title: Tiesas spriedums (septītā palāta), 2017. gada 6. jūlijs.#Toshiba Corp. pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus – Lēmums, ko Eiropas Komisija pieņēmusi pēc tam, kad Eiropas Savienības Vispārējā tiesa daļēji atcēla sākotnējo lēmumu – Naudas sodu grozīšana – Tiesības uz aizstāvību – Pienākuma izdot jaunu paziņojumu par iebildumiem neesamība – Vienlīdzīga attieksme – Kopuzņēmums – Sākumsummas aprēķināšana – Līdzdalības pārkāpumā apmērs – Res judicata spēks.#Lieta C-180/16 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2017. gada 6. jūlijā (
            *1
         )
      “Apelācija — Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Projektu, kas saistīti ar gāzes izolācijas slēgiekārtām, tirgus — Lēmums, ko Eiropas Komisija pieņēmusi pēc tam, kad Eiropas Savienības Vispārējā tiesa daļēji atcēla sākotnējo lēmumu — Naudas sodu grozīšana — Tiesības uz aizstāvību — Pienākuma izdot jaunu paziņojumu par iebildumiem neesamība — Vienlīdzīga attieksme — Kopuzņēmums — Sākumsummas aprēķināšana — Līdzdalības pārkāpumā apmērs — Res judicata spēks”
      Lieta C‑180/16 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2016. gada 29. martā iesniedza

            Toshiba Corp
         ., Tokija (Japāna), ko pārstāv J. F. MacLennan, solicitor, S. Sakellariou, dikigoros, A. Schulz, Rechtsanwalt, un J. Jourdan, advokāts,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otra lietas dalībniece

         Eiropas Komisija, ko pārstāv N. Khan, pārstāvis,
      atbildētāja pirmajā instancē.
      Tiesa (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja A. Prehala [A. Prechal] (referente), tiesneši A. Ross [A. Rosas] un K. Toadere [C. Toader],
      ģenerāladvokāts E. Tančevs [E. Tanchev]
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 26. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Ar savu apelācijas sūdzību Toshiba Corp. lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 19. janvāra spriedumu Toshiba/Komisija (T‑404/12, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2016:18), ar ko šī tiesa noraidīja tās prasību atcelt Komisijas 2012. gada 27. jūnija Lēmumu C(2012) 4381, ar kuru tiek grozīts Komisijas 2007. gada 24. janvāra Lēmums C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta (tagadējais LESD 101. pants) un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru, ciktāl tā adresāti ir Mitsubishi Electric Corporation un Toshiba Corporation (Lieta COMP/F/39.966 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas – Naudas sodi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

         Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

               2

               Pārsūdzētā sprieduma 1.–20. punktā tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta šādi:

                        “1

                        Prasītāja [Toshiba] ir Japānā reģistrēta sabiedrība, kas darbojas dažādās nozarēs, tostarp gāzes izolācijas slēgiekārtu (turpmāk tekstā – “GIS”) nozarē. Laikā no 2002. gada oktobra līdz 2005. gada aprīlim tās darbību GIS jomā veica kopuzņēmums, proti, TM T&D Corp., kas vienlīdzīgās daļās tai piederēja kopā ar Mitsubishi Electric Corp. (turpmāk tekstā – “[Mitsubishi]”) un kas tika likvidēta 2005. gadā.

                        2

                        2007. gada 24. janvārī Eiropas Kopienu Komisija pieņēma Lēmumu C(2006) 6762, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/F/38.899 – Gāzes izolācijas slēgiekārtas) (turpmāk tekstā – “2007. gada lēmums”).

                        3

                        2007. gada lēmumā Komisija konstatēja, ka laika posmā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) GIS tirgū pastāvēja vienots un turpināts EKL 81. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta pārkāpums, un minētā lēmuma adresātiem, kas bija GIS Eiropā un Japānā reģistrēti ražotāji, piemēroja naudas sodus [..]

                        4

                        2007. gada lēmumā minētajam pārkāpumam bija trīs būtiski elementi:

                                 —

                                 Vīnē 1988. gada 15. aprīlī parakstīts nolīgums (turpmāk tekstā – “GQ nolīgums”) par GIS projektu piešķiršanu pasaules mērogā, izņemot noteiktus tirgus, atbilstoši nolīgtajiem noteikumiem, lai paturētu spēkā kvotas, kas lielā mērā atspoguļo to aplēstās tirgu vēsturiskās daļas; nolīguma, kurš attiecās uz visu pasauli, izņemot ASV, Kanādu, Japānu un 17 Rietumeiropas valstis, pamatā bija kopējās “Japānas” kvotas piešķiršana Japānā reģistrētiem ražotājiem un kopējās “Eiropas” kvotas piešķiršana Eiropā reģistrētajiem ražotājiem;

                                 —

                                 paralēls nolīgums (turpmāk tekstā – “vispārējs nolīgums”), saskaņā ar kuru, no vienas puses, GIS projekti Japānā un aizliegtās vienošanās Eiropas dalībnieku valstīs bija paredzēti vienīgi attiecīgi karteļa Japānas dalībniekiem un Eiropas dalībniekiem un, no otras puses, GIS projekti Eiropas valstīs, kas nav “mītnes valstis”, bija arī rezervēti Eiropas grupai, Japānas ražotājiem apņemoties neiesniegt savus piedāvājumus par GIS projektiem Eiropā; katrā ziņā apmaiņā pret šīm saistībām šādi projekti bija jādara zināmi Japānas grupai un jāieskaita GQ nolīgumā paredzētajā “kopējā Eiropas kvotā”;

                                 —

                                 Vīnē 1988. gada 15. aprīlī parakstīts nolīgums, kura nosaukums ir “E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” [E grupas nolīgums par GQ nolīguma īstenošanu] (turpmāk tekstā – “EQ nolīgums”) un kuru parakstījuši Eiropas ražotāju grupas biedri, un kura priekšmets bija minētajai grupai atbilstoši GQ nolīgumam piešķirto GIS projektu sadale.

                        5

                        2007. gada lēmuma 1. pantā Komisija konstatēja, ka [Toshiba] bija piedalījusies pārkāpumā no 1988. gada 15. aprīļa līdz 2004. gada 11. maijam.

                        6

                        Par pārkāpumu, kas konstatēts 2007. gada lēmuma 1. pantā, [Toshiba] 2007. gada lēmuma 2. pantā tika uzlikts naudas sods EUR 90900000 apmērā, no kuriem EUR 4650000, kas atbilst TM T&D izdarītajam pārkāpumam, ir jāmaksā solidāri ar [Mitsubishi].

                        7

                        2007. gada 18. aprīlī [Toshiba] cēla prasību par 2007. gada lēmumu.

                        8

                        Ar 2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) Vispārējā tiesa, pirmkārt, noraidīja [Toshiba] prasību atcelt 2007. gada lēmuma 1. pantu. Otrkārt, tā atcēla 2007. gada lēmuma 2. panta h) un i) punktus, ciktāl tie attiecās uz [Toshiba], pamatojot, ka Komisija bija pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, naudas soda aprēķinā attiecībā uz [Toshiba] izvēloties atsauces gadu, kas atšķīrās no pārkāpumā iesaistītajiem Eiropas ražotājiem piemērotā gada.

                        9

                        2011. gada 23. septembrī [Toshiba] par [2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343)] iesniedza apelācijas sūdzību Tiesā.

                        10

                        2012. gada 15. februārī Komisija [Toshiba] nosūtīja vēstuli par faktiem, kurā bija norādīta tās iecere pieņemt jaunu lēmumu par naudas soda piemērošanu tai (turpmāk tekstā – “vēstule par faktiem”). Komisija izklāstīja faktus, kuri, tāsprāt, bija attiecināmi uz šī naudas soda aprēķinu, ņemot vērā [2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343)].

                        11

                        2012. gada 7. un 23. martā [Toshiba] iesniedza savus apsvērumus par vēstuli par faktiem.

                        12

                        2012. gada 12. jūnijā notika [Toshiba] pārstāvju un par lietu atbildīgo Komisijas darbinieku sanāksme.

                        13

                        Ar [apstrīdēto] lēmumu tika grozīts 2007. gada lēmuma 2. pants, pievienojot jaunus h) un i) punktus. Atbilstoši h) punktam [Toshiba] tika uzlikts naudas sods EUR 4650000 apmērā, kas tai bija jāmaksā solidāri ar [Mitsubishi]. Atbilstoši i) punktam [Toshiba] tika uzlikts naudas sods EUR 56793000 apmērā kā vienīgajai atbildīgajai.

                        14

                        Lai labotu Vispārējās tiesas [2011. gada 12. jūlija spriedumā Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343)] kritizēto nevienlīdzīgo attieksmi, Komisija apstrīdētajā lēmumā pamatojās uz GIS pasaules apgrozījumu 2003. gadā. Tā kā šajā gadā [Toshiba] un [Mitsubishi] darbības GIS jomā veica TM T&D, Komisija ņēma vērā tās apgrozījumu 2003. gadā (apstrīdētā lēmuma 59. un 60. apsvērums).

                        15

                        Tādējādi, pirmkārt, diferencētajā pieejā, kuras mērķis bija atspoguļot dažādu aizliegtās vienošanās dalībnieku līdzdalību, Komisija aprēķināja TM T&D tirgus daļu 2003. gadā attiecībā uz GIS (15–20 %) un to klasificēja otrajā grupā atbilstoši 2007. gada lēmuma 482.–488. apsvērumā izklāstītajai grupēšanai. Līdz ar to TM T&D tika noteikta hipotētiska summa EUR 31000000 apmērā (apstrīdētā lēmuma 61. apsvērums).

