esošajos noteikumos paredzētā īpašā akcīzes nodokļa transportlīdzekļiem,
         kuri ir galīgi ievesti no trešām valstīm, saskaņā ar tiem pašiem noteikumiem un nosacījumiem ir piemērojams arī 75. pantā
         minētajiem transportlīdzekļiem.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      22     Alevizoss, Grieķijas gaisa spēku virsnieks, ar Grieķijas aizsardzības ministra dekrētu no 1995. gada 12. jūlija līdz 1995. gada
         8. augustam tika nosūtīts uz Apvienoto bruņoto spēku Dienvideiropā reģionālo štābu, kas atradās Neapolē (Itālija), kur tas
         dienēja Ziemeļatlantijas Līguma organizācijas (NATO) ietvaros. Alevizosa dzīvesbiedres un divu bērnu pārvākšanās, sedzot tās
         izdevumus, tika apstiprināta ar Gaisa spēku ģenerālmajora lēmumu.

      23     Šajā amatā paredzētajam dienesta laikam beidzoties, Grieķijas Republikas ģenerālkonsuls Neapolē Alevizosam un viņa ģimenes
         locekļiem izdeva atļauju atgriezties Grieķijā, kurā Alevizoss tika klasificēts kā persona, uz kuru attiecas Rīkojuma D.245/11
         8. nodaļa.

      24     Šai atļaujai bija pievienota ieinteresētās personas deklarācija, saskaņā ar kuru tas vēlējās ievest Grieķijā privātai lietošanai
         paredzētu “Mercedes” markas E 200 modeļa automašīnu (ražotu 1996. gadā), kura bija pirkta Vācijā 1996. gada 17. decembrī un
         par kuras īpašnieku tas bija kļuvis tā paša gada 23. decembrī.

      25     Atgriežoties Grieķijā, Alevizoss Eleusina [Eleusīna] muitas iestādē iesniedza deklarāciju par šīs automašīnas pārvešanu.

      26     Ar 1997. gada 28. augusta lēmumu minētā muitas iestāde Alevizosam, pamatojoties uz Likuma 2459/1997 6. panta 13. punktu, ņemot
         vērā tobrīd spēkā esošā Likuma 1882/1990 37. pantā paredzētos koeficientus, aprēķināja summu GRD 4 136 413 apmērā kā akcīzes
         nodokli saskaņā ar 75. pantu Likumā 2127/1993. Ar šo pašu lēmumu, piemērodama Likuma 2367/1953 15. panta 7. punktu, tā kā
         īpašo reģistrācijas nodokli ieinteresētajai personai aprēķināja summu GRD 1 470 775 apmērā.

      27     Samaksājis viņam aprēķinātās summas – kā akcīzes nodokli, tā arī īpašo reģistrācijas nodokli (turpmāk tekstā – “pamata prāvā
         apskatītie nodokļi”), Alevizoss pret 1997. gada 28. augusta lēmumu iesniedza sūdzību Dioikitiko Protodikeio Athinon (Atēnu Pirmās instances administratīvā tiesa), kura daļēji grozīja lēmumu, palielinādama to procentu likmi, kas atrēķināmi
         automašīnas parastās nolietošanās dēļ.

      28     Alevizoss šo spriedumu pārsūdzēja Dioikitiko Efeteio Athinon (Atēnu Administratīvā apelācijas tiesa).

      29     Pēdējā, apstiprinādama pirmās instances tiesas spriedumu, norādīja, ka Alevizosa uzturēšanās Neapolē bija saistīta ar noteikta
         ilguma dienesta laiku un ka dienesta laikā NATO šajā pilsētā viņa pastāvīgā dzīvesvieta Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkta
         un Rīkojuma D.245/11 2. panta izpratnē saglabājās Grieķijā, kur bija viņa personīgo un profesionālo interešu centrs, neņemot
         vērā, ka viņa ģimenes locekļi bija pie viņa Itālijā.

      30     Dioikitiko Efeteio Athinon (Atēnu Administratīvā apelācijas tiesa) tādēļ nosprieda, ka Alevizosa lieta atbilst nevis Rīkojuma D.245/11 3. pantam, bet
         gan šī paša rīkojuma 25. panta 1. un 2. punktam un Likuma 2459/1997 6. panta 13. punktam, ar ko no 1997. gada 1. janvāra minētā
         25. panta noteikumi tiek atcelti.

