title: Tiesas (pirmā palāta) 2013. gada 30. maija spriedums.#Dirk Frederik Asbeek Brusse un Katarina de Man Garabito pret Jahani BV.#Gerechtshof te Amsterdam lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju līgumos ietverti negodīgi noteikumi – Dzīvojamo telpu īres līgums, kas noslēgts starp profesionālu izīrētāju un īrnieku, kurš rīkojas privātās interesēs – Līguma noteikuma negodīguma pārbaude valsts tiesā pēc tās ierosmes – Noteikums par līgumsodu – Noteikuma atcelšana.#Lieta C‑488/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2013. gada 30. maijā (
            *1
         )
      “Direktīva 93/13/EEK — Patērētāju līgumos ietverti negodīgi noteikumi — Dzīvojamo telpu īres līgums, kas noslēgts starp profesionālu izīrētāju un īrnieku, kurš rīkojas privātās interesēs — Līguma noteikuma negodīguma pārbaude valsts tiesā pēc tās ierosmes — Noteikums par līgumsodu — Noteikuma atcelšana”
      Lieta C-488/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Gerechtshof te Amsterdam (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 13. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 23. septembrī, tiesvedībā

            Dirk Frederik Asbeek Brusse,

            Katarina de Man Garabito

      pret

            Jahani BV.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Levits, M. Safjans [M. Safjan] un M. Bergere [M. Berger] (referente),
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Fehér un K. Szíjjártó, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. van Beek un M. Owsiany-Hornung, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”), un īpaši tās 6. panta 1. punkta, interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir ticis iesniegts tiesvedībā starp D. F. Asbeek Brusse un K. de Man Garabito, no vienas puses, un Jahani BV (turpmāk tekstā – “Jahani”), no otras puses, par īres parāda, līgumisko procentu un soda naudas samaksu atbilstoši īres līgumā paredzētajam.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 93/13 preambulas devītais un desmitais apsvērums ir šādi:
               “[..] preču un pakalpojumu ieguvējiem jābūt aizsargātiem pret pārdevēja vai piegādātāja pilnvaru ļaunprātīg[u] izmantošan[u], jo īpaši attiecībā uz vienpusējiem standartlīgumiem un būtisku tiesību negodīg[u] izslēgšan[u] no līgumiem;
               [..] efektīvāku patērētāju aizsardzību var panākt, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā; [..] š[ie] tiesību akt[i] būtu jāattiecina uz visiem līgumiem, kas noslēgti starp pārdevējiem vai piegādātājiem un patērētājiem; [..] tā rezultātā, cita starpā, no šīs direktīvas būtu jāizslēdz līgumi attiecībā uz nodarbinātību, līgumi attiecībā uz mantojuma tiesībām, līgumi attiecībā uz tiesībām saistībā ar ģimenes tiesībām un līgumi attiecībā uz uzņēmumu apvienošanos un iestāžu vai partnerības līgumiem”.

               4

               Direktīvas 1. pantā ir noteikts, ka:
               “1.   Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.
               2.   Šī direktīva neattiecas uz līguma noteikumiem, kas ietver obligātas tiesību normas [..].”

               5

               Šīs direktīvas 2. pantā “patērētājs” un “pārdevējs vai piegādātājs” ir definēti šādi:
               Šajā direktīvā:
               [..]

                        “b)

                        “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas;

                        c)

                        “pārdevējs vai piegādātājs” ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kura šīs direktīvas aptvertos līgumos darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts.”

               6

               Direktīvas 3. pantā negodīgs noteikums ir definēts šādi:
               “1.   Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
               [..]
               3.   Pielikumā atrodas indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem.”

               7

               Attiecībā uz noteikuma negodīguma konstatēšanu direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka:
               “Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”

               8

               Atbilstoši direktīvas 7. panta 1. punktam “dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos”.

               9

               Direktīvas pielikumā atrodas tās 3. panta 3. punktā minēto noteikumu uzskaitījums. Starp tiem ietilpst:
               “1.   [Noteikumi], kuru mērķis vai sekas ir šādas:
               [..]