                        16

                        Otrkārt, lai atspoguļotu [Toshiba] un [Mitsubishi] nevienlīdzīgo spēju piedalīties pārkāpumā laikā pirms TM T&D izveides, pēdējai minētajai piemērotā sākumsumma tika sadalīta tās akcionāru starpā atbilstoši to GIS pārdošanas apjomiem 2001. gadā, kas ir pēdējais pilnais gads pirms TM T&D izveides. Līdz ar to [Toshiba] tika noteikta sākumsumma EUR 10863199 apmērā un [Mitsubishi] sākumsumma EUR 20136801 apmērā (apstrīdētā lēmuma 62. un 63. apsvērums).

                        17

                        Treškārt, lai nodrošinātu naudas soda preventīvo iedarbību, Komisija [Toshiba] piemēroja preventīvās iedarbības koeficientu 2, pamatojoties uz tās apgrozījumu 2005. gadā (apstrīdētā lēmuma 69.–71. apsvērums).

                        18

                        Ceturtkārt, lai atspoguļotu pārkāpuma ilgumu laikā pirms TM T&D izveides, [Toshiba] piemērotā sākumsumma tika palielināta par 140 % (apstrīdētā lēmuma 73.–76. apsvērums).

                        19

                        Piektkārt, lai atspoguļotu pārkāpuma ilgumu laikā pirms TM T&D izveides, [Toshiba] un [Mitsubishi] tika solidāri piemērota summa, kas atbilda 15 % no TM T&D piemērotās hipotētiskās sākumsummas (apstrīdētā lēmuma 77. apsvērums).

                        20

                        Visbeidzot, sestkārt, solidārā naudas soda apmērs tika reizināts ar [Toshiba] piemēroto preventīvās iedarbības koeficientu un šī reizinājuma summa, kas pārsniedza solidārā naudas soda summu, tai tika uzlikta individuāli (apstrīdētā lēmuma 78. apsvērums).”

               3

               Ar 2013. gada 19. decembra spriedumu Siemens u.c./Komisija (C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:866) Tiesa noraidīja apelācijas sūdzību, ko Toshiba bija iesniegusi par Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343).

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               4

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 12. septembrī, Toshiba cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu un pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru.

               5

               Prasības pamatošanai Toshiba norādīja piecus pamatus, kuri saistīti attiecīgi ar, pirmkārt, labas pārvaldības un samērīguma principa pārkāpumu, otrkārt, tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, treškārt, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz sākumsummas noteikšanu, ceturtkārt, ar pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un, piektkārt, ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nosakot Toshiba atbildības līmeni, salīdzinot ar Eiropas uzņēmumiem, kas piedalījās pārkāpumā.

               6

               Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja.

         Lietas dalībnieču prasījumi

               7

               Savā apelācijas sūdzībā Toshiba lūdz Tiesu:

                        —

                        atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu vai saskaņā ar LESD 261. pantu samazināt Toshiba noteikto naudas sodu, vai nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai atkārtotai izskatīšanai atbilstoši Tiesas tiesiskajam vērtējumam un jebkurā gadījumā

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā, kā arī tiesvedībā pirmajā instancē.

               8

               Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt apelācijas sūdzību un

                        —

                        piespriest Toshiba atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē.

         Par apelācijas sūdzību

               9

               Apelācijas sūdzības pamatošanai Toshiba izvirza trīs pamatus, kuri saistīti attiecīgi ar, pirmkārt, tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo pirms apstrīdētā lēmuma netika izdots jauns paziņojums par iebildumiem, otrkārt, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz sākumsummas noteikšanu un, treškārt, ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nosakot Toshiba atbildības līmeni, salīdzinot ar Eiropas ražotājiem, kas piedalījās pārkāpumā.

         Par pirmo pamatu – tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo pirms apstrīdētā lēmuma netika izdots jauns paziņojums par iebildumiem

         Lietas dalībnieču argumenti

               10

               Ar pirmo pamatu Toshiba pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 34.–47. punktā ir noraidījusi tās prasības otrā pamata pirmo daļu, kurā bija apgalvots, ka pēc Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija sprieduma Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) pasludināšanas Komisijai, pirms pieņemt apstrīdēto lēmumu, bija tai jānosūta jauns paziņojums par iebildumiem un ka, nosūtot tai vienīgi vēstuli par faktiem, Komisija ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību un īpaši tiesības tikt uzklausītai.

               11

                  Toshiba uzskata, ka 2006. gada 20. aprīļa paziņojums par iebildumiem (turpmāk tekstā – “2006. gada paziņojums par iebildumiem”) attiecas vienīgi uz 2007. gada lēmumu. Tādēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. punktā esot kļūdaini atzinusi, ka tas, ka apstrīdētais lēmums ir lēmums par grozījumiem 2007. gada lēmumā, nozīmē, ka tā pieņemšanas procedūra “ir turpinājums procedūrai, kuras noslēgumā tika pieņemts 2007. gada lēmums”.

               12

               Kā Vispārējā tiesa pareizi norādījusi pārsūdzētā sprieduma 74. punktā, attiecībā uz naudas soda papildsummas piemērošanu Komisijai it īpaši bija pienākums Toshiba informēt par papildu elementiem saistībā ar tās nodoma naudas sodam nodrošināt preventīvu iedarbību īstenošanu, lai Toshiba par to varētu efektīvi paust savu nostāju. Taču šis apgalvojums nav savietojams ar šajā pašā pārsūdzētā sprieduma punktā secināto, ka Komisijai nebija pienākuma izdot jaunu paziņojumu par iebildumiem, kurā būtu iekļauti minētie elementi.

               13

                  Toshiba uzskata, ka, tā kā vēstulei par faktiem nav īpaša statusa, kā pārsūdzētā sprieduma 75. punktā norādījusi pati Vispārējā tiesa, un tā kā paziņojums par iebildumiem ir vienīgais Savienības konkurences tiesībās paredzētais procesuālais mehānisms, kas nodrošina nepieciešamās informācijas nodošanu Toshiba tādā veidā, lai tiktu nodrošināta iespēja tikt uzklausītai Komisijā, tad, lai tiktu ievērotas Toshiba tiesības tikt uzklausītai par naudas soda, ko Komisija tai bija iecerējusi piemērot, aprēķināšanas kārtību, bija nepieciešams jauns paziņojums par iebildumiem.

               14

               Komisija atbild, ka, ja pirmais pamats ir saprotams tādējādi, ka naudas sodu var piemērot tikai, noslēdzoties jaunai procedūrai, kas ietver paziņojumu par iebildumiem, kurā atkārtoti visi fakti, kas pierāda pārkāpuma izdarīšanu, tas ir nepieņemams, jo Vispārējā tiesā tāds nav ticis izvirzīts.

               15

               Šis pamats katrā ziņā esot acīmredzami nepamatots.

               16

               Vispirms Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. punktā esot pareizi atzinusi, ka procedūra, kuras noslēgumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, bija turpinājums procedūrai, kuras noslēgumā tika pieņemts 2007. gada lēmums. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nelikumība lēmumu skar tikai no tā brīža, kad šī nelikumība ir radusies.

               17

               Turpinot, lai arī šajā gadījumā Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nosūtīja vēstuli par faktiem, tai faktiski nebija pienākuma to darīt, jo Tiesas pastāvīgajā judikatūrā nostiprinātā prasība, ka par Komisijas nodomu uzņēmumiem piemērot naudas sodu tie ir jāinformē vēl pirms lēmuma pieņemšanas, jau bija izpildīta ar 2006. gada paziņojumu par iebildumiem.

               18

               Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 74. punktā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Proti, judikatūra, uz kuru pamatojas Vispārējā tiesa, attiecas tikai uz prasību, ka uzņēmumam, pret kuru tiek veikta izmeklēšana, administratīvā procesa laikā ir jāspēj pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par apgalvoto faktu un apstākļu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu, ka ir noticis LESD konkurences normu pārkāpums. Taču šī judikatūra neattiecas uz naudas soda aprēķinu, kas tiek veikts pēc šā pārkāpuma konstatēšanas.

         Tiesas vērtējums

               19

               Ievadā ir jānoraida Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību.

               20

               Proti, pirmais pamats, ar ko Toshiba būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi tās argumentāciju par to, ka Komisija nedrīkstēja pieņemt apstrīdēto lēmumu, pirms tam tai nenosūtot jaunu paziņojumu par iebildumiem, tostarp apgalvojot, ka pretēji Vispārējās tiesas uzskatam procedūra, kuras noslēgumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, nebija procedūras, kuras noslēgumā tika pieņemts 2007. gada lēmums, turpinājums, nav gluži jauns pamats.

               21

               Par lietas būtību runājot, pārsūdzētā sprieduma 40. un 41. punktā Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz Tiesas pastāvīgās judikatūras principu, ka, lai izpildītu pienākumu ievērot uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem, Komisijai paziņojumā par iebildumiem ir skaidri jānorāda, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas sods, un jānorāda arī galvenie faktiskie un tiesiskie kritēriji, uz kuru pamata var tikt piemērots naudas sods, kā, piemēram, iespējamā pārkāpuma smagums un ilgums, kā arī fakts, ka pārkāpums izdarīts tīši vai nolaidības dēļ. No šīs judikatūras turklāt izriet, ka Komisijai, kad tā ir norādījusi faktiskos un juridiskos apstākļus, uz kuriem tā ir paredzējusi balstīties, aprēķinot naudas sodu apmēru, nav pienākuma precizēt veidu, kādā tā katru no šiem apstākļiem izmantos naudas soda apmēra noteikšanā (it īpaši skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 428. un 437. punkts).

               22

               Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. punktā arī pamatoti ir uzskatījusi, ka, tā kā pirms 2007. gada lēmuma tika izdots 2006. gada paziņojums par iebildumiem un tā kā apstrīdētajā lēmumā skaidri ir paredzēts, ka tas ir lēmums par grozījumiem 2007. gada lēmumā, tā pieņemšanas procedūra ir turpinājums procedūrai, kuras noslēgumā tika pieņemts 2007. gada lēmums.