      31     Alevizoss iesniedzējtiesā cēla kasācijas sūdzību pret Atēnu Administratīvās apelācijas tiesas spriedumu.
      32     Ņemot vērā iepriekš minēto, šaubīdamās par to, kā interpretējams jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta” Direktīvas 83/183 6. panta
         1. punkta izpratnē, Symvoulio tis Epikrateias (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai uz ierēdņiem un bruņoto spēku, sabiedriskās drošības spēku un ostas policijas virsniekiem, apakšvirsniekiem un kareivjiem,
         tāpat kā uz citiem darbiniekiem attiecas Padomes Direktīvas 83/183/EEK 6. panta normas un vai viņi var iegūt “pastāvīgo dzīvesvietu”
         citā valstī, kur viņi ir dzīvojuši vismaz 185 dienas kalendārā gada laikā, noteiktu laika periodu pildot dienesta uzdevumus,
         vai arī viņu pastāvīgā dzīvesvieta ir Grieķijā arī laikā, kad viņi norīkoti uz citu valsti, neatkarīgi no tā, vai viņi savas
         personīgās un profesionālās saiknes ir pārcēluši uz šo otro valsti?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      33     Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalsts
         ierēdņiem, bruņotajos spēkos, sabiedriskās drošības spēkos vai ostas policijā dienošajām personām, kuras kopā ar saviem ģimenes
         locekļiem citā dalībvalstī uzturas vismaz 185 dienas gadā, lai šajā valstī noteiktu laiku veiktu savus dienesta pienākumus,
         pastāvīgā dzīvesvieta minētā 6. panta 1. punkta izpratnē ir šajā dalībvalstī vai, tieši pretēji, tā turpina atrasties pirmajā
         dalībvalstī.

      34     Pirms tiek atbildēts uz šo jautājumu, ir jāpārbauda, vai Direktīva 83/183 ir piemērojama pamata lietā.
       Par Direktīvas 83/183 piemērojamību
      35     Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 83/183 piemērojamību ir jāpārbauda Grieķijas valdības argumenti, saskaņā ar kuriem šīs direktīvas
         noteikumi par akcīzi saskaņā ar Direktīvu 92/12 laikā, kad Alevizoss savu automašīnu pārveda no Itālijas uz Grieķiju, vairs
         nebija piemērojami.

      36     Šajā sakarā jāatgādina, ka Direktīvas 92/12 3. panta 1. punktā šīs direktīvas piemērošanas joma ir noteikta attiecībā uz trim
         izsmeļoši uzskaitītām preču kategorijām, kuras saskaņā ar direktīvas trešo apsvērumu atbilst “visās dalībvalstīs” ar akcīzes
         nodokli apliekamajām precēm. Šajā uzskaitījumā neietilpst automašīnas, kuras tādējādi no šīs direktīvas piemērošanas jomas
         ir izslēgtas.

      37     Kā to norādījusi arī ģenerāladvokāte savu secinājumu 33. un 34. punktā, īpaši tiesiskās drošības dēļ nav pieļaujams, ka vienai
         Direktīvas 92/12 normai, proti, 23. panta 3. punktam, bez konkrētas un skaidras likumdevēja norādes tiek piešķirta plašāka
         piemērošanas joma nekā tā, kas direktīvai noteikta vispārīgi tās 3. panta 1. punktā.

      38     Turklāt, tā kā attiecībā uz Direktīvas 92/12 3. panta 1. punktā minētajām precēm ar to veiktā saskaņošana – it īpaši par vienveidīgu
         akcīzes nodokļa piemērošanu Kopienā, lai nodrošinātu iekšējā tirgus izveidi un darbību (skat. šīs direktīvas ceturto apsvērumu;
         skat. arī 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑296/95 EMU Tabac u.c., Recueil, I‑1605. lpp., 22. punkts; 2001. gada 5. aprīļa spriedumu lietā C‑325/99 Van de Water, Recueil, I‑2729. lpp., 39. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑240/01 Komisija/Vācija, Recueil, I‑4733. lpp., 36. punkts), – ļauj izvairīties no dubultas aplikšanas ar nodokļiem dalībvalstu attiecībās un tādējādi Direktīvas 83/183
         noteikumu par atbrīvojumiem no akcīzes nodokļiem piemērošana šīm precēm kļūst lieka (skat. Direktīvas 92/12 divdesmito apsvērumu),
         attiecībā uz pārējām precēm tas ir citādi.

      39     Gadījumā, kad attiecībā uz Direktīvas 92/12 3. panta 1. punktā minētajām precēm nepastāv saskaņošanas pasākums, kas būtu pielīdzināms
         ar šo direktīvu ieviestajiem, pārējās preces ir pakļautas dubultas aplikšanas ar nodokļiem riskam Kopienas iekšējā tirgū,
         kā to norādījusi arī ģenerāladvokāte savu secinājumu 37. punktā. Ņemot vērā iekšējā tirgus darbības mērķi, šāds risks attaisno
         to, ka šīm precēm turpina piemērot Direktīvas 83/183 noteikumu par atbrīvojumiem no nodokļiem.

      40     No tā izriet, ka Direktīvas 92/12 23. panta 3. punkts, saskaņā ar kuru Direktīvas 83/183 noteikumi par akcīzes nodokli zaudē
         spēku 1992. gada 31. decembrī, ir piemērojams tikai tiktāl, ciktāl tas attiecas tikai uz trim Direktīvas 92/12 3. panta 1. punktā
         uzskaitītajām preču kategorijām. Tādējādi minētie noteikumi paliek spēkā pēc šī datuma attiecībā uz citām precēm – tādām kā
         motorizētie transportlīdzekļi, kuras neietilpst Direktīvas 92/12 piemērošanas jomā.

      41     Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 83/183 piemērojamību personām ir svarīgi pārliecināties, vai – kā uzskata Grieķijas valdība
         – tajā ir paredzēta tikai tāda preču ievešana, ko veic darba ņēmēji EKL 39. panta izpratnē, izņemot valsts pārvaldes dienestā
         strādājošos, kāds ir Alevizoss.