                        e)

                        pieprasīt patērētājam, kurš nespēj izpildīt savas saistības, maksāt neproporcionāli lielu kompensāciju;

                  [..].”

         Valsts tiesības

               10

               Direktīva Nīderlandē ir tikusi transponēta ar normām par līgumu vispārīgajiem noteikumiem, kuras ietvertas Civilkodeksa (Burgerlijk Wetboek, turpmāk tekstā – “BW”) 6:231.–6:247. pantā.

               11

                  BW 6:233. panta pirmajā daļā ir noteikts šādi:
               “Vispārējos noteikumos ietvertu noteikumu var atcelt:

                        a)

                        ja tas, ņemot vērā līguma veidu un būtību, veidu, kādā tika formulēti noteikumi, savstarpēji atzītās pušu intereses un citus apstākļus, ir nepamatoti neizdevīgs otrai līguma pusei”.

               12

               Atbilstoši BW 3:40. pantam akts, kas ir pretrunā labām paražām, sabiedriskai kārtībai vai saistošām tiesību normām, nav spēkā. Katrā ziņā, ja ir pārkāpta norma, kurā paredzēta tikai vienas no daudzpusēji noslēgta akta pusēm aizsardzība, šis akts ir apstrīdams, ja vien normas tvērumā nav secināms citādi.

               13

               Par sodu noteikumiem BW 6:94. panta 1. punktā ir paredzēts, ka tiesai pēc parādnieka pieprasījuma ir tiesības samazināt paredzēto sodu, ja tas ir acīmredzami nesamērīgs.

               14

               Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka apelācijas tiesvedībā tiesa var lemt tikai par iebildumiem, kurus lietas dalībnieki izvirzījuši pirmajos apelācijas tiesvedībā iesniegtajos apsvērumos. Apelācijas instances tiesai tomēr ir jāpiemēro imperatīvās tiesību normas, pat ja lietas dalībnieki uz tām nav atsaukušies.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               15

               2007. gadā Jahani, sabiedrība, kas profesionāli nodarbojas ar dzīvojamo platību izīrēšanu, D. F. Asbeek Brusse un K. de Man Garabito, kas ir privātpersonas, izīrēja dzīvojamās telpas Alkmārā [Alkmaar] (Nīderlande).

               16

               Par to noslēgtā īres līguma pamatā bija nekustamo īpašumu profesionālās apvienības Raad voor Onroerende Zaken (Nekustamo īpašumu padome) izstrādāti vispārīgie noteikumi.

               17

               Šie vispārīgie noteikumi ietvēra arī noteikumu par sodu, kura teksts ir šāds:

                        “20.1

                        Īrnieka nokavējums iestājas pēc noteikta termiņa beigām.

                        20.2

                        Par katru savlaicīgas un pilnas naudas summas samaksas nokavējumu īrnieks maksā procentus no pamatsummas ar likmi 1 % mēnesī, sākot no dienas, kad beidzies samaksas termiņš, līdz pamatsummas pilnīgas samaksas dienai.

                  [..]

                        20.6

                        Ja īrnieks neizpilda šajā īres līgumā paredzētās saistības, tostarp ar tām saistīto īres līgumu vispārīgos noteikumus, vai rīkojas pretēji tādām saistībām, viņš nekavējoties maksā izīrētājam, neskarot savu pienākumu izpildīt šīs saistības un neatkarīgi no pārējiem izīrētāja zaudējumu atlīdzināšanas un citādiem prasījumiem, līgumsodu EUR 25 apmērā par katru kalendāro dienu [..].”

               18

               Īres līgumā sākotnēji paredzētā īres maksa EUR 875 mēnesī, sākot ar 2008. gada 1. jūliju, atbilstoši līgumā paredzētajam indeksācijas noteikumam tika palielināta līdz EUR 894,25 mēnesī. D. F. Asbeek Brusse un K. de Man Garabito šim īres maksas palielinājumam atbilstošo summu nesamaksāja. Par 2009. gada februāri tie samaksāja EUR 190 un vēlāk īres maksu vairs nemaksāja.

               19

               2009. gada jūlijā Jahani cēla prasību tiesā pret īrniekiem, lūdzot tostarp īres līgumu izbeigt un piespriest atbildētājiem samaksāt summu EUR 13 897,09 apmērā, kurā ietilpst:

                        —

                        EUR 5365,50 kā īres maksa;

                        —

                        EUR 156,67 kā jau maksājamie līgumiskie procenti;

                        —

                        EUR 96,25 kā īres maksas indeksācijas summa;

                        —

                        EUR 4525 kā līgumsods par īres maksas nemaksāšanu;

                        —

                        EUR 3800 kā līgumsods par īres maksas indeksācijas summas nemaksāšanu;

                        —

                        EUR 658,67 kā ārpustiesas izdevumi.

               20

               Ar 2009. gada 21. oktobra spriedumu Rechtbank Alkmaar [Alkmāras tiesa] Jahani prasījumus apmierināja.

               21

               Iesniedzējtiesā, kurā tie vērsās kā apelācijas instancē, D. F. Asbeek Brusse un K. de Man Garabito lūdz samazināt līgumsoda summas, ņemot vērā nesamērīgumu starp šīm summām un izīrētāja ciestajiem zaudējumiem.

               22

               Šādā kontekstā Gerechtshof te Amsterdam [Amsterdamas apelācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai profesionāls dzīvojamās telpas izīrētājs, kurš izīrē dzīvokli privātpersonai, ir jāuzskata par [preču] pārdevēju vai pakalpojumu piegādātāju Direktīvas [93/13] izpratnē? Vai šī direktīva attiecas uz īres līgumu, kas noslēgts starp komerciālu izīrētāju un nekomerciālu īrnieku?

                        2)

                        Vai apstāklis, ka Direktīvas [93/13] 6. pants ir jāuzskata par tiesību normu, kas ir līdzvērtīga valsts tiesību normām, kuras valsts tiesību sistēmā ir uzskatāmas par imperatīvām tiesību normām, nozīmē, ka strīdā starp privātpersonām valsts transponējošās normas par negodīgiem noteikumiem ir imperatīvas tiesību normas, kādēļ valsts tiesai gan pirmajā, gan apelācijas instancē ir tiesības un pienākums pēc savas iniciatīvas (tādējādi arī pārsniedzot prasījuma robežas) pārbaudīt līguma noteikuma atbilstību valsts transponējošajām normām un konstatēt šī noteikuma spēkā neesamību, ja tiek secināts, ka noteikums ir negodīgs?

                        3)

                        Vai tas, ka valsts tiesa nevis nepiemēro līgumsoda klauzulu, kas Direktīvas 93/13 izpratnē ir uzskatāma par negodīgu noteikumu, bet saskaņā ar valsts tiesību normām vienīgi samazina līgumsodu tad, ja privātpersona ir atsaukusies tikai uz tiesas pilnvarām samazināt [līgumsodu], nevis uz klauzulas apstrīdamību, ir saderīgs ar [Savienības] tiesību lietderīgo iedarbību?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo prejudiciālo jautājumu

               23

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai līgums par dzīvojamo telpu īri, kas noslēgts starp izīrētāju, kurš ar to nodarbojas profesionāli, un īrnieku, kas šo līgumu slēdz privātiem mērķiem, ietilpst direktīvas piemērošanas jomā.

               24

               Direktīvas 1. panta 1. punktā ir definēts tās mērķis.

               25

               Tomēr starp šīs normas valodu redakcijām ir zināmas atšķirības. Tā direktīvas 1. panta 1. punkta holandiešu valodas redakcijā ir teikts, ka tās mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp “pārdevēju” (“verkoper”) un patērētāju. Citās minētās normas valodu redakcijās savukārt patērētāja līgumpartnera apzīmēšanai ir izmantota plašāka tvēruma frāze. Direktīvas 1. panta 1. punkta franču valodas redakcijā ir paredzēti starp “profesionāli” [“professionnel”] un patērētāju slēgti līgumi. Šī plašākā pieeja ir atrodama arī spāņu (“profesional”), dāņu (“erhvervsdrivende”), vācu (“Gewerbetreibender”), grieķu (“επαγγελματίας”), itāļu (“professionista”) un portugāļu (“profissional”) valodu redakcijās. Angļu valodas redakcijā ir izmantota frāze “seller vai supplier” [“pārdevējs vai piegādātājs”].

               26

               Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai nepieciešamība vienveidīgi piemērot un līdz ar to interpretēt Savienības tiesību aktu nepieļauj, ka tas tiek ņemts vērā atsevišķi vienā no tā redakcijām, bet gan prasa, lai to interpretē, pamatojoties gan uz tā autora faktisko nolūku, gan arī uz mērķi, ko tas ir vēlējies sasniegt, ņemot vērā esošās redakcijas visās oficiālajās valodās (skat. it īpaši 2010. gada 3. jūnija spriedumu lietā C-569/08 Internetportal und Marketing, Krājums, I-4871. lpp., 35. punkts, kā arī 2011. gada 9. jūnija spriedumu lietā C-52/10 Eleftheri tileorasi un Giannikos, Krājums, I-4973. lpp., 23. punkts).

               27

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka holandiešu valodas redakcijā lietotais termins “verkoper” direktīvas 2. panta c) punktā ir definēts tāpat kā pārējo valodu redakcijās, un tas ir “jebkura fiziska vai juridiska persona, kura [..] darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju, neatkarīgi no tā, vai tas ir valsts vai privāts”.

               28

               Tādēļ jāsecina, ka – neraugoties uz patērētāja līgumpartnera apzīmēšanai izmantoto terminu – likumdevēja mērķis nav bijis ierobežot direktīvas piemērošanas jomu, tajā ietverot vienīgi starp pārdevēju un patērētāju noslēgtus līgumus.

               29

               Turklāt ir jānorāda, ka nevienā direktīvas pamatteksta normā nav precizēts, kādiem līgumu veidiem tā ir piemērojama. Kaut arī vairākos tās preambulas apsvērumos, kā, piemēram, devītajā, ir uzsvērta nepieciešamība aizsargāt preču vai pakalpojumu ieguvējus no pārdevēju vai piegādātāju pilnvaru ļaunprātīgas izmantošanas, direktīvas desmitajam apsvērumam ir vēl plašāks tvērums, jo tajā noteikts, ka vienveidīgas normas par negodīgiem noteikumiem būtu jāpiemēro “visiem” starp profesionāļiem un patērētājiem noslēgtajiem līgumiem, kas definēti direktīvas 2. panta b) un c) punktā.

               30

               Tādējādi, atsaucoties uz līgumslēdzēju statusu – atkarībā no tā, vai tie šo līgumu slēdz profesionālas darbības ietvaros vai nē –, direktīvā ir definēti līgumi, kuriem tā ir piemērojama.

               31

               Šis kritērijs atbilst idejai, kura ir ar direktīvu ieviestās aizsardzības sistēmas pamatā, proti, ka patērētājs salīdzinājumā ar profesionāli atrodas nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas, gan attiecībā uz informētības līmeni; tā rezultātā patērētājs pievienojas tirgotāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas ietekmēt to saturu (skat. it īpaši 2012. gada 14. jūnija spriedumu lietā C-618/10 Banco Español de Crédito, 39. punkts, un 2013. gada 21. februāra spriedumu lietā C-472/11 Banif Plus Bank, 19. punkts).

               32

               Šī aizsardzība īpaši svarīga ir gadījumā, kad līgums par dzīvojamo telpu īri ir noslēgts starp privātpersonu, kura to slēdz privātiem mērķiem, no vienas puses, un nekustamo īpašumu jomas profesionāli, no otras puses. Starp pusēm pastāvošo nevienlīdzību pastiprina fakts, ka no ekonomikas viedokļa šāds līgums ir saistīts ar patērētāja pamatvajadzību, proti, mājokļa nodrošināšanu, un tas ir par summām, kuras bieži vien ir viena no ievērojamākajām īrnieka budžeta izdevumu pozīcijām, un papildus tam no juridiskā viedokļa šis līgums parasti ietilpst sarežģītā valsts tiesiskajā regulējumā, kuru privātpersonas bieži vien labi nepārzina.

               33

               Tomēr ir jānorāda, ka atbilstoši direktīvas 1. panta 2. punktam direktīva nav piemērojama līguma noteikumiem, kuri ietver valsts tiesību imperatīvās normas (skat. 2013. gada 21. marta spriedumu lietā C-92/11 RWE Vertrieb, 25. punkts). Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai tajā izskatāmajā lietā runa ir par šādiem noteikumiem.

               34

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka direktīva ir interpretējama tādējādi, ka, neskarot valsts imperatīvas tiesību normas – kas jānoskaidro valsts tiesai –, direktīva ir piemērojama dzīvojamo telpu īres līgumam starp izīrētāju, kurš to noslēdzis savas profesionālās darbības ietvaros, un īrnieku, kurš to noslēdzis ārpus savas profesionālās darbības.

         Par otro jautājumu

               35

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā Tiesas judikatūru par direktīvas 6. pantu, direktīva būtu interpretējama tādējādi, ka tiesību normas, ar ko tā transponēta valsts tiesībās, no valsts procesuālo tiesību aspekta ir uzlūkojamas par imperatīvām tiesību normām, kā rezultātā valsts tiesai ir pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt līguma noteikuma iespējamo negodīgumu un atbilstošā gadījumā šis noteikums jāatceļ.

               36

               Šim jautājumam ir divas daļas – pirmā no tām ir saistīta ar valsts tiesas pienākumu pēc savas ierosmes atklāt līguma noteikuma negodīgumu, bet otrā attiecas uz sekām, kādas valsts tiesai jāņem vērā šāda negodīguma konstatēšanas gadījumā.

         Par pienākumu pēc savas ierosmes atklāt līguma noteikuma negodīgumu

               37

               No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka otrā jautājuma pirmā daļa ir saistīta ar faktu, ka valsts tiesībās ir norma, atbilstoši kurai valsts apelācijas instances tiesai principā ir saistoši lietas dalībnieku izvirzītie pamati un savi nolēmumi tai arī ir jābalsta uz šiem pamatiem, bet tomēr tā pēc savas ierosmes var piemērot imperatīvas tiesību normas.

               38

               Vispirms ir jānorāda, ka direktīvas 6. panta 1. punkts, kurā paredzēts, ka negodīgi noteikumi patērētājam nav saistoši, ir imperatīvā norma, kas vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, ko līgums nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar reālu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietās Banco Español de Crédito, 40. punkts, un Banif Plus Bank, 20. punkts).

               39

               Lai nodrošinātu direktīvā paredzēto aizsardzību, Tiesa jau vairākas reizes ir uzsvērusi, ka nevienlīdzīgu situāciju starp patērētāju un profesionāli var izlīdzināt tikai ar pozitīvu iejaukšanos no to personu puses, kas pašas nav līguma slēdzējas (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietās Banco Español de Crédito, 41. punkts, un Banif Plus Bank, 21. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               40

               Ņemot vērā šo apsvērumu, ka Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesai, ja tās rīcībā ir nepieciešamie tiesību un faktiskie elementi, pēc savas iniciatīvas ir jāizvērtē direktīvas piemērošanas jomā ietilpstoša līguma noteikuma negodīgais raksturs un, to veicot, ir jāizlīdzina starp patērētāju un profesionāli pastāvošā nevienlīdzība (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietās Banco Español de Crédito, 42. punkts, un Banif Plus Bank, 22. punkts).

               41

               Līdz ar to uzdevums, kas valsts tiesai attiecīgajā jomā dots saskaņā ar Savienības tiesībām, nenozīmē vien pilnvaras lemt par attiecīgo līguma noteikumu negodīgumu, bet arī pienākumu šo jautājumu vērtēt pēc savas ierosmes, ja tās rīcībā ir vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietās Banco Español de Crédito, 43. punkts, un Banif Plus Bank, 23. punkts).

               42

               Attiecībā uz šo pienākumu īstenošanu valsts tiesā, kurai jāizskata apelācijas sūdzība, ir jāatgādina, ka, ja nav atbilstoša Savienības tiesiskā regulējuma, pārsūdzības procesuālie noteikumi, kas paredzēti, lai nodrošinātu attiecīgajām personām Savienības tiesībās paredzēto tiