title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 22. novembra spriedums.#Bank Handlowy w Warszawie SA un PPHU “ADAX”/Ryszard Adamiak pret Christianapol sp. z o.o.#Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – Maksātnespējas procedūras – Jēdziens “procedūras izbeigšana” – Tiesas, kas izskata sekundāro maksātnespējas procedūru, iespēja vērtēt parādnieka maksātnespēju – Iespēja sākt likvidācijas procedūru kā sekundāro maksātnespējas procedūru, ja galvenā procedūra ir aizsardzības procedūra.#Lieta C‑116/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-116/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 21. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 7. martā, tiesvedībā
            Bank Handlowy w Warszawie SA ,
            PPHU “ADAX”/Ryszard Adamiak
            pret
            Christianapol sp. z o.o.
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], Ž. Ž. Kāzels [ J.-J. Kasel ], M. Safjans [ M. Safjan ] un M. Bergere [ M. Berger ] (referente),
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretāre K. Štranca-Slavičeka [ K. Sztranc-Sławiczek ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 22. marta tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Bank Handlowy w Warszawie SA  vārdā – Z. Skórczyński , juriskonsults,
            – Christianapol sp. z. o.o. vārdā – M. Barłowski , juriskonsults, kam palīdz P. Saigne  un M. Le Berre , adwokaci ,
            – Polijas valdības vārdā – M. Szpunar  un M. Arciszewski , kā arī B. Czech , pārstāvji,
            – Spānijas valdības vārdā – S. Centeno Huerta , pārstāve,
            – Francijas valdības vārdā – G. de Bergues , kā arī B. Beaupère-Manokha  un N. Rouam , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – M. Wilderspin  un A. Stobiecka-Kuik , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2012. gada 24. maija tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām (OV L 160, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2008. gada 24. jūlija Regulu (EK) Nr. 788/2008 (OV L 213, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “regula”), 4. panta 1. punktu un 2. punkta j) apakšpunktu, kā arī 27. pantu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kas ierosināta, lai Polijā pēc Bank Handlowy w Warszawie SA  (turpmāk tekstā – “ Bank Handlowy ”) un PPHU “ADAX”/Ryszard Adamiak  (turpmāk tekstā – “ Adamiak ”) pieprasījuma uzsāktu maksātnespējas procedūru pret Christianapol sp. z o.o . (turpmāk tekstā – “ Christianapol ”), atbilstoši Polijas tiesībām dibinātu sabiedrību, attiecībā uz kuru Francijā iepriekš bija uzsākta aizsardzības procedūra.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Regulas preambulas 2., 12., 19., 20. un 23. apsvērumā attiecīgi ir paredzēts:
            “(2) Iekšējā tirgus pareizai darbībai nepieciešams, lai pārrobežu maksātnespējas procedūras darbotos efektīvi, un ir jāpieņem šī regula, lai sasniegtu mērķi, kas ietilpst tiesiskās sadarbības civillietās jomā, kā paredzēts Līguma 65. pantā.
            [..]
            (12) Šī regula ļauj sākt galvenās maksātnespējas procedūras dalībvalstī, kurā ir parādnieka galveno interešu centrs. Šīm procedūrām ir vispārēja darbības joma, un to mērķis ir aptvert visus parādnieka aktīvus. Lai aizsargātu dažādas intereses, šī regula ļauj sākt sekundāro procedūru, kas notiktu līdztekus galvenajai procedūrai. Sekundāro procedūru var sākt tajā dalībvalstī, kurā atrodas parādnieka uzņēmums. Sekundārās procedūras darbība attiecas tikai uz šajā dalībvalstī esošajiem aktīviem. Obligātas koordinācijas noteikumi galvenajā procedūrā atbilst vajadzībai pēc vienotības Kopienā.
            [..]
            (19) Sekundārā maksātnespējas procedūra, papildus vietējo interešu aizsardzībai, var kalpot dažādiem mērķiem. Tā var notikt, ja parādnieka īpašuma struktūra ir pārāk sarežģīta, lai to pārvaldītu kā vienu veselu, vai arī ja attiecīgo tiesību sistēmu atšķirības ir tik būtiskas, ka procedūras sākšanas dalībvalsts tiesību aktu piemērošana var radīt sarežģījumus citās dalībvalstīs, kurās atrodas aktīvi. Šajā nolūkā likvidators galvenajā procedūrā var lūgt sākt sekundāro procedūru, ja efektīva īpašuma pārvaldīšana to prasa.
            (20) Galvenā maksātnespējas procedūra un sekundārā procedūra tomēr var veicināt efektīvu kopējo aktīvu realizāciju tikai tad, ja visas vienlaicīgi veiktās procedūras tiek koordinētas. [..] Lai nodrošinātu galvenās maksātnespējas procedūras noteicošo lomu, likvidatoram šajā procedūrā ir jādod vairākas iespējas iejaukties sekundārajās maksātnespējas procedūrās, kas tiek izskatītas tajā pašā laikā. Piemēram, viņam jābūt iespējai ierosināt pārstrukturēšanas plānu vai mierizlīgumu vai iesniegt pieteikumu apturēt aktīvu realizāciju sekundārajā maksātnespējas procedūrā.
            [..]
            (23) Attiecībā uz šajā regulā ietvertajiem jautājumiem jānosaka vienoti tiesību normu kolīziju noteikumi, kas to piemērošanas jomā aizstāj valstu starptautisko privāttiesību noteikumus. Ja nav norādīts citādi, jāpiemēro tās dalībvalsts tiesību akti, kura sāk procedūru ( lex concursus ). Šim tiesību normu kolīziju noteikumam jābūt spēkā gan galvenajā procedūrā, gan vietējās procedūrās; lex concursus  nosaka maksātnespējas procedūras sekas, gan procesuālās, gan materiālās, attiecībā uz iesaistītajām personām un tiesiskajām attiecībām. Tas regulē visus maksātnespējas procedūras sākšanas, izpildes un noslēgšanas nosacījumus.”
            4. Saskaņā ar regulas 1. panta 1. punktu tā attiecas “uz kolektīvām maksātnespējas procedūrām, kas ir saistītas ar daļēju vai pilnīgu parādnieka mantas atsavināšanu un likvidatora iecelšanu”.
            5. Atbilstoši regulas 2. panta a) punktam ar “maksātnespējas procedūr[ām]” ir jāsaprot “kolektīvas procedūras, kas minētas 1. panta 1. punktā”. Šajā pašā normā ir precizēts, ka “šīs procedūras ir uzskaitītas A pielikumā”.
            6. Regulas A pielikumā ietvertajā procedūru sarakstā attiecībā uz Franciju ir norādīta “sauvegarde” [aizsardzības] procedūra.
            7. Regulas 3. pantā ir noteikts:
            “1. Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras. Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu pretējam.
            2. Ja parādnieka galveno interešu centrs atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, citas dalībvalsts tiesu piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras pret parādnieku tikai, ja šīs citas dalībvalsts teritorijā parādniekam pieder uzņēmums. Šīs procedūras attiecas tikai uz tiem parādnieka aktīviem, kas atrodas pēdējā minētā dalībvalstī.
            3. Ja maksātnespējas procedūras ir sāktas saskaņā ar 1. punktu, visas procedūras, kas pēc tam sāktas saskaņā ar 2. punktu, ir sekundāras procedūras. Pēdējās minētās procedūras ir likvidācijas procedūras.
            [..]”
            8. Regulas 4. pantā ir paredzēts:
            “1. Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā šāda procedūra ir sākta, turpmāk “procedūras sākšanas valsts”.
            2. Procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā tie nosaka:
            [..]
            j) maksātnespējas procedūras izbeigšanas nosacījumus un sekas, jo īpaši izbeidzot to ar mierizlīgumu;
            [..].”
            9. Regulas 16. pantā maksātnespējas procedūras atzīšanas princips ir izklāstīts šādi:
            “1. Visus nolēmumus, kas sāk maksātnespējas procedūru, ko izdara dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība saskaņā ar 3. pantu, atzīst visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tie stājas spēkā procedūras sākšanas valstī.
            [..]”
            10. Regulas 25. pantā šī principa piemērošanas joma ir precizēta šādi:
            “Nolēmumus, ko sniegusi tiesa, kuras nolēmums par procedūra sākšanu ir atzīts saskaņā ar 16. pantu, un kas attiecas uz maksātnespējas procedūras norisi un izbeigšanu, kā arī šajā tiesā apstiprinātos mierizlīgumus atzīst bez turpmākām formalitātēm. [..]”
            11. Regulas 26. pantā ir paredzēts izņēmums no šī principa un dalībvalsts drīkst atteikties atzīt citā dalībvalstī sāktas maksātnespējas procedūras, ja šādas atzīšanas “sekas būtu nepārprotami pretrunā šīs valsts sabiedriskajai kārtībai, jo īpaši tās pamatprincipiem vai indivīda konstitucionālajām tiesībām un brīvībām”.
            12. Regulas 27. pantā ir noteikts:
            “Šīs regulas 3. panta 1. punktā minētās procedūras sākšana, ko veic dalībvalsts tiesa un ko atzīst citā dalībvalstī (galvenā procedūra), ļauj šajā citā dalībvalstī, kuras tiesai ir piekritība saskaņā ar 3. panta 2. punktu, sākt sekundāro maksātnespējas procedūru, nepārbaudot parādnieka maksātnespēju šajā citā valstī. Šīm vēlākajām [likvidācijas] procedūrām ir jāatbilst B pielikumā minētajām procedūrām. To sekas attiecas tikai uz parādnieka aktīviem, kas atrodas šīs citas dalībvalsts teritorijā.”
            13. Sekundārās procedūras izpilde ir reglamentēta regulas 28.–38. pantā. Lai nodrošinātu koordināciju starp galveno un sekundāro procedūru, 31. panta 1. punktā galvenās procedūras likvidatoram un sekundārās procedūras likvidatoram ir paredzēts pienākums sadarboties un sniegt informāciju.
            14. Ar regulas 33. panta 1. punktu ir atļauta sekundārās procedūras apturēšana. Tajā ir noteikts:
            “Tiesa, kas sāka sekundāro procedūru, pilnībā vai daļēji aptur likvidācijas procesu, saņemot pieprasījumu no galvenās procedūras likvidatora, ar nosacījumu, ka tā šajā gadījumā var lūgt galvenās procedūras likvidatoram veikt piemērotus pasākumus, lai nodrošinātu sekundārās procedūras kreditoru intereses un atsevišķu kreditoru kategoriju intereses. Šādu likvidatora pieprasījumu var noraidīt tikai, ja tas nepārprotami nav galvenās procedūras kreditoru interesēs. Šādu likvidācijas procesa apturēšanu var paredzēt ne ilgāk kā uz trim mēnešiem. To var turpināt vai pagarināt uz līdzīgu termiņu.”
            15. Regulas 34. panta 1. punktā, kas attiecas uz sekundārās procedūras izbeigšanu, ir paredzēts:
            “Ja tiesību akti, ko piemēro sekundārajām procedūrām, ļauj šādas procedūras izbeigt bez likvidācijas ar sanācijas plānu, mierizlīgumu vai tam pielīdzināmu pasākumu, galvenās procedūras likvidators ir pilnvarots pats ierosināt šādu pasākumu.
            Sekundāro procedūru izbeigšana ar kādu pirmajā apakšpunktā minēto pasākumu nav galīga bez galvenās procedūras likvidatora piekrišanas; ja viņš tomēr nedod piekrišanu, ierosinātais pasākums var kļūt galīgs, ja tas neietekmē galvenās procedūras kreditoru finanšu intereses.”
            Valsts tiesības
            16. Francijas tiesībās uzņēmumu aizsardzības procedūra ir reglamentēta Code de commerce [Komerckodeksa] L. 620-1. un nākamajos pantos. Šī kodeksa redakcijas, kas izriet no 2005. gada 26. jūlija Likuma Nr. 2005-845 un ir piemērojama pamatlietā, L. 620-1. pantā ir paredzēts:
            “Ar šo ir izveidota aizsardzības procedūra, ko uzsāk, pamatojoties uz L.620-2. pantā minētā parādnieka pieteikumu, kurš pierāda, ka ir nonācis grūtībās, kuras viņš nevar pārvarēt un kuras var radīt maksātnespēju. Šī procedūra ir paredzēta, lai atvieglotu uzņēmuma reorganizāciju un lai tādējādi varētu turpināt saimniecisko darbību, saglabāt darba vietas un dzēst pasīvus.
            Aizsardzības procedūrā tiek sastādīts plāns, kas novērošanas perioda beigās tiek apstiprināts ar spriedumu [..].”
            Tiesvedības rašanās fakti un prejudiciālie jautājumi
            17. Christianapol , kuras juridiskā adrese atrodas Loviņā [ Łowyń ] (Polija), ir meitassabiedrība, kas pilnībā pieder Vācijas sabiedrībai, kura savukārt 90 % apmērā pieder Francijas sabiedrībai.
            18. Tribunal de commerce de Meaux (Francija) [Mo Tirdzniecības tiesa] ar 2008. gada 1. oktobra spriedumu uzsāka Christianapol  maksātnespējas procedūru. Šī tiesa savu jurisdikciju balstīja uz atzinumu, ka parādnieces galveno interešu centrs atrodas Francijā. Tiesa uzsāka aizsardzības procedūru, pamatojot to ar konstatējumu, ka parādniece neesot kļuvusi maksātnespējīga, taču tāda varētu kļūt, ja steidzami netiks veikta finanšu restrukturizēšana.
            19. 2009. gada 21. aprīlī un 26. jūnijā Bank Handlowy , kas ir reģistrēta Varšavā (Polija), kā Christianapol kreditore lūdza iesniedzējtiesai, pamatojoties uz regulas 27. pantu, uzsākt šīs sabiedrības sekundāro maksātnespējas procedūru. Pakārtoti – gadījumā, ja Mo Tirdzniecības tiesas 2008. gada 1. oktobra spriedums atbilstoši regulas 26. pantam tiktu atzīts par esošu pretrunā sabiedriskajai kārtībai, – tā lūdza uzsākt Polijas tiesību aktos paredzēto likvidācijas procedūru.
            20. 2009. gada 20. jūlijā Mo Tirdzniecības tiesa apstiprināja Christianapol aizsardzības plānu, kurā bija paredzēta parādu samaksa 10 gadu laikā un aizliegta Loviņā reģistrētā uzņēmuma, kā arī konkrētu parādnieces aktīvu atsavināšana. Francijas tiesa apstiprināja agrāk ieceltos kreditoru interešu pārstāvjus līdz prasījumu pārbaudes procedūras beigām un gala ziņojuma par savu darbību iesniegšanai. Turklāt tā savā spriedumā iecēla pārstāvi plāna izpildes uzraudzīšanai.
            21. 2009. gada 2. augustā cita kreditore, Adamiak , kas ir reģistrēta Lenčicā [ Łęczyca ] (Polija), arī lūdza uzsākt likvidācijas procesu atbilstoši Polijas tiesību aktiem.
            22. Sākotnēji Christianapol lūdza noraidīt pieteikumu par sekundāras maksātnespējas procedūras uzsākšanu Polijā, jo tā esot pretrunā aizsardzības procedūras mērķiem un raksturam. Pēc tam, kad Francijas tiesa bija apstiprinājusi aizsardzības plānu, tā apgalvoja, ka ir jāizbeidz tiesvedība par sekundārās maksātnespējas procedūras uzsākšanu, jo galvenā procedūra esot izbeigta. Tā norādīja, ka izpildot savas saistības atbilstoši Francijas tiesas apstiprinātajam plānam. Tas nozīmējot, ka atbilstoši Polijas tiesību aktiem tai neesot atmaksājamu parādu, tāpēc neesot nekāda pamata, kas attaisnotu tās maksātnespējas atzīšanu.
            23. Iesniedzējtiesa lūdza Mo Tirdzniecības tiesai informāciju par to, vai maksātnespējas procedūra, kas regulas izpratnē ir galvenā procedūra, vēl turpinās. Francijas tiesas atbilde nesniedza nepieciešamo skaidrību. Tad iesniedzējtiesa pieprasīja eksperta atzinumu.
            24. Šādos apstākļos Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai [regulas] 4. panta 1. punkts un 2. punkta j) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā izmantotais jēdziens “maksātnespējas procedūras izbeigšana” neatkarīgi no atsevišķu dalībvalstu tiesību sistēmās spēkā esošajiem noteikumiem ir jāinterpretē autonomi, vai arī tikai saskaņā ar maksātnespējas procedūras sākšanas valsts tiesībām tiek pieņemts lēmums par to, ka notiek šīs procedūras izbeigšana?
            2) Vai [regulas] 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesa, kas izskata prasības pieteikumu sākt sekundāro maksātnespējas procedūru, nekādā gadījumā nedrīkst vērtēt tā parādnieka maksātnespēju, attiecībā uz kura aktīviem citā valstī ir tikusi sākta galvenā maksātnespējas procedūra, vai arī tomēr valsts tiesa noteiktos gadījumos drīkst vērtēt parādnieka maksātnespējas esamību, it īpaši, ja galvenā procedūra ir aizsardzības procedūra, kurā tiesa ir atzinusi, ka parādnieks tomēr nav maksātnespējīgs (Francijā – “sauvegarde” procedūra)?
            3) Vai [regulas] 27. panta interpretācija atļauj uzsākt sekundāro maksātnespējas procedūru, kuras iezīmes ir precizētas [šīs] regulas 3. panta 3. punkta otrajā teikumā, tajā dalībvalstī, kurā atrodas visi attiecīgā parādnieka aktīvi, ja automātiskai atzīšanai pakļautā galvenā procedūra ir aizsargājoša (kā Francijā – “sauvegarde” procedūra), tajā ir ticis pieņemts un apstiprināts maksājumu grafiks, šo grafiku parādnieks ievēro un tiesa ir aizliegusi atsavināt parādnieka aktīvus?”
            Lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu
            25. Mutvārdu process tika pabeigts 2012. gada 24. maijā pēc ģenerāladvokātes secinājumu sniegšanas.
            26. Ar 2012. gada 29. jūnija vēstuli, kas Tiesā reģistrēta tajā pašā datumā, Christianapol  lūdza Tiesu atkārtoti sākt mutvārdu procesu.
            27. Šī lūguma pamatojumā tiek apgalvots, ka ģenerāladvokātes secinājumos ir izvirzīti vairāki jautājumi par galvenās maksātnespējas procedūras likvidatora nozīmi un ietekmi salīdzinājumā ar sekundāro procedūru, kuros tiek spriests par to, vai Francijas tiesību aktos paredzētā aizsardzības procedūra ir maksātnespējas procedūra regulas izpratnē, un par tiesas, kas izskata pieteikumu sākt sekundāro procedūru, iespēju pārbaudīt parādnieka maksātnespēju.
            28. Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Reglamenta 83. pantu Tiesa jebkurā brīdī, uzklausījusi ģenerāladvokātu, var izdot rīkojumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu, it īpaši, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta, vai arī ja lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki vai Tiesas Statūtu 23. pantā minētās ieinteresētās personas nav apsprieduši (šajā ziņā par Reglamenta 61. pantu redakcijā, kas bija spēkā pirms 2012. gada 1. novembra, skat. 2012. gada 4. jūlija rīkojumu lietā C-62/11 Feyerbacher , 6. punkts un tajā minētā judikatūra).
            29. Šajā lietā Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokāti, uzskata, ka tās rīcībā ir visi nepieciešamie elementi, lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, un ka tie tika apspriesti tajā notikušajā mutvārdu procesā.
            30. Tādējādi Christianapol lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu ir jānoraida.
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Ievada apsvērumi
            31. Vispirms ir jāatgādina par regulas piemērošanas jomu.
            32. Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar regulas 1. panta 1. punktu tā attiecas uz kolektīvām maksātnespējas procedūrām, kas ir saistītas ar daļēju vai pilnīgu parādnieka mantas atsavināšanu un likvidatora iecelšanu. “Maksātnespējas procedūras” šīs regulas 2. panta a) punktā ir kolektīvas procedūras, kas minētas 1. panta 1. punktā, un tiek noteikts, ka to saraksts ir atrodams šīs pašas regulas A pielikumā.
            33. No minētā izriet, ka, tiklīdz procedūra ir iekļauta regulas A pielikumā, tā ir jāuzskata par tādu, kas ietilpst regulas piemērošanas jomā. Uz šo iekļaušanu attiecas regulas noteikumiem raksturīgā tiešā iedarbība un saistošais spēks.
            34. Ir skaidrs, ka Mo Tirdzniecības tiesas pamatlietā uzsāktā aizsardzības procedūra ir iekļauta regulas A pielikumā attiecībā uz Franciju uzskaitītajās procedūrās.
            35. No šīs iekļaušanas, par kuras pamatotību prejudiciālais jautājums nav uzdots, izriet, ka, pirmkārt, Francijas aizsardzības procedūra ietilpst regulas piemērošanas jomā un, otrkārt, tādas parādnieces kā Christianapol , pret kuru ir uzsākta šāda veida procedūra, situācija šīs regulas piemērošanas nolūkos ir uzskatāma par maksātnespējas stāvokli.
            Par pirmo jautājumu
            36. Savā pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai regulas 4. panta 2. punkta j) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienam “maksātnespējas procedūras izbeigšana” ir regulai raksturīga autonoma nozīme, vai arī tādējādi, ka maksātnespējas procedūras izbeigšanas brīdis ir nosakāms saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kurā maksātnespējas procedūra tika uzsākta.
            37. Iesniedzējtiesa paskaidro, ka atbilde uz šo jautājumu ir būtiska, lai noteiktu, vai Francijā pret Christianapol uzsāktā galvenā maksātnespējas procedūra joprojām turpinās, un lai tā varētu lemt par Bank Handlowy  un Adamak  iesniegtajiem pieteikumiem par otras galvenās maksātnespējas procedūras pret to pašu parādnieci uzsākšanu Polijā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ja Francijā uzsāktā galvenā maksātnespējas procedūra esot izbeigta, tā, vispirms izvērtējot Christianapol  maksātnespējas stāvokli atbilstoši valsts tiesību aktiem, varētu apmierināt Bank Handlowy  un Adamiak pieteikumus.
            38. Attiecībā uz šiem apsvērumiem ir jānorāda sekojošas piezīmes.
            39. Iesniedzējtiesa Francijā uzsākto maksātnespējas procedūru ir pamatoti kvalificējusi kā galveno procedūru. Tā tika uzsākta atbilstoši regulas 3. panta 1. punktam.
            40. Kā norāda iesniedzējtiesa, tādai procedūrai ir vispārējas sekas, jo tā attiecas uz parādnieka aktīviem, kas atrodas visās dalībvalstīs. Kamēr turpinās viena galvenā maksātnespējas procedūra, nevar tikt uzsākta otra galvenā procedūra. Kā izriet no regulas 3. panta 2. un 3. punkta, ikviena šajā laikposmā uzsāktā maksātnespējas procedūra var būt tikai sekundāra procedūra, kuras sekas attiecas tikai uz tiem parādnieka aktīviem, kas atrodas dalībvalstī, kurā šī procedūra ir uzsākta (šajā ziņā skat. 2011. gada 15. decembra spriedumu lietā C-191/10 Rastelli Davide e C ., Krājums, I-13209. lpp., 15. punkts un tajā minētā judikatūra).
            41. Saskaņā ar regulas 16. panta 1. punktu vienā dalībvalstī sāktu galveno maksātnespējas procedūru atzīst visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tā stājas spēkā procedūras sākšanas valstī. Šis noteikums nozīmē, ka citu dalībvalstu tiesas atzīst nolēmumu, ar kuru sākta galvenā maksātnespējas procedūra, un tās nevar pārbaudīt pirmās tiesas sniegto vērtējumu par tās piekritību (šajā ziņā skat. 2006. gada 2. maija spriedumu lietā C-341/04 Eurofood IFSC , Krājums, I-3813. lpp., 39. un 42. punkts, kā arī 2010. gada 21. janvāra spriedumu lietā C-444/07 MG Probud Gdynia , Krājums, I-417. lpp., 27. un 29. punkts). Regulas 25. pants šo atzīšanas noteikumu attiecina uz visiem lēmumiem par procedūras norisi un izbeigšanu.
            42. Mo Tirdzniecības tiesa sāka galveno maksātnespējas procedūru pamatlietā, tostarp pamatojoties uz konstatējumu, ka parādnieka galvenais interešu centrs, kas ir ekskluzīvs regulas 3. panta 1. punktā paredzētās starptautiskās piekritības kritērijs, atrodas Francijā. Kā ir norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 44. punktā, uz šo konstatējumu attiecas atzīšanas princips, kurš iesniedzējtiesai ir saistošs.
            43. No minētā izriet, ka, ja Francijā pret Christianapol uzsāktā galvenā maksātnespējas procedūra būtu jāuzskata par izbeigtu, iesniedzējtiesa varētu uzsākt otru galveno procedūru Polijā tikai tad, ja varētu pierādīt, ka Christianapol  galvenais interešu centrs pēc pirmās galvenās procedūras sākšanas Francijā tika pārcelts uz Poliju.
            44. Ņemot vērā šīs piezīmes, ir jānoskaidro, kā ir nosakāma jēdziena “maksātnespējas procedūras izbeigšana” nozīme.
            45. Kā ir atgādinājusi Tiesa, regulā nav paredzēta vienveidīgas maksātnespējas procedūras ieviešana, bet gan, kā izriet no tās preambulas 2. apsvēruma, tās mērķis ir nodrošināt, lai pārrobežu maksātnespējas procedūras darbotos efektīvi (iepriekš minētais spriedums lietā Eurofood IFSC , 48. punkts). Šajā nolūkā regulā ir paredzēti noteikumi par jurisdikciju un atzīšanu, kā arī noteikumi par šajā jomā piemērojamām tiesībām.
            46. Jautājums par maksātnespējas procedūrai piemērojamām tiesībām ir reglamentēts regulas 4. pantā, kura 1. punktā šajā ziņā ir norādīts uz tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuras teritorijā procedūra ir sākta. Minētā panta 2. punkta j) apakšpunktā ir precizēts, ka it īpaši šie tiesību akti paredz maksātnespējas procedūras izbeigšanas nosacījumus un sekas.
            47. Tādējādi regulas 4. pants ir uzskatāms par tiesību normu kolīzijas noteikumu, kura šādu klasifikāciju apstiprina regulas preambulas 23. apsvērums, atbilstoši kuram regulā paredzētie vienotie tiesību normu kolīziju noteikumi aizstāj valstu starptautisko privāttiesību noteikumus.
            48. Kā savu secinājumu 32. punktā norādīja ģenerāladvokāte, kolīziju tiesību normai ir raksturīgs tas, ka tā pati nesniedz atbildi uz materiāli tiesisku jautājumu, bet vienīgi nosaka tiesību normas, no kurām ir atkarīga atbilde uz šo jautājumu.
            49. Lai gan šaubu gadījumā Savienības tiesību normas attiecībā uz to formulējumu ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā attiecīgās normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi, tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka šis princips ir spēkā tikai attiecībā uz tādām tiesību normām, kurās to satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām (šajā ziņā skat. 2011. gada 20. oktobra spriedumu lietā C-396/09 Interedil , Krājums, I-9915. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
            50. Tādējādi jautājumi par maksātnespējas procedūras izbeigšanas nosacījumiem un sekām, attiecībā uz kuriem regulas 4. panta 2. punkta j) apakšpunktā ir tieša norāde uz dalībvalstu tiesību aktiem, nevar tikt interpretēti autonomi; tie ir jāatrisina atbilstoši piemērojamiem lex concursus .
            51. Šis vērtējums nav pretrunā tam, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Eurofood IFSC , uz kuru balstās Christianapol  un Francijas valdība, 54. punktā Tiesa nosprieda, ka jēdziens “nolēmum[s], kas sāk maksātnespējas procedūru” regulas 16. panta 1. punkta izpratnē ir jādefinē atbilstoši pašā regulā paredzētiem diviem kritērijiem. Atšķirībā no regulas 4. panta minētā 16. panta 1. punktā nav tiešas norādes uz valsts tiesību aktiem, taču ar atzīšanas principu, ar ko atzīst vispirms pieņemtu nolēmumu par procedūras sākšanu, ir noteikts tieši piemērojams noteikums.
            52. Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka regulas 4. panta 2. punkta j) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka maksātnespējas procedūras izbeigšanas brīdis ir jānosaka saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kurā šī procedūra tika sākta.
            Par trešo jautājumu
            53. Savā trešajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai regulas 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atļauj sekundāras maksātnespējas procedūras sākšanu dalībvalstī, kurā atrodas visi parādnieka aktīvi, ja galvenās procedūras mērķis ir aizsargājošs.
            54. Vispirms ir jānorāda, ka atbilde uz šo jautājumu var būt būtiska nolēmuma pieņemšanai pamatlietā tikai tad, ja Francijā sāktā galvenā maksātnespējas procedūra vēl tiek izskatīta, un šis apstāklis ir jākonstatē iesniedzējtiesai, ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi.
            55. Nosakot, ka galvenās maksātnespējas procedūras sākšana dalībvalstī ļauj uzsākt sekundāro procedūru citā dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas parādniekam piederošs uzņēmums, ar regulas 27. panta pirmo teikumu netiek veikta nošķiršana atkarībā no galvenās procedūras mērķa.
            56. Tikpat vispārīgi ir noformulēts regulas 3. panta 3. punkts, kurā ir paredzēts, ka, ja galvenā maksātnespējas procedūras ir sākta, visas maksātnespējas procedūras, kuras pēc tam sāk tiesa, kas pamato savu kompetenci ar pastāvošu parādnieka uzņēmumu, ir sekundāras procedūras.
            57. Šīs normas ir jāsaprot tādējādi, ka tās atļauj sekundāras procedūras sākšanu arī tad, ja galvenajai procedūrai tāpat kā Francijas aizsardzības procedūrai ir aizsargājošs mērķis.
            58. Christianapol  un Francijas valdības atbalstītā interpretācija, ka galvenās procedūras ar aizsargājošu mērķi sākšana esot šķērslis sekundāras procedūras sākšanai, nebūtu ne tikai nesavienojama ar attiecīgo normu tekstu, bet būtu arī pretrunā sekundāro procedūru vietai ar regulu ieviestajā sistēmā. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka, lai gan sekundāro procedūru mērķis tostarp ir nodrošināt vietējo interešu aizsardzību, tām, kā tas ir atgādināts regulas preambulas 19. apsvērumā, var būt arī citi mērķi. Šī iemesla dēļ likvidators galvenajā procedūrā var pieprasīt sekundāro procedūru sākšanu, ja šis pasākums ir nepieciešams aktīvu efektīvas pārvaldīšanas interesēs.
            59. Tomēr, kā ir norādījusi iesniedzējtiesa, sekundārās procedūras, kas saskaņā ar reglamenta 3. panta 3. punktu ir likvidācijas procedūra, sākšana varētu būt pretrunā aizsargājošas galvenās procedūras mērķim.
            60. Šajā ziņā ir jānorāda, ka regulā ir paredzēts zināms skaits obligātu koordinācijas noteikumu, kuru mērķis, kā ir minēts preambulas 12. apsvērumā, atbilst vajadzībai nodrošināt vienotību Kopienā. Šajā sistēmā, kā ir precizēts regulas preambulas 20. apsvērumā, galvenajai procedūrai ir dominējoša nozīme salīdzinājumā ar sekundāro procedūru.
            61. Tādējādi galvenās procedūras likvidatora rīcībā ir noteiktas priekšrocības, kas viņam dod iespēju ietekmēt sekundāro procedūru tādā veidā, lai tā neapdraudētu galvenās procedūras aizsargājošo mērķi. Saskaņā ar regulas 33. panta 1. punktu viņš var pieprasīt apturēt likvidācijas procesu uz trim mēnešiem, taču šo apturēšanu var turpināt vai pagarināt uz tādu pašu termiņu. Atbilstoši regulas 34. panta 1. punktam galvenās procedūras likvidators var ierosināt izbeigt sekundāro procedūru ar sanācijas plānu, mierizlīgumu vai tam pielīdzināmu pasākumu. Regulas 33. panta 1. punktā paredzētās apturēšanas periodā šo ierosinājumu saskaņā ar minētā 34. panta 3. punktu var veikt vienīgi galvenās procedūras likvidators vai parādnieks ar likvidatora piekrišanu.
            62. Saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 4. panta 3. punktā ietverto lojālas sadarbības principu kompetentajai tiesai, kas sāk sekundāro procedūru, šo noteikumu piemērošanā ir jāņem vērā galvenās procedūras mērķi un regulas sistēma, kuras mērķis, kā ir atgādināts šī sprieduma 45. un 60. punktā, ir nodrošināt, izmantojot galvenās un sekundārās procedūras obligātu koordināciju, efektīvu pārrobežu maksātnespējas procedūru darbību, garantējot galvenās procedūras pārākumu.
            63. Tādējādi uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka regulas 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atļauj sekundāras maksātnespējas procedūras sākšanu dalībvalstī, kurā atrodas parādnieka uzņēmums, ja galvenās procedūras mērķis ir aizsargājošs. Kompetenta jai tiesai, kas sāk sekundāro procedūru, ievērojot lojālas sadarbības principu, ir jāņem vērā galvenās procedūras mērķi un regulas sistēma.
            Par otro jautājumu
            64. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai regulas 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesa, kas izskata pieteikumu par sekundārās maksātnespējas procedūras sākšanu, nevar vērtēt parādnieka, pret kuru ir sākta galvenā procedūra, maksātnespēju pat tad, ja galvenās procedūras mērķis ir aizsargājošs.
            65. Saskaņā ar regulas 27. panta pirmo teikumu galvenās maksātnespējas procedūras sākšana dalībvalstī “ļauj [..] sākt” sekundāro procedūru citā dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas parādniekam piederošs uzņēmums, “nepārbaudot parādnieka maksātnespēju šajā citā valstī”.
            66. Kā ir atzinusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 75. punktā, šāds formulējums pieļauj zināmu neskaidrību attiecībā uz jautājumu, vai, sākot tādu procedūru, parādnieka maksātnespējas pārbaude nav nepieciešama, tomēr ir iespējama vai arī nav atļauta.
            67. Šādos apstākļos regulas 27. panta pirmajā teikumā izmantotais formulējums ir jāinterpretē saistībā ar tiesiskā regulējuma, kurā tas ietilpst, vispārējo sistēmu un mērķi (šajā ziņā skat. 1980. gada 19. jūnija spriedumu 803/79 Roudolff , Recueil , 2015. lpp., 7. punkts).
            68. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka regula, kā ir nospriests šī sprieduma 32. punktā, attiecas vienīgi uz maksātnespējas procedūrām. Regulā, nesniedzot maksātnespējas jēdziena definīciju, attiecībā uz konkrētiem kritērijiem, kas ļauj konstatēt tādu situāciju, ir norāde uz valsts tiesību aktiem. No tā izriet, ka pirms galvenās procedūras sākšanas kompetentajai tiesai ir jāpārbauda parādnieka maksātnespēja atbilstoši valsts tiesību aktiem.
            69. Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar regulas 16. panta 1. punktu dalībvalstī sāktu galveno maksātnespējas procedūru atzīst visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tā stājas spēkā procedūras sākšanas valstī.
            70. Kā apgalvo Spānijas un Francijas valdības, šajos apstākļos tiesas, kas ir kompetenta sākt galveno procedūru, parādnieka maksātnespējas vērtējums ir saistošs tiesām, kurās eventuāli var tikt iesniegts pieteikums sākt sekundāro procedūru.
            71. Tikai šāda interpretācija ļauj izvairīties no grūtībām, kas nenovēršami rastos, ja maksātnespējas jēdziena definīcijas neesamības dēļ regulā dažādas tiesas piemērotu atšķirīgas valstu koncepcijas par maksātnespējas jēdzienu. Turklāt, kā norādīja Francijas valdība, maksātnespēja ir jāizvērtē kopumā, ņemot vērā parādnieka vispārīgo finansiālo stāvokli visās dalībvalstīs, nevis atsevišķi, kad tiek vērtēti tikai konkrētā teritorijā atrodošies aktīvi.
            72. Dažādu tiesu atšķirīgi novērtējumi būtu nesaderīgi ar mērķi par pārrobežu maksātnespējas procedūru efektīvu darbību, kuru regula cenšas panākt ar galvenās un sekundārās procedūras obligātu koordināciju, ievērojot galvenās procedūras pārākumu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši šī sprieduma 58. punktam, ja sekundārās procedūras sākšanu tostarp var pieprasīt vietējie kreditori, parādnieka aktīvu efektīvākas pārvaldīšanas interesēs to var pieprasīt arī galvenās procedūras likvidators.
            73. Tomēr ir jāuzsver, ka tiesai, kas izskata pieteikumu par sekundārās procedūras sākšanu, izdarot secinājumus no galvenajā procedūrā veiktā konstatējuma par maksātnespēju, ir jāņem vērā šīs galvenās procedūras mērķi un regulas sistēma, kā arī regulas pamatā esošie principi.
            74. Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka regulas 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesa, kas izskata pieteikumu par sekundārās maksātnespējas procedūras sākšanu, nevar vērtēt parādnieka maksātnespēju, pret kuru citā dalībvalstī ir sākta galvenā procedūra, pat ja galvenajai procedūrai ir aizsargājošs mērķis.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            75. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            1) Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām, kas grozīta ar Padomes 2008. gada 24. jūlija Regulu (EK) Nr. 788/2008, 4. panta 2. punkta j) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka maksātnespējas procedūras izbeigšanas brīdis ir jānosaka saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kurā šī procedūra tika sākta;
            2) Regulas Nr. 1346/2000, kas grozīta ar Regulu Nr. 788/2008, 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas atļauj sekundāras maksātnespējas procedūras sākšanu dalībvalstī, kurā atrodas parādnieka uzņēmums, ja galvenās procedūras mērķis ir aizsargājošs. Kompetentajai tiesai, kas sāk sekundāro procedūru, ievērojot lojālas sadarbības principu, ir jāņem vērā galvenās procedūras mērķi un regulas sistēma;
            3) Regulas Nr. 1346/2000, kas grozīta ar Regulu Nr. 788/2008, 27. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesa, kas izskata pieteikumu par sekundārās maksātnespējas procedūras sākšanu, nevar vērtēt parādnieka maksātnespēju, pret kuru citā dalībvalstī ir sākta galvenā procedūra, pat ja galvenajai procedūrai ir aizsargājošs mērķis.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1992. gada 21. janvārī. # Otto Pressler Weingut-Weingrosskellerei GmbH & Co. KG pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lieta C-319/90.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2012. gada 6. novembrī. # Luigi Marcuccio pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-41/06 RENV.


Tiesas spriedums 1995. gada 17. oktobrī. # Fritz Werner Industrie-Ausrüstungen GmbH pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Kopējā tirdzniecības politika. # Lieta C-70/94.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 14. jūnijs.#Livio Menini un Maria Antonia Rampanelli pret Banco Popolare – Società Cooperativa.#Tribunale Ordinario di Verona lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Procedūras strīdu izšķiršanai ārpustiesas kārtībā (SAI) – Direktīva 2008/52/EK – Direktīva 2013/11/ES – 3. panta 2. punkts – Iebildums, ko patērētāji izteikuši kredītiestādes uzsāktā maksājuma rīkojuma procedūrā – Tiesības uz piekļuvi tiesu sistēmai – Valsts tiesību akti, kuros paredzēta obligāta mediācijas procesa izmantošana – Pienākums izmantot advokāta palīdzību – Prasības tiesā pieņemamības nosacījums.#Lieta C-75/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2017. gada 14. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Patērētāju aizsardzība — Strīdu alternatīvas izšķiršanas (SAI) procedūras — Direktīva 2008/52/EK — Direktīva 2013/11/ES — 3. panta 2. punkts — Iebildums, ko patērētāji izteikuši kredītiestādes uzsāktā maksājuma rīkojuma procedūrā — Tiesības uz piekļuvi tiesai — Valsts tiesību akti, kuros paredzēta obligāta mediācijas procesa izmantošana — Pienākums izmantot advokāta palīdzību — Prasības tiesā pieņemamības priekšnoteikums”
      Lieta C‑75/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale Ordinario di Verona (Veronas tiesa, Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 28. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 10. februārī, tiesvedībā

            Livio Menini,

            Maria Antonia Rampanelli

      pret

            Banco Popolare Società Cooperativa.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), tiesneši E. Regans [E. Regan], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe],
      sekretārs R. Skjāno [R. Schiano], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 24. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kam palīdz D. Del Gaizo, avvocato dello Stato,

               —

               Vācijas valdības vārdā – M. Hellmann un T. Henze, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – E. Montaguti un C. Valero, kā arī M. Wilderspin, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 16. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 21. maija Direktīvu 2013/11/ES par patērētāju strīdu alternatīvu izšķiršanu un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Direktīvu 2009/22/EK (Direktīva par patērētāju SAI) (OV 2013, L 165, 63. lpp.), un Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 21. maija Direktīvu 2008/52/EK par konkrētiem mediācijas aspektiem civillietās un komerclietās (OV 2008, L 136, 3. lpp.).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts Livio Menini un Maria Antonia Rampanelli tiesvedībā pret Banco Popolare Società Cooperativa
                   par norēķinu konta, kas L. Menini un M. A. Rampanelli ir Banco Popolare pēc šīs pēdējās piešķirtās kredītlīnijas atvēršanas viņiem, debeta atlikuma samaksu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

         Direktīva 2008/52

               3

               Direktīvas 2008/52 preambulas 8. un 13. apsvērumā ir noteikts:

                        “(8)

                        Šī direktīva būtu jāpiemēro tikai mediācijas procesiem pārrobežu strīdos, taču dalībvalstīm nebūtu jāliedz tādus noteikumus piemērot arī iekšējiem mediācijas procesiem.

                  [..]

                        (13)

                        Šajā direktīvā paredzētajai mediācijai vajadzētu būt labprātīgai, proti, tādai, kurā puses pašas ir atbildīgas par mediācijas procesu un var to organizēt atbilstīgi savām vēlmēm, un jebkurā laikā var to izbeigt. [..]”

               4

               Atbilstoši šīs direktīvas 1. pantam:
               “1.   Šīs direktīvas mērķis ir atvieglot piekļuvi alternatīvai strīda izšķiršanai un rosināt strīdu izšķiršanu ar izlīgumu, veicinot mediācijas izmantošanu un nodrošinot līdzsvarotas mediācijas un tiesvedības procesu attiecības.
               2.   Šo direktīvu piemēro attiecībā uz pārrobežu strīdiem civillietās un komerclietās, izņemot attiecībā uz tādām tiesībām un pienākumiem, ko puses nevar izmantot saskaņā ar attiecīgajiem piemērojamajiem tiesību aktiem. To jo īpaši nepiemēro ieņēmumu, muitas vai administratīvajās lietās vai valsts atbildībai par darbībām un bezdarbību, īstenojot valsts varu (“acta iure imperii”).
               [..]”

               5

               Minētās direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Šās direktīvas nolūkā pārrobežu strīds ir tāds strīds, kurā vismaz vienas puses mītnesvieta vai pastāvīga dzīvesvieta ir dalībvalsts, kas nav otras puses mītnesvieta vai pastāvīga dzīvesvieta, dienā, kad:

                        a)

                        puses vienojas izmantot mediāciju pēc strīda rašanās,

                        b)

                        mediāciju nosaka tiesa,

                        c)

                        pienākums izmantot mediāciju izriet no attiecīgās valsts tiesībām, vai

                        d)

                        piemērojot šīs direktīvas 5. pantu, puses ir aicinātas uzsākt mediācijas procesu.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 3. panta a) punktā “mediācija” ir definēta kā strukturēts process, neatkarīgi no tā, kā tas būtu nosaukts vai minēts, kurā divas puses vai vairāki strīdā iesaistītie paši brīvprātīgi cenšas vienoties par izlīgumu ar mediatora palīdzību. Šo procesu var sākt strīdā iesaistītās puses vai arī to var ieteikt vai noteikt tiesa, vai arī tas ir paredzēts dalībvalsts tiesību aktos.

               7

               Direktīvas 2008/52 5. panta 2. punktā ir paredzēts:
               “Šī direktīva neskar tādus attiecīgas valsts tiesību aktus, kuros mediāciju paredzēts izmantot obligāti, vai, ja ar to saistīti mediācijas izmantošanu veicinoši līdzekļi vai sankcijas, ko piemēro pirms vai pēc tiesvedības sākuma, ja tādi tiesību akti neliedz attiecīgām pusēm izmantot tiesības uz piekļuvi tiesai.”

