title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 10. maija spriedums.#Santander Asset Management SGIIC SA , kas pārstāv FIM Santander Top 25 Euro Fi , (C‑338/11) pret Directeur des résidents à l’étranger et des services généraux un Santander Asset Management SGIIC SA u.c., kas pārstāv Cartera Mobiliaria SA SICAV , (no C‑339/11 līdz C‑347/11) pret Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État.#Tribunal administratif de Montreuil lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#LESD 63. un 65. punkts – Pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi (PVKIU) – Atšķirīga attieksme attiecībā uz PVKIU nerezidentiem pārskaitītajām dividendēm, kurām piemēro nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā, un PVKIU rezidentiem pārskaitītajām dividendēm, kurām nepiemēro šādu nodokļa ieturējumu – Nepieciešamība ņemt vērā sertifikātu turētāju situāciju, vērtējot valsts pasākuma atbilstību brīvai kapitāla apritei – Neesamība.#Apvienotās lietas no C‑338/11 līdz C‑347/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 10. maijā (
            *1
         )
      “LESD 63. un 65. pants — Pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumi (PVKIU) — Atšķirīga attieksme attiecībā uz PVKIU nerezidentiem pārskaitītajām dividendēm, kurām piemēro nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā, un PVKIU rezidentiem pārskaitītajām dividendēm, kurām nepiemēro šādu nodokļa ieturējumu — Nepieciešamība ņemt vērā sertifikātu turētāju situāciju, vērtējot valsts pasākuma atbilstību brīvai kapitāla apritei — Neesamība”
      Apvienotās lietas no C-338/11 līdz C-347/11
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, kuru Tribunal administratif de Montreuil (Francija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2011. gada 1. jūlijā un kas Tiesā reģistrēti 2011. gada 4. jūlijā, tiesvedībās

            Santander Asset Management SGIIC SA
          , kura pārstāv FIM Santander Top 25 Euro Fi (C-338/11),
      pret

            Directeur des résidents à l’étranger et des services généraux

      un

            Santander Asset Management SGIIC SA
          , kura pārstāv Cartera Mobiliaria SA SICAV (C-339/11),

            Kapitalanlagegesellschaft mbH
          , kura pārstāv Alltri Inka (C-340/11),

            Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH
          , kura pārstāv DBI-Fonds APT n°737 (C-341/11),

            SICAV KBC Select Immo
          (C-342/11),

            SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH
          (C-343/11),

            International Values Series of the DFA Investment Trust Co.
          (C-344/11),

            Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co.
          (C-345/11),

            SICAV GA Fund B
          (C-346/11),

            Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH
         , kura pārstāv AMB Generali Aktien Euroland (C-347/11)
      pret

            Ministre du budget, des comptes publics, de la fonction publique et de la réforme de l’État
         .
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], Dž. Arestis [G. Arestis], T. von Danvics [T. von Danwitz] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],
      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 16. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Santander Asset Management SGIIC SA, kura pārstāv FIM Santander Top 25 Euro Fi un Santander Asset Management SGIIC SA, kura pārstāv Cartera Mobiliaria SA SICAV, vārdā – C. Charpentier, N. Gelli, P. Van Den Perre un C. Profitos, advokāti,

               —

                  Kapitalanlagegesellschaft mbH, kura pārstāv Alltri Inka, International Values Series of the DFA Investment Trust Co., Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. un Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH, kura pārstāv AMB Generali Aktien Euroland, vārdā – Y. Robert un S. Lauratet, advokāti,

               —

                  Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH, kura pārstāv DBI-Fonds APT n°737, vārdā – P. Schultze un A. Feger, advokāti,

               —

                  SICAV KBC Select Immo vārdā – V. Louvel un S. Defert, advokāti,

               —

                  SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH vārdā – A. Lagarrigue un B. Hardeck, advokāti,

               —

                  SICAV GA Fund B vārdā – P. Le Roux un L. Bogey, advokāti,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues un J.-S. Pilczer, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay un W. Roels, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgumi sniegt prejudiciālus nolēmumus ir par to, kā interpretēt LESD 63. un 65. pantu.

               2

               Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībā starp pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (turpmāk tekstā – “PVKIU”) nerezidentiem un Francijas nodokļu iestādēm par nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā attiecībā uz minētajām PVKIU izmaksātajām iekšzemes izcelsmes dividentēm.

         Atbilstošās valsts tiesību normas

               3

               Saskaņā ar Francijas tiesībām PVKIU ietilpst mainīga kapitāla ieguldījumu sabiedrības (SICAV) un kopīgu ieguldījumu fondi (FCP). Francijas code général des impôts [Vispārējā nodokļu kodeksa] (turpmāk tekstā – “CGI”) 208. panta 1.a panta A punkta izpratnē SICAV ir atbrīvotas no uzņēmumu ienākuma nodokļa, ar ko apliek to likumīgā mērķa ietvaros gūtos ienākumus. Savukārt FCP kopīpašuma raksturs tos tiesiski izslēdz no uzņēmumu ienākumu nodokļa piemērošanas jomas.

               4

                  CGI 119.a panta 2. punktā ir noteikts:
               “Ja [dividendes] tiek izmaksātas personām, kuru nodokļu domicils vai juridiskā adrese nav Francijā, tām piemēro nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā, kura likme ir noteikta 187. pantā [..].”

               5

                  CGI 187. pantā ir noteikts:
               “1.   119.a pantā noteiktā nodokļu ieturējuma likme ir:
               [..]

                        —

                        25 % attiecībā uz visiem citiem ienākumiem.”

         Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi

               6

               Prasītājas pamatlietā ir Beļģijas (lietas C-342/11 un C-346/11), Vācijas (lietas C-340/11, C-341/11, C-343/11 un C-347/11), Spānijas (lietas C-338/11 un C-339/11) un Amerikas Savienoto Valstu (lietas C-344/11 un C-345/11) PVKIU, kuri iegulda tostarp Francijas sabiedrību akcijās un saistībā ar to saņem dividendes. Šīm dividendēm, pamatojoties uz CGI 119.a panta 2. punktu un 187. gada 1. punktu, Francijā piemēro nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā ar likmi 25 %.

               7

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums pamatlietā ievieš atšķirīgu attieksmi, kas rada nelabvēlīgas sekas PVKIU nerezidentiem, tādējādi, ka Francijas izcelsmes dividendēm, kuras saņem šie uzņēmumi, tiek piemērots nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā, lai gan šīs pašas izcelsmes dividendēm, kas izmaksātas PVKIU rezidentiem, nepiemēro šādu nodokļa ieturējumu. Pēc iesniedzējtiesas domām, šī atšķirīgā attieksme rada kapitāla brīvas aprites ierobežojumu LESD 63. panta izpratnē, kas LESD 65. panta izpratnē ir pieļaujams tikai tad, ja atšķirīgā attieksme attiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, vai ja ierobežojumi ir attaisnoti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Iesniedzējtiesa uzskata, ka situāciju salīdzināmības izvērtēšanai ir būtiski noskaidrot, vai papildus PVKIU situācijai jāņem vērā arī [PVKIU] sertifikātu turētāju situācija.

               8

               Tā paskaidro, ka, ja tiktu ņemta vērā vienīgi PVKIU situācija, būtu bijis jākonstatē, ka šie uzņēmumi neatkarīgi no tā, vai tie ir Francijas rezidenti vai citas dalībvalsts rezidenti, ir objektīvi salīdzināmā situācijā. Šajā gadījumā atšķirīga attieksme nevarētu arī tikt uzskatīta par pamatotu ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.

               9

               Savukārt gadījumā, kad, ņemot vērā, pirmkārt, PVKIU ekskluzīvo mērķi, kas ir nodrošināt ieguldījumus ieguldītāju vārdā kā vienkāršiem starpniekiem, kuri ne vienmēr ir juridiskas personas, un, otrkārt, reālu nodokļu uzlikšanu dividendēm, kas vai nu tieši – PVKIU rezidentu nodokļu sistēmas dēļ –, vai netieši – PVKIU nerezidentiem piemērojamā nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā dēļ – attiecas uz PVKIU sertifikātu turētājiem neatkarīgi no tā, vai tie ir rezidenti vai nerezidenti, būtu jāņem vērā ne tikai PVKIU situācija, bet arī to sertifikātu turētāju situācija, jo nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā atbilstība kapitāla brīvas aprites principam varētu būt pieļaujama visos gadījumos, kuros vai nu, ņemot vērā piemērojamo nodokļu sistēmu kopumā, situācijas nevar tikt uzskatītas par objektīvi salīdzināmām, vai arī atšķirīgo attieksmi attaisno primārs vispārējo interešu apsvērums saistībā ar nodokļu kontroles efektivitāti.

               10

               Šajos apstākļos tribunal administratif de Montreuil [Montrejas administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai sertifikātu turētāju situācija ir jāņem vērā kopā ar PVKIU situāciju?

                        2)

                        Kādi šādā gadījumā ir apstākļi, kuros apstrīdētais nodokļu ieturējums varētu tikt uzskatīts par atbilstošu kapitāla brīvas aprites principam?”

               11

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 4. augusta rīkojumu lietas no C-338/11 līdz C-347/11 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī galīgā sprieduma taisīšanai.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               12

               Vispirms ir jāprecizē, ka, pat ja CGI 199.a panta 2. punkts un 187. punkts vispārīgi ir piemērojami attiecībā uz personām, kuru nodokļu domicils vai rezidence ir Francijā, uzdotie jautājumi attiecas tikai uz PVKIU nodokļu režīmu, kas izriet no minēto tiesību normu piemērošanas.

               13

               Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 63. un 65. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kas pakļauj PVKIU izmaksātās valsts izcelsmes dividendes atšķirīgai attieksmei nodokļu jomā atkarībā no saņēmēja uzņēmuma juridiskās adreses atrašanās vietas. Tā tostarp vēlas noskaidrot, vai attiecībā uz dividenžu, ko sabiedrības rezidentes izmaksājušas PVKIU nerezidentiem, aplikšanu ar nodokli situāciju salīdzinājums, lai noteiktu, vai pastāv atšķirīga attieksme, kas veido šķērsli kapitāla brīvai apritei, ir jāveic tikai ieguldījumu uzņēmumu līmenī vai arī ir jāņem vērā [ieguldījumu] sertifikātu turētāju situācija.

               14

               Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm tā tomēr ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības (2004. gada 4. marta spriedums lietā C-334/02 Komisija/Francija, Recueil, I-2229. lpp., 21. punkts; 2011. gada 20. janvāra spriedums lietā C-155/09 Komisija/Grieķija, Krājums, I-65. lpp., 39. punkts, un 2011. gada 16. jūnija spriedums lietā C-10/10 Komisija/Austrija, Krājums, I-5389. lpp., 23. punkts).

               15

               Tāpat arī no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tādi ar LESD 63. panta 1. punktu aizliegti pasākumi kā kapitāla aprites ierobežojumi ietver pasākumus, kas attur nerezidentus veikt ieguldījumus dalībvalstī vai arī šīs dalībvalsts rezidentus attur veikt ieguldījumus citās dalībvalstīs (2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C-370/05 Festersen, Krājums, I-1129. lpp., 24. punkts; 2007. gada 18. decembra spriedums lietā C-101/05 A., Krājums, I-11531. lpp., 40. punkts, kā arī 2011. gada 10. februāra spriedums lietā C-436/08 un C-437/08 Haribo Lakritzen Hans Riegel un Österreichische Salinen, Krājums, I-305. lpp., 50. punkts).

               16

               Saistībā ar jautājumu, vai tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā ir uzskatāms par ierobežojumu kapitāla brīvai apritei, ir jāatgādina, ka šī tiesiskā regulējuma izpratnē sabiedrības rezidentes izmaksātās dividendes kādam PVKIU nerezidentam, neskatoties uz to, vai tas ir dibināts kādā citā dalībvalstī vai trešajā valstī, apliek ar nodokļa likmi 25 %, piemērojot nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā, lai gan šādas dividendes netiek apliktas ar nodokli, kad tās tiek pārskaitītas PVKIU rezidentam.

               17

               Šāda atšķirīga attieksme attiecībā uz dividendēm nodokļu jomā starp PVKIU atkarībā no to juridiskās adreses atrašanās vietas var atturēt, pirmkārt, PVKIU nerezidentus no ieguldījumu veikšanas Francijā dibinātās sabiedrībās un, otrkārt, ieguldītājiem, kas ir Francijas rezidenti, – iegūt kapitāla daļas PVKIU, kas ir nerezidenti.

               18

               Tādējādi minētais tiesiskais regulējums ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums, kura aizliegums principā ir izteikts LESD 63. pantā.

               19

               Tomēr ir jāpārbauda, vai, ievērojot LESD normas, šāds ierobežojums ir attaisnots.

               20

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunktu LESD 63. pants “neskar dalībvalstu tiesības [..] piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru situācija ir atšķirīga to dzīvesvietas vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ”.

               21

               Šī tiesību norma kā atkāpe no kapitāla brīvas aprites pamatprincipa ir jāinterpretē šauri. Līdz ar to šī tiesību norma nevar tikt interpretēta tādējādi, ka jebkuri tiesību akti nodokļu jomā, kuros paredzēts atšķirīgs regulējums attiecībā uz nodokļu maksātājiem atkarībā no vietas, kurā tie dzīvo, vai valsts, kurā tie investē savu kapitālu, automātiski ir saderīgi ar Līgumu (skat. 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C-11/07 Eckelkamp u.c., Krājums, I-6845. lpp., 57. punkts; 2010. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C-510/08 Mattner, Krājums, I-3553. lpp., 32. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Haribo Lakritzen Hans Riegel un Österreichische Salinen, 56. punkts).

               22

               Faktiski pašu minētajā normā paredzēto atkāpi ierobežo LESD 65. panta 3. punkts, kurā paredzēts, ka šajā 1. punktā minētās valsts tiesību normas “nerada iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla brīvu apriti un maksājumus, kā to nosaka 63. pants”.

               23

               Tādējādi LESD 65. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā atšķirīgā attieksme ir jānošķir no šī paša panta 3. punktā paredzētā diskriminācijas aizlieguma. No judikatūras izriet, ka, lai tādu valsts tiesisko regulējumu nodokļu jomā kā pamatlietā varētu uzskatīt par saderīgu ar Līguma normām par kapitāla brīvu apriti, ir vajadzīgs, lai atšķirīgā attieksme skartu situācijas, kas objektīvi nav salīdzināmas, vai to attaisnotu primāri vispārējo interešu apsvērumi (skat. 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C-35/98 Verkooijen, Recueil, I-4071. lpp., 43. punkts; 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C-319/02 Manninen, Krājums, I-7477. lpp., 29. punkts, un 2011. gada 1. decembra spriedumu lietā C-250/08 Komisija/Beļģija, Recueil, I-12341, 51. punkts).

               24

               Lai izvērtētu situācijas salīdzināmību, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai sertifikātu turētāju situācija ir jāņem vērā papildus PVKIU situācijai.

               25

               Francijas valdība šajā ziņā apgalvo, ka PVKIU nav ieguldītāji, kas darbojas savā vārdā, bet gan ir kopīgu ieguldījumu uzņēmumi, kas darbojas savu sertifikātu turētāju vārdā. Tā kā PVKIU starpniecība nodokļu kontekstā esot neitrāla, to saņemtās dividendes neapliek ar nodokli. Līdz ar to esot jāņem vērā arī sertifikātu turētāju situācija, lai noteiktu, vai atšķirīgā attieksme, ko piemēro attiecībā uz PVKIU nerezidentiem izmaksātajām dividendēm salīdzinājumā ar PVKIU rezidentiem izmaksātajām dividendēm attiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas.

               26

               Šai argumentācijai tomēr nevar piekrist.

               27

               Protams, katras dalībvalsts ziņā, ievērojot Savienības tiesības, ir organizēt savu sistēmu, kā sadalītajai peļņai uzliek nodokli. Tomēr, kad valsts tiesiskajā regulējumā nodokļu jomā ir paredzēts nošķiršanas kritērijs sadalītās peļņas aplikšanā ar nodokli, situāciju salīdzināmības izvērtējums ir jāveic, ņemot vērā minēto kritēriju (šajā ziņā skat. 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C-170/05 Denkavit Internationaal un Denkavit France, Krājums, I-11949. lpp., 34. un 35. punkts; 2009. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-303/07 Aberdeen Property Fininvest Alpha, Krājums, I-5145. lpp., 51.–54. punkts; 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā C-540/07 Komisija/Itālija, Krājums, I-10983. lpp., 43. punkts, kā arī 2011. gada 20. oktobra spriedumu lietā C-284/09 Komisija/Vācija, Recueil, I-9879, 60. punkts).

               28

               Tostarp, lai izvērtētu, vai no tiesiskā regulējuma izrietošā atšķirīgā attieksme norāda uz objektīvi atšķirīgām situācijām, ir jāņem vērā tikai attiecīgajā tiesiskajā regulējumā paredzētie atbilstošie nošķiršanas kritēriji. Līdz ar to, ja kāda dalībvalsts izvēlas īstenot savu kompetenci nodokļu piemērošanā dividendēm, ko izmaksājušas sabiedrības rezidentes, atkarībā vienīgi no saņēmēju PVKIU rezidences, šo PVKIU sertifikātu turētāju nodokļu situācijai nav nozīmes, lai izvērtētu minētā tiesiskā regulējuma diskriminējošo vai nediskriminējošo raksturu.

               29

               Saistībā ar tiesisko regulējumu nodokļu jomā pamatlietā, ir jākonstatē, ka tajā ir noteikts uz PVKIU juridisko adresi balstīts nošķiršanas kritērijs, saskaņā ar kuru vienīgi PVKIU nerezidentiem izmaksātajām dividendēm piemēro nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā.

               30

               Tostarp nepastāv Francijas valdības norādītā sasaiste starp PVKIU rezidentēm izmaksāto dividenžu neaplikšanu ar nodokli un šo PVKIU sertifikātu turētājiem izmaksāto dividenžu aplikšanu ar nodokli. Patiesībā PVKIU rezidentiem piešķirtais atbrīvojums no nodokļa nav atkarīgs no sertifikātu turētājiem izmaksātās peļņas aplikšanas ar nodokli.

               31

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka saistībā ar PVKIU, kuri veic saņemto dividenžu kapitalizāciju, netiek veikta nekāda dividenžu, kuras vēlāk var tikt apliktas ar citiem nodokļiem, pārdale. Tādējādi valsts tiesiskais regulējums pamatlietā neparedz nekādu saikni starp nodokļu piemērošanas režīmu valsts izcelsmes dividendēm, ko saņem PVKIU, kuri veic kapitalizāciju – neatkarīgi no tā, vai tie ir rezidenti vai nerezidenti –, un to sertifikātu turētāju nodokļu situāciju.

               32

               Saistībā ar PVKIU, kuri veic saņemto dividenžu pārdali, attiecīgajā tiesiskajā regulējumā tāpat arī nav ņemta vērā to sertifikātu turētāju nodokļu situācija.

               33

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Francijas valdības argumentācija ir balstīta uz premisu, saskaņā ar kuru PVKIU rezidentu sertifikātu turētāju dzīvesvieta nodokļu vajadzībām ir Francijā, turpretim PVKIU nerezidentu sertifikātu turētāju dzīvesvieta nodokļu vajadzībām ir valstī, kurā ir reģistrēts attiecīgais PVKIU. Tādējādi Francijas valdība uzskata, ka divpusējās konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu starp Francijas Republiku un attiecīgo dalībvalsti vai trešo personu nodrošinātu līdzīgu attieksmi nodokļu jomā attiecībā uz PVKIU, kas ir rezidenti, un tiem, kas ir nerezidenti, sertifikātu turētājiem.

               34

               Tomēr tajā ietvertās vispārinātības pakāpes dēļ šī premisa nav precīza. Patiesībā nav neparasti, ka PVKIU, kas Francijā ir nerezidents, sertifikātu turētāja dzīvesvieta valsts nodokļu vajadzībām ir Francijā vai ka PVKIU, kas ir Francijas rezidents, sertifikātu turētāja dzīvesvieta valsts nodokļu vajadzībām ir citā dalībvalstī vai trešajā valstī.

               35

               No tiesiskā regulējuma pamatlietā izriet, ka valsts izcelsmes dividendes, ko saņēmis PVKIU rezidents, kurš veic to sadali [sertifikātu turētājiem], tiks atbrīvotas no nodokļiem, pat ja Francijas Republika neīstenos savu nodokļu kompetenci attiecībā uz šāda PVKIU sadalītajām dividendēm, īpaši, kad tās tiek izmaksātas sertifikātu turētājiem, kuru dzīvesvieta nodokļu vajadzībām ir citā dalībvalstī vai trešajā valstī.

               36

               Jāpiebilst, ka valsts izcelsmes dividendes, kas izmaksātas PVKIU nerezidentiem, kuri veic to sadali, ir apliktas ar nodokli ar likmi 25 % apmērā neatkarīgi no to sertifikātu turētāju nodokļu situācijas.

               37

               Attiecībā uz šādu PVKIU sertifikātu turētājiem nerezidentiem – lai gan atsevišķas divpusējās konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas noslēgtas starp Francijas Republiku un attiecīgo dalībvalsti vai trešo valsti, paredz, ka šo sertifikātu turētāju dzīvesvietas valsts ņem vērā Francijā veikto nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā, no tā nevar secināt, ka tiesiskajā regulējumā pamatlietā ir paredzēts ņemt vērā minēto sertifikātu turētāju nodokļu situāciju. Tieši pretēji, šādu konvenciju izpratnē tā ir sertifikātu turētāju dzīvesvietas valsts, kas ņem vērā nodokļu režīmu Francijā attiecībā uz dividendēm PVKIU līmenī.

               38

               Pat ja, kā to norāda Francijas valdība, eksistē administratīva prakse, kas ļauj PVKIU nerezidenta sertifikātu turētājam, kas ir Francijas rezidents, noteiktos gadījumos saņemt nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā, kas piemērots PVKIU nerezidenta līmenī, atlaidi, tomēr tiesiskajā regulējumā pamatlietā ir paredzēts valsts izcelsmes dividenžu, kas izmaksātas PVKIU nerezidentiem, aplikšana ar nodokli ar likmi 25 % vienīgi šo PVKIU rezidences vietas dēļ un līdz ar to neatkarīgi no minēto PVKIU sertifikātu turētāju nodokļu situācijas.

               39

               Saistībā ar šajā tiesiskajā regulējumā paredzēto nošķiršanas kritēriju, kurš ir balstīts tikai uz PVKIU rezidences vietu, situāciju salīdzināmības izvērtēšana, lai noteiktu, vai minētajiem tiesību aktiem ir vai nav diskriminējošs raksturs, ir jāveic vienīgi ieguldījumu uzņēmuma līmenī.

               40

               Šo secinājumu neatspēko tas, ka savā 2008. gada 20. maija spriedumā lietā C-194/06 Orange European Smallcap Fund (Krājums, I-3747. lpp.) saistībā ar Nīderlandes PVKIU nodokļu režīmu Tiesa ir ņēmusi vērā nodokļu piemērošanas kārtību attiecībā uz fiziskām personām – sertifikātu turētājiem, lai izvērtētu nodokļu režīma pamatlietā saderību ar kapitāla brīvu apriti. Patiesībā minētais nodokļu režīms, pretēji tam, kāds tas ir pamatlietā, pakļautu PVKIU atbrīvošanu no nodokļa nosacījumam, ka visa šo uzņēmumu peļņa tiek izmaksāta to sertifikātu turētājiem ar mērķi tuvināt nodokļu maksājumu, ar ko tiek aplikti ienākumi no šo uzņēmumu ieguldījumiem, tam, ar ko tiek aplikti privātpersonu tiešie ieguldījumi (iepriekš minētais spriedums lietā Orange European Smallcap Fund, 8., 33. un 60. punkts). Šajā iepriekš minētajā lietā valsts likumdevējs ņēma vērā sertifikātu turētāja nodokļu situāciju kā piemērojamā nodokļu režīma nošķiršanas kritēriju.

               41

               Turpretī pamatlietās piemērojamā nodokļu režīma nošķiršanas kritērijs, kas ir paredzēts konkrētajā valsts tiesiskajā regulējumā, ir nevis sertifikāta turētāja nodokļu situācija, bet gan vienīgi PVKIU statuss atkarībā no tā, vai tas ir rezidents vai nē.

               42

               Turpinājumā, kā to uzsver iesniedzējtiesa, ņemot vērā tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kura mērķis ir novērst sabiedrību rezidentu izmaksāto dividenžu vairākkārtēju aplikšanu ar nodokli, saņēmēja PVKIU, kas ir rezidents, situācija ir salīdzināma ar saņēmēja PVKIU, kas ir nerezidents, situāciju (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Aberdeen Property Fininvest Alpha, 43. un 44. punkts, kā arī lietā Komisija/Vācija, 58. punkts).

               43

               Ir jānoraida Francijas valdības arguments, kas ir aizgūts no 2008. gada 22. decembra sprieduma lietā C-282/07 Truck Center (Krājums, I-10767. lpp., 47. punkts), saskaņā ar kuru atšķirīga attieksme pret PVKIU rezidentiem un PVKIU nerezidentiem tikai atspoguļojot minēto uzņēmumu atšķirīgās situācijas attiecībā uz nodokļu atmaksu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums lietā Truck Center, konkrētās valsts tiesiskais regulējums paredzēja vienlaikus saņēmēju sabiedrību, kas ir rezidentes, un saņēmēju sabiedrību, kas ir nerezidentes, atsevišķu valsts izcelsmes ienākumu aplikšanu ar nodokli. Minētajā tiesiskajā regulējumā bija vienīgi paredzēti atšķirīgi nodokļu ieturēšanas veidi atkarībā no saņēmēju sabiedrību vadības atrašanās vietas, kuri bija attaisnoti objektīvi atšķirīgās situācijas dēļ, kurā atradās sabiedrības rezidentes un sabiedrības nerezidentes. Tomēr tiesiskajā regulējumā pamatlietās nav paredzēti vienīgi dažādi nodokļu iekasēšanas veidi atkarībā no valsts izcelsmes dividenžu saņēmēja rezidences atrašanās vietas. Tieši pretēji, tajā ir paredzēta minēto dividenžu aplikšana ar nodokli attiecībā uz PVKIU nerezidentiem.

               44

               Līdz ar to atšķirīgo attieksmi pret PVKIU rezidentiem, kas ir atbrīvoti no nodokļiem attiecībā uz valsts izcelsmes dividendēm, kuras tie saņem, un PVKIU nerezidentiem, kuru saņemtajām dividendēm tiek piemērots nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā, nevar attaisnot ar atšķirībām to atbilstošajās situācijās.

               45

               Vēl ir jāpārbauda, vai no tāda valsts tiesiskā regulējuma kā pamatlietā izrietošais ierobežojums ir attaisnots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem (skat. 2007. gada 11. oktobra spriedumu lietā C-451/05 ELISA, Krājums, I-8251. lpp., 79. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Haribo Lakritzen Hans Riegel un Österreichische Salinen, 63. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 68. punkts).

               46

               Francijas valdība Tiesā izvirzīja dažādus attaisnojuma pamatus, proti, vajadzību saglabāt sabalansētu nodokļu uzlikšanas kompetenču sadalījumu, nepieciešamību garantēt nodokļu pārbaužu efektivitāti, kā arī saglabāt nodokļu režīma pamatlietās saskaņotību. It īpaši saistībā ar kapitāla brīvas aprites ierobežojumu attiecībā uz trešajām valstīm attaisnojuma pamatiem Francijas valdība balstās, pirmkārt, uz apgalvojumu, ka šajā konkrētajā kontekstā attiecīgās tiesību normas ir nepieciešamas, lai garantētu nodokļu pārbaužu efektivitāti un, otrkārt, uz LESD 64. panta 1. punktu.

               47

               Ir jāatgādina, ka vajadzība saglabāt sabalansētu nodokļu uzlikšanas kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm var tikt pieļauta tostarp tādēļ, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķis ir novērst tādas darbības, kas var apdraudēt dalībvalsts tiesības īstenot tās kompetenci nodokļu jomā saistībā ar tās teritorijā veiktajām darbībām (skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-231/05 Oy AA, Krājums, I-6373. lpp., 54. punkts; 2007. gada 8. novembra spriedumu lietā C-379/05 Amurta, Krājums, I-9569. lpp., 58. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Aberdeen Property Fininvest Alpha, 66. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija, 77. punkts).

               48

               Tomēr, ja dalībvalsts ir izvēlējusies neaplikt ar nodokli valsts izcelsmes dividenžu saņēmējus – PVKIU rezidentus, tā nevar atsaukties uz vajadzību saglabāt līdzsvarotu nodokļu uzlikšanas kompetenču sadalījumu starp dalībvalstīm, lai attaisnotu šādas peļņas saņēmēju – PVKIU nerezidentu aplikšanu ar nodokli (iepriekš minētie spriedumi lietā Amurta, 59. punkts, lietā Aberdeen Property Fininvest Alpha, 67. punkts, un lietā Komisija/Vācija, 78. punkts).

               49

               Valsts tiesisko regulējumu pamatlietā tāpat arī nevar attaisnot vajadzība garantēt nodokļu pārbaužu efektivitāti. Patiesībā, kā arī to tostarp norāda iesniedzējiestāde, nodokļu pārbaužu efektivitāte nevar attaisnot tikai un vienīgi nerezidentu aplikšanu ar nodokļiem.

               50

               Saistībā ar argumentu par Francijas nodokļu sistēmas saskaņotības saglabāšanu ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka vajadzība nodrošināt nodokļu sistēmas saskaņotību var attaisnot tiesisko regulējumu, kas ierobežo pamatbrīvības (skat. 1992. gada 28. janvāra spriedumu lietā C-204/90 Bachmann, Recueil, I-249. lpp., 21. punkts; 2008. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-157/07 Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, Krājums, I-8061. lpp., 43. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 70. punkts).

               51

               Tomēr, lai pieņemtu uz šādu pamatojumu balstītu argumentu, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir jāpastāv tiešai saiknei starp attiecīgo nodokļa priekšrocību un šīs priekšrocības kompensāciju, iekasējot noteiktus nodokļus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 71. punkts un tajā minētā judikatūra), un šīs saiknes tiešais raksturs ir jāvērtē, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (2008. gada 27. novembra spriedums lietā C-418/07 Papillon, Krājums, I-8947. lpp., 44. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Aberdeen Property Fininvest Alpha, 72. punkts).

               52

               Kā tas izriet no šī sprieduma 30. punkta, dividenžu atbrīvošana no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā nav pakļauta nosacījumam, ka konkrētais PVKIU sadala saņemtās dividendes un ka to aplikšana ar nodokli attiecībā uz minētā PVKIU sertifikātu turētājiem ļauj kompensēt atbrīvojumu no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā.

               53

               Līdz ar to šī sprieduma 51. punktā minētās judikatūras izpratnē nepastāv tieša saikne starp PVKIU rezidenta saņemto valsts izcelsmes dividenžu atbrīvojumu no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā un minēto dividenžu kā šī PVKIU sertifikātu turētāju peļņas aplikšanu ar nodokli.

               54

               Visbeidzot, it īpaši saistībā ar kapitāla aprites ierobežojumu attiecībā uz trešajām valstīm attaisnojuma pamatiem, ir jānorāda, pirmkārt, ka Francijas valdība apgalvo vienīgi, ka šādas aprites ietvaros un nepastāvot konvencijām nodokļu jomā, kas paredz savstarpēju administratīvo palīdzību, apstrīdētie ierobežojumi būtu jāattaisno ar vajadzību garantēt nodokļu pārbaužu efektivitāti. Protams, saskaņā ar judikatūru šāda kapitāla aprite attiecas uz citu tiesisko kontekstu, nekā tas ir attiecībās starp dalībvalstīm (iepriekš minētais spriedums lietā A., 60. punkts). Šajā ziņā pietiek norādīt, ka Francijas valdība nav iesniegusi pierādījumus tam, kādēļ nodokļu pārbaužu efektivitātei būtu jāattaisno tikai un vienīgi PVKIU nerezidentu aplikšana ar nodokli. Otrkārt, tā kā lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu neattiecas uz LESD 64. panta 1. punkta interpretāciju, nav jāizvērtē, vai valsts tiesiskajā regulējumā pamatlietā ietvertie kapitāla aprites ierobežojumi uz vai no trešajām valstīm var tikt attaisnoti ar šādu tiesību normu.

               55

               Ievērojot visus šos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD 63. un 65. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēta vienas dalībvalsts izcelsmes dividenžu aplikšana ar nodokli, piemērojot nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā, ja tās ir saņēmuši PVKIU, kas ir rezidenti citā valstī, lai gan šādas dividendes ir atbrīvotas no nodokļa, ja tās ir saņēmuši PVKIU, kas ir rezidenti pirmajā valstī.

         Par šī sprieduma iedarbību laikā

               56

               Savos mutvārdu apsvērumos Francijas valdība lūdza Tiesu ierobežot šī sprieduma iedarbību laikā, ja tā uzskatītu, ka valsts tiesiskais regulējums pamatlietās neatbilst LESD 63. un 65. pantam.

               57

               Savas prasības pamatošanai minētā valdība, pirmkārt, pievērsa Tiesas uzmanību smagajām finansiālajām sekām, ko izraisītu šādu neatbilstību konstatējošs spriedums. Otrkārt, tā norādīja, ka, ņemot vērā Eiropas Komisijas un citu dalībvalstu rīcību, Francijas Republika varēja uzskatīt, ka tiesiskais regulējums pamatlietā atbilst Savienības tiesībām.

               58

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas interpretācija, ko sniedz Tiesa LESD 267. pantā noteiktās kompetences ietvaros, izskaidro un precizē šīs tiesību normas jēgu un apjomu, kādā tā ir jāsaprot un jāpiemēro vai kādā to būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža. No tā izriet, ka šo tiesību normu, šādi interpretētu, var piemērot un tiesām tā ir jāpiemēro tiesiskajām attiecībām, kas radušās un nodibinātas pirms lūguma sniegt interpretāciju, ja citos aspektos ir izpildīti nosacījumi, kas ļauj kompetentajās tiesās ierosināt tiesvedību attiecībā uz šīs normas piemērošanu (skat. it īpaši Tiesas 2002. gada 3. oktobra spriedumu lietā C-347/00 Barreira Pérez, Recueil, I-8191. lpp., 44. punkts; 2005. gada 17. februāra spriedumu apvienotajās lietās C-453/02 un C-462/02 Linneweber un Akritidis, Krājums, I-1131. lpp., 41. punkts, kā arī 2007. gada 6. marta spriedumu lietā C-292/04 Meilicke u.c., Krājums, I-1835. lpp., 34. punkts).

               59

               Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Savienības tiesību sistēmai raksturīgo vispārējo tiesiskās drošības principu, var ierobežot iespēju visām ieinteresētajām personām atsaukties uz tiesību normu, kuru tā ir interpretējusi, lai apstrīdētu labā ticībā nodibinātas tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jāievēro divi pamatnosacījumi, proti, ieinteresēto personu labas ticības esamība un būtisku traucējumu rašanās risks (skat. it īpaši 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-402/03 Skov un Bilka, Krājums, I-199. lpp., 51. punkts, kā arī 2010. gada 3. jūnija spriedumu lietā C-2/09 Kalinchev, Krājums, I-4939. lpp., 50. punkts).

               60

               Konkrētāk, Tiesa ir izmantojusi šādu risinājumu tikai ļoti konkrētos apstākļos, tostarp, kad pastāvēja risks, ka varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas, it īpaši saistībā ar ļoti daudzām tiesiskām attiecībām, kas nodibinātas labā ticībā, pamatojoties uz tiesisko regulējumu, kurš tika uzskatīts par spēkā esošu, un izrādījās, ka privātpersonas un valsts iestādes bija iesaistītas rīcībā, kas neatbilda Savienības tiesiskajam regulējumam saistībā ar objektīvu un būtisku nenoteiktību attiecībā uz Savienības tiesību normu piemērojamību; šo nenoteiktību varēja veicināt tāda pati rīcība no citu dalībvalstu vai Komisijas puses (skat. it īpaši 2006. gada 27. aprīļa spriedumu lietā C-423/04 Richards, Krājums, I-3585. lpp., 42. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kalinchev, 51. punkts).

               61

               Saistībā ar Francijas valdības argumentu attiecībā uz Savienības tiesību normu piemērojamības objektīvu un būtisku nenoteiktību minētā valdība nav precizējusi, kādēļ Komisijas un citu dalībvalstu rīcība ir veicinājusi šādu nenoteiktību. Katrā ziņā pamatlietās nevar atsaukties uz Savienības tiesību normu piemērojamības objektīvu un būtisku nenoteiktību. Patiesībā no šī sprieduma 27. punktā minētās Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai noteiktu tiesiskā regulējuma pamatlietā saderīgumu ar LESD 63. un 65. pantu, situāciju salīdzinājuma novērtējums ir jāveic pašas dalībvalsts izraudzītajā līmenī, konkrētajā gadījumā PVKIU līmenī. Tostarp, kā to konstatē iesniedzējtiesa, LESD 63. un 65. panta saderīguma ar tiesisko regulējumu pamatlietā vērtējums nerada nekādas īpašas problēmas, ja situāciju salīdzinājums ir jāveic PVKIU līmenī.

               62

               Saistībā ar Francijas valdības atsauci uz šī Tiesas sprieduma būtisku ietekmi uz budžetu ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka finansiālās sekas, kas dalībvalstij var rasties saistībā ar prejudiciālu nolēmumu, nav pietiekams pamats, lai ierobežotu minētā sprieduma iedarbību laikā (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C-184/99 Grzelczyk, Recueil, I-6193. lpp., 52. punkts; 2005. gada 15. marta spriedums lietā C-209/03 Bidar, Krājums, I-2119. lpp., 68. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Kalinchev, 52. punkts). Konkrētajā lietā Francijas Republika, kas tiesas sēdē lūdza tikai ierobežot šī sprieduma iedarbību laikā, šīs sēdes laikā neiesniedza informāciju, kas ļautu Tiesai izvērtēt, vai patiešām bija risks, ka Francijas Republikai varētu iestāties smagas ekonomiskas sekas.

               63

               No šiem apsvērumiem izriet, ka šī sprieduma iedarbība laikā nav jāierobežo.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               64

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     LESD 63. un 65. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēta vienas dalībvalsts izcelsmes dividenžu aplikšana ar nodokli, piemērojot nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā, ja tās ir saņēmis pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmums, kas ir rezidents citā valstī, lai gan šādas dividendes ir atbrīvotas no nodokļa, ja tās ir saņēmis pārvedamu vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmums, kas ir rezidents pirmajā valstī.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2012. gada 5.jūnijā. # Efstratios Chatzidoukakis pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Atalgojums - Ģimenes pabalsti. # Lieta F-84/10.


Tiesas spriedums 1970. gada 18. februārī. # Hauptzollamt Hamburg-Oberelbe pret Firma Paul G. Bollmann. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lieta 40-69.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 24.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Direktīva 92/12/EEK. # Lieta C-434/97.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1992. gada 4. jūnijā. # Consorgan - Gestão de Empresas Ldª pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Eiropas Sociālais fonds. # Lieta C-181/90.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 15. marta spriedums.#Società Consortile Fonografici (SCF) pret Marco Del Corso.#Corte d’appello di Torino lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Autortiesības un blakustiesības informācijas sabiedrībā – Romas konvencijas, TRIPS līguma un WPPT tieša piemērojamība Savienības tiesību sistēmā – Direktīva 92/100/EK – 8. panta 2. punkts – Direktīva 2001/29/EK – “Izziņošanas sabiedrībai” jēdziens – Radiopārraidē atskaņotu fonogrammu izziņošana sabiedrībai zobārsta kabinetā.#Lieta C‑135/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 15. martā (
            *1
         )
      “Autortiesības un blakustiesības informācijas sabiedrībā — Romas konvencijas, TRIPS līguma un WPPT tieša piemērojamība Savienības tiesību sistēmā — Direktīva 92/100/EK — 8. panta 2. punkts — Direktīva 2001/29/EK — “Izziņošanas sabiedrībai” jēdziens — Radiopārraidē atskaņotu fonogrammu izziņošana sabiedrībai zobārsta kabinetā”
      Lieta C-135/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte d’appello di Torino (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 10. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 15. martā, tiesvedībā

            Società Consortile Fonografici (SCF)

      pret

            Marco Del Corso
         ,
      piedaloties

            Procuratore generale della Repubblica
         .
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],
      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 7. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Società Consortile Fonografici (SCF) vārdā – L. Ubertazzi, F. Pocar un B. Ubertazzi, avvocati,

               —

                  M. Del Corso vārdā – R. Longhin, A. Tigani Sava, L. Bontempi un V. Vaccaro, avvocati,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kam palīdz P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               Īrijas vārdā – D. O’Hagan, pārstāvis, kam palīdz E. Fitzsimons un J. Jeffers, barristers,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – G. Papadaki, pārstāve,

               —

               Francijas valdības vārdā – J. Gstalter, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Samnadda un S. La Pergola, pārstāves,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 29. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvas 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.), 8. panta 2. punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 3. pantu.

               2

               Šīs lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Società Consortile Fonografici (turpmāk tekstā – “SCF”) un M. Del Corso, zobārstniecības ķirurgu, jautājumā par aizsargātu fonogrammu atskaņošanu šīs personas privātajā zobārstniecības kabinetā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Starptautiskās tiesības

               3

               Līgumā par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām (turpmāk tekstā – “TRIPS līgums”), kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.), ir ietverta II nodaļa ar nosaukumu “Intelektuālā īpašuma tiesību pieejamības, darbības sfēru un izmantošanas standarti”. Šīs minētā līguma nodaļas 14. panta 1., 2. un 6. punktā ir noteikts:
               “1.   Attiecībā uz sava izpildījuma ierakstīšanu fonogrammā izpildītājiem ir iespēja novērst šādas darbības, ja tās veiktas bez viņu atļaujas: viņu neierakstītā izpildījuma ierakstīšanu un šāda ieraksta reproducēšanu. Izpildītājiem ir iespēja novērst arī šādas darbības, kas veiktas bez viņu atļaujas: bezkabeļu pārraides un viņu izpildījuma publiskas tiešraides.
               2.   Fonogrammu producentiem ir tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu viņu fonogrammu reproducēšanu.
               [..]
               6.   Jebkura dalībvalsts attiecībā uz tiesībām, ko tai piešķir 1., 2. un 3. punkts, var izvirzīt nosacījumus, ierobežojumus, izņēmumus un iebildumus, ciktāl to atļauj [Starptautiskā konvencija par izpildītāju, fonogrammu producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību, kas 1961. gada 26. oktobrī pieņemta Romā (turpmāk tekstā – “Romas konvencija”)]. Tomēr attiecībā uz izpildītāju un fonogrammu producentu tiesībām fonogrammās spēkā ir arī Bernes Konvencijas (1971) 18. panta nosacījumi (mutatis mutandis).”

               4

               Pasaules intelektuālā īpašuma organizācija (WIPO) 1996. gada 20. decembrī Ženēvā pieņēma WIPO līgumu par izpildījumu un fonogrammām (turpmāk tekstā – “WPPT”), kā arī WIPO līgumu par autortiesībām (turpmāk tekstā – “WCT”). Šie abi līgumi Eiropas Kopienu vārdā tika apstiprināti ar Padomes 2000. gada 16. marta Lēmumu 2000/278/EK (OV L 89, 6. lpp.).

               5

                  WPPT 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Nekas šajā līgumā neliek atkāpties no saistībām, kādas Līgumslēdzējām pusēm ir vienai pret otru saskaņā ar [Romas konvenciju].
               2.   Aizsardzība, ko piešķir saskaņā ar šo līgumu, neskar un nekādi neietekmē literāro un mākslas darbu autortiesību aizsardzību. Tādējādi nevienu no šā līguma noteikumiem nevar interpretēt kā tādu, kas liegtu šādu aizsardzību.
               3.   Šim līgumam nav nekādas saistības ne ar vienu citu līgumu un tas neskar citos līgumos noteiktās tiesības un pienākumus.”

               6

               Saskaņā ar WPPT 2. panta b) punktu šajā līgumā “fonogramma”“ir izpildījuma skaņu vai citu skaņu fiksācija, vai arī tādu skaņu atveidojuma fiksācija, kas nav fiksētas un ir iekļautas kinematogrāfijas vai citos audiovizuālos darbos”.

               7

                  WPPT 2. panta d) punktā ir noteikts, ka “fonogrammas producents”“ir [fiziska] persona vai juridiska persona, kas uzņemas iniciatīvu un ir atbildīga par izpildījuma skaņu vai citu skaņu pirmo fiksāciju vai skaņu atveidojuma fiksāciju”.

               8

                  WPPT 2. panta g) punktā ir noteikts, ka “izpildījuma vai fonogrammas “atklāts raidījums” ir izpildījuma skaņu vai fonogrammā fiksētu skaņu vai to atveidojumu pārraidīšana sabiedrībai jebkādā veidā, izņemot apraidi. Šā līguma 15. pantā jēdziens “atklāts raidījums” ietver skaņu vai fonogrammā fiksētu skaņu atveidojuma pārraidīšanu sabiedrībai”.

               9

                  WPPT 10. pantā ar nosaukumu “Tiesības padarīt pieejamu fiksētu izpildījumu” ir noteikts:
               “Izpildītājiem ir ekskluzīvas tiesības atļaut padarīt sabiedrībai pieejamu savu fonogrammās fiksēto izpildījumu, izmantojot vadus vai bezvadu sistēmu, tā, lai sabiedrības locekļi var tiem piekļūt pašu izvēlētā vietā un laikā.”

               10

                  WPPT 14. pantā ar nosaukumu “Tiesības padarīt pieejamas fonogrammas” ir noteikts:
               “Fonogrammu producentiem ir ekskluzīvas tiesības atļaut padarīt pieejamas sabiedrībai savas fonogrammas, izmantojot vadus vai bezvadu sistēmu, tā, lai sabiedrības locekļi tām var piekļūt pašu izvēlētā vietā un laikā.”

               11

                  WPPT 15. pants ar nosaukumu “Tiesības saņemt atlīdzību par apraidi un atklātu raidījumu ir formulēts šādi:
               “1.   Izpildītājiem un fonogrammu producentiem ir tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību par tiešu vai netiešu to fonogrammu apraidi vai jebkāda veida pārraidi sabiedrībai, kas publicētas komerciālos nolūkos.
               2.   Līgumslēdzējas valstis savos tiesību aktos var noteikt, ka vienreizējo taisnīgo atlīdzību no lietotāja pieprasa izpildītājs vai fonogrammas producents, vai abi. Līgumslēdzējas puses var ieviest tiesību aktus, ar ko, ja izpildītājs un fonogrammas producentus nav noslēguši nolīgumu, nosaka noteikumus, saskaņā ar kuriem izpildītāji un fonogrammu producenti sadala vienreizējo taisnīgo atlīdzību.
               3.   Visas Līgumslēdzējas puses paziņojumā, ko deponē WIPO ģenerāldirektoram, var darīt zināmu, ka tās piemēros 1. punkta noteikumus tikai attiecībā uz konkrētu izmantojumu vai ierobežos piemērošanu kādā citā veidā, vai arī vispār nepiemēros šos noteikumus.
               4.   Šajā pantā fonogrammas, ko padara pieejamas sabiedrībai, izmantojot vadus vai bezvadu sistēmu, tā, lai sabiedrības locekļiem tās ir pieejamas pašu izvēlētā vietā un laikā, uzskata par komerciālos nolūkos izdotām fonogrammām.”

               12

                  WPPT 23. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Līgumslēdzējas puses saskaņā ar savu tiesību sistēmu apņemas noteikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šā līguma piemērošanu.”

               13

                  WCT 8. pantā ar nosaukumu “Tiesības uz atklātu raidījumu” ir noteikts:
               “Neskarot Bernes konvencijas 11. panta 1. punkta ii) apakšpunktu, 11.bis panta 1. punkta i) un ii) apakšpunktu, 11.ter panta 1. punkta ii) apakšpunktu, 14. panta 1. punkta ii) apakšpunktu un 14.bis panta 1. punktu, literāro un mākslas darbu autoriem ir ekskluzīvas tiesības atļaut atklātu savu darbu raidījumu, izmantojot vadus vai bezvadu sistēmu, kā arī padarīt savus darbus pieejamus sabiedrībai tā, lai sabiedrības locekļi var tiem piekļūt pašu izvēlētā vietā un laikā.”

               14

               Eiropas Savienība nav Romas konvencijas līgumslēdzēja puse atšķirībā no visām Savienības dalībvalstīm, izņemot Maltas Republiku.

               15

               Romas konvencijas 12. pantā par fonogrammu atkārtotu izmantošanu ir noteikts:
               “Ja komerciāliem mērķiem publicēta fonogramma vai šādas fonogrammas reprodukcija tiek raidīta vai citādi atskaņota publikai, izmantotājam jāsamaksā izpildītājiem, fonogrammu producentiem vai abiem vienreizēja [un taisnīga] atlīdzība. [..]”

         Savienības tiesības

               16

               Lēmuma 94/800 preambulas pēdējais apsvērums ir formulēts šādi:
               “tā kā pēc savas būtības uz Līgumu par [PTO] izveidošanu, tai skaitā tā pielikumiem, nevar tieši atsaukties Kopienas vai dalībvalstu tiesās”.

               17

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīva 2006/115/EK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 376, 28. lpp.) stājās spēka 2007. gada 16. janvārī, un ar to ir kodificēta un atcelta Direktīva 92/100.

               18

               Taču, ņemot vērā pamatlietas faktu rašanās datumu, to regulē Direktīva 92/100.

               19

               Direktīvas 92/100 preambulas septītais apsvērums ir formulēts šādi:
               “tā kā autoru un izpildītāju mākslinieciskā jaunrade prasa atbilstošus ienākumus kā pamatu turpmākai mākslinieciskai jaunradei, un ieguldījumi, izgatavojot skaņu ierakstus un uzņemot filmas ir īpaši lieli un riskanti; tā kā efektīvi nodrošināt šos ienākumus un atlīdzināt šos ieguldījumus var vienīgi ar attiecīgo tiesību turētāju piemērotu juridisku aizsardzību”.

               20

               Šīs direktīvas preambulas desmitajā apsvērumā ir noteikts:
               “tā kā dalībvalstu tiesību akti jātuvina tādējādi, lai neradītu pretrunas ar starptautiskām konvencijām, uz kurām balstās daudzu dalībvalstu autortiesību un blakustiesību akti”.

               21

               Direktīvas 92/100 8. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:
               “2.   Dalībvalstis paredz tiesības, kas nodrošina to, ka vienreizējo taisnīgo atlīdzību apmaksā lietotāji, ja komerciālos nolūkos publicētus skaņu ierakstus vai šādu skaņu ierakstu reprodukcijas izmanto raidīšanai bez vadiem vai kādiem publiskiem priekšnesumiem, un lai nodrošinātu to, ka šo atlīdzību savā starpā sadala attiecīgie izpildītāji un skaņu ierakstu producenti. Ja nav noslēgts nolīgums starp izpildītājiem un skaņu ierakstu producentiem, dalībvalstis var izstrādāt noteikumus par to, kā šo atlīdzību sadalīt viņu starpā.
               3.   Dalībvalstis paredz raidorganizācijām ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt retranslēt to raidījumus bez vadiem, kā arī publiski tos izpildīt, ja šāds izpildījums notiek vietās, kas pieejamas publikai par ieejas maksu.”

               22

               Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis paredz tiesības, kas nodrošina to, ka vienreizēju taisnīgu atlīdzību maksā lietotāji, ja komerciālos nolūkos publicētas fonogrammas vai šādu fonogrammu reprodukcijas izmanto raidīšanai bez vadiem vai [jebkādai] publiskošanai [izziņošanai sabiedrībai], un lai nodrošinātu to, ka šo atlīdzību savā starpā sadala attiecīgie izpildītāji un fonogrammu producenti. Ja nav noslēgts nolīgums starp izpildītājiem un skaņu ierakstu producentiem, dalībvalstis var izstrādāt noteikumus par to, kā šo atlīdzību sadalīt viņu starpā.”

               23

               Direktīvas 2001/29 preambulas 15. un 25. apsvērums ir formulēti šādi:

                        “(15)

                        Diplomātu konferencē, kas [WIPO] aizgādnībā notika 1996. gada decembrī, pieņēma divus jaunus līgumus – [WCT] un [WPPT] [..]. Šo direktīvu arī izmanto, lai īstenotu vairākas jaunas starptautiskas saistības.

                  [..]

                        (25)

                        Juridiskā nenoteiktība attiecībā uz tās aizsardzības raksturu un pakāpi, kas attiecas uz autortiesību darbu un tiesību objektu, ko aizsargā blakustiesības, raidīšanu tīklā pēc pieprasījuma, būtu novēršama, paredzot saskaņotu aizsardzību Kopienas līmenī. Būtu skaidri jānosaka, ka visiem tiesību subjektiem, ko atzīst šī direktīva, jābūt ekskluzīvām tiesībām publiskot autortiesību darbus vai citus tiesību objektus, izmantojot interaktīvu raidīšanu pēc pieprasījuma. Minēto interaktīvo raidīšanu pēc pieprasījuma raksturo fakts, ka sabiedrības locekļi tai var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.”

               24

               Direktīvas 2001/29 3. pantā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
               2.   Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt publiskošanu, izmantojot vai neizmantojot vadus, tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā:

                        a)

                        izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;

                        b)

                        skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;

                        c)

                        filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;

                        d)

                        raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.

                  3.   Direktīvas 1. un 2. punktā minētās tiesības neizbeidzas līdz ar šajā pantā minēto izziņošanu vai publiskošanu.”

         Valsts tiesības

               25

               1941. gada 22. aprīļa Likuma Nr. 633 par autortiesību un blakustiesību aizsardzību (legge n° 633 recante protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio, 1941. gada 16. jūlijaGazzetta ufficiale Nr. 166) 72. pantā, redakcijā, kas ir aizstāta ar 11. pantu 2003. gada 9. aprīļa Leģislatīvajā dekrētā Nr. 68, ar kuru tiek transponēta Direktīva 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (decreto legislativo n° 68, attuazione della direttiva 2001/29/CE sull’armonizzazione di taluni aspetti del diritto d’autore e dei diritti connessi nella società dell’informazione, 2003. gada 14. aprīļaGURI Nr. 87 parastais pielikums), pamatlietai piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “1941. gada likums”) ir noteikts:
               “Neskarot autortiesības saskaņā ar I sadaļas noteikumiem, skaņu ierakstu producentiem turpmākajos pantos noteiktajā ilgumā un saskaņā ar tajos paredzētajiem nosacījumiem ir ekskluzīvas tiesības:

                        a)

                        atļaut tieši vai netieši, īslaicīgi vai pastāvīgi reproducēt savus skaņu ieraktus jebkādā veidā vai formā, pilnībā vai daļēji un jebkādi pavairot;

                        b)

                        atļaut izplatīt savu skaņu ierakstu kopijas. Ekskluzīvās izplatīšanas tiesības Eiropas Kopienā neizbeidzas, izņemot gadījumu, kad producents dalībvalstī pirmo reizi pārdod vai atļauj pārdot objektu, kurā iekļauts skaņu ieraksts;

                        c)

                        atļaut nomāt un patapināt savu skaņu ierakstu kopijas. Šīs tiesības neizbeidzas, ja kopijas tiek pārdotas vai jebkādā veidā izplatītas;

                        d)

                        atļaut savus skaņu ierakstus padarīt pieejamus sabiedrībai tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā. Šīs tiesības neizbeidzas ar darbību, ar kuru skaņu ieraksts tiek darīts pieejams sabiedrībai.”

               26

               1941. gada likuma 73. panta 1. punktā, kas ir aizstāts ar iepriekš minētā Leģislatīvā dekrēta Nr. 68 12. pantu, ir precizēts:
               “Skaņu ierakstu producentiem, tāpat kā izpildītājiem, kuri ir izpildījuši skaņu ierakstos noteikto vai reproducēto, neatkarīgi no viņiem piemītošajām izplatīšanas, iznomāšanas un patapināšanas tiesībām ir tiesības saņemt atlīdzību par skaņu ierakstu izmantošanu filmās, radio un televīzijā peļņas nolūkā, tostarp to publiskošanu pa satelītu, publiskos deju svētkos, publiskās vietās un sakarā ar jebkādu citu skaņu ierakstu publisku izmantošanu. Šīs tiesības ir producentam, kurš atlīdzību dala ar ieinteresētajiem izpildītājiem.”

               27

               1941. gada likuma 73.a pantā, kas ir ieviests ar 1994. gada 16. novembra Leģislatīvo dekrētu Nr. 685 (decreto legislativo n°685, attuazione della direttiva 92/100/CEE concernente il diritto di noleggio, il diritto di prestito e taluni diritti connessi al diritto d’autore in materia di proprieta intellettuale, 1994. gada 16. decembraGURI Nr. 293), ir noteikts:
               “1.   Skaņu ieraksta izpildītājiem, kā arī tā producentam ir arī tiesības uz taisnīgu atlīdzību, ja 73. pantā minētā izmantošana nenotiek peļņas nolūkā.
               2.   Ja puses nav vienojušās citādi, šo atlīdzību nosaka, samaksā un sadala [1941. gada likuma piemērošanas] noteikumu paredzētajā kārtībā.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               28

                  SCF Itālijā un ārpus tās teritorijas veic kolektīvās pārvaldīšanas darbības (“collecting”) kā pilnvarotā pārstāve, kas administrē, iekasē un pārdala asociēto fonogrammu producentu atlīdzību.

               29

               Veicot pilnvarotās pārstāves pienākumus, SCF bija ierosinājusi sarunas ar Itālijas Zobārstu asociāciju (Associazione Nazionale Dentisti Italiani) par koplīguma noslēgšanu, lai noteiktu taisnīgu atlīdzību 1941. gada likuma 73. un 73.a panta izpratnē par fonogrammu “publiskošanu [izziņošanu sabiedrībai]”, tostarp par šādām darbībām brīvo profesiju prakses vietās.

               30

               Tā kā šīs sarunas beidzās bez rezultāta, SCF2006. gada 16. jūnijāMarco Del Corso iesūdzēja Tribunale di Torino [Turīnas tiesā], lūdzot tai atzīt, ka viņš savā privātajā zobārstniecības kabinetā Turīnā kā fona mūziku ir atskaņojis aizsargājamas fonogrammas un ka par šādu rīcību, kas ir uzskatāma par “publiskošanu [izziņošanu sabiedrībai]” 1941. gada likuma, kā arī starptautisko tiesību un Savienības tiesību izpratnē, ir jāmaksā taisnīga atlīdzība.

               31

                  M. Del Corso savai aizstāvībai apgalvoja, ka viņa kabinetā mūzika tikusi pārraidīta pa radio un ka SCF varot atsaukties uz autortiesībām tikai tad, ja tiktu izmantots nesējs, kurā ierakstīta fonogramma, bet atlīdzība par radio apraides klausīšanos ir jāmaksā nevis klausītājam, bet gan radio vai televīzijas raidorganizācijai. 1941. gada likumā esot skaidri nošķirta atlīdzība, kas ir jāmaksā par diska izmantošanu, no atlīdzības, kas ir jāmaksā par radioaparāta izmantošanu.

               32

               Katrā ziņā M. Del Corso atsaucās uz 1941. gada likuma 73. un 73.a panta nepiemērojamību šajā lietā. Pēc viņa domām, šie panti attiecoties uz publiskošanu [izziņošanu sabiedrībai], kas notikusi sabiedriskās vietās un jebkurā citā fonogrammu publiskas izmantošanas laikā. Atšķirībā no sabiedrības veselības aprūpes iestādēm privātu zobārstniecības kabinetu nevarot kvalificēt par sabiedrisku vietu.

               33

               Ar 2008. gada 20. marta spriedumu, kas grozīts ar tā paša gada 16. maija rīkojumu, Tribunale di Torino noraidīja SCF prasību, uzskatot, ka šajā lietā publiskošana [izziņošana sabiedrībai] nenotika peļņas nolūkā, ka zobārstniecības kabinetā atskaņotās mūzikas veidam nebija nekādas ietekmes uz pacienta izdarīto zobārsta izvēli un ka uz šo gadījumu arī neattiecās 1941. gada likuma 73.a panta noteikumi, jo zobārstniecības kabinets bija privāts un līdz ar to tas nav pielīdzināms sabiedriskai vietai vai vietai, kas atvērta sabiedrībai, ņemot vērā, ka pacienti nav sabiedrība plašā nozīmē, bet gan ir individuāli identificējami un parasti var ierasties šajā kabinetā, pamatojoties uz iepriekšēju pierakstu vai katrā ziņā ar zobārsta piekrišanu.

               34

                  SCF šo spriedumu pārsūdzēja apelācijas kārtībā Corte d’appello di Torino [Turīnas apelācijas tiesā].

               35

               Uzskatīdama, ka ir šaubas par jautājumu, vai fonogrammu atskaņošana brīvo profesiju prakses vietās, kā, piemēram, zobārstu kabinetos, ir ietverta “publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai]” jēdzienā starptautisko un Savienības tiesību izpratnē, Corte d’appello di Torino nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Romas konvencija] [..], TRIPS līgums [..] un [WPPT] līgums ir tieši piemērojami Kopienu tiesību sistēmā?

                        2)

                        Vai šie starptautisko tiesību dokumenti arī ir tieši saistoši attiecībās starp indivīdiem?

                        3)

                        Vai iepriekš minētajos starptautisko tiesību dokumentos ietverto “publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai]” jēdzienu nozīme atbilst Direktīvā [92/100] un Direktīvā [2001/29] ietverto šo jēdzienu nozīmei, un noraidošas atbildes gadījumā – kurš no šiem dokumentiem ir prioritārs?

                        4)

                        Vai skaņu ierakstu pārraidīšana pacientiem, kuri to lieto neatkarīgi no viņu gribas, bez maksas zobārsta kabinetā, pašnodarbinātai personai veicot savu uzņēmējdarbību, ir uzskatāma par “publiskošanu [izziņošanu sabiedrībai]” vai “padarīšanu pieejamu sabiedrībai” Direktīvas [2001/29] 3. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē?

                        5)

                        Vai šāda pārraidīšanas darbība dod tiesības skaņu ierakstu producentam saņemt atlīdzību?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo, otro un trešo jautājumu

               36

               Uzdodot pirmos trīs jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas vispirms uzzināt, vai Romas konvencija, TRIPS līgums un WPPT ir tieši piemērojami Savienības tiesību sistēmā un vai uz tiem var tieši atsaukties arī privātpersonas. Pēc tam tā vēlas noskaidrot, vai starptautiskajās konvencijās ietvertais “publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai]” jēdziens atbilst tādam pašam jēdzienam, kas ir minēts Direktīvā 92/100 un Direktīvā 2001/29, un, visbeidzot, šī pēdējā jautājuma noliedzošas atbildes gadījumā, kuram tiesību avotam ir dodama prioritāte.

               37

               Pirmām kārtām, runājot par jautājumu, vai Romas konvencija, TRIPS līgums un WPPT ir tieši piemērojami Savienības tiesību sistēmā, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 216. panta 2. punktu “Savienības noslēgtie līgumi ir saistoši Savienības iestādēm un tās dalībvalstīm”.

               38

                  TRIPS līgumu un WPPT Savienība ir parakstījusi un attiecīgi apstiprinājusi ar Lēmumu 94/800 un Lēmumu 2000/278. Līdz ar to šie abi līgumi ir saistoši Savienības iestādēm un dalībvalstīm.

               39

               Turklāt saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru Savienības noslēgto konvenciju noteikumi ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa (1974. gada 30. aprīļa spriedums lietā 181/73 Haegeman, Recueil, 449. lpp., 5. punkts; 1987. gada 30. septembra spriedums lietā 12/86 Demirel, Recueil, 3719. lpp., 7. punkts, un 2009. gada 22. oktobra spriedums lietā C-301/08 Bogiatzi, Krājums, I-10185. lpp., 23. punkts) un tāpēc ir tajā piemērojami.

               40

               Tā tas ir TRIPS līguma un WPPT gadījumā.

               41

               Runājot par Romas konvenciju, jānorāda, ka, pirmkārt, Savienība nav tās līgumslēdzēja puse un, otrkārt, to nevar uzskatīt par dalībvalstu aizstājēju šīs konvencijas piemērošanas jomā kaut vai tādēļ, ka ne visas no tām ir šīs konvencijas līgumslēdzējas puses (pēc analoģijas skat. 2008. gada 24. jūnija spriedumu lietā C-188/07 Commune de Mesquer, Krājums, I-4501. lpp., 85. punkts).

               42

               Līdz ar to Romas konvencijas noteikumi nav Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa.

               43

               Otrām kārtām, attiecībā uz jautājumu par privātpersonu iespēju tieši atsaukties uz TRIPS līguma un WPPT noteikumiem ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ar to vien nepietiek, ka šie instrumenti ir Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa. Šiem noteikumiem no satura viedokļa būtu jābūt arī beznosacījuma un pietiekami precīziem, kā arī to raksturs un to uzbūve nedrīkst liegt šādu atsaukšanās iespēju (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Demirel, 14. punkts; 1998. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-162/96 Racke, Recueil, I-3655. lpp., 31. punkts, kā arī 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-344/04 IATA un ELFAA, Krājums, I-403. lpp., 39. punkts).

               44

               Pirmais nosacījums ir izpildīts, ja piesauktie noteikumi ietver skaidrus un precīzus pienākums, kuri attiecībā uz to izpildi vai tiesisko seku radīšanu nav atkarīgi no cita vēlāka akta pieņemšanas (šajā ziņā skat. 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C-213/03 Pêcheurs de l’étang de Berre, Krājums, I-7357. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2011. gada 8. marta spriedumu lietā C-240/09 Lesoochranárske zoskupenie, Krājums, I-1255. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

               45

               Runājot par TRIPS līgumu, jāatgādina, ka saskaņā ar Lēmuma 94/800 preambulas pēdējo apsvērumu uz Līgumu par PTO izveidošanu, tajā skaitā tā pielikumiem, nevar tieši atsaukties Savienības vai dalībvalstu tiesās.

               46

               Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ņemot vērā to raksturu un uzbūvi, TRIPS līguma noteikumiem nav tiešas iedarbības un tie nevar radīt privātpersonām tiesības, uz kurām tās varētu tieši atsaukties tiesā saskaņā ar Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. 1999. gada 23. novembra spriedumu lietā C-149/96 Portugāle/Padome, Recueil, I-8395. lpp., 42.–48. punkts; 2000. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-300/98 un C-392/98 Dior u.c., Recueil, I-11307. lpp., 44. punkts, kā arī 2004. gada 16. novembra spriedumu lietā C-245/02 Anheuser Busch, Krājums, I-10989. lpp., 54. punkts).

               47

               Runājot par WPPT, jānorāda, ka šī līguma 23. panta 1. punktā ir noteikts, ka līgumslēdzējas puses saskaņā ar savu tiesību sistēmu apņemas noteikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šī līguma piemērošanu.

               48

               No tā izriet, ka WPPT noteikumu piemērošana attiecībā uz to izpildi vai tiesisko seku radīšanu ir atkarīga no vēlāku aktu pieņemšanas. Tāpēc šādiem noteikumiem nav tiešas iedarbības Savienības tiesībās un tie nevar radīt privātpersonām tiesības, uz kurām tās varētu tieši atsaukties tiesā saskaņā ar Savienības tiesībām.

               49

               Runājot par Romas konvenciju, jāatgādina, ka saskaņā ar WPPT 1. panta 1. punktu nekas šajā līgumā neliek atkāpties no saistībām, kādas līgumslēdzējām pusēm ir vienai pret otru saskaņā ar Romas konvenciju.

               50

               No tā izriet, ka, lai arī Savienība nav Romas konvencijas līgumslēdzēja puse, tai tomēr saskaņā ar WPPT 1. pantu 1. punktu ir pienākums nelikt šķēršļus šajā konvencijā noteiktajiem dalībvalstu pienākumiem. Tādējādi šī konvencija rada netiešu iedarbību Savienībā.

               51

               Trešām kārtām, attiecībā uz jautājumu par saistību starp “publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai]” jēdzieniem, kas ietverti TRIPS līgumā, WPPT un Romas konvencijā, no vienas puses, un Direktīvā 92/100 un Direktīvā 2001/29, no otras puses, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru Savienības tiesību teksti, cik vien iespējams, ir jāinterpretē, ņemot vērā starptautiskās tiesības, it īpaši, ja ar šādiem tekstiem ir skaidri paredzēts īstenot Savienības noslēgtu starptautisku līgumu (it īpaši skat. 1998. gada 14. jūlija spriedumu lietā C-341/95 Bettati, Recueil, I-4355. lpp., 20. punkts, un 2006. gada 7. decembra spriedumu lietā C-306/05 SGAE, Krājums, I-11519. lpp., 35. punkts).

               52

               Šajā ziņā, kā jau izriet no Direktīvas 2001/29 preambulas 15. apsvēruma, skaidrs ir tas, ka viens no šīs direktīvas mērķiem ir īstenot vairākas jaunas saistības, kuras Savienībai ir jāpilda saskaņā ar WCT un WPPT, kas saskaņā ar to pašu apsvērumu tiek uzskatīti par autortiesību un blakustiesību starptautiskās aizsardzības būtisku atjauninājumu. Šādos apstākļos šajā direktīvā ietvertie jēdzieni, cik vien iespējams, ir jāinterpretē, ņemot vērā šos divus līgumus (šajā ziņā skat. 2008. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C-456/06 Peek & Cloppenburg, Krājums, I-2731. lpp., 31. punkts).

               53

               Turklāt no Direktīvas 92/100 preambulas desmitā apsvēruma izriet, ka dalībvalstu tiesību akti ir jātuvina tādējādi, lai neradītu pretrunas starptautiskajām konvencijām, uz kurām ir balstītas daudzu dalībvalstu autortiesības un blakustiesības.

               54

               Tā kā minētās direktīvas mērķis ir saskaņot zināmus aspektus intelektuālā īpašuma tiesību jomā, ievērojot attiecīgās starptautiskās konvencijas autortiesību un blakustiesību jomā, kā, piemēram, Romas konvenciju, TRIPS līgumu un WPPT, tad līdz ar to tiek uzskatīts, ka ar to tiek izveidots tādu normu kopums, kas ir saderīgas ar šajās konvencijās ietvertajām normām.

               55

               No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvā 92/100 un Direktīvā 2001/29 ietvertie jēdzieni, kā, piemēram, “publiskošana [izziņošana sabiedrībai]”, ir jāinterpretē, ņemot vērā līdzvērtīgus jēdzienus, kas ir ietverti minētajās starptautiskajās konvencijās, un tas ir jādara tādējādi, lai tie būtu savstarpēji saderīgi, ievērojot arī kontekstu, kādā šie jēdzieni iederas, un mērķi, kas ir izvirzīts attiecīgajos intelektuālā īpašuma konvenciju noteikumos.

               56

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmajiem trim jautājumiem ir jāatbild, ka:

                        —

                           TRIPS līguma un WPPT noteikumi ir piemērojami Savienības tiesību sistēmā;

                        —

                        tā kā Romas konvencija nav Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa, tā Savienībā nav piemērojama, taču tā Savienībā rada netiešu iedarbību;

                        —

                        privātpersonas nevar tieši atsaukties ne uz minēto konvenciju, ne uz TRIPS līgumu un WPPT;

                        —

                        jēdziens “izziņošana sabiedrībai [publiskošana]” ir jāinterpretē, ņemot vērā līdzvērtīgus jēdzienus, kas ir ietverti Romas konvencijā, TRIPS līgumā un WPPT, un tas ir jādara tādējādi, lai tas būtu saderīgs ar minētajām konvencijām, ievērojot arī kontekstu, kādā šie jēdzieni iederas, un mērķi, kas ir izvirzīts attiecīgajos intelektuālā īpašuma konvenciju noteikumos.

         Par ceturto un piekto jautājumu

      Ievada apsvērumi

               57

               Ar savu ceturto un piekto jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai fonogrammu bezmaksas atskaņošana zobārsta kabinetā brīvās profesijas praktizēšanai klientūras interesēs, kas tās klausās neatkarīgi no savas gribas, ir “publiskošana [izziņošana sabiedrībai]” vai “padarīšana pieejama sabiedrībai” Direktīvas 2001/29 3. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē un vai šāda atskaņošana rada fonogrammu producentiem tiesības saņemt atlīdzību.

               58

               Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa šo jautājumu formulējumā atsaucas uz Direktīvas 2001/29 3. panta 2. punkta b) apakšpunktu par fonogrammu producentu ekskluzīvajām tiesībām atļaut vai aizliegt padarīt pieejamas sabiedrībai savas fonogrammas, izmantojot vadus vai bezvadu sistēmu, tā, lai ikviens tām var piekļūt pašu izvēlētā vietā un laikā.

               59

               Kā izriet no priekšlikuma Direktīvai 2001/29 (COM(97) 628), kas ir apstiprināts šīs direktīvas preambulas 25. apsvērumā, publiskošana [izziņošana sabiedrībai] šī noteikuma izpratnē attiecas uz “interaktīvu raidīšanu pēc pieprasījuma”, ko raksturo fakts, ka ikvienam ir piekļuve paša izvēlētā vietā un laikā.

               60

               Tā no iesniedzējtiesas lēmuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā runa ir tikai par mūzikas radioapraidi zobārsta kabinetā tajā esošās klientūras interesēs, bet ne par interaktīvu raidīšanu pēc pieprasījuma.

               61

               Tomēr no judikatūras izriet, ka, lai valsts tiesai sniegtu lietderīgu atbildi, kas tai ļautu izspriest tajā izskatāmo lietu, Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (2006. gada 4. maija spriedums lietā C-286/05 Haug, Krājums, I-4121. lpp., 17. punkts, un 2008. gada 11. marta spriedums lietā C-420/06 Jager, Krājums, I-1315. lpp., 46. punkts).

               62

               Turklāt, lai valsts tiesai varētu sniegt šādu lietderīgu atbildi, Tiesai varētu būt jāņem vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa savos prejudiciālajos jautājumos nav atsaukusies (2008. gada 26. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-329/06 un C-343/06 Wiedemann un Funk, Krājums, I-4635. lpp., 45. punkts, kā arī 2010. gada 23. novembra spriedums lietā C-145/09 Tsakouridis, Krājums, I-11979. lpp., 36. punkts).

               63

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkta mērķis ir nodrošināt, lai lietotāji maksātu taisnīgu atlīdzību izpildītājiem un fonogrammu producentiem, ja komerciālos nolūkos publicēta fonogramma vai šādas fonogrammas reprodukcija tiek izmantota raidīšanai bez vadiem vai jebkādai publiskošanai [izziņošanai sabiedrībai].

               64

               Šādos apstākļos ceturtais un piektais jautājums ir jāsaprot tā, ka ar tiem būtībā tiek vaicāts, vai “publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai]” jēdziens Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz fonogrammu bezmaksas radioapraidi zobārsta kabinetā brīvās profesijas praktizēšanai klientūras interesēs, kas tās klausās neatkarīgi no savas gribas, un vai šāda atskaņošana rada fonogrammu producentiem tiesības saņemt atlīdzību.

         Par pieņemamību

               65

                  M. Del Corso uzskata, ka ceturtais un piektais jautājums nav pieņemami, jo viņš nekad neesot atzinis, ka, izmantojot savu radioaparātu, viņš savā zobārsta kabinetā būtu atskaņojis saviem pacientiem aizsargātas fonogrammas un ka turklāt šāda atskaņošana nekādā gadījumā neesot veikta apmaiņā pret pacientu nopirku ieejas biļeti.

               66

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka nevis Tiesai, bet gan iesniedzējtiesai ir jākonstatē fakti, ar kuriem ir saistīts pamata strīds, un jāizdara no tiem secinājumi, lai pieņemtu atbilstošu lēmumu (skat. 1999. gada 16. septembra spriedumu lietā C-435/97 WWF u.c., Recueil, I-5613. lpp., 32. punkts, kā arī 2010. gada 11. novembra spriedumu lietā C-232/09 Danosa, Krājums, I-11405. lpp., 33. punkts).

               67

               Kompetence starp Savienības tiesām un valsts tiesām ir sadalīta tā, ka principā valsts tiesas kompetencē ir pārliecināties, ka faktiskie nosacījumi, kas liek piemērot Savienības normu, ir ievēroti tās izskatāmajā lietā, un Tiesa vajadzības gadījumā, izskatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var sniegt norādes, lai valsts tiesai palīdzētu veikt interpretāciju (šajā ziņā skat. 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C-424/97 Haim, Recueil, I-5123. lpp., 58. punkts, kā arī 2009. gada 4. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-22/08 un C-23/08 Vatsouras un Koupatantze, Krājums, I-4585. lpp., 23. punkts).

               68

               Kā izriet no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, šajā lietā ceturtais un piektais jautājums ir balstīti uz faktisku premisu, ka M. Del Corso saviem pacientiem ir atskaņojis aizsargātas fonogrammas.

               69

               Tādēļ ir jāuzskata, ka šie jautājumi ir pieņemami un tie ir jāizskata iesniedzējtiesas noteikto faktu kontekstā.

         Par lietas būtību

               70

               Runājot par “publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai]” jēdzienu, vispirms jānorāda, ka tas ir ietverts ne tikai Direktīvas 92/100 8. panta 2. punktā, kas attiecas uz pamatlietu, bet arī Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktā, kā arī it īpaši Romas konvencijas 12. pantā, WPPT 15. pantā un TRIPS līguma 14. panta 1. punktā.

               71

               Kā izriet no pašreizējā sprieduma 55. punkta, “publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai]” jēdziens ir jāinterpretē, ņemot vērā līdzvērtīgus jēdzienus, kas ir ietverti Romas konvencijā, TRIPS līgumā un WPPT, un tas ir jādara tādējādi, lai tas būtu saderīgs ar minētajām konvencijām, ievērojot arī kontekstu, kādā šie jēdzieni iederas, un mērķi, kas ir izvirzīts attiecīgo konvenciju noteikumos.

               72

               Jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu publiskošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu padarīšanu par pieejamiem sabiedrībai tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā. Šis noteikums ir iedvesmojies no WCT 8. panta, kas tajā ir pārņemts teju burtiski.

               73

               Direktīvas 92/100 8. panta 2. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt tiesības, kas nodrošina to, ka vienreizējo taisnīgo atlīdzību maksā lietotāji, ja komerciālos nolūkos publicētu fonogrammu vai šādas fonogrammas reprodukciju izmanto raidīšanai bez vadiem vai jebkādai publiskošanai, un nodrošināt, ka šo atlīdzību savā starpā sadala attiecīgo fonogrammu izpildītāji un producenti. Šī noteikuma iedvesmas avots ir Romas konvencijas 12. pants, kas tajā ir pārņemts arī gandrīz burtiski (skat. 2003. gada 6. februāra spriedumu lietā C-245/00 SENA, Recueil, I-1251. lpp., 35. punkts).

               74

               No Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta un Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkta salīdzinājuma izriet, ka šajos noteikumos atrodamais “publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai]” jēdziens ir izmantots kontekstos, kas nav vienādi, un tā mērķis, lai gan līdzīgs, tomēr ir daļēji atšķirīgs.

               75

               Tā saskaņā ar Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu autoriem ir preventīva rakstura tiesības, kas tiem ļauj iejaukties starp iespējamo viņu darbu izmantotājiem un publiskojumu, ko šie izmantotāji varētu veikt, un normas mērķis ir to aizliegt. Turpretī izpildītājiem un fonogrammu producentiem saskaņā ar Direktīvas 92/100 8. panta 2. punktu ir kompensējoša rakstura tiesības, kuras nevar tikt īstenotas, iekams komerciālā nolūkā publicētu fonogrammu vai šādas fonogrammas reprodukciju lietotājs izmanto vai jau ir izmantojis publiskojumā.

               76

               No tā izriet, ka, runājot konkrētāk par Direktīvas 92/100 8. panta 2. punktu, pirmkārt, šis noteikums liek veikt publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai] jēdziena individualizētu vērtējumu. Tas pats attiecas uz lietotāja identitāti un jautājumu par attiecīgās fonogrammas izmantošanu.

               77

               Otrkārt, tā kā Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkts ir piemērojams darba izmantošanas gadījumā, izrādās, ka līdz ar to šajā noteikumā paredzētās tiesības būtībā ir ekonomiska rakstura tiesības.

               78

               Lai tādējādi novērtētu, vai lietotājs veic publiskošanas aktu Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkta izpratnē, tad saskaņā ar individualizētu pieeju, kā ir konstatēts šī sprieduma 76. punktā, ir jānovērtē precīza lietotāja situācija, kā arī visu to personu situācija, kurām tas atskaņo aizsargātas fonogrammas.

               79

               Šādā novērtējumā ir jāņem vērā vairāki papildkritēriji, kas nav autonomi, bet gan ir savstarpēji saistīti. Līdz ar to tie ir jāpiemēro gan individuāli, gan savstarpējā mijiedarbībā, apzinoties, ka tie dažādās konkrētās situācijās var pastāvēt ar ļoti mainīgu intensitāti.

               80

               Līdz ar to valsts tiesai ir jāveic attiecīgās situācijas vispārējs novērtējums.

               81

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka Tiesa jau ir izstrādājusi noteiktus kritērijus nedaudz atšķirīgā Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta kontekstā.

               82

               Pirmām kārtām, Tiesa jau ir uzsvērusi lietotāja svarīgo nozīmi. Tā attiecībā uz viesnīcas un kafejnīcas–restorāna īpašnieku Tiesa ir nospriedusi, ka tas veic publiskošanas aktu Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē, ja tas, pilnībā apzinoties savas rīcības sekas, veic darbības, lai saviem klientiem dotu pieeju aizsargāta darba raidījumam. Ja šāda darbība netiktu veikta, šie klienti principā nevarētu skatīties pārraidīto darbu, lai gan viņi atrodas minētās pārraides uztveršanas zonā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SGAE, 42. punkts, kā arī 2011. gada 4. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-403/08 un C-429/08 Football Association Premier League u.c., Krājums, I-9083. lpp., 195. punkts).

               83

               Otrām kārtām, Tiesa jau ir precizējusi noteiktus elementus, kas ir raksturīgi publikas jēdzienam.

               84

               Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka “publika” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē nozīmē nenoteiktu potenciālo adresātu skaitu un turklāt paredz diezgan lielu personu skaitu (šajā ziņā skat. 2005. gada 2. jūnija spriedumu lietā C-89/04 Mediakabel, Krājums, I-4891. lpp., 30. punkts; 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C-192/04 Lagardère Active Broadcast, Krājums, I-7199. lpp., 31. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā SGAE, 37. un 38. punkts).

               85

               Runājot vispirms par publikas “nenoteikto” raksturu, jānorāda, ka saskaņā ar WIPO glosārijā sniegto jēdziena “communication to the public (publiskošana [izziņošana sabiedrībai])” definīciju, kas nav juridiski saistoša, tomēr palīdz interpretēt “publikas” jēdzienu, tas nozīmē “jebkādā atbilstošā veidā padarīt darbu [..] uztveramu personām vispārīgi, nevis konkrētām personām, kas pieder privātai grupai”.

               86

               Turpinājumā runājot par “diezgan liela personu skaita” kritēriju, tas norāda, ka publikas jēdziens ietver noteiktu minimālo robežu, kas no šī jēdziena izslēdz vairāku attiecīgo personu skaitu, kas ir pārāk mazs vai pat niecīgs.

               87

               Lai noteiktu šo skaitu, Tiesa ir ņēmusi vērā kumulatīvas sekas, kas tiek radītas, padarot darbu pieejamu potenciālajiem adresātiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SGAE, 39. punkts). Šajā ziņā svarīgi ir zināt ne tikai to, cik personām vienlaicīgi ir piekļuve vienam un tam pašam darbam, bet arī to, cik no viņām ir secīga piekļuve tam.

               88

               Trešām kārtām, iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Football Association Premier League u.c. 204. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka nozīme ir arī publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai] Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē peļņu nesošajam raksturam.

               89

               No tā izriet, ka vēl jo lielāks iemesls ir tās saistībai ar tiesībām uz taisnīgu atlīdzību, kā tas ir paredzēts Direktīvas 92/100 8. panta 2. punktā, ņemot vērā šo tiesību būtībā ekonomisko raksturu.

               90

               Runājot konkrētāk, Tiesa jau ir nospriedusi, ka viesnīcnieka veiktas darbības, lai saviem klientiem nodrošinātu piekļuvi ēterā pārraidītam darbam, ir jāuzskata par papildpakalpojuma sniegšanu, kas notikusi, lai no tā gūtu zināmu labumu, jo šāda pakalpojuma piedāvāšana ietekmē viesnīcas labiekārtotību un līdz ar to arī istabu cenu. Līdzīgi Tiesa ir nospriedusi, ka kafejnīcas–restorāna īpašnieks veic apraidē esošu darbu demonstrēšanu ar mērķi ietekmēt un tas var ietekmēt šīs iestādes apmeklētību un galu galā arī tās ekonomiskos rezultātus (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā SGAE, 44. punkts, un apvienotajās lietās Football Association Premier League u.c., 205. punkts).

               91

               Tādējādi tiek saprasts, ka publika, kura ir publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai] auditorija, pirmkārt, ir lietotāja izraudzīta mērķauditorija un, otrkārt, vienā vai citā veidā tā uztver publiskojumu, nevis ir nejauši “notverta”.

               92

               Ņemot vērā it īpaši šos kritērijus, ir jānovērtē, vai tādā lietā kā pamatlieta zobārsts, kas savu pacientu klātbūtnē atskaņo fonogrammas kā fona mūziku, veic publiskošanas aktu Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkta izpratnē.

               93

               Lai gan principā valsts tiesām pašām, kā jau norādīts pašreizējā sprieduma 80. punktā, ir jānosaka, vai konkrētajā lietā ir šāds gadījums, un šajā ziņā jāveic galīgs vērtējums par faktiem, tomēr jākonstatē, ka attiecībā uz pamatlietu Tiesai ir visi vajadzīgie elementi, lai novērtētu, vai šāds publiskošanas akts ir noticis.

               94

               Vispirms ir jānorāda, ka tāpat kā lietās, kurās taisīti iepriekš minētie spriedumi SGAE un Football Association Premier League u.c., zobārsta pacienti, lai gan atrazdamies fonogrammu nesējsignālu pārklājuma zonā, var tās klausīties tikai ar nodomu veikto zobārsta darbību dēļ. Līdz ar to jāuzskata, ka šāds zobārsts ar nodomu iesaistās šo fonogrammu izplatīšanā.

               95

               Turpinājumā, runājot par tāda zobārsta klientiem kā pamatlietā, ir jānorāda, ka tie parasti veido personu kopumu, kura sastāvs lielā mērā ir stabils, un tādējādi šīs personas veido noteiktu potenciālo adresātu kopumu, jo pārējām personām principā nav piekļuves šī zobārsta aprūpei. Līdz ar to, pretēji pašreizējā sprieduma 85. punktā sniegtajai definīcijai, runa nav par “personām vispārīgi”.

               96

               Turklāt atbilstoši pašreizējā sprieduma 84. punktam, runājot par to personu skaita nozīmi, kurām zobārsts ir nodrošinājis iespēju klausīties apraidē esošo fonogrammu, jākonstatē, ka zobārsta klientu gadījumā šis personu skaits ir mazs vai pat niecīgs, ņemot vērā, ka zobārsta kabinetā vienlaicīgi klātesošo personu skaits parasti ir ļoti ierobežots. Vēl jāpiemin, ka, lai gan klienti nomainās, tomēr šie klienti, nākot vienam pēc otra, parasti nav vienu un to pašu fonogrammu, īpaši jau radioapraidē esošo fonogrammu, adresāti.

               97

               Visbeidzot, nav apstrīdams, ka tādos apstākļos kā pamatlietā zobārsts, kas savu klientu klātbūtnē atskaņo fonogrammas kā fona mūziku, tikai šādas atskaņošanas dēļ nevar saprātīgi nedz cerēt uz sava kabineta apmeklētības pieaugumu, nedz arī paaugstināt cenas par sniegto aprūpi. Līdz ar to šāda atskaņošana pati par sevi nevar ietekmēt šī zobārsta ienākumus.

               98

               Zobārsta klienti ierodas zobārstniecības kabinetā tikai ar mērķi saņemt aprūpi, jo fonogrammu atskaņošanai nav zobārstniecības praksei raksturīgas nozīmes. Viņu iespēja klausīties noteiktas fonogrammas ir nejauša un neatkarīga no viņu vēlmēm atkarībā no viņu ierašanās brīža kabinetā un uzgaidīšanas ilguma, kā arī no viņiem sniegtās aprūpes veida. Šādos apstākļos nevar prezumēt, ka zobārsta ierastā klientūra būtu attiecīgā atskaņojuma auditorija.

               99

               Līdz ar to šādai atskaņošanai, pretēji pašreizējā sprieduma 90. punktā minētajam kritērijam, nav peļņu nesoša rakstura.

               100

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tāds zobārsts kā pamatlietā, kas savā kabinetā bez maksas atskaņo fonogrammas saviem klientiem, kuri tās klausās neatkarīgi no savas gribas, neveic “publiskošanu [izziņošanu sabiedrībai]” Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkta izpratnē.

               101

               No tā izriet, ka tādos apstākļos kā pamatlietā nav izpildīta Direktīvas 92/100 8. panta 2. punktā izvirzītā prasība, ka lietotājam ir jāmaksā taisnīga atlīdzība, proti, ka tas veic “publiskošanu [izziņošanu sabiedrībai]” šī noteikuma izpratnē.

               102

               Šādos apstākļos uz ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka “publiskošanas [izziņošanas sabiedrībai]” jēdziens Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver fonogrammu bezmaksas atskaņošanu zobārsta kabinetā, kā tas ir pamatlietā, brīvās profesijas praktizēšanai klientūras interesēs, kas tās klausās neatkarīgi no savas gribas. Līdz ar to šāda atskaņošana nerada fonogrammu producentiem tiesības saņemt atlīdzību.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               103

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamatlietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           Līguma par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš 1994. gada 15. aprīlī parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē, un Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas (WIPO) 1996. gada 20. decembrī Ženēvā pieņemtā Līguma par izpildījumu un fonogrammām noteikumi ir piemērojami Savienības tiesību sistēmā;

                           tā kā Starptautiskā konvencija par izpildītāju, fonogrammu producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību, kas 1961. gada 26. oktobrī pieņemta Romā, nav Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa, tā Savienībā nav piemērojama, taču tā Savienībā rada netiešu iedarbību;

                           privātpersonas nevar tieši atsaukties ne uz minēto konvenciju, ne uz iepriekš minētajiem līgumiem;

                           “izziņošanas sabiedrībai [publiskošanas]” jēdziens, kas ir atrodams Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvā 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā, un Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvā 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā, ir jāinterpretē, ņemot vērā līdzvērtīgus jēdzienus, kas ir ietverti tajā pašā konvencijā un iepriekš minētajos līgumos, un tas ir jādara tādējādi, lai tas būtu saderīgs ar minētajiem instrumentiem, ievērojot arī kontekstu, kādā šie jēdzieni iederas, un mērķi, kas ir izvirzīts attiecīgajos intelektuālā īpašuma konvenciju noteikumos;

                           2)

                           “izziņošanas sabiedrībai [publiskošanas]” jēdziens Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver fonogrammu bezmaksas atskaņošanu zobārsta kabinetā, kā tas ir pamatlietā, brīvās profesijas praktizēšanai klientūras interesēs, kas tās klausās neatkarīgi no savas gribas. Līdz ar to šāda atskaņošana nerada fonogrammu producentiem tiesības saņemt atlīdzību.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1965. gada 14. jūlijā. # Götz Schoffer pret EEK Komisiju. # Lieta 46-64.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1992. gada 2. jūlijā. # Dansk Pelsdyravlerforening pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-61/89.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 16.martā. # Elizabeth Afari pret Eiropas Centrālo banku. # Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-11/03.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1995. gada 6. aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-147/94.