               23

               No tā Vispārējā tiesa tajā pašā pārsūdzētā sprieduma punktā, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, ir secinājusi, ka 2006. gada paziņojuma par iebildumiem saturu var ņemt vērā, lai pārbaudītu, vai ir ievērotas Toshiba tiesības uz aizstāvību procedūrā, kuras noslēgumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, ciktāl tas nav ticis atspēkots Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumā Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343).

               24

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Savienības tiesību akta atcelšana obligāti neietekmē sagatavošanas aktus, jo šāda akta aizstāšanai paredzētā procedūra principā var tikt atsākta tieši tajā vietā, kurā ir notikusi nelikumība. Tiesību akta atcelšana principā neietekmē tā sagatavošanas pasākumu, kas veikti vēl pirms minētās nelikumības konstatēšanas, spēkā esamību. Ja ir konstatēts, ka atcelšana neietekmē agrāk pieņemto procesuālo aktu spēkā esamību, Komisijai šīs atcelšanas dēļ vien nerodas pienākums attiecīgajam uzņēmumam nosūtīt jaunu paziņojumu par iebildumiem (šajā ziņā skat. spriedumu,2002. gada 15. oktobris, Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 73.–75., kā arī 80. un 81. punkts).

               25

               Turklāt, pārsūdzētā sprieduma 43. un 44. punktā konstatējusi, ka 2006. gada paziņojumā par iebildumiem ir ietvertas faktu un tiesību norādes par naudas sodu aprēķinu, kas prasītas šī sprieduma 40. punktā atgādinātajā judikatūrā, minētā sprieduma 45. un 46. punktā konstatējusi, ka Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumā Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) netika atspēkots šo norāžu, kuras Toshiba nav apstrīdējusi, patiesums, atbilstība vai pamatotība, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. punktā pareizi secināja, ka minētais 2011. gada 12. jūlija spriedums nav pretrunā tam, lai minētās norādes ņemtu vērā, pārbaudot Toshiba tiesību uz aizstāvību ievērošanu procedūrā, kuras noslēgumā tika pieņemts apstrīdētais lēmums.

               26

               Turklāt, tā kā Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumā Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) konstatētā nelikumība bija pieļauta, pieņemot 2007. gada lēmumu, šī lēmuma atcelšana neietekmēja tā sagatavošanas pasākumus, jo tie ir veikti pirms procedūras posma, kad notika minētā nelikumība, kā tas ir atbilstoši šī sprieduma 24. punktā atgādinātajai judikatūrai.

               27

               Turklāt ir jākonstatē, ka, atbildot uz Toshiba argumentiem, ka konstatētā nelikumība attiecās uz kļūdu materiālo tiesību piemērošanā, kas būtiski ietekmē 2007. gada lēmuma sagatavošanas pasākumu spēkā esamību, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. punktā konstatēja, ka Toshiba nav precizējusi, kā šos pasākumus ietekmēja Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedums Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343), un pārsūdzētā sprieduma 63. punktā piebilda, ka katrā ziņā Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumā paustā kritika nebija vērsta nedz pret prasītājas izdarītā pārkāpuma faktu identifikāciju un juridisko vērtējumu, nedz pret faktoriem, kas jāņem vērā, nosakot naudas soda apmēru, bet gan tā tikai koriģēja atsauces datus, kuri izmantojami sīkākam aprēķinam, kas bija elements, kurš nav jāprecizē paziņojumā par iebildumiem.

               28

               No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, kas principā ir neatkarīga savās pilnvarās izvērtēt faktus un pierādījumus, konstatēja, ka Toshiba, nenorādot arī uz jebkādu šo elementu sagrozīšanu, nav pierādījusi, ka 2007. gada lēmuma atcelšana ar Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) ir ietekmējusi 2006. gada paziņojuma par iebildumiem spēkā esamību un ka tas tā arī nevar būt, jo konstatētā nelikumība neskāra nedz pret Toshiba izvirzītos iebildumus, nedz arī faktorus, kas jāņem vērā, nosakot naudas soda apmēru.

               29

               Šo secinājumu, pretēji Toshiba nostājai, nevar atspēkot ar principu, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 71. punktā minētās judikatūras, no kuras Vispārējā tiesa šī paša sprieduma 74. punktā ir secinājusi, ka Komisijai pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas bija pienākums attiecīgajam uzņēmumam sniegt papildu elementus par savu nodomu nodrošināt naudas sodam preventīvu iedarbību, lai tas varētu efektīvi paust savu nostāju šajā jautājumā.

               30

               Jāatzīst gan, ka princips, uz ko Vispārējā tiesa atsaukusies pārsūdzētā sprieduma 71. punktā, neizriet no Tiesas judikatūras, proti, 2004. gada 7. janvāra sprieduma Aalborg Portland u.c./Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6) 66. punkta, nedz arī citiem Tiesas spriedumiem, jo šajā judikatūrā Tiesa vienīgi atgādina principu, atbilstoši kuram tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai ieinteresētājai personai administratīvā procesa laikā tiktu dota iespēja lietderīgā veidā darīt zināmu tās viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu patiesumu un nozīmīgumu, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmanto, lai pamatotu savu apgalvojumu par to, ka pastāv Līguma pārkāpums.

               31

               Lai arī, kā izriet no iepriekš minētā, pārsūdzētā sprieduma 74. punktā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, tā tomēr neietekmē pārsūdzētā sprieduma spēkā esamību, jo tā rezolutīvā daļa ir pietiekami pamatota ar citu tiesisko pamatojumu (šajā ziņā skat. spriedumu 2011. gada 29. marts, ThyssenKrupp Nirosta/Komisija, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, 136. punkts).

               32

               Proti, kā izriet no šī sprieduma iepriekšējiem punktiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 40.–65. punktā ietvertās argumentācijas noslēgumā pamatoti atzina, ka, lai gan Komisija Toshiba nebija nosūtījusi jaunu paziņojumu par iebildumiem, pēdējās minētās tiesības uz aizstāvību nav tikušas pārkāptas.

               33

               Var arī atgādināt to, ka, lai gan zināmos apstākļos, tostarp tad, ja Komisija ir iecerējusi piemērot jaunas pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai un ja vien tas nenozīmē, ka tā nepiemērotā veidā apsteidz savu lēmumu par iebildumiem, var būt vēlams, lai Komisija sniedz precizējumus par veidu, kādā tā naudas sodu apmēra noteikšanā ir iecerējusi izmantot obligātos kritērijus par pārkāpuma smagumu un ilgumu, tomēr tiesības tikt uzklausītam uz šādiem elementiem par naudas soda aprēķināšanu neattiecas (spriedums, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 438. un 439. punkts).

               34

               Visbeidzot, lai arī šajā gadījumā Komisija, nosūtot vēstuli par faktiem, bija iecerējusi sniegt Toshiba precizējumus par jaunajiem tai piemērojamā naudas soda noteikšanas metodes elementiem, kurus Komisija uzskatīja par piemērojamiem pēc tam, kad 2007. gada lēmums tika atcelts ar Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343), un lai gan nav šaubu, ka Toshiba par šiem elementiem bija iespēja izteikties kā rakstveidā, tā arī sanāksmē, kā to apliecina apstrīdētais lēmums, pēc sava rakstura šie elementi saskaņā ar šī sprieduma 21. punktā atgādināto judikatūru nav pamats jaunam paziņojumam par iebildumiem.

               35

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida.

         Par otro pamatu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu saistībā ar naudas soda sākumsummas noteikšanu

         Lietas dalībnieču argumenti

               36

               Ar otro pamatu Toshiba uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, noraidīdama trešo tās prasības pamatu, ar ko tā apgalvoja, ka Komisijai, lai izpildītu 2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343), esot vajadzējis aprēķināt tai piemērojamā naudas soda apmēru, pamatojoties uz TM T&D apgrozījumu 2003. gadā, nevis pamatojoties uz šim uzņēmumam piemērotās sākumsummas apmēru.

               37

                  Toshiba atgādina, ka Komisijā un Vispārējā tiesā tā ir norādījusi, pirmkārt, ka ar tai piemērotā naudas soda aprēķināšanas metodi tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo ar to netiek atspoguļota Toshiba individuālā dalība pārkāpumā pirms TM T&D izveidošanas, kā to Vispārējā tiesa prasījusi 2011. gada 12. jūlija sprieduma Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) 290. punktā un kas atbilst Eiropas uzņēmumiem piemērotajai pieejai. Otrkārt, tā norāda, ka Komisijai tai piemērojamā naudas soda sākumsumma esot bijusi jāaprēķina, pamatojoties uz tās 2003. gada apgrozījumu, proti, tai piešķirot 35 % no TM T&D apgrozījuma 2003. gadā.

               38

                  Toshiba uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 115. punkts nav pamatots, jo pats par sevi neapstrīdamais fakts, ka tai piemēroto naudas sodu nevar aprēķināt “tieši tāpat” kā Eiropas uzņēmumiem, nevar izskaidrot, kādēļ Toshiba piedāvātā metode nav tik piemērota kā Komisijas metode, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi starp Toshiba un Eiropas uzņēmumiem.

               39

               Turklāt apstāklis, uz kuru Vispārējā tiesa ir balstījusies pārsūdzētā sprieduma 116., 117. un 123.–125. punktā, lai noraidītu Toshiba piedāvāto naudas soda aprēķina metodi, proti, ka TM T&D bija kopuzņēmums, kas pilnībā atbildīgs par GIS ražošanu un tirdzniecību 2003. gadā un kas bija no tā akcionāriem nošķirta vienība, lai arī nav apstrīdams, tomēr ir konkrētajām kontekstam neatbilstošs apstāklis.

               40

                  TM T&D piemērotās sākumsummas izmantošana atspoguļotu tikai TM T&D dalību pārkāpumā, kā tas ticis norādīts apstrīdētā lēmuma 66. punktā un pārsūdzētā sprieduma 128. punktā, un tā Komisijai būtu pamatoti jāizmanto, aprēķinot naudas sodu kopuzņēmumam. Tomēr šī summa neatspoguļo Toshiba individuālo dalību laikā pirms šī kopuzņēmuma izveides.

               41

               Tieši otrādi, Toshiba sākumsummas noteikšana, pamatojoties uz tās teorētisko apgrozījumu 2003. gadā, kas atbilst 35 % TM T&D apgrozījuma 2003. gadā, būtu objektīvs kritērijs, kas sniegtu taisnīgu aplēsi par Toshiba ierobežojošās darbības kaitīgo ietekmi pirms TM T&D izveides.

               42

               Ar šādu metodoloģiju naudas sodu aprēķinā Toshiba varētu piemērot tādu pašu attieksmi kā Eiropas ražotājiem. Tātad vispirms tiktu aprēķināts Toshiba pašas apgrozījums. Pēc tam atbilstoši Toshiba tirgus daļai, kas aprēķināta, pamatojoties uz tās apgrozījumu, tā būtu ierindojama vienā no divām 2007. gada lēmumā identificētajām sākumsummu kategorijām, šajā gadījumā kategorijā, kurai sākumsumma bija noteikta EUR 9 miljonu apmērā.

               43

               Savukārt atbilstoši Komisijas izmantotajai metodei šāda metodoloģija naudas soda aprēķinā izmantota netika. Piešķirot daļu naudas soda sākumsummas TM T&D, Toshiba tiktu piešķirta mākslīga sākumsumma EUR 10863199 apmērā, kas neatbilst nevienai no 2007. gada lēmumā identificētajām sākumsummu kategorijām.

               44

                  Toshiba piedāvātā aprēķina metode nav mākslīgāka par Komisijas izmantoto. Katrā ziņā Toshiba nauda soda aprēķināšanai esot nepieciešama īpaša kārtība. Vispārējā tiesa neesot paskaidrojusi, īpaši pārsūdzētā sprieduma 128. punktā, kādēļ Komisijas metode, kas ietver TM T&D naudas soda sākumsummas sadalīšanu, bija mazāk mākslīga par Toshiba piedāvāto, kura ietvēra TM T&D apgrozījuma sadalīšanu.

               45

               Lai gan, kā pārsūdzētā sprieduma 121. punktā ir norādījusi Vispārējā tiesa, Komisija ir izmantojusi metodi, ko Vispārējā tiesa 2011. gada 12. jūlija spriedumā Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) norādīja kā piemēru alternatīvai metodei, kas būtu saderīga ar vienlīdzīgas attieksmes principu, no tā tomēr neizriet, ka šī metode ir piemērotāka par Toshiba piedāvāto un ar to minētais princips netiek pārkāpts. Tāpat arī fakts, ka sākotnēji Toshiba piedāvāja citu aprēķina metodi, kas balstīta uz kopuzņēmumam piemēroto sākumsummu, šādu metodi nepadara par likumīgu.

               46

               Komisija apgalvo, ka Toshiba apelācijas sūdzībā virzītā metodoloģija ir vēl mākslīgāka par apstrīdētajā lēmumā ietverto, jo atbilstoši šai metodei tai mākslīgi būtu jāpiešķir apgrozījums gadā, kurā tai tāda vispār nebija.

               47

               Katrā ziņā, tā kā kopuzņēmums vienādās daļās piederēja kopā ar Mitsubishi, kaut kādu Toshiba“apgrozījumu” 2003. gadā GIS sektorā varēja aprēķināt, tikai tai piešķirot 50 % no kopuzņēmuma apgrozījuma, kas atbilda EUR 176,61 miljonam, kas savukārt veido nedaudz vairāk par 8 % tirgus, bet nevis EUR 123,6 miljonu apgrozījumu, kas atbilst 35 % kopuzņēmuma apgrozījuma un 5,6 % tirgus, kā to norāda Toshiba.

               48

               Pat ja Tiesa atzītu, ka Komisija varēja aprēķināt naudas sodu pēc Toshiba aizstāvētās metodes, tas tomēr nepierādītu, ka Komisija bija pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               49

               Proti, runa ir nevis par labāko iespējamo metodi, bet gan par tās likumību, īstenojot apstrīdēto lēmumu. Šajā ziņā Komisija norāda, ka pašlaik Toshiba pārstāvētā metode atšķiras no metodes, ko tā izvirzīja sākotnēji un kuras pamatā bija kopuzņēmumam, pamatojoties uz tā 2003. gada apgrozījumu, piemērotās naudas soda sākumsummas sadale vienādās daļās starp Toshiba un Mitsubishi, un metodes, ko atzinusi Vispārējā tiesa 2011. gada 12. jūlija spriedumā Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343). Tādēļ nevar uzskatīt, ka šī metode ir vienīgā, ko drīkst izmantot, lai noteiktu naudas sodu Toshiba, atsaucoties uz 2003. gada apgrozījumu.

               50

               No tā Komisija secina, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā nav novirzījusies no “dažādu uzņēmumu” apgrozījuma salīdzināmības principa, jo konkrētais uzņēmums, kuram bija apgrozījums 2003. gadā, nevarēja būt neviens cits kā tikai kopuzņēmums.

         Tiesas vērtējums

               51

               Vispārējā tiesa, balstīdamās uz apstrīdētā lēmuma 62. un 66. apsvērumu, būtībā ar pārsūdzētā sprieduma 114.–117. un 123.–125. punktā izklāstīto pamatojumu pamatoti atzina, ka Komisija no fakta, ka Toshiba nebija pārdevusi GIS 2003. gadā, varēja secināt, ka būtu neatbilstoši šim uzņēmumam aprēķināt fiktīvu apgrozījumu šim gadam, mākslīgi sadalot TM T&D apgrozījumu 2003. gadā, tādējādi ignorējot faktu, ka šis kopuzņēmums atsauces gadā darbojās tirgū kā no tā akcionāriem nošķirts uzņēmums.

               52

               Tas, ka Toshiba 2003. gadā nebija pašai sava apgrozījuma GIS sektorā, ir elements, kas objektīvi nošķir tās situāciju no pārējo uzņēmumu, kas piedalījās aizliegtās vienošanās darbībā, situācijas, īpaši no Eiropas uzņēmumiem, un no tā izriet, ka tai piemērotais naudas sods ir jāaprēķina no TM T&D 2003. gada faktiskā apgrozījuma, nevis no domājamā apgrozījuma, kas iegūts, no TM T&D apgrozījuma nodalot vienu daļu.

               53

               Kā pārsūdzētā sprieduma 125. punktā norādījusi Vispārējā tiesa, Toshiba piedāvātās pieejas rezultātā faktiski notiktu atkāpšanās no Komisijas paustā nodoma naudas soda apmēra aprēķinā pamatoties uz 2003. gadā gūto apgrozījumu.

               54

               Turklāt Toshiba piedāvātā aprēķina metode neļautu noteikt sākumsummas Toshiba un Mitsubishi, kas pienācīgi atspoguļotu to dalību pārkāpumā 2003. gadā, īpaši šo uzņēmumu kombinēto dalību, ko tie īstenoja ar TM T&D starpniecību, kā būtībā apstrīdētā lēmuma 66. apsvērumā norādījusi Komisija, jo atbilstoši šai metodei būtu jāsalīdzina Toshiba domājamais apgrozījums ar Eiropas uzņēmumu faktiskajiem apgrozījumiem.

               55

               Kā secinājumu 102. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ir apšaubāmi, vai šī alternatīvā metode ļauj tiešāk izmantot TM T&D 2003. gada apgrozījumu un rada skaidrāku iespaidu par Toshiba stāvokli tirgū šajā gadā, jo atbilstoši šai metodei ir jāveic vēl divas papildu stadijas, proti, jāaprēķina Toshiba teorētiskais apgrozījums 2003. gadā un, pamatojoties uz to, jānosaka tās teorētiskā tirgus daļa šajā gadā.

               56

               Visbeidzot, lai gan apstrīdētajā lēmumā Toshiba ir noteikta naudas soda sākumsumma, kas neatbilst nevienai no 2007. gada lēmumā definētajām sākumsummu grupām, šis apstāklis ir tikai sekas tam, ka šajā lēmumā Toshiba sākumsumma tika aprēķināta, izmantojot daļu TM T&D sākumsummas. Tā kā Toshiba neuzskata, ka, klasificējot TM T&D minētajā lēmumā noteiktajā otrajā grupā, Komisija būtu pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, tā nevar arī uzskatīt, ka tai ir noteikta lielāka naudas soda sākumsumma par līdzīga lieluma uzņēmumiem noteiktajām.

               57

               Ievērojot iepriekš norādīto, otrais pamats ir jānoraida.

         Par piekto pamatu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz “Toshiba” atbildības līmeņa noteikšanu, salīdzinot ar pārkāpuma dalībniekiem no Eiropas

         Lietas dalībnieču argumenti

               58

               Ar savu trešo pamatu Toshiba pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 141. un 142. punktā nospriežot, ka Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, apstrīdētajā lēmumā noraidot tās lūgumu piemērot tai zemāku naudas sodu, jo tās atbildības līmenis ir zemāks, salīdzinot ar aizliegtās vienošanās dalībniekiem no Eiropas.

               59

                  Toshiba uzskata, ka no judikatūras izriet, ka pēc pārliecināšanās par aizliegtas vienošanās pastāvēšanu un tās dalībnieku identificēšanas Komisijai, nosakot naudas sodus, ir jāpārbauda katra uzņēmuma dalības relatīvais smagums, lai pielāgotu sodu attiecīgā uzņēmuma individuālajai rīcībai un dalības vienotā un turpinātā pārkāpumā īpatnībām.

               60

               Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 142. punktā esot kļūdaini nospriedusi, ka “[Toshiba] līdzdalība pārkāpumā bija pielīdzināma Eiropas ražotāju līdzdalībai”, kas nozīmējot, ka Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo, kā norādīts šī sprieduma 141. punktā, vispārējā nolīguma īstenošana esot bijusi “[dalība] tādā apmērā”, lai sasniegtu pārkāpuma mērķus kopumā, vai arī “priekšnosacījums” projektu sadalei Eiropas ražotāju starpā.

               61

               Šajā lietā esot acīmredzams, ka Japānas uzņēmumi EEZ tirgū nav radījuši tādu pašu kaitējumu un ir arī mazākā apmērā piedalījušies vispārējā pārkāpumā kā Eiropas uzņēmumi, jo pēdējie minētie ir rīkojušies vēl aktīvāk, ar aktīvām slepenām darbībām sadalot Eiropas projektus.

               62

               Komisija uzskata, ka trešais pamats nav pieņemams, jo tas pārsniedz Toshiba pirmajā instancē izvirzīto argumentāciju.

               63

               Proti, ar šo pamatu tiekot apstrīdēti apstrīdētajā lēmumā apstiprinātie konstatējumi par Toshiba izdarītā pārkāpuma relatīvo smagumu, kas bija ietverti 2007. gada lēmumā. Lai gan šie konstatējumi ir tikuši apstrīdēti Vispārējā tiesā izvirzītajā piektajā pamatā, tie tomēr neietilpa argumentācijā, kā tā pirmajā instancē atzina savā replikas rakstā. Proti, šajā rakstā Toshiba vairs neiekļāva argumentus par savas dalības pārkāpumā relatīvo smagumu.

               64

               Pakārtoti Komisija apgalvo, ka trešais pamats ir nepieņemams, jo tas attiecas uz jautājumu, kas ir res judicata.

               65

               2011. gada 12. jūlija spriedumā Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) Vispārējā tiesa savu Toshiba izdarītā pārkāpuma smaguma vērtējumu pamatoja ar vienotu un turpinātu pārkāpumu. Taču, tā kā šim jautājumam pašlaik ir jau res judicata spēks, to vairs nevar apšaubīt pašreizējā tiesvedībā.

               66

               Visbeidzot Komisija uzskata, ka gadījumā, ja Tiesa atzītu, ka trešais pamats ir pieņemams, tas ir jānoraida kā nepamatots. Šajā ziņā tā atsaucas uz judikatūras principu, atbilstoši kuram tas, ka uzņēmums nav tieši piedalījies visos pasākumos, kas veido globālu aizliegtu vienošanos, nevar to atbrīvot no atbildības par pārkāpumu, ja ir konstatēts, ka tam bija jāzina, ka kolūzija, kurā tas piedalījās, ietilpa globālā plānā un, otrkārt, ka šis globālais plāns ietvēra visus aizliegtu vienošanos veidojošus elementus.

         Tiesas vērtējums

      – Par pieņemamību

               67

               Abi Komisijas izvirzītie iebildumi par nepieņemamību ir jānoraida.

               68

               Pirmkārt, par argumentu, ka trešā pamata jautājums Vispārējā tiesā nebija izvirzīts, ir jāatzīst, ka tas tomēr tā bija. Proti, savas prasības piektajā pamatā Toshiba norādīja, ka Komisija nav ņēmusi vērā tās apgalvoto dalību pārkāpumā naudas soda noteikšanas brīdī, īpaši tad, kad tā noteica piemērojamo sākumsummu, kas esot bijis vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Turklāt savā replikas rakstā Vispārējā tiesā Toshiba no piektā pamata neatteicās.

               69

               Otrkārt, attiecībā uz Komisijas iebildumu saistībā ar res judicata spēku ir jāatzīst, ka tā pamatā ir pieņēmums, ka Toshiba savā apelācijas sūdzībā apstrīd vienota un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu.

               70

               Taču tas tā nav, jo trešais pamats aprobežojas vienīgi ar atsevišķu jautājumu par Toshiba piemērotā naudas soda apmēra noteikšanu atbilstoši tai pārmestā pārkāpuma smagumam.

               71

               Savukārt šis pēdējais jautājums nevis par Toshiba pārmestā vienotā un turpinātā pārkāpuma pastāvēšanu, bet gan par naudas soda apmēra noteikšanu, ņemot vērā šī pārkāpuma smagumu, tika īpaši pārbaudīts Vispārējā tiesā 2011. gada 12. jūlija spriedumā Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343).

               72

               Proti, minētā sprieduma 258.–261. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Toshiba prasības ceturtā pamata pirmo daļu, kurā tā bija apgalvojusi, ka Komisija nebija ņēmusi vērā to, ka tās dalības relatīvais smagums aizliegtās vienošanās darbībā bija mazāks, salīdzinot ar Eiropas ražotājiem, jo Toshiba esot piedalījusies tikai kopējā vienošanās, apņemoties neiesniegt piedāvājumus GIS projektiem Eiropā, taču Eiropas ražotāji papildus piedalījās arī EQ nolīgumā, kura mērķis bija šo projektu sadale.

               73

               Turpinot jānorāda, ka par Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) tika iesniegta apelācijas sūdzība Tiesā.

               74

               Pēc tam, kad šī apelācija ar 2013. gada 19. decembra spriedumu Siemens u.c./Komisija (C‑239/11 P,C‑489/11 P un C‑498/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:866) tika noraidīta, Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedums Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343), konkrēti tā rezolutīvā daļa un to pamatojošie motīvi, ieguva galīgu spēku (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 19. februāris, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments, C‑308/07 P, EU:C:2009:103, 57. punkts).

               75

               Ir tiesa, ka apelācijas sūdzībā par Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) Toshiba neapstrīdēja šī sprieduma 258.–262. punktu.

               76

               Tomēr saskaņā ar Tiesas Reglamenta 169. pantu apelācijas sūdzībā tā lūdz pilnībā vai daļēji atcelt Vispārējās tiesas nolēmumu, kāds ietverts tā rezolutīvajā daļā.

               77

               No tā izriet, ka apelācijas sūdzībā par Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumu Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) Toshiba nevarēja apstrīdēt šī sprieduma 258.–262. punktā ietvertos motīvus, neapstrīdot tā rezolutīvo daļu, ciktāl tajā Vispārējā tiesa atcēla tai piemēroto naudas sodu.

               78

               Tātad Toshiba nevar pārmest, ka tā apelācijā Tiesā nav apstrīdējusi šos motīvus, bet aprobežojusies vienīgi ar Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija sprieduma Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) motīviem par tai pārmesto pārkāpumu.

               79

               Lietas dalībniekam nav jārīkojas pretēji savām interesēm, lai varētu saglabāt savas procesuālās tiesības, tostarp iesniegt apelācijas sūdzību Tiesā.

               80

               Tādējādi, pārsūdzētā sprieduma 139.–141. punktā pārbaudot, vai Toshiba piemērotais naudas sods atbilstoši tai pārmestā pārkāpuma smagumam, salīdzinot ar Eiropas ražotājiem piemēroto sodu, atbilst vienlīdzīgas attieksmes principam, Vispārējā tiesa nav ignorējusi 2011. gada 12. jūlija sprieduma Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) res judicata spēku.

         – Par lietas būtību

               81

               Pārsūdzētā sprieduma 141. un 142. punktā Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, ir atzinusi, ka, tā kā Japānas uzņēmumu dalība vispārējā nolīgumā bija “priekšnosacījums” efektīvai EQ nolīguma īstenošanai, kurā piedalījās vienīgi Eiropas ražotāji, un ka šādā veidā, Japānas uzņēmumiem ievērojot vispārējā nolīgumā paredzētās saistības, tie pārkāpumā piedalījās “tādā apmērā”, kas nodrošināja tā funkcionēšanu, ir jāatzīst, ka Toshiba dalība pārkāpumā ir pielīdzināma Eiropas uzņēmumu dalībai.

               82

               Turklāt pārsūdzētā sprieduma 141. punktā Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz 2011. gada 12. jūlija sprieduma Toshiba/Komisija (T‑113/07, EU:T:2011:343) 261. punktu, kurā Vispārējā tiesa arī bija pamatoti nospriedusi, ka, tā kā Toshiba saskaņā ar vispārējo nolīgumu bija apņēmusies nedarboties EEZ tirgū, tai nebija vajadzības piedalīties vēl arī EQ nolīgumā, kura mērķis bija sadalīt GIS projektus EEZ tirgū. Tas, ka Toshiba nepiedalījās EQ nolīgumā, faktiski nebija svarīgi un nebija no tās atkarīgs.

               83

               Citiem vārdiem sakot, kā secinājumu 134. punktā norādījis ģenerāladvokāts, Vispārējā tiesa ir pareizi atzinusi, ka apstāklis, ka Toshiba nepiedalījās EQ nolīgumā, ir tikai sekas tās dalībai vispārējā nolīgumā un tādējādi tās rīcība nav smagāka kā Eiropas ražotāju rīcība.

               84

               Šādos apstākļos Toshiba nevar Komisijai pārmest, ka tā nav samazinājusi tās naudas sodu tādēļ, ka tā nav piedalījusies EQ nolīgumā.

               85

               Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāatzīst, ka trešais pamats nav pamatots un tas ir jānoraida.

               86

               Tā kā neviens no Toshiba izvirzītajiem apelācijas sūdzības pamatiem nevar tikt atbalstīts, apelācijas sūdzība ir noraidāma.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               87

               Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.

               88

               Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Toshiba atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Toshiba atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                        1)

                           apelācijas sūdzību noraidīt;

                        2)

                           Toshiba Corp. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1988. gada 4. maijā. # Corinne Bodson pret SA Pompes funèbres des régions libérées. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Francija. # Konkurence. # Lieta 30/87.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2012. gada 8.maijā. # Luigi Panzeri pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "Royal Veste e premia lo sport" reģistrācijas pieteikums - Agrākas Kopienas un starptautiskas vārdiskas preču zīmes "veste lo sport" - Nereģistrēta agrāka grafiska preču zīme "panzeri veste lo sport" - Relatīvi atteikuma pamatojumi - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 4. punkts. # Lieta T-348/10.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2012. gada 8. maija spriedums – Panzeri/ITSB – Royal Trophy (“Royal Veste e premia lo sport”)
      (lieta T‑348/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “Royal Veste e premia lo sport” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Kopienas un starptautiskas vārdiskas preču zīmes “veste lo sport” – Nereģistrēta agrāka grafiska preču zīme “panzeri veste lo sport” – Relatīvi atteikuma pamati – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 4. punkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 31., 39. un
         40. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 20. maija lēmumu lietā R 988/2009‑1 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Luigi Panzeri
                k‑gu un
               Royal Trophy Srl

                  	Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 20. maija
                     lēmumu lietā R 988/2009‑1;

                  2)

                  	katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2012. gada 21.martā. # Volkswagen AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "SWIFT GTi" reģistrācijas pieteikums - Agrākas starptautiskas un valsts preču zīmes "GTI" - Relatīvi atteikuma pamatojumi - Preču līdzība - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) - Sajaukšanas iespējas izvērtēšana - Iebildumu noraidījums. # Lieta T-63/09.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2012. gada 21. marta spriedums – Volkswagen/ITSB – Suzuki Motor (“SWIFT GTi”)
      (lieta T‑63/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “SWIFT GTi” reģistrācijas pieteikums – Agrākas starptautiskas un valsts preču zīmes “GTI” – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Preču līdzība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) – Sajaukšanas iespējas izvērtēšana – Iebildumu noraidījums
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 40.–42., 117., 118., 127. un 131.–135. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2008. gada 9. decembra lēmumu lietā R 749/2007‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Volkswagen AG
                un
               Suzuki Motor Corp.
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Volkswagen AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1998. gada 28.aprīlī. # Javico International un Javico AG pret Yves Saint Laurent Parfums SA (YSLP). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Versailles - Francija. # Konkurence. # Lieta C-306/96.


title: Tiesas (septītā palāta) 2014. gada 6. marta spriedums.#Dresser-Rand SA pret Agenzia delle Entrate, Direzione Provinciale, Ufficio Controlli di Genova.#Commissione tributaria provinciale di Genova lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – PVN – Direktīva 2006/112/EK – 17. panta 2. punkta f) apakšpunkts – Nosacījums saistībā ar preces nosūtīšanu atpakaļ uz dalībvalsti, no kuras tā sākotnēji tikusi nosūtīta vai transportēta.#Apvienotās lietas C‑606/12 un C‑607/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Apvienotās lietas C‑606/12 un C‑607/12
            par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Commissione tributaria provinciale di Genova  (Itālija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2012. gada 30. oktobrī un kas Tiesā reģistrēti 2012. gada 24. decembrī, tiesvedībā
            Dresser-Rand SA
            pret
            Agenzia delle Entrate , Direzione Provinciale , Ufficio Controlli di Genova .
            TIESA (septītā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ] (referents), tiesneši Dž. Arestis [ G. Arestis ] un A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ],
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Dresser-Rand SA  vārdā – P. Centore , avvocato ,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz A. De Stefano , avvocato dello Stato ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – D. Recchia  un C. Soulay , pārstāves,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 17. panta 2. punkta f) apakšpunktu.
            2. Šie lūgumi tika iesniegti tiesvedībā starp Dresser-Rand S.A.  (turpmāk tekstā – “ Dresser-Rand France ”), saskaņā ar Francijas tiesībām reģistrētu sabiedrību, un Agenzia delle Entrate, Direzione Provinciale, Ufficio Controlli di Genova [Ieņēmumu dienesta provinces direkcijas Dženovas kontroles biroju] jautājumā par pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) atmaksas, kas nav izmaksāta par 2007. un 2008. taksācijas gadu, labotajiem paziņojumiem.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. PVN direktīvas 14. pantā ir noteikts:
            “1. “Preču piegāde” ir tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.
            2. Papildus 1. punktā minētajam darījumam par preču piegādi uzskata šādus darījumus:
            [..]
            c) preču nodošanu, pildot līgumu, saskaņā ar ko par preču pirkšanu vai pārdošanu maksājama komisijas maksa.
            [..]”
            4. Šīs direktīvas 17. pants ir izteikts šādi:
            “1. Ja nodokļa maksātājs preces, kas ir tā saimnieciskās darbības aktīvu daļa, pārvieto uz galamērķi citā dalībvalstī, šo pārvietošanu uzskata par preču piegādi par atlīdzību.
            “Pārvietošana uz galamērķi citā dalībvalstī” ir kustama materiālā īpašuma nosūtīšana vai transportēšana, kuru savas saimnieciskās darbības vajadzībām veic nodokļa maksātājs vai cita persona viņa vārdā, uz galamērķi Kopienā, kas ir ārpus tās dalībvalsts teritorijas, kurā šis īpašums atrodas.
            2. Par pārvietošanu uz galamērķi citā dalībvalstī neuzskata preču nosūtīšanu vai transportēšanu saistībā ar kādu no šādiem darījumiem:
            [..]
            f) pakalpojuma sniegšanu nodokļa maksātājam, kas saistīta ar attiecīgo preču apstrādi, kura faktiski veikta nosūtīšanas vai transportēšanas galamērķa dalībvalsts teritorijā, ja preces pēc apstrādes minētajam nodokļa maksātājam sūta atpakaļ uz dalībvalsti, no kuras tās sākotnēji nosūtītas vai transportētas;
            [..]
            3. Ja viens no 2. punktā paredzētajiem atbilstības nosacījumiem vairs netiek pildīts, uzskata, ka preces ir pārvietotas uz citu dalībvalsti. Šādos gadījumos uzskata, ka pārvietošana notiek brīdī, kad šis nosacījums vairs netiek pildīts.”
            5. Minētās direktīvas 20. pantā ir noteikts:
            ““Preču iegāde Kopienas iekšienē” ir tiesību iegūšana rīkoties kā īpašniekam ar kustamu materiālu īpašumu, ko pārdevējs, pircējs vai cita persona pārdevēja vai pircēja vārdā nosūta vai transportē pircējam uz galamērķi dalībvalstī, kas nav nosūtīšanas vai transportēšanas sākumpunkta dalībvalsts.
            Ja preces, ko iegādājas juridiskā persona, kas nav nodokļa maksātāja, nosūta vai transportē no trešās teritorijas vai trešās valsts un minētā juridiskā persona, kas nav nodokļa maksātāja, tās importē dalībvalstī, kas nav nosūtīšanas vai transportēšanas galamērķa dalībvalsts, uzskata, ka preces ir nosūtītas vai transportētas no importa dalībvalsts. Šī dalībvalsts importētājam, kurš saskaņā ar 201. pantu noteikts vai atzīts par atbildīgu par PVN nomaksu, atmaksā PVN, kas samaksāts attiecībā uz preču importu, ja importētājs pierāda, ka šai iegādei PVN piemēroja nosūtīšanas vai transportēšanas galamērķa dalībvalstī.”
            6. Šīs pašas direktīvas 21. pantā preču iegādei Kopienas iekšienē par atlīdzību tiek pielīdzināts, ja “nodokļa maksātājs savas saimnieciskās darbības vajadzībām lieto preces, ko minētais nodokļa maksātājs vai cita persona viņa vārdā nosūtījusi vai transportējusi no citas dalībvalsts, kuras teritorijā preces ir ražotas, iegūtas, apstrādātas, nopirktas vai iegādātas 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē, vai preces, ko minētais nodokļa maksātājs savas saimnieciskās darbības vajadzībām importē minētajā citā dalībvalstī.”
            Itālijas tiesības
            7. 1993. gada 30. augusta Dekrētlikuma Nr. 331 par noteikumu saskaņošanu dažādu nozaru nodokļu jomā (1993. gada 30. augusta GURI Nr. 203, 12. lpp.) 38. pantā ar nosaukumu “Iegādes Kopienas iekšienē” ir noteikts:
            “1. [PVN] piemēro preču iegādei Kopienas iekšienē, ja tā veikta dalībvalsts teritorijā saistībā ar uzņēmuma darbību vai radošo vai profesionālo pienākumu veikšanu, vai katrā ziņā to piemēro juridisko personu, asociāciju un citu organizāciju, kuras minētas Republikas Prezidenta 1972. gada 26. oktobra dekrēta Nr. 633 [parastais 1972. gada 11. novembra GURI Nr. 292 pielikums, turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 633”] 4. panta ceturtajā daļā, īstenotai iegādei; nodokļu maksātājiem tas jāmaksā šīs valsts teritorijā.
            2. Par “iegādi Kopienas iekšienē” tiek uzskatīts kustama materiāla īpašuma īpašumtiesību vai jebkuru citu reāltiesību iegūšanas darījums par atlīdzību, ar ko tiek nodotas tiesības rīkoties ar šo īpašumu, kuru vai nu piegādātājs kā nodokļa maksātājs, vai pircējs, vai arī trešā persona, kas rīkojas to vārdā, ir ievedusi vai transportējusi valsts teritorijā no citas dalībvalsts.
            3. Turklāt par iegādi Kopienas iekšienē tiek uzskatīti:
            [..]
            b) preču ievešana vienā dalībvalstī no citas dalībvalsts, ko dara nodokļu maksātājs vai kāda cita persona tā vārdā. Šī norma tiek piemērota arī gadījumā, kad preces tiek nosūtītas vai transportētas no cita uzņēmuma, kura darbību veic tā pati persona citā dalībvalstī, uz galamērķi dalībvalstī saistībā ar uzņēmuma darbību;
            c) 2. punktā minētie pirkumi, kurus veic juridiskas personas, asociācijas un citas [Dekrēta Nr. 633] 4. panta ceturtajā daļā minētās organizācijas, kas nav nodokļa maksātājas;
            d) c) punktā minēto personu vai citu personu, kas rīkojas to vārdā, iepriekš importētas preces ievešana no citas dalībvalsts valsts teritorijā;
            [..]
            5. Par iegādēm Kopienas iekšienē neuzskata:
            a) tādu preču ievešanu valsts teritorijā, kuras tiek pārstrādātas vai kuras tiek apstrādātas parastos veidos atbilstoši Padomes 1985. gada 16. jūlija Regulas [(EEK) Nr. 1999/85 par aktīvās pārstrādes kārtību (OV L 188, 1. lpp.)] 1. panta 3. punkta h) apakšpunktam un Padomes 1988. gada 25. jūlija Regulas [(EEK) Nr. 2503/88 par muitas noliktavām (OV L 225, 1. lpp.)] 18. pantam, ja preces vēlāk tiek transportētas vai nosūtītas pircējam, kas ir nodokļa maksātājs izcelsmes dalībvalstī, vai viņa vārdā citai personai citā dalībvalstī, vai arī ārpus Kopienas teritorijas; tādu preču ievešana valsts teritorijā, kuras īslaicīgi tiek izmantotas pakalpojumu izpildē vai uz kurām, ja tās tiktu importētas, attiektos režīms par pagaidu ievešanas procedūru ar pilnīgu atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem;
            [..]
            7. Nodoklis dalībvalsts teritorijā nav jāmaksā citas valsts nodokļu maksātājam par šī nodokļu maksātāja iegādātām precēm Kopienas iekšienē citā dalībvalstī, kuras pēc tam ir nosūtītas vai transportētas valsts teritorijā viņa paša koncesionāriem, kas ir nodokļa maksātāji, vai [Dekrēta Nr. 633] 4. panta ceturtajā daļā minētajām juridiskām personām, kas ir nodokļa maksātājas par veiktajām iegādēm Kopienas iekšienē, ja šie koncesionāri vai juridiskās personas ir norādītas kā nodokļa maksātājas saistībā ar piegādēm.
            8. Par paša veiktām iegādēm Kopienas iekšienē tiek uzskatītas iegādes, ko veikuši koncesionāri bez pārstāvības.”
            8. Dekrēta Nr. 633 8. pantā ar nosaukumu “Piegādes eksportam” ir paredzēts:
            “Par piegādēm importam, ko ar nodokli neapliek, tiek uzskatītas:
            a) ārpus Eiropas Ekonomikas Kopienas teritorijas transportēto vai nosūtīto preču piegādes, ieskaitot ar [transporta] aģentu starpniecību īstenotās, ko veic piegādātājs vai viņa vārdā cita persona, vai aģents, ieskaitot pēc viņu pašu koncesionāru vai aģentu norādēm. Preces var apstrādāt, pārstrādāt, montēt, savienot vai pielāgot citām precēm [..] koncesionāra labā, vai to var darīt pats piegādātājs vai trešās personas;
            b) piegādes, izmantojot transportu, vai nosūtīšana ārpus Eiropas Ekonomikas Kopienas teritorijas 90 dienu laikā no preces saņemšanas brīža, ko veic nerezidents koncesionārs vai cita persona viņa vārdā, izņemot preces, kas paredzētas laivu vai kruīza kuģu, tūrisma lidmašīnu vai cita veida transportam, ko izmanto privātām vajadzībām, iekārtām vai degvielas uzpildei, kā arī preces, kuras jātransportē privātā bagāžā ārpus Eiropas Ekonomikas Kopienas teritorijas; šis eksports jāapliecina ar muitas vai pasta iestādes zīmogu uz rēķina;
            c) tādu preču piegādes, ieskaitot ar [transporta] aģenta starpniecību, kas nav ēkas un apbūvējamās platības, un pakalpojumu sniegšana personām, kas veikušas piegādes eksportam vai darījumus Kopienā un kuras kā tādas izmanto tiesības iegādāties preci, ieskaitot ar [transporta] aģenta starpniecību, vai importēt preces un pakalpojumus, par to nemaksājot nodokli.
            C) apakšpunktā minētās piegādes un pakalpojumu sniegšana tiek veiktas, nemaksājot nodokli a) apakšpunktā norādītām personām, ja tie ir rezidenti, un iepriekšējās daļas b) apakšpunktā minētajiem piegādātājiem, pamatojoties uz viņu rakstveida apgalvojumiem un viņiem uzņemoties par to atbildību, kas ir ierobežota līdz minētajos apakšpunktos norādīto piegāžu, ko šīs personas ir veikušas iepriekšējā kalendārā gada laikā, kopējai vērtībai. Koncesionāri un aģenti var pilnībā izmantot šo summu, lai iegādātos preces, ko eksportē no to izcelsmes valsts, sešu mēnešu laikā pēc to piegādes vai lai iegādātos citas preces vai pakalpojumus, tomēr ievērojot maksimālo summu, kuru veido starpība starp šo summu un to, par kādu viņu labā ir piegādātas preces šī paša gada laikā atbilstoši a) apakšpunktam [..]”.
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            9. Dresser-Rand France  ražo rūpnieciskos dabasgāzes kompresorus.
            10. Veicot šo darbību, Dresser-Rand France ar galaklientu, Spānijas sabiedrību, ir noslēgusi līgumu par sarežģītu preču piegādi. Lai izpildītu šo līgumu, tā izmantoja kompresorus, ko Dresser-Rand Italia Srl  (turpmāk tekstā – “ Dresser-Rand Italie ”) importēja no saviem uzņēmumiem Ķīnā.
            11. Dresser-Rand France Itālijas teritorijā no Francijas ieveda konkrētas sastāvdaļas, kas nepieciešamas importēto kompresoru izmantošanai. Pēc tam tā noslēdza līgumu ar FB ITMI SpA  (turpmāk tekstā – “ FB ITMI ”) – Itālijā reģistrētu apakšuzņēmēju – par citu sastāvdaļu piegādi, kas vajadzīgas šo preču darbībai un instalācijai galaklientam. Galu galā FB ITMI šīs preces, saliktas kopā, nosūtīja tieši galaklientam Dresser-Rand Italie  vārdā un uz tās rēķina, kura rīkojas kā Dresser-Rand France fiskālā pārstāve.
            12. FB ITMI izrakstīja rēķinu Dresser-Rand Italie par darījumiem saistībā ar rezerves daļu salikšanu un pielāgošanu, kā arī par šo preču piegādi. Dresser-Rand Italie kā Dresser-Rand France fiskālā pārstāve izrakstīja rēķinu par visām galaklientam nosūtītajām precēm kopā.
            13. Atsaucoties uz to, ka tā ir parastais piegādātājs, Dresser-Rand Italie , rīkojoties kā Dresser-Rand France fiskālā pārstāve, atbilstoši Dekrēta Nr. 633 8. panta 1. punkta c) apakšpunktam un 2. punktam uzskatīja, ka tā var iegādāties FB ITMI piegādātās preces un sniegtos pakalpojumus, par to nemaksājot PVN, ko nodokļu administrācija apstrīd. Tā kā kvalifikācija par parasto piegādātāju ir atkarīga no tā, kā tiek kvalificēta preču pārvešana no Francijas uz Itāliju, lietas dalībnieki pamatlietā nevar vienoties par šo pēdējo kvalifikāciju.
            14. Tā Dresser-Rand France uzskata, ka kompresoru pārvešana no Francijas uz Itāliju ir “iegāde, kas pielīdzināma iegādei Kopienā, pamatojoties uz [PVN] direktīvas 17. panta 1. punktu”. Tā arī precizē, ka salikto preču pārdošana galaklientam no Itālijas teritorijas ir pamats to uzskatīt par piegādi Kopienā.
            15. Agenzia delle Entrate, Direzione Provinciale, Ufficio Controlli di Genova  norāda, ka preču pārvietošana no Francijas uz Itāliju ir regulēta šīs direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunktā un tādēļ uz to attiecas atlikšanas procedūra, kas paredzēta 1993. gada 30. augusta Dekrētlikuma Nr. 331 par noteikumu saskaņošanu dažādu nozaru nodokļu jomā 38. panta piektās daļas a) apakšpunktā. Tā apgalvo, ka starp Dresser-Rand France un FB ITMI noslēgtā līguma priekšmets ir nevis jaunu preču piegāde, bet pakalpojumu sniegšana. Tādēļ šajā līgumā paredzētais darījums nevar tikt pielīdzināts preču piegādei minētās direktīvas 17. panta 1. punkta izpratnē.
            16. Dresser-Rand France apstrīd šīs atlikšanas procedūras piemērošanu pamatlietā, tādēļ ka, pirmkārt, FB ITMI darbība pamatā ir preču ražošana un piegāde un, otrkārt, Itālijā ievestās preces, pretēji tam, kas paredzēts PVN direktīvā, lai varētu piemērot šādu procedūru, netika atkārtoti nosūtītas uz izcelsmes dalībvalsti.
            17. Šajos apstākļos Commissione tributaria provinciale di Genova  (Dženovas provinces Nodokļu lietu tiesa) nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kuri lietās C‑606/12 un C‑607/12 ir izteikti identiski:
            “1) Vai darījums, kurā preces no kādas dalībvalsts tiek pārvietotas uz Itālijas teritoriju, lai pārliecinātos par šo preču savietojamību ar citām valsts teritorijā iegādātām precēm, šīs Itālijā ievestās preces nekādi nepārveidojot, ir apzīmējams ar [PVN] direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunktā rodamo vārdkopu “attiecīgo preču apstrāde” un vai tālab ir lietderīgi izvērtēt FB ITMI  un [ Dresser-Rand Italie ] starpā notikušo darījumu raksturu?
            2) Vai [PVN] direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek izslēgta iespēja dalībvalstu tiesību aktos vai praksē paredzēt, ka preču nosūtīšana vai transportēšana netiek uzskatītas par pārvietošanu uz galamērķi citā dalībvalstī, izņemot gadījumu, kad šīs preces tiek atpakaļnosūtītas uz dalībvalsti, no kuras tās sākotnēji nosūtītas vai transportētas?”
            18. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2013. gada 28. janvāra rīkojumu lietas C‑606/12 un C‑607/12 rakstveida un mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Ievada apsvērumi
            19. Gan no lēmumiem par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, gan no lietas dalībnieku sniegtajiem apsvērumiem izriet iespējami pieļautais sajaukums starp jēdzieniem “preču piegāde”, kas ir definēts PVN direktīvas 14. pantā, un jēdzienu “iegāde Kopienas iekšienē”, kas ir definēts šīs direktīvas 20. pantā.
            20. Faktiski, kā par to liecina šī sprieduma 14. punkts, vairākkārt atsauces uz jēdzienu “iegāde Kopienas iekšienē” ir veiktas, to sasaistot ar minētās direktīvas 17. panta 1. punktu, lai gan šis jēdziens ir šīs pašas direktīvas 21. panta priekšmets.
            21. Tā PVN direktīvas 17. panta 1. punktā konkrētas preču pārvietošanas ir pielīdzinātas piegādei Kopienas iekšienē un nekādi neskar iegādi Kopienas iekšienē.
            22. Tādēļ ir jāuzskata, ka šie jautājumi ir nevis par jēdzienu “iegāde Kopienas iekšienē”, bet par jēdzienu “preču pārvietošana” PVN direktīvas 17. panta izpratnē.
            Par otro jautājumu
            23. Ar savu otro jautājumu, kurš ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa jautā, vai PVN direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, izņemot gadījumu, kad attiecīgās preces tiek atpakaļnosūtītas uz dalībvalsti, no kuras tās ir sākotnēji izvestas vai transportētas, ir izslēgta jebkura iespēja dalībvalsts tiesību aktos vai praksē neuzskatīt preču nosūtīšanu vai transportēšana uz citu dalībvalsti par pārvietošanu uz galamērķi šajā dalībvalstī.
            24. Vispirms ir jāatsaucas uz paša PVN direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkta tekstu, kurā skaidri ir paredzēts, ka par preču pārvietošanu uz galamērķi citā dalībvalstī neuzskata preču nosūtīšanu saistībā ar pakalpojuma sniegšanu nodokļa maksātājam, ja šīs preces pēc tam sūta atpakaļ nodokļa maksātājam uz izcelsmes dalībvalsti, proti, uz to dalībvalsti, no kuras tās sākotnēji nosūtītas.
            25. Šīs direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkta piemērošana skaidri ir pakļauta nosacījumam, ka preces tiek nosūtītas atpakaļ uz to izcelsmes dalībvalsti.
            26. Tālāk jāuzsver, ka PVN direktīvas 17. panta 2. punktā ir uzskaitīta virkne gadījumu, tostarp f) apakšpunktā minētais, uz kuriem neattiecas šīs direktīvas 17. panta 1. punktā norādītā kvalifikācija “pārvietošana uz galamērķi citā dalībvalstī”.
            27. Tādējādi no pašas PVN direktīvas 17. panta struktūras un teksta izriet, ka tā 2. punktā ir sniegts izsmeļošs to atkāpju saraksts, kuras jāinterpretē šauri (pēc analoģijas skat. 2013. gada 16. maija spriedumu lietā C‑169/12 TNT Express Worldwide , 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
            28. Visbeidzot, jāatgādina, ka tirdzniecībai Kopienā piemērojamā PVN pārejas regulējuma, kas ir ieviests ar šo direktīvu, mērķis ir ļaut, lai nodokļu ieņēmumi tiktu nodoti dalībvalstij, kurā veikta piegādāto preču gala patērēšana (it īpaši skat. 2010. gada 22. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑536/08 un C‑539/08 X  un fiscale eenheid Facet-Facet Trading , Krājums, I‑3581. lpp., 30. punkts, kā arī 2010. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑84/09 X , Krājums, I‑11645. lpp., 22. un 31. punkts). Tādējādi šīs pašas direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunktā paredzētā atkāpe ir jāinterpretē, it īpaši ņemot vērā šo mērķi.
            29. Saskaņā ar principu par nodokļa uzlikšanu galamērķa dalībvalstī, kas ir izklāstīts šī sprieduma iepriekšējā punktā, PVN direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkts tātad ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj, ka preču pārvietošana uz citu dalībvalsti netiek kvalificēta par piegādi Kopienas iekšienē tikai tad, ja šī prece paliek šajā dalībvalstī pagaidām un tā vēlāk tiek nosūtīta atpakaļ uz izcelsmes dalībvalsti.
            30. Faktiski tikai tad, ja preces pārvietošana uz citu dalībvalsti tiek veikta nevis tādēļ, lai šo preci galīgi patērētu šajā dalībvalstī, bet lai veiktu šīs preces pārstrādes darbības, pēc kā tā tiek nosūtīta atpakaļ uz izcelsmes dalībvalsti, šāda pārvietošana nebūtu kvalificējama par piegādi Kopienas iekšienē.
            31. Ņemot vērā iepriekš minēto, preces pārvietošana uz nodokļa maksātāja galamērķi dalībvalstī, no kuras šī prece sākotnēji tika nosūtīta vai transportēta, ir jāuzskata par nepieciešamo priekšnosacījumu PVN direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkta piemērošanai.
            32. Tādēļ uz otro jautājumu ir jāatbild, ka PVN direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai preces nosūtīšana vai transportēšana netiktu kvalificēta par pārvietošanu uz galamērķi citā dalībvalstī, šī prece pēc tam, kad tās apstrādes darbi ir pabeigti šīs preces nosūtīšanas vai transporta saņemšanas dalībvalstī, obligāti ir jānosūta atpakaļ uz nodokļa maksātāja galamērķi tajā dalībvalstī, no kuras tā sākotnēji tika nosūtīta vai transportēta.
            Par pirmo jautājumu
            33. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz pārbaudi par preču, kas nosūtītas no pirmās dalībvalsts uz otrās dalībvalsts teritoriju, savietojamību ar citām šīs pēdējās valsts teritorijā iegādātām precēm, nekādi nepārveidojot pārvietotās preces, attiecas jēdziens “attiecīgo preču apstrāde” šīs direktīvas izpratnē.
            34. Jāatgādina, ka atbilstoši LESD 267. pantā paredzētajai tiesu kompetences sadalei starp valsts tiesām un Tiesu, lai gan Tiesa taisa prejudiciālu nolēmumu, principā neiedziļinoties apstākļos, kādos valsts tiesas uzdevušas jautājumus un kādos tās paredz piemērot Savienības tiesību normas, ko tās lūdz interpretēt, tad tomēr situācija atšķiras it īpaši gadījumā, kad ir acīmredzams, ka Savienības tiesību norma, kuras interpretācija tiek lūgta Tiesai, nevar tikt piemērota (šajā ziņā skat. 1990. gada 18. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑297/88 un C‑197/89 Dzodzi , Recueil , I‑3763. lpp., 39. un 40. punkts; kā arī 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑64/06 Telefónica O2 Czech Republic , Krājums, I‑4887. lpp., 22. un 23. punkts).
            35. Tādējādi, kā tika uzsvērts šī sprieduma 32. punktā, preču nosūtīšana atpakaļ uz nodokļa saņēmēja galamērķi tajā dalībvalstī, no kuras tās sākotnēji tika nosūtītas vai transportētas, ir nepieciešamais priekšnosacījums PVN direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkta piemērošanai.
            36. Taču no lēmumiem par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka pamatlietās aplūkojamās preces netika pārvietotas uz to izcelsmes dalībvalsti, proti, Francijas Republiku, pēc tam, kad to apstrādes darbi Itālijā bija pabeigti.
            37. Tā kā nosacījums par preču nosūtīšanu atpakaļ uz to izcelsmes dalībvalsti nav izpildīts, tad PVN direktīvas 17. panta 2. punkta f) apakšpunkts nav piemērojams pamatlietās.
            38. Tādējādi uz pirmo jautājumu atbilde nav jāsniedz.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            39. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
            Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 17. panta 2. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai preces nosūtīšana vai transportēšana netiktu kvalificēta par pārvietošanu uz galamērķi citā dalībvalstī, šī prece pēc tam, kad tās apstrādes darbi ir pabeigti šīs preces nosūtīšanas vai transporta saņemšanas dalībvalstī, obligāti ir jānosūta atpakaļ uz nodokļa maksātāja galamērķi tajā dalībvalstī, no kuras tā sākotnēji tika nosūtīta vai transportēta.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1992. gada 8. jūlijā. # Doris Knoch pret Bundesanstalt für Arbeit. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundessozialgericht - Vācija. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta C-102/91.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 24.septembrī. # Walter Tögel pret Niederösterreichische Gebietskrankenkasse. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesvergabeamt - Austrija. # Lieta C-76/97.


Tiesas spriedums 1973. gada 22. martā. # Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel pret Baer-Getreide GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija. # Aizsargpasākumi. # Lieta 72-72.