         Direktīva 2013/11

               8

               Atbilstoši Direktīvas 2013/11 preambulas 16., 19. un 45. apsvērumam:

                        “(16)

                        [..] Šī direktīva būtu jāpiemēro sūdzībām, kuras patērētāji ir iesnieguši par tirgotājiem. To nevajadzētu piemērot sūdzībām, ko tirgotāji ir iesnieguši pret patērētājiem, vai tirgotāju savstarpējiem strīdiem. Tomēr tam nevajadzētu liegt dalībvalstīm pieņemt vai atstāt spēkā noteikumus par procedūrām šādu strīdu izšķiršanai ārpus tiesas.

                  [..]

                        (19)

                        Dažos esošajos Savienības tiesību aktos jau ir iekļauti noteikumi par SAI. Lai nodrošinātu juridisko noteiktību, būtu jāparedz, ka konflikta gadījumā priekšroka dodama šai direktīvai, izņemot tad, ja tajā nepārprotami noteikts citādi. Jo īpaši šai direktīvai nevajadzētu skart [..] Direktīvu [2008/52], kurā jau ir izklāstīts regulējums mediācijas sistēmām Savienības līmenī pārrobežu strīdiem, neliedzot minēto direktīvu piemērot iekšējām mediācijas sistēmām. Šī direktīva ir paredzēta horizontālai piemērošanai visiem SAI procedūru veidiem, tostarp SAI procedūrām, uz kurām attiecas [Direktīva 2008/52].

                  [..]

                        (45)

                        Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesības uz taisnīgu tiesu ir pamattiesības, kas izklāstītas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā. Tādēļ SAI procedūras nevajadzētu veidot tā, lai tās aizstātu tiesas procedūras, un tām nevajadzētu patērētājiem vai tirgotājiem atņemt tiesības vērsties tiesā pēc tiesiskās aizsardzības. Šai direktīvai nevajadzētu liegt pusēm īstenot savas tiesības piekļūt tiesu sistēmai. Gadījumos, kad strīdu nevarētu izšķirt ar konkrētu SAI procedūru, kuras iznākums nav saistošs, pusēm nevajadzētu liegt pēc tam uzsākt tiesvedību par minēto strīdu. Dalībvalstīm vajadzētu būt brīvai izvēlei par līdzekļiem, kas būtu piemēroti šī mērķa sasniegšanai. Tām vajadzētu būt iespējai inter alia noteikt, ka SAI procedūras laikā neiestājas noilguma termiņš.”

               9

               Šīs direktīvas 1. pants ir izteikts šādi:
               “Šīs direktīvas mērķis ir, panākot augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, veicināt iekšējā tirgus pienācīgu darbību, nodrošinot, ka patērētāji var brīvprātīgi iesniegt sūdzības pret tirgotājiem vienībās, kas piedāvā neatkarīgas, objektīvas, pārredzamas, efektīvas, ātras un taisnīgas [SAI] procedūras. Šī direktīva neskar valsts tiesību aktus, kuri paredz, ka līdzdalība šādās procedūrās ir obligāta, ar noteikumu, ka šādi tiesību akti pusēm neliedz īstenot savas tiesības uz piekļuvi tiesu sistēmai.”

               10

               Minētās direktīvas 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Ja vien šajā direktīvā nav noteikts citādi, gadījumā, ja kāds šīs direktīvas noteikums ir pretrunā noteikumam, kas paredzēts kādā citā Savienības tiesību aktā un attiecas uz ārpustiesas tiesiskās aizsardzības procedūrām, ko patērētājs uzsāk pret tirgotāju, priekšroka dodama šīs direktīvas noteikumam.
               2.   Šī direktīva neskar Direktīvu [2008/52].
               [..]”

               11

               Šīs pašas direktīvas 4. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Šajā direktīvā:

                        a)

                        “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura rīkojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju;

                        b)

                        “tirgotājs” ir jebkura fiziska persona vai jebkura privāta vai publiska juridiska persona, kura, tostarp ar jebkuras personas starpniecību, kas rīkojas tās vārdā vai uzdevumā, rīkojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko darbību vai profesiju;

                        c)

                        “pārdošanas līgums” ir jebkurš līgums, saskaņā ar kuru tirgotājs nodod vai apņemas nodot preču īpašumtiesības patērētājam un patērētājs maksā vai apņemas maksāt to cenu, tostarp jebkurš līgums, kura priekšmets ir gan preces, gan pakalpojumi;

                        d)

                        “pakalpojumu līgums” ir jebkurš līgums, izņemot pārdošanas līgumu, saskaņā ar kuru tirgotājs sniedz vai apņemas sniegt pakalpojumu patērētājam un patērētājs maksā vai apņemas maksāt tā cenu;

                        e)

                        “iekšzemes strīds” ir līgumstrīds, kurš izcēlies saistībā ar pārdošanas vai pakalpojumu līgumu, ja patērētāja mītnesvieta preču vai pakalpojumu pasūtīšanas brīdī ir tajā pašā dalībvalstī, kurā tirgotājs veic uzņēmējdarbību;

                        f)

                        “pārrobežu strīds” ir līgumstrīds, kurš izcēlies saistībā ar pārdošanas vai pakalpojumu līgumu, ja patērētāja mītnesvieta preču vai pakalpojumu pasūtīšanas brīdī ir citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā tirgotājs veic uzņēmējdarbību;

                        g)

                        “SAI procedūra” ir 2. pantā minētā procedūra, kas atbilst šajā direktīvā noteiktajām prasībām un ko veic SAI vienība;

                        h)

                        “SAI vienība” ir vienība – neatkarīgi no tā, kā tā nosaukta vai minēta –, kas izveidota ilgstošai darbībai un piedāvā ar SAI procedūru izšķirt strīdu un kas iekļauta sarakstā saskaņā ar 20. panta 2. punktu;

                        i)

                        “kompetentā iestāde” ir jebkura publiska iestāde, ko dalībvalsts izraudzījusies šīs direktīvas vajadzībām un kas izveidota valsts, reģionālā vai vietējā līmenī.

                  2.   Tirgotājs veic uzņēmējdarbību:

                        —

                        ja tirgotājs ir fiziska persona – vietā, kur ir tās uzņēmējdarbības vieta,

                        —

                        ja tirgotājs ir uzņēmums vai cita juridiska persona, vai fizisku un juridisku personu apvienība – vietā, kur ir tā statūtos noteiktā atrašanās vieta, centrālā administrācija vai uzņēmējdarbības vieta, tostarp filiāle, aģentūra vai jebkāda cita struktūra.

                  3.   SAI vienība ir izveidota:

                        —

                        ja to vada fiziska persona – vietā, kur tā veic ar SAI saistītas darbības,

                        —

                        ja vienību vada juridiska persona vai fizisku un juridisku personu apvienība – vietā, kur minētā juridiskā persona vai fizisku un juridisku personu apvienība veic ar SAI saistītas darbības vai kur ir to statūtos noteiktā atrašanās vieta,

                        —

                        ja to vada iestāde vai cita publiska struktūra – vietā, kur atrodas minētās iestādes vai citas publiskās struktūras mītne.”

               12

               Direktīvas 2013/11 8. panta redakcija ir šāda:
               “Dalībvalstis nodrošina, ka SAI procedūras ir efektīvas un atbilst šādām prasībām:

                        a)

                        SAI procedūra ir pieejama un tai var viegli piekļūt tiešsaistē un bezsaistē abas puses neatkarīgi no tā, kur tās atrodas;

                        b)

                        procedūra pusēm ir pieejama bez pienākuma piesaistīt advokātu vai juriskonsultu, bet procedūra pusēm neatņem tiesības jebkurā procedūras stadijā saņemt neatkarīgu padomu vai izmantot trešās personas pārstāvību vai palīdzību;

                        c)

                        SAI procedūra patērētājiem ir bez maksas vai pieejama par nominālu samaksu;

                  [..].”

               13

               Atbilstoši šīs direktīvas 9. pantam:
               “1.   Dalībvalstis nodrošina, ka SAI procedūrās:
               [..]

                        b)

                        puses ir informētas, ka tām nav pienākuma piesaistīt advokātu vai juriskonsultu, bet ka tās var jebkurā procedūras stadijā lūgt neatkarīga speciālista padomu vai izmantot trešās personas pārstāvību vai palīdzību;

                  [..]
               2.   Dalībvalstis nodrošina, ka SAI procedūrās, kuru mērķis ir izšķirt strīdu, ierosinot risinājumu:

                        a)

                        pusēm ir iespēja jebkurā stadijā izstāties no procedūras, ja tās nav apmierinātas ar procedūras izpildi vai norisi. Tās par minētajām tiesībām informē pirms procedūras sākuma. Ja valsts noteikumi paredz, ka tirgotājam ir obligāti jāpiedalās SAI procedūrās, šo apakšpunktu piemēro tikai patērētājam;

                  [..]
               3.   Ja saskaņā ar valsts tiesību aktiem SAI procedūras paredz, ka to iznākums kļūst tirgotājam saistošs, tiklīdz patērētājs ir piekritis ierosinātajam risinājumam, 9. panta 2. punktu interpretē tā, ka tas ir piemērojams tikai patērētājam.”

               14

               Šīs direktīvas 12. pantā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka pusēm, kas, tiecoties atrisināt strīdu, izmanto SAI procedūras, kuru iznākums nav saistošs, pēc tam netiek liegts sākt tiesvedību sakarā ar minēto strīdu, jo SAI procedūras laikā ir iestājies noilguma termiņš.
               2.   Šī panta 1. punkts neskar noteikumus par noilgumu, kas iekļauti starptautiskos nolīgumos, kuros dalībvalstis ir puses.”

         Itālijas tiesības

               15

               2010. gada 4. martadecreto legislativo n. 28 Attuazione dell’articolo 60 della legge 18 giugno 2009, n. 69, in materia di mediazione finalizzata alla conciliazione delle controversie civili e commerciali (Leģislatīvais dekrēts Nr. 28, ar ko īsteno 2009. gada 18. jūnija Likuma Nr. 69 par mediāciju civillietās un komerclietās 60. pantu) (2010. gada 5. martaGURI Nr. 53, turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 28/2010”), ar kuru Itālijas tiesībās ir transponēta Direktīva 2008/52, redakcijā, kas piemērojama ratione temporis, 4. panta 3. punktā ir noteikts:
               “Saņemot uzdevumu un iesaistoties lietā, advokātam ir jāinformē klients par iespēju izmantot mediācijas procedūru, ko regulē šis dekrēts, un nodokļu atvieglojumus, kas minēti 17. un 20. pantā. Advokāts arī informē klientu par gadījumiem, kuros mediācijas procedūras izmantošana ir priekšnoteikums prasības celšanai tiesā. Informācija ir jāsniedz skaidri un rakstveidā. Ja tiek pārkāpts informēšanas pienākums, tad līgumu starp advokātu un klientu var atcelt. [..]”

               16

               Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2010 5. pantā ir noteikts:
               “[..]
               1.bis   Personai, kas vēlas celt tiesā prasību par strīdu par [..] apdrošināšanas, banku un finansiāliem līgumiem, ar sava advokāta palīdzību vispirms ir jāuzsāk mediācijas procedūra, kas paredzēta šajā dekrētā, vai mierizlīguma procedūra, kas paredzēta 2007. gada 8. oktobra Leģislatīvajā dekrētā Nr. 179, vai procedūra, kas ieviesta, piemērojot vienotā likumu teksta banku nozarē un kredītu nozarē 128.bis pantu, kurš minēts 1993. gada 1. septembra Leģislatīvajā dekrētā Nr. 385, kas vēlāk grozīts, attiecībā uz tām nozarēm, kuras tajā reglamentētas. Mediācijas procedūras izmantošana ir priekšnoteikums prasības celšanai tiesā. [..]
               [..]
               2.bis   Ja mediācijas procedūra ir nosacījums tiesvedības uzsākšanai, to uzskata par izpildītu, ja pirmā tikšanās ar mediatoru beidzas bez vienošanās noslēgšanas.
               [..]
               4.   Šā panta 1.bis un 2. punktu nepiemēro:

                        a)

                        piedziņas procesos, tostarp iebildumā, līdz tiek pasludināts spriedums par izpildes atļauju iegūšanas un provizoriskās izpildes apturēšanas pieteikumiem;

                  [..].”

               17

               Šī leģislatīvā dekrēta 8. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Kad tiek iesniegts mediācijas pieteikums, organizācijas atbildīgā persona izraugās mediatoru un nosaka lietas dalībnieku pirmo tikšanos ne vēlāk kā trīsdesmit dienas pēc pieteikuma iesniegšanas. Pieteikumu un pirmās tikšanās laiku pieteikuma iesniedzējs paziņo otrai pusei ar jebkādiem līdzekļiem, kas ir piemēroti, lai nodrošinātu to saņemšanu. Pirmajā tikšanās reizē un nākamajās tikšanās reizēs līdz procedūras beigām pusēm ir jāpiedalās, izmantojot advokāta palīdzību. [..]
               [..]
               4.bis   No nepiedalīšanās mediācijas procesā bez attaisnojoša iemesla tiesa vēlākajā tiesvedībā var iegūt pierādījumus saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 116. panta 2. punktu. Tiesa piespriež lietas dalībniekam, kurš 5. pantā paredzētajos gadījumos bez attaisnojoša iemesla nav piedalījies mediācijas procesā, samaksāt valsts budžeta ieņēmumos summu, kuras apmērs atbilst vienotajai iemaksai, kura maksājama par tiesvedību.
               [..]”

               18

               Ar 2015. gada 6. augustadecreto legislativo n. 130, Attuazione della direttiva 2013/11/UE sulla risoluzione alternativa delle controversie dei consumatori, che modifica il regolamento (CE) n. 2006/2004 e la direttiva 2009/22/CE (Leģislatīvais dekrēts Nr. 130, ar ko transponē Direktīvu 2013/11/ES par patērētāju strīdu alternatīvu izšķiršanu un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Direktīvu 2009/22/EK) (2015. gada 19. augustaGURI Nr. 191, turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 130/2015”) ar II‑bis sadaļu “Strīdu ārpustiesas izšķiršana” tika papildināts 2005. gada 6. septembradecreto legislativo n. 206, recante Codice del consumo (Leģislatīvais dekrēts Nr. 206 par Patērētāju kodeksu) (2005. gada 8. oktobraGURI Nr. 235, turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 206/2005”). Šajā jaunajā sadaļā ietilpstošajā šī kodeksa 141. pantā, kāds tas ir grozīts ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 130/2015, ir noteikts:
               “[..]
               4.   Šajā sadaļā minētos noteikumus piemēro brīvprātīgām procedūrām izlīguma panākšanai ārpus tiesas, lai izšķirtu, arī telemātiski, iekšzemes un pārrobežu strīdus starp patērētājiem un tirgotājiem, kas dzīvo un ir reģistrējuši uzņēmējdarbību Eiropas Savienībā, saistībā ar kuriem SAI vienība piedāvā risinājumu vai sasauc puses, lai sekmētu izlīgumu, un it īpaši mediācijas vienībām tādu darījumu apspriešanai patēriņa jomā, kas ierakstīti speciālajā sadaļā, kura minēta [Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2010] 16. panta 2. un 4. punktā, un pārējām SAI vienībām, kas izveidotas vai ierakstītas sarakstos, kurus uztur un uzrauga 1. punkta i) apakšpunktā minētās iestādes pēc tam, kad ir pārbaudīta nosacījumu izpilde un to struktūras un procedūru atbilstība šā punkta noteikumiem. [..]
               [..]
               6.   Ar šo tekstu netiek skartas šādas tiesību normas, kas paredz strīdu ārpustiesas atrisināšanas procedūru obligātumu:

                        a)

                        [Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2010] 5. panta 1.bis punkts, kas reglamenta gadījumus, kuros mediācija izlīguma rašana civilos un komercstrīdos ir pieņemamības priekšnoteikums;

                  [..].”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               19

                  Banco Popolare, pamatojoties uz trīs secīgiem līgumiem, atvēra L. Menini un M. A. Rampanelli norēķinu konta kredītus, lai viņi varētu iegādāties akcijas, tostarp pašas Banco Popolare vai citu tai piederošu sabiedrību akcijas.

               20

               2015. gada 15. jūnijāBanco Popolare saņēma maksājuma rīkojumu attiecībā uz L. Menini un M. A. Rampanelli par summu EUR 991848,21, kura atbilst viņu parāda atlikumam, kas izriet no 2009. gada 16. jūlijā parakstītā līguma par norēķinu konta atvēršanu ar hipotekāro garantiju. L. Menini un M. A. Rampanelli iebilda pret minēto šo rīkojumu un lūdza apturēt ar to saistītos provizoriskās izpildes pasākumus.

               21

               Iesniedzējtiesa Tribunale Ordinario di Verona (Veronas tiesa, Itālija) norāda, ka saskaņā ar valsts tiesībām šāds iebildumu process ir pieņemams tikai ar nosacījumu, ka puses iepriekš ir uzsākušas mediācijas procesu atbilstoši Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2010 5. panta 1.bis un 4. punktam. Tā norāda arī, ka tai izskatīšanai nodotais strīds ietilpst Patērētāju kodeksa, kas grozīts ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 130/2015, ar kuru Itālijas tiesībās tiek transponēta Direktīva 2013/11, piemērošanas jomā. L. Menini un M. A. Rampanelli ir uzskatāmi par patērētājiem šīs direktīvas 4. panta [1. punkta] a) apakšpunkta nozīmē, jo viņi ir noslēgusi līgumus, kas ar tikt kvalificēti kā “pakalpojumu līgumi” šīs direktīvas 4. panta [1. punkta] d) apakšpunkta nozīmē.

               22

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka nav skaidrs, ka tas, ka Direktīvā 2013/11 tieši citēta Direktīva 2008/52, nozīmē, ka ar pirmo no šīm direktīvām ir paredzēts paturēt dalībvalstīm tiesības paredzēt obligātu mediācijas procedūras izmantošanu, nevis Direktīvā 2013/11 paredzēto SAI procedūru attiecībā uz patērētāju strīdiem. Direktīvas 2008/52 5. panta 2. punktam, kad tas ļauj dalībvalstīm paredzēt mediāciju kā priekšnoteikumu prasību tiesā pieņemamībai, neesot imperatīva rakstura, un šī izvēle atstāta dalībvalstu ziņā.

               23

               To paturot prātā, iesniedzējtiesa uzskata, ka Itālijas tiesību normas par obligāto mediāciju ir pretrunā Direktīvai 2013/11. Ar šo pēdējo tiek izveidota vienota, ekskluzīva un saskaņota sistēma strīdiem, kuros iesaistīti patērētāji, kura ir saistoša dalībvalstīm attiecībā uz šīs direktīvas izvirzītā mērķa sasniegšanu. Tādējādi šī pēdējā direktīva būtu jāpiemēro arī Direktīvā 2008/52 paredzētajām procedūrām.

               24

               Iesniedzējtiesa uzsver arī to, ka Direktīvas 2013/11 9. pants pusēm ļauj ne vien izvēlēties, vai piedalīties SAI procedūrā vai ne, bet arī no tās jebkurā brīdī izstāties, un tādējādi valsts tiesībās paredzētā mediācijas procedūras obligātā izmantošana patērētājam rada nelabvēlīgāku situāciju, nekā viņš atrastos tad, ja šāda izmantošana būtu vien fakultatīva.

               25

               Visbeidzot iesniedzējtiesa uzskata, ka valsts tiesībās paredzētā obligātā mediācijas procedūra neatbilst Direktīvas 2013/11 9. panta 2. punkta a) apakšpunktam, jo valsts procedūrā puses nevar no mediācijas procedūras izstāties jebkurā brīdī un bez nosacījumiem, ja tās nav apmierinātas ar pakalpojumiem vai procedūras norisi. Tās to var darīt tikai, atsaucoties uz pamatotu iemeslu, pretējā gadījumā tām var tikt piemērota finansiāla sankcija, kuru tiesai ir pienākums tām piemērot, pat tad, ja puse, kura tādējādi atteikusies no mediācijas procedūras, tiesvedības iznākumā panāktu sev labvēlīgu spriedumu.

               26

               Šādos apstākļos Tribunale Ordinario di Verona (Veronas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas [2013/11] 3. panta 2. punkts tajā daļā, kurā tas paredz, ka šīs direktīvas piemērošana “neskar Direktīvu [2008/52]”, ir jāsaprot tādējādi, ka tas neskar atsevišķu dalībvalstu iespēju paredzēt obligātu mediāciju tikai tiem gadījumiem, kuri neietilpst Direktīvas [2013/11] piemērošanas jomā, proti, Direktīvas [2013/11] 2. panta 2. punktā paredzētajiem gadījumiem saistībā ar līgumstrīdiem, kas izcēlušies no līgumiem, kuri nav pārdošanas vai pakalpojumu līgumi, kā arī strīdiem, kuri neattiecas uz patērētājiem?

                        2)

                        Vai Direktīvas [2013/11] 1. pants tajā daļā, kurā tas nodrošina patērētājiem iespēju iesniegt sūdzības pret tirgotājiem atbilstošās vienībās, kas piedāvā alternatīvas strīdu izšķiršanas procedūras, ir jāinterpretē tādējādi, ka minētā tiesību norma nepieļauj valsts tiesību normu, kura paredz izmantot mediācijas procedūru kādā no Direktīvas [2013/11] 2. panta 1. punktā minētajiem strīdiem kā priekšnoteikumu tam, lai prasību tiesā varētu celt puse, kas kvalificējama kā patērētājs, un katrā ziņā – valsts tiesību normu, kura paredz obligātu aizstāvja palīdzību un attiecīgās izmaksas patērētājam, kurš piedalās mediācijas procesā par kādu no iepriekš minētajiem strīdiem, kā arī iespēju nepiedalīties mediācijas procedūrā tikai tad, ja ir pamatots iemesls?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību

               27

               Itālijas un Vācijas valdības apstrīd lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, pamatojoties uz to, ka Direktīva 2013/11 nav piemērojama pamatlietai. Itālijas valdība apgalvo, ka pamatlieta iekļaujas maksājuma rīkojuma procedūrā, kuru pret patērētāju uzsācis tirgotājs, un šī iemesla dēļ ir izslēgta no Direktīvas 2013/11 piemērošanas jomas. Savukārt Vācijas valdība uzskata, ka iesniedzējtiesa neprecizē, vai mediācijas procedūra, kas noteikta ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 28/2010, tik tiešām ir “SAI procedūra”, kura norit “SAI vienībā”, kā šie jēdzieni definēti Direktīvā 2013/11 – kas ir vienīgais gadījums, kad šī direktīva būtu piemērojama.

               28

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tā var noraidīt valsts tiesas iesniegtu lūgumu tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo ziņu par faktiskiem un tiesiskiem apstākļiem, lai varētu sniegt lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, ceturtdiena, 2013. gada 14. marts, Allianz Hungária Biztosító u.c., C‑32/11, EU:C:2013:160, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Šajā gadījumā tomēr šķiet, ka jautājums par to, vai Direktīva 2013/11 ir piemērojama pamatlietai, ir nesaraujami saistīts ar atbildēm, kas ir sniedzamas ir šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šādos apstākļos Tiesas kompetencē ir atbildēt uz šo lūgumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 7. marts, X un X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

         Par pirmo jautājumu

               30

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtība vaicā, vai Direktīvas 2013/11 3. panta 2. punkts, ciktāl tajā paredzēts, ka šī direktīva tiek piemērota, “neskarot” Direktīvu 2008/52, ir jāinterpretē tādējādi, kas tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā paredzēta obligāta mediācijas procedūra Direktīvas 2013/11 2. panta 1. punktā paredzētajos strīdos.

               31

               Jāatgādina, ka Direktīvas 2008/52 1. panta 1. punktā noteikts, ka tās mērķis ir atvieglot piekļuvi alternatīvai strīda izšķiršanai un rosināt strīdu izšķiršanu ar izlīgumu, veicinot mediācijas izmantošanu. Šī panta 2. punktā uzsvērts, ka šo direktīvu piemēro attiecībā uz pārrobežu strīdiem civillietās un komerclietās, proti, saskaņā ar tās 2. pantu – strīdiem, kuros vismaz vienas puses mītnesvieta vai pastāvīga dzīvesvieta ir dalībvalsts, kas nav otras puses mītnesvieta vai pastāvīga dzīvesvieta.

               32

               Taču šajā gadījumā nav strīda, ka pamatlieta nav šāds pārrobežu strīds.

               33

               Taisnība, kā noteikts Direktīvas 2008/52 preambulas 8. apsvērumā, ka nekas neliedz dalībvalstīm šo direktīvu piemērot arī iekšējiem mediācijas procesiem, kas ir iespēja, kuru, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir izvēlējies Itālijas likumdevējs. Tāpat Direktīvas 2013/11 preambulas 19. apsvērumā atgādināts, ka Direktīvā 2008/52 jau ir izklāstīts regulējums mediācijas sistēmām Savienības līmenī pārrobežu strīdiem, neliedzot minēto direktīvu piemērot iekšējām mediācijas sistēmām.

               34

               Tomēr, kā secinājumu 60. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ar Itālijas likumdevēja izvēli paplašināt Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2010 piemērošanu, to attiecinot uz iekšzemes strīdiem, nevar tikt paplašināta Direktīvas 2008/52 piemērošanas joma, kā tā definēta šīs direktīvas 1. panta 2. punktā.

               35

               No tā izriet, ka, tā kā Direktīva 2008/52 nav piemērojama tādam strīdam kā pamatlietā, šajā lietā nav vajadzības lemt par saistību starp šo direktīvu un Direktīvu 2013/11. Kas attiecas uz jautājumu par to, vai šī pēdējā direktīva nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, tas tieši ir otrā iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma priekšmets un tādējādi tas ir jāpārbauda saistībā ar to.

               36

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu nav jāatbild.

         Par otro jautājumu

               37

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2013/11 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā paredzēts, pirmkārt, obligāti izmantot mediācijas procedūru šīs direktīvas 2. panta 1. punktā minētajiem strīdiem kā priekšnoteikumu tam, lai prasība tiesā par šiem pašiem strīdiem būtu pieņemama, otrkārt, ka šādā mediācijā patērētājiem ir jāizmanto advokāta palīdzība un, treškārt, ka patērētāji var izvairīties no iepriekšējas mediācijas izmantošanas tikai tad, ja tie pierāda, ka šim lēmumam ir pamatots iemesls.

               38

               Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāpārbauda, vai Direktīva 2013/11 var būt piemērojama tādam tiesiskajam regulējumam kā pamatlietā.

               39

               Šajā ziņā jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2013/11 1. pantu tās mērķis ir panākt, ka patērētāji var brīvprātīgi iesniegt sūdzības pret tirgotājiem, izmantojot SAI procedūras.

               40

               Direktīva 2013/11 ir piemērojama nevis visiem strīdiem, kuros ir iesaistīti patērētāji, bet gan tikai procedūrām, kurās ir izpildīti šādi kumulatīvi nosacījumi, proti, pirmkārt, procedūru patērētājs ir uzsācis pret tirgotāju par līgumsaistībām, kas izriet no pārdošanas vai pakalpojumu līgumiem, otrkārt, saskaņā ar Direktīvas 2013/11 4. panta 1. punkta g) apakšpunktu šai procedūrai ir jāatbilst šajā direktīvā noteiktajām prasībām un šajā ziņā jābūt neatkarīgai, objektīvai, pārredzamai, efektīvai, ātrai un taisnīgai un, treškārt, šai procedūrai ir jābūt uzticētai SAI vienībai, proti, saskaņā ar šīs pašas direktīvas 4. panta 1. punkta g) apakšpunktu – vienībai, kura – neatkarīgi no tā, kā tā nosaukta, – izveidota ilgstošai darbībai un piedāvā ar SAI procedūru izšķirt strīdu, un ir iekļauta saskaņā ar Direktīvas 2013/11 20. panta 2. punktu izveidotā sarakstā, kas paziņots Eiropas Komisijai.

               41

               Lai noteiktu, vai Direktīva 2013/11 ir piemērojama tādai SAI procedūrai kā pamatlietā, ir jāpārbauda, vai šie nosacījumi ir izpildīti.

               42

               Kas attiecas uz pirmo nosacījumu, tad jautājums par to, vai tāda SAI procedūra kā pamatlietā ir uzskatāma par tādu, ko uzsācis nevis tirgotājs, bet gan patērētājs, ir jāvērtē valsts tiesai un uz to attiecas katras dalībvalsts iekšējo tiesību piemērošana. Tādējādi, kas attiecas uz pamatlietu, iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai iebildums pret maksājuma rīkojumu, kā arī ar šo pasākumu saistītais pieteikums par provizoriskās izpildes apturēšanu veido patērētāja iesniegtu sūdzību, kurai ir autonoms raksturs attiecībā pret maksājuma rīkojuma procedūru, ko ierosinājis tāds profesionālis, kreditēšanas pakalpojumu sniedzējs, kā pamatlietā.

               43

               Kas attiecas uz otro un trešo nosacījumu, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav precizēts, vai Itālijas tiesībās paredzētā mediācijas procedūra norisinās SAI vienībā atbilstoši Direktīvai 2013/11. Tāpat iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai Patērētāju kodeksa, kas grozīts ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 130/2015, 141. panta 4. punktā paredzētā vienība ir SAI vienība, kas atbilst Direktīvā 2013/11 paredzētajiem nosacījumiem, ciktāl tas ir šīs direktīvas piemērojamības nosacījums.

               44

               No tā izriet, ka – neskarot iesniedzējtiesas veicamās pārbaudes – Direktīva 2013/11 var būt piemērojama tādam tiesiskajam regulējumam kā pamatlietā.

               45

               Attiecībā uz trīs apstākļiem, kas ietverti iesniedzējtiesas uzdotajā jautājumā, un pirmām kārtām attiecībā uz Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2010 5. panta 1.bis punktā paredzēto prasību par mediācijas procedūru kā priekšnoteikumu tādas prasības tiesā, kas attiecas uz strīdu, kurš ir šīs procedūras priekšmets, pieņemamībai ir taisnība, ka Direktīvas 2013/11 1. panta pirmajā teikumā ir paredzēta iespēja patērētājiem SAI vienībās “brīvprātīgi” iesniegt sūdzības pret tirgotājiem.

               46

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa šaubās, vai, izmantojot šī 1. panta pirmā teikuma burtisku interpretāciju, dalībvalstīm nebūtu atļauts saglabāt šādu obligātu iepriekšējas mediācijas procedūras izmantošanu tikai attiecībā uz strīdiem, kas neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

               47

               Tomēr saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normas, ir jāņem vērā ne tikai to teksts, bet arī tā tiesiskā regulējuma mērķi, kurā tās ietilpst, kā arī to konteksts (spriedums, 2014. gada 15. oktobris, Hoštická u.c., C‑561/13, EU:C:2014:2287, 29. punkts).

               48

               Šajā ziņā, kaut arī Direktīvas 2013/11 1. panta pirmajā teikumā ir izmantots vārds “brīvprātīgi”, jānorāda, ka šī panta otrajā teikumā skaidri paredzēta dalībvalstu iespēja paredzēt, ka dalība SAI procedūrās ir obligāta, ar noteikumu, ka šādi tiesību akti pusēm neliedz īstenot savas tiesības uz piekļuvi tiesu sistēmai.

               49

               Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2008/52 3. panta a) punkts, kurā mediācija ir definēta kā strukturēts process neatkarīgi no tā, kā tas būtu nosaukts vai minēts, kurā divas puses vai vairāki strīdā iesaistītie paši brīvprātīgi cenšas vienoties par izlīgumu. Šo procesu var sākt strīdā iesaistītās puses, to var ieteikt vai noteikt tiesa, bet tas arī var būt paredzēts dalībvalsts tiesību aktos. Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2008/52 5. panta 2. punktu tā neskar tādus valsts tiesību aktus, kuros mediāciju paredzēts izmantot obligāti, ja šie tiesību akti neliedz attiecīgajām pusēm izmantot tiesības uz piekļuvi tiesai.

               50

               Kā izriet no Direktīvas 2008/52 preambulas 13. apsvēruma, šīs mediācijas brīvprātīgais raksturs izpaužas nevis kā strīda pušu brīvība izmantot vai neizmantot šo procesu, bet gan tajā, ka “puses pašas ir atbildīgas par mediācijas procesu un var to organizēt atbilstīgi savām vēlmēm, un jebkurā laikā var to izbeigt”.

               51

               Tādējādi būtiskais ir nevis mediācijas sistēmas obligātais vai fakultatīvais raksturs, bet gan tas, ka tiek saglabātas pušu tiesības uz piekļuvi tiesai. Šai nolūkā, kā secinājumu 75. punktā norādījis ģenerāladvokāts, dalībvalstis saglabā pilnīgu likumdošanas autonomiju, ar nosacījumu, ka tiek ievērota Direktīvas 2013/11 lietderīgā iedarbība.

               52

               Tādējādi tas, ka tādā valsts tiesiskajā regulējumā kā pamatlietā ne tikai ir izveidota ārpustiesas mediācijas procedūra, bet arī – un it īpaši – ir paredzēts obligāts pienākums to izmantot pirms vēršanās tiesu iestādēs, netraucē sasniegt Direktīvas 2013/11 mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 18. marts, Alassini u.c., no C‑317/08 līdz C‑320/08, EU:C:2010:146, 45. punkts).

               53

               Ir taisnība, ka nav strīda par to, ka, paredzot, ka prasību, kas celtas par Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2010 5. panta 1.bis punktā minētajiem jautājumiem, pieņemamībai paredzot nosacījumu obligāti mēģināt izmantot mediācijas procedūru, ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu ir izveidots papildus posms, kas jāiziet, pirms var piekļūt tiesai. Šis nosacījums varētu ietekmēt efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 18. marts, Alassini u.c., no C‑317/08 līdz C‑320/08, EU:C:2010:146, 62. punkts).

               54

               Tomēr no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka pamattiesības nav absolūta priekšrocība, bet var ietvert ierobežojumus ar nosacījumu, ka tie reāli atbilst vispārējas nozīmes interesēm, uz ko ir vērsts konkrētais pasākums, un ka attiecībā uz izvirzīto mērķi tie nav pārmērīga un nepieņemama iejaukšanās, kas aizskar šādi garantēto tiesību pašu būtību (spriedums, 2010. gada 18. marts, Alassini u.c., no C‑317/08 līdz C‑320/08, EU:C:2010:146, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

               55

               Kā ģenerāladvokāts norādīja savu secinājumu 81. punktā, lai gan 2010. gada 18. marta spriedums Alassini u.c. (no C‑317/08 līdz C‑320/08, EU:C:2010:146) attiecas uz mierizlīguma procedūru, šajā spriedumā Tiesas izvirzītie argumenti ir izmantojami attiecībā uz valsts tiesību aktiem, ar kuriem nosaka, ka kādas ārpustiesas procedūras, kā mediācijas procedūra pamatlietā, izmantošana ir obligāta.

               56

               To paturot prātā, kā būtībā ir noteikts Direktīvas 2013/11 preambulas 45. apsvērumā, dalībvalstis var brīvi izvēlēties līdzekļus, ko tās uzskata par piemērotiem, lai nodrošinātu, ka tiesības piekļūt tiesu sistēmai netiek kavētas, un, pirmkārt, tas, ka SAI procedūras iznākums pusēm nav saistošs, un, otrkārt, tas, ka šīs procedūras laikā neiestājas noilguma termiņš, ir divi līdzekļi, kas – citu starpā – ir atbilstoši šī mērķa sasniegšanai.

               57

               Attiecībā uz SAI procedūras iznākuma saistošo raksturu Direktīvas 2013/11 9. panta 2. punkta a) apakšpunktā tiek prasīts, lai dalībvalstis nodrošina, ka šajās procedūrās pusēm ir iespēja jebkurā stadijā izstāties no procedūras, ja tās nav apmierinātas ar procedūras izpildi vai norisi. Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas 9. panta 2. punkta b) apakšpunktu SAI procedūras beigās risinājums pusēm tiek vienīgi piedāvāts, un tās var brīvi izvēlēties tam piekrist, nepiekrist vai rīkoties atbilstoši tam.

               58

               Kaut arī Direktīvas 2013/11 9. panta 3. punktā ir paredzēta iespēja valsts tiesību aktos noteikt, ka SAI procedūru iznākums ir tirgotājam saistošs, šāda iespēja prasa, lai patērētājs iepriekš būtu piekritis piedāvātajam risinājumam.

               59

               Attiecībā uz noilguma termiņiem Direktīvas 2013/11 12. pantā paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina to, ka pusēm, kas, tiecoties atrisināt strīdu, izmanto SAI procedūras, kuru iznākums nav saistošs, pēc tam netiek liegts sākt tiesvedību sakarā ar minēto strīdu, jo šādas procedūras laikā ir iestājies noilguma termiņš.

               60

               Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2013/11 8. panta a) punktu SAI procedūrai ir jāspēj viegli piekļūt tiešsaistē un bezsaistē abām pusēm neatkarīgi no tā, kur tās atrodas.

               61

               Tādējādi prasība par mediācijas procedūru kā nosacījumu prasības tiesā pieņemamībai var būt saderīga ar efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu, ja šīs procedūras beigās netiek pieņemts lietas dalībniekiem saistošs lēmums, tās dēļ netiek būtiski kavēta prasības celšana tiesā, tiek apturēts attiecīgo tiesību noilgums un lietas dalībniekiem nerodas vai rodas nelielas izmaksas, tomēr ar nosacījumu, ka elektroniskā forma nav vienīgais veids, kādā var piekļūt minētajai mierizlīguma procedūrai, un izņēmuma vai steidzamas situācijas gadījumā ir iespējami pagaidu pasākumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 18. marts, Alassini u.c., no C‑317/08 līdz C‑320/08, EU:C:2010:146, 67. punkts).

               62

               Tādējādi iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, vai valsts tiesiskais regulējums pamatlietā, it īpaši – Leģislatīvā dekrēta Nr. 28/2010 5. pants, kā arī Patērētāju kodeksa 141. pants, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 130/2015, neliedz pusēm īstenot to tiesības uz piekļuvi tiesu sistēmai atbilstoši Direktīvas 2013/11 1. pantam, jo tas atbilst iepriekšējā punktā izklāstītajām prasībām.

               63

               No šāda viedokļa prasība par mediāciju kā prasības tiesā pieņemamības priekšnoteikums būtu saderīga ar Direktīvas 2013/11 1. pantu.

               64

               Otrām kārtām, kas attiecas uz patērētāja pienākumu izmantot advokāta palīdzību, lai uzsāktu mediācijas procedūru, atbilde uz šo jautājumu izriet no Direktīvas 2013/11 8. panta b) punkta formulējuma. Proti, šajā pantā par procedūras efektivitāti paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, lai SAI procedūra pusēm ir pieejama bez pienākuma piesaistīt advokātu vai juriskonsultu. Turklāt šīs direktīvas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka pusēm jātiek informētam par to, ka tām nav pienākuma piesaistīt advokātu vai juriskonsultu.

               65

               Tādējādi valsts tiesību aktos nevar tikt prasīts, lai patērētājs, kurš piedalās SAI procedūrā, obligāti izmantotu advokāta palīdzību.

               66

               Visbeidzot un trešām kārtām, kas attiecas uz jautājumu par to, vai Direktīva 2013/11 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru patērētāji var izstāties no mediācijas procedūras tikai tad, ja tie pierāda, ka tam ir pamatots iemesls, un pretējā gadījumā turpmākajā tiesvedībā tiesā viņiem tiek piemērotas sankcijas, ir jāuzskata, ka ar šādu ierobežojumu tiek ierobežotas pušu tiesības uz piekļuvi tiesai pretēji Direktīvas 2013/11 mērķim, kas ir atgādināts tās 1. pantā. Patērētāja iespējamā izstāšanās no SAI procedūras nedrīkst viņam radīt nelabvēlīgas sekas turpmākajā tiesvedībā tiesā par strīdu, kas ir bijis vai kam bija jābūt šādas procedūras priekšmetam.

               67

               Šo pēdējo apsvērumu apstiprina Direktīvas 2013/11 9. panta 2. punkta b) apakšpunkta formulējums, kurā attiecībā uz SAI procedūrām, kuru mērķis ir izšķirt strīdu, ierosinot risinājumu, dalībvalstīm ir prasīts nodrošināt, lai pusēm ir iespēja jebkurā stadijā izstāties no procedūras, ja tās nav apmierinātas ar procedūras izpildi vai norisi.

               68

               Šajā pašā tiesību normā ir arī precizēts, ka, ja dalībvalsts tiesību aktos paredzēts, ka tirgotājam ir obligāti jāpiedalās SAI procedūrās, tad patērētājam – un vienīgi viņam – joprojām ir šīs tiesības izstāties.

               69

               Līdz ar to Direktīva 2013/11 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, kas ierobežo patērētāju tiesības izstāties no mediācijas procedūras, to pieļaujot vienīgi tādā gadījumā, ka tie pierāda, ka šim lēmumam ir pamatots iemesls.

               70

               Šādos apstākļos jānorāda, ka Itālijas valdība tiesas sēdē paziņoja, ka naudas soda, ko uzliek tiesa, uzlikšana turpmākajā tiesvedībā ir paredzēta vienīgi gadījumā, kad persona bez pamatota iemesla nepiedalās mediācijas procedūrā, nevis, kad tā no tās izstājas. Ja tas tā ir – par ko ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai –, tad Direktīva 2013/11 neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā patērētājam tiek ļauts atteikties piedalīties iepriekšējā mediācijas procedūrā tikai tad, ja tam ir pamatots iemesls, ciktāl viņš var bez ierobežojumiem to izbeigt pēc pirmās tikšanās ar mediatoru.

               71

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka:

                        —

                        Direktīva 2013/11 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā attiecībā uz šīs direktīvas 2. panta 1. punktā minētajiem strīdiem ir paredzēta mediācijas procedūras izmantošana kā priekšnoteikums prasības tiesā par šiem pašiem strīdiem pieņemamībai, ciktāl šāda prasība pusēm neliedz īstenot to tiesības uz piekļuvi tiesu sistēmai.

                        —

                        Taču šī direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā paredzēts, ka šādā mediācijā patērētājiem ir jāizmanto advokāta palīdzība un ka tie var izstāties no mediācijas procedūras tikai tad, ja tie pierāda, ka šim lēmumam ir pamatots iemesls.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               72

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 21. maija Direktīva 2013/11 par patērētāju strīdu alternatīvu izšķiršanu un ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2006/2004 un Direktīvu 2009/22/EK (Direktīva par patērētāju SAI) ir jāinterpretē tādējādi, ka tā neaizliedz tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā attiecībā uz šīs direktīvas 2. panta 1. punktā minētajiem strīdiem ir paredzēta mediācijas procedūras izmantošana kā priekšnoteikums prasības tiesā par šiem pašiem strīdiem pieņemamībai, ciktāl šāda prasība pusēm neliedz īstenot to tiesības uz piekļuvi tiesu sistēmai.

                     Taču šī direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā paredzēts, ka šādā mediācijā patērētājiem ir jāizmanto advokāta palīdzība un ka tie var izstāties no mediācijas procedūras tikai tad, ja tie pierāda, ka šim lēmumam ir pamatots iemesls.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2011. gada 14.jūlijā. # Dr. Robert Winzer Pharma GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "OFTAL CUSI" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme "Ophtal" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts). # Lieta T-160/09.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2011. gada 14. jūlija spriedums – Winzer Pharma/ITSB – Alcon (“OFTAL CUSI”)
      (lieta T‑160/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “OFTAL CUSI” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “Ophtal” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      1.                     Kopienas preču zīme – Procesa noteikumi – Lēmumu pamatojums – Regulas Nr. 40/94 73. panta pirmais teikums – Saturs, kas ir
            identisks EKL 253. panta saturam (EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 40/94 73. panta pirmais teikums) (sal. ar 34. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 96. un 98. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 4. februāra lēmumu lietā R 1471/2007‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Dr. Robert Winzer Pharma GmbH
               un
               Alcon Inc.
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Dr. Robert Winzer Pharma GmbH sedz savus, kā arī atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi)
                     (ITSB) un Alcon Inc. tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2015. gada 22. oktobrī. # Hewlett Packard Development Company LP pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-563/14.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 25. oktobrī. # Michael Cwik pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-96/04.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2013. gada 7. martā. # FairWild Foundation pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Kopienu - Vārdiska preču zīme "FAIRWILD" - Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme "WILD" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-247/11.