      42     Šajā sakarā uzreiz jāatgādina, ka Direktīva 83/183 tika pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 99. pantu (jaunajā redakcijā –
         EKL 93. pants). Ar šo normu Eiropas Kopienu Padomei tiek ļauts veikt valsts tiesību aktu, tostarp arī tiesību aktu par akcīzes
         nodokļiem, saskaņošanu tiktāl, ciktāl šī saskaņošana ir nepieciešama, lai nodrošinātu iekšējā tirgus izveidi un darbību (iepriekš
         minētais spriedums lietā Komisija/Vācija, 35. punkts).

      43     Direktīvas 83/183 pirmo un otro apsvērumu lasot kopā ar tās 1. un 2. pantu, no tiem izriet, ka šī direktīva tikusi pieņemta
         par labu “indivīdiem”, lai uzlabotu “personu” brīvu pārvietošanos Kopienā un tādējādi arī stiprinātu piederību tai, un ka
         tās mērķis ir atvieglot personīgai lietošanai paredzētu preču ievešanu, kas definētas kā “lietas, ko attiecīgās personas izmanto
         personīgām vajadzībām vai savas mājsaimniecības vajadzībām”.

      44     Tādēļ Direktīvas 83/183 piemērojamība personām nav ierobežojama tikai ar darba ņēmējiem EKL 39. panta izpratnē un no to vidus
         nedrīkst izslēgt arī tādus, kas ir nodarbināti dalībvalsts [valsts] pārvaldē.

      45     No tā izriet, ka tāda situācija, kādā atrodas Alevizoss, ietilpst Direktīvas 83/183 piemērojamības attiecībā uz personām jomā.
      46     Treškārt, ir jāpārbauda Direktīvas 83/183 materiāltiesiskā piemērojamība pamata prāvā apskatītajiem nodokļiem.
      47     Saskaņā ar Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktu šajā normā paredzētais atbrīvojums attiecas it īpaši uz “apgrozījuma nodokļiem,
         akcīzes nodokļiem un citiem patēriņa nodokļiem, kurus parasti piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no citas
         dalībvalsts”.

      48     Izskatāmajā lietā viens no nodokļiem saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesībām ir “akcīzes” nodoklis (skat. šī sprieduma 26. punktu)
         un tādēļ parasti ietilpst arī Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma piemērošanas jomā. Tādēļ nodokļa
         nosaukums valsts tiesībās kā tāds nav izšķirošais (skat. 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑365/02 Lindfors, Krājums, I‑7183. lpp., 24. punkts), un iesniedzējtiesai tomēr ir jāpārbauda, vai šo nodokli var uzlikt par personīgai lietošanai
         paredzētas automašīnas ievešanu Grieķijā no citas dalībvalsts, kā to prasa minētais 1. panta 1. punkts.

      49     Attiecībā uz īpašo reģistrācijas nodokli, kas arī tika aprēķināts ieinteresētajai personai (skat. šī sprieduma 26. punktu),
         ir jāatgādina, ka, ņemot vērā Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai attiecīgo nodokli varētu iekļaut Direktīvas 83/183 1. panta
         1. punktā paredzētā atbrīvojuma piemērošanas jomā, tam saskaņā ar valsts tiesībām ir jāatbilst nodoklim, kas saistīts ar ievešanu
         kā tādu. Turpretim, ja saskaņā ar valsts tiesībām, kas reglamentē attiecīgo nodokli, darījums, par kuru jāmaksā nodoklis,
         nav ievešana, kā, piemēram, pirmā reģistrācija vai automašīnas lietošana valsts teritorijā, tad minētais nodoklis neietilpst
         Direktīvas 83/183 1. panta 1. punkta piemērošanas jomā (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑387/01 Weigel, Recueil, I‑4981. lpp., 47. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Lindfors, 26. punkts, un 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C‑138/04 Komisija/Dānija, Krājumā nav publicēts, 13. punkts).

      50     Tā kā Tiesai iesniegtajos lietas materiālos nav nekādas norādes par darījumu, par kuru uzliekams īpašais reģistrācijas nodoklis,
         kas apskatāms pamata lietā, tad iesniedzējtiesai pašai ir jāveic vajadzīgās pārbaudes, ņemot vērā iepriekšējā punktā minēto
         judikatūru un pamatojoties uz atbilstošajām valsts tiesību normām.

      51     No iepriekš minētā izriet, ka tādi akcīzes nodokļi kā pamata lietā apskatītie ietilpst Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā
         paredzētā atbrīvojuma no nodokļiem piemērošanas jomā, ja (kas jāpārbauda iesniedzējtiesai) tie parasti tiek uzlikti par personīgai
         lietošanai paredzētas automašīnas galīgu ievešanu no citas dalībvalsts, ko veic privātpersona. Arī uz tādu īpašo papildu reģistrācijas
         nodokli kā pamata prāvā apskatītais attiecas minētais 1. panta 1. punkts, ja tas ir saistīts ar automašīnas ievešanu kā tādu,
         kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.

      52     Ja izrādās, ka pamata prāvā apskatītie nodokļi ietilpst Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma piemērošanas
         jomā, rodas jautājums arī par šīs direktīvas 6. panta 1. punkta interpretāciju.

       Par Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkta interpretāciju
      53     Šajā sakarā ir svarīgi, pirmkārt, atgādināt, ka Direktīvas 83/183 mērķis, kuru ievērojot, ir jāatbild uz uzdoto jautājumu,
         saskaņā ar tās apsvērumiem ir personu brīvas pārvietošanās Kopienā nodrošināšana. Lai izveidotu iekšējam tirgum atbilstošus
         apstākļus, ir nepieciešama ar nodokļiem saistītu šķēršļu novēršana attiecībā uz personīgai lietošanai paredzētu priekšmetu
         ievešanu no vienas dalībvalsts citā (skat. pēc analoģijas 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑262/99, Louloudakis, Recueil, I‑5547. lpp., 58. punkts).

      54     Otrkārt, attiecībā uz Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/182/EEK par nodokļu atbrīvojumiem, ko Kopienā piemēro dažu
         transportlīdzekļu pagaidu ievešanai no vienas dalībvalsts citā (OV L 105, 59. lpp.), 7. pantu, kurā pastāvīgā dzīvesvieta
         ir definēta tādiem pašiem vārdiem kā Direktīvas 83/183 6. pantā, Tiesa jau ir atzinusi, ka kritēriji šī jēdziena noteikšanai
         paredz kā personas profesionālo un personīgo saikni ar noteiktu vietu, tā arī šīs saiknes ilgumu un ka līdz ar to šie kritēriji
         ir jāizskata kumulatīvi (skat. 1991. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑297/89 Ryborg, Recueil, I‑1943. lpp., 19. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Louloudakis, 51. punkts).

      55     Par pastāvīgo dzīvesvietu ir uzskatāma vieta, kurā ieinteresētā persona ir nodibinājusi savu interešu pastāvīgo centru (skat.
         pēc analoģijas iepriekš minētos spriedumus lietās Ryborg, 19. punkts, un Louloudakis, 51. punkts).

      56     Pastāvīguma kritērijs ir saistīts ar nosacījumu, ka ieinteresētajai personai ir jāpaliek attiecīgajā vietā vismaz 185 dienas
         kalendārā gada laikā. Pamata prāvā, kurā saskaņā ar iesniedzējtiesas konstatēto šis nosacījums ir izpildīts, Alevizosa noteiktais
         dienesta laiks NATO Itālijā tomēr neizslēdz, ka attiecīgajā laika posmā viņa pastāvīgā dzīvesvieta bija šajā dalībvalstī.

      57     Lai noteiktu pastāvīgo dzīvesvietu, kas ir attiecīgās personas interešu pastāvīgais centrs, ir jāņem vērā visi atbilstošie
         fakti (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ryborg, 20. punkts), proti, it īpaši personas un viņas ģimenes locekļu fiziskā klātbūtne, mājvietas esamība, vieta, kurā tiek skoloti
         bērni, profesionālo pienākumu veikšanas vieta, īpašuma interešu atrašanās vieta, vieta, ar kuru saista administratīvās saiknes
         ar valsts pārvaldes un sociālajām iestādēm, jo šie elementi atspoguļo personas vēlmi piešķirt stabilitāti vietai, uz kuru
         tas nosūtīts darbā, dēļ turpinātības, kas izriet no pieraduma dzīvot šai vietā un normālas sociālo un profesionālo attiecību
         norises (iepriekš minētais spriedums lietā Louloudakis, 55. punkts).

      58     Jāpiebilst, ka, ja saskaņā ar Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkta otro daļu mācību iestādes apmeklēšana nenozīmē pastāvīgās
         dzīvesvietas maiņu, ja tas attiecas uz ieinteresēto personu pašu, bet ja to apskata ģimenes kontekstā, tas var nozīmēt šo
         maiņu, ja, kā to norādīja arī Alevizoss savos rakstveida apsvērumos, tas attiecas uz viņa bērniem (skat. pēc analoģijas iepriekš
         minēto spriedumu lietā Louloudakis, 56. punkts).

      59     Attiecībā uz Grieķijas valdības argumentu, saskaņā ar ko Alevizoss konkrētajā gadījumā sava dienesta laikā NATO Itālijā saglabāja
         profesionālās saiknes ar Grieķijas valsts pārvaldi, kā arī savu sociālo un fiskālo piesaisti Grieķijai, ir jānorāda, ka, pirmkārt,
         šis apstāklis neatspēko faktu, ka minētajā laikposmā ieinteresētā persona veica savas profesionālās darbības Itālijā, kur
         atradās viņa profesionālo saikņu centrs; gluži kā to savu secinājumu 66. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte.

      60     Otrkārt, no Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkta otrās daļas izriet, ka saskaņā ar šo normu personīgās saiknes prevalē gadījumā,
         kad ieinteresētajai personai nav personīgu un profesionālu saikņu, kas būtu koncentrētas tikai vienā dalībvalstī (skat. pēc
         analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Louloudakis, 52. punkts).

      61     Arī Direktīvas 83/183 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka ir jāņem vērā profesionālās un personīgās saiknes ar konkrēto vietu,
         un tas jāinterpretē tādējādi, ka, gadījumā, ja profesionālo un personīgo saikņu vispārīgs novērtējums nav pietiekams, lai
         noteiktu attiecīgās personas pastāvīgo interešu centru, tad, lai to izdarītu, priekšroka ir piešķirama personīgajām saiknēm
         (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Louloudakis, 53. punkts).

      62     No iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalsts ierēdņiem un
         bruņotajos spēkos, sabiedriskās drošības spēkos un ostas policijā dienošajiem, kuri kopā ar saviem ģimenes locekļiem citā
         dalībvalstī uzturas vismaz 185 dienas gadā, lai šajā valstī noteiktu laiku veiktu savus dienesta pienākumus, pastāvīgā dzīvesvieta
         šajā laika posmā minētā 6. panta 1. punkta izpratnē ir šajā otrā dalībvalstī.

       Par EKL 18. un 39. pantu
      63     Tiesas sēdē Eiropas Kopienu Komisija norādīja, ka pamata lietu var pārbaudīt, ņemot vērā arī EKL 18. un 39. pantu.
      64     Šajā sakarā jāatgādina: pat ja formāli iesniedzējtiesa savu jautājumu ir ierobežojusi ar Direktīvas 83/183 6. panta interpretāciju,
         šāds apstāklis nav šķērslis tam, ka Tiesa sniedz valsts tiesai Kopienu tiesību interpretāciju, kas tai var būt noderīga, izspriežot
         iztiesājamo prāvu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām atsaukusies (skat. 1990. gada 12. decembra
         spriedumu lietā C‑241/89 SARPP, Recueil, I‑4695. lpp., 8. punkts; 1999. gada 4. marta spriedumu lietā C‑87/97 Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, Recueil, I‑1301. lpp., 16. punkts, un iepriekš minētos spriedumus lietās Weigel, 44. punkts, un Lindfors, 32. punkts).

      65     Šajā lietā gadījumā, kad pamata prāvā apskatāmie nodokļi neietilpst Direktīvas 83/183 1. panta 1. punkta piemērošanas jomā,
         ir jāpārbauda, kādas sekas šo nodokļu piemērošanai ir attiecībā uz tāda Kopienu pilsoņa kā Alevizoss tiesībām uz brīvu pārvietošanos,
         kas noteiktas EKL 18. un 39. pantā.

      66     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saistībā ar EKL 18. pantu, kurā vispārējā veidā katram Savienības pilsonim paredzētas tiesības
         brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, īpašs izteikums ir atrodams EKL 39. pantā, kas attiecas uz darba
         ņēmēju brīvu pārvietošanos (skat. 2002. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑100/01 Oteiza Olazabal, Recueil, I‑10981. lpp., 26. punkts, un 2006. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑520/04 Turpeinen, Krājums, I‑10685. lpp., 13. punkts). Šādos apstākļos vispirms ir jānoskaidro, vai pamata lietai ir piemērojams EKL 39. pants.

      67     Šajā sakarā jānorāda, ka jēdziens “darba ņēmējs” EKL 39. panta izpratnē ir piemērojams visā Kopienā un to nevar interpretēt
         sašaurināti. Par “darba ņēmēju” ir uzskatāma ikviena persona, kam ir reāla un efektīva nodarbošanās, izslēdzot nodarbošanos,
         kas ir tik ierobežota, ka tā ir tikai margināla un papildu rakstura. Saskaņā ar Tiesas judikatūru darba attiecību raksturīgā
         pazīme ir apstāklis, ka persona noteiktu laiku par labu citam un viņa vadībā sniedz pakalpojumus, par kuriem viņa saņem darba
         samaksu (skat. 1986. gada 3. jūlija spriedumu lietā 66/85 Lawrie‑Blum, Recueil, 2121. lpp., 16. un 17. punkts; 2004. gada 23. marta spriedumu lietā C‑138/02 Collins, Recueil, I‑2703. lpp., 26. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑456/02 Trojani, Krājums, I‑7573. lpp., 15. punkts).

      68     Kā izriet arī no pastāvīgās judikatūras, darba attiecību tiesiskais raksturs nav izšķirošais EKL 39. panta piemērošanai (skat.
         it īpaši 1974. gada 12. februāra spriedumu lietā 152/73 Sotgiu, Recueil, 153. lpp., 5. punkts; 1989. gada 31. maija spriedumu lietā 344/87 Bettray, Recueil, 1621. lpp., 16. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Trojani, 16. punkts). Tam, ka darba ņēmējs ir nodarbināts kā ierēdnis vai arī ka viņa darba attiecības ietilpst publisko, nevis privāto
         tiesību sfērā, šajā sakarā nav nozīmes (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Sotgiu, 5. punkts).

      69     Turklāt, arī piekrītot, ka Alevizosa ieņemtais amats Grieķijas gaisa spēkos pagaidu dienestā NATO varētu ietilpt “nodarbinātības
         valsts dienestā” jēdzienā EKL 39. panta 4. punkta izpratnē, jo tas ietver tiešu vai netiešu dalību valsts varas īstenošanā
         un pienākumus, kuru mērķis ir vispārējo valsts un citu publisko struktūru interešu aizsardzība (šajā sakarā skat. 1980. gada
         17. decembra spriedumu lietā 149/79 Komisija/Beļģija, Recueil, 3881. lpp., 10. punkts; 1996. gada 2. jūlija spriedumu lietā C‑290/94 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑3285. lpp., 2. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑47/02 Anker u.c., Recueil, I‑10447. lpp., 58. punkts), ir jāatgādina, ka, ņemot vērā darba ņēmēju brīvas pārvietošanās Kopienā principa būtisko lomu
         EK līguma sistēmā, šajā punktā paredzētās atkāpes nav piemērojamas plašāk par mērķi, kādam šī izņēmuma norma ir tikusi ieviesta
         (iepriekš minētais spriedums lietā Sotgiu, 4. punkts).

      70     Šis mērķis ir sniegt dalībvalstīm iespēju ierobežot citu valstu pilsoņiem piekļuvi noteiktiem amatiem valsts pārvaldē (iepriekš
         minētais spriedums lietā Sotgiu, 4. punkts), kuru ieņemšanai ir nepieciešams, lai šī amata ieņēmējam būtu īpaša lojalitātes saikne ar šo valsti, kā arī pienākumi
         un tiesības, kas ir pilsonības pamatā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 10. punkts). EKL 39. panta
         4. punkts turpretim nevar darba ņēmējam, kas reiz jau pieņemts darbā dalībvalsts valsts pārvaldes dienestā, liegt piemērot
         minētā 39. panta 1.–3. punkta noteikumus (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Sotgiu, 4. punkts).

      71     Turklāt nekas lietas materiālos nenorāda, ka pamata lietā apskatīto nodokļu uzlikšana būtu saistīta ar Alevizosa Grieķijas
         gaisa spēku virsnieka statusu. Minētie nodokļi viņam ir uzlikti kā personai, kas maina dzīvesvietu no vienas dalībvalsts uz
         citu.

      72     Attiecībā uz Alevizosa norīkojumu uz noteiktu laiku darbā NATO ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras vienlīdz izriet,
         ka Kopienu pilsonis, kas strādā dalībvalstī, kura nav viņa izcelsmes dalībvalsts, nezaudē “darba ņēmēja” statusu EKL 39. panta
         1. punkta izpratnē tikai tādēļ, ka viņš strādā starptautiskā organizācijā (skat. it īpaši 1989. gada 15. marta spriedumu apvienotajās
         lietās 389/87 un 390/87 Echternach un Moritz, Recueil, 723. lpp., 11. un 15. punkts; 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑209/01 Schilling un Fleck‑Schilling, Recueil, I‑13389. lpp., 28. punkts; 2004. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑293/03 My, Krājums, I‑12013. lpp., 37. punkts, un 2006. gada 16. februāra spriedumu lietā C‑185/04 Öberg, Krājums, I‑1453. lpp., 12. punkts).

      73     Līdz ar to darba ņēmējam, kurš ir kādas dalībvalsts pilsonis, kā Alevizoss, nevar liegt baudīt tiesības un aizsardzību, ko
         viņam sniedz EKL 39. pants (iepriekš minētais spriedums lietā Öberg, 13. punkts).

      74     Turklāt no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka visu Līguma noteikumu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir Kopienu
         pilsoņiem atvieglot jebkāda veida profesionālo darbību veikšanu Kopienas teritorijā (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra
         spriedumu lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 94. punkts; 1999. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑18/95 Terhoeve, Recueil, I‑345. lpp., 37. punkts; 2000. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑190/98 Graf, Recueil, I‑493. lpp., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Weigel, 52. punkts).

      75     Pamata prāvā apskatīto nodokļu uzlikšanas sekas varētu būt tādas, ka tādējādi ieinteresētajai personai atgriešanās savā izcelsmes
         dalībvalstī varētu likties mazāk vilinoša, ja darba ņēmējiem, kuri izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties, pamatojoties
         uz minētās valsts tiesību aktiem, atgriešanās šajā dalībvalstī pēc profesionālu pienākumu veikšanas citā dalībvalstī saistās
         ar nelabvēlīgām sekām nodokļu jomā. Šādas sekas var arī dalībvalsts pilsoni atturēt doties veikt darbības citā dalībvalstī
         un izmantot savu pārvietošanās brīvību (šajā sakarā skat. 1992. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑370/90 Singh, Recueil, I‑4265. lpp., 19. un 23. punkts, kā arī 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑224/98 D’Hoop, Recueil, I‑6191. lpp., 31. punkts).

      76     EK līgums Savienības pilsoņiem negarantē, ka viņu darbības pārcelšana uz citu dalībvalsti no tās, kurā tie dzīvojuši pirms
         tam, ir neitrāla attiecībā uz nodokļiem. Ievērojot attiecīgajā nozarē esošās atšķirības dalībvalsts tiesību aktos, šāda veida
         pārcelšanās atkarībā no gadījuma darba ņēmējam var būt vairāk vai mazāk izdevīga netiešas aplikšanas ar nodokli kontekstā.
         No tā izriet, ka principā iespējamais trūkums salīdzinājumā ar situāciju, kādā pilsonis īsteno savu darbību pirms paredzamās
         pārcelšanās, nav pretrunā ar EKL 39. pantu ar nosacījumu, ka ar attiecīgajiem tiesību aktiem šim pilsonim netiek radīta mazāk
         labvēlīga situācija nekā tiem, kam jau iepriekš šāda veida nodoklis ir ticis piemērots (skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietās Weigel, 55. punkts, un Lindfors, 34. punkts).

      77     Šādos apstākļos pamata lietā apskatīto nodokļu atbilstīgums EKL 39. pantam it īpaši ir atkarīgs no šo nodokļu apmēra un to
         uzlikšanas gadījumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 16. punkts).

      78     Šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir pienākums pārbaudīt, vai valsts normas par pamata lietā apskatāmajiem nodokļiem ir pamatotas
         ar objektīviem kritērijiem un it īpaši – vai tās, ņemot vērā automašīnas, kuras [ievešana] tiek aplikta ar nodokļiem, patieso
         vērtību (šajā sakarā skat. 1990. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑47/88 Komisija/Dānija, Recueil, I‑4509. lpp., 19.–22. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Weigel, 70. punkts, un 2006. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑290/05 un C‑333/05 Nádasdi un Németh, Krājums, I‑10115. lpp., 47. un 51.–57. punkts), neizraisa situāciju, ka Alevizoss nonāk mazāk izdevīgā situācijā nekā darba
         ņēmējs, kurš pastāvīgi uzturas Grieķijā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Lindfors, 35. punkts).

      79     Ja iesniedzējtiesa konstatēs, ka pastāv šāda mazāk labvēlīga situācija, tai ir jāuzņemas izvērtēt, vai šī atšķirība attieksmē
         ir attaisnojama ar objektīviem apsvērumiem, kas nav atkarīgi no attiecīgo personu dzīvesvietas, un vai tā ir samērīga ar leģitīmo
         mērķi, ko cenšas sasniegt ar valsts tiesību palīdzību (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās D’Hoop, 36. punkts, un Lindfors, 35. punkts).

      80     Tā kā pamata lieta var ietilpt EKL 39. panta piemērošanas jomā, nav jālemj par EKL 18. panta interpretāciju (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Oteiza Olazabal, 26. punkts).

      81     Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi:
      –       Tādi akcīzes nodokļi kā pamata lietā apskatītie ietilpst Direktīvas 83/183 1. panta 1. punktā paredzētā atbrīvojuma piemērošanas
         jomā, ja (kas jāpārbauda iesniedzējtiesai) tie parasti tiek uzlikti par personīgai lietošanai paredzētas automašīnas galīgu
         ievešanu no citas dalībvalsts, ko veic privātpersona. Arī uz šādu īpašo papildu reģistrācijas nodokli kā pamata prāvā apskatītais
         attiecas minētais 1. panta 1. punkts, ja tas ir saistīts ar automašīnas ievešanu kā tādu, kas arī jāpārbauda iesniedzējtiesai.

      –       Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalsts ierēdņiem un bruņotajos spēkos, sabiedriskās
         drošības spēkos un ostas policijā dienošajiem, kuri kopā ar saviem ģimenes locekļiem citā dalībvalstī uzturas vismaz 185 dienas
         gadā, lai šajā valstī noteiktu laiku veiktu savus dienesta pienākumus, pastāvīgā dzīvesvieta šajā laika posmā minētā 6. panta
         1. punkta izpratnē ir šajā citā dalībvalstī.

      –       Ja pēc iesniedzējtiesas veiktās pārbaudes izrādās, ka pamata lietā apskatītie nodokļi neietilpst Direktīvas 83/183 1. panta
         1. punktā paredzētā atbrīvojuma piemērošanas jomā, šai tiesai, ņemot vērā no EKL 39. panta izrietošās prasības, ir jāpārbauda,
         vai valsts tiesību akti par šiem nodokļiem attiecībā uz tiem garantē, ka persona, mainot savu dzīvesvietu un ievedot savā
         izcelsmes dalībvalstī automašīnu, netiek nostādīta mazāk izdevīgā situācijā nekā tā, kādā atrodas personas, kuru pastāvīgā
         dzīvesvieta ir bijusi šajā dalībvalstī, un, vajadzības gadījumā, vai šāda atšķirīga attieksme ir pamatota ar objektīviem apsvērumiem
         neatkarīgi no attiecīgās personas dzīvesvietas, un vai šie apsvērumi ir samērīgi attiecībā pret valsts tiesību mērķi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82     Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Tādi akcīzes nodokļi kā pamata lietā apskatītie ietilpst 1. panta 1. punktā Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvā 83/183/EEK
            par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts, kurā grozījumi
            izdarīti ar Padomes 1989. gada 23. novembra Direktīvu 89/604/EEK, paredzētā atbrīvojuma no nodokļiem piemērošanas jomā, ja
            (kas jāpārbauda iesniedzējtiesai) tie parasti tiek uzlikti par personīgai lietošanai paredzētas automašīnas galīgu ievešanu
            no citas dalībvalsts, ko veic privātpersona. Arī uz tādu īpašo papildu reģistrācijas nodokli kā pamata prāvā apskatītais attiecas
            minētais 1. panta 1. punkts, ja tas ir saistīts ar automašīnas ievešanu kā tādu, kas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
      Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka dalībvalsts ierēdņiem un bruņotajos spēkos, sabiedriskās
            drošības spēkos un ostas policijā dienošajiem, kuri kopā ar saviem ģimenes locekļiem citā dalībvalstī uzturas vismaz 185 dienas
            gadā, lai šajā valstī noteiktu laiku veiktu savus dienesta pienākumus, pastāvīgā dzīvesvieta šajā laika posmā minētā 6. panta
            1. punkta izpratnē ir šajā citā dalībvalstī.
      Ja pēc iesniedzējtiesas veiktās pārbaudes izrādās, ka pamata lietā apskatītie nodokļi neietilpst Direktīvas 83/183 1. panta
            1. punktā paredzētā atbrīvojuma piemērošanas jomā, šai tiesai, ņemot vērā no EKL 39. panta izrietošās prasības, ir jāpārbauda,
            vai valsts tiesību akti par šiem nodokļiem attiecībā uz tiem garantē, ka persona, mainot savu dzīvesvietu un ievedot savā
            izcelsmes dalībvalstī automašīnu, netiek nostādīta mazāk izdevīgā situācijā nekā tā, kādā atrodas personas, kuru pastāvīgā
            dzīvesvieta ir bijusi šajā dalībvalstī, un, attiecīgā gadījumā, vai šāda atšķirīga attieksme ir pamatota ar objektīviem un
            neatkarīgiem apsvērumiem par attiecīgo personu dzīvesvietu, un vai šie apsvērumi ir samērīgi attiecībā pret valsts tiesību
            mērķi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


Tiesas spriedums 1978. gada 13. jūnijā. # British Beef Company Limited pret Intervention Board for Agricultural Produce. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Kompensācijas summa. # Lieta 146/77.


Tiesas spriedums 1999. gada 4.maijā. # Windsurfing Chiemsee Produktions- und Vertriebs GmbH (WSC) pret Boots- und Segelzubehör Walter Huber un Franz Attenberger. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht München I - Vācija. # Direktīva 89/104/EEK. # Apvienotās lietas C-108/97 un C-109/97.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1985. gada 24. septembrī. # The Queen, ex parte E. D. & F. Man (Sugar) Ltd pret Intervention Board for Agricultural Produce (IBAP). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Eksporta kompensācijas - Galvojuma zaudēšana. # Lieta 181/84.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1974. gada 30. janvārī. # Raymond Louwage un Marie-Thérèse Moriame, laulātā uzvārdā Louwage, pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 148-73.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1988. gada 20. septembrī. # Hauptzollamt Hamburg-St. Annen pret Wilhelm Kiwall KG. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lieta 252/87.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 5.maijā. # Olymp Bezner GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Kopienas vārdiska preču zīme "Olymp" - Agrāka valsts grafiska preču zīme "OLIMPO" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Apzīmējumu līdzība - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 52. panta 1. punkta a) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts. # Lieta T-203/09.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 5. maija spriedums – Olymp Bezner/ITSB – Bellido (“Olymp”)
      (lieta T‑203/09)
      Kopienas preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Kopienas vārdiska preču zīme “Olymp” – Agrāka valsts grafiska preču zīme “OLIMPO” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Apzīmējumu līdzība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 52. panta 1. punkta a) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Atteikšanās, atcelšana un spēkā neesamība – Relatīvi spēkā neesamības pamati – Agrākas identiskas vai līdzīgas preču zīmes, kas reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         pastāvēšana (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 52. panta 1. punkta a) apakšpunkts) (sal. ar 30. un
         60.–62. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2009. gada 11. marta lēmumu lietā R 531/2008‑2 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas
                  procesu starp

               Miguel Bellido, SA
               un
               Olymp Bezner GmbH & Co. KG
            Informācija par lietu

               Reģistrētā Kopienas preču zīme, par kuru iesniegts pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu:

               vārdiska preču zīme “Olymp” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē – reģistrācijas Nr. 1158328

               Kopienas preču zīmes īpašniece:

               Olymp Bezner GmbH & Co. KG

               Lietas dalībniece, kas lūdz atzīt Kopienas preču zīmi par spēkā neesošu:

               Miguel Bellido, SA

               Personas, kas lūdz atzīt preču zīmi par spēkā neesošu, tiesības:

               Spānijas grafiska preču zīme “OLIMPO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē

               Anulēšanas nodaļas lēmums:

               attiecīgo Kopienas preču zīmi atzīt par spēkā neesošu

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Olymp Bezner GmbH & Co. KG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 22.martā. # Francijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta C-17/99.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 1996. gada 9. janvārī. # Casper Koelman pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Regula Nr. 17 - Pamatojums. # Lieta T-575/93.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1991. gada 13. decembrī. # Régie des télégraphes et des téléphones pret GB-Inno-BM SA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de commerce de Bruxelles - Beļģija. # Preču brīva aprite - Konkurence. # Lieta C-18/88.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1983. gada 1. decembrī. # Christos Michael pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis. # Lieta 343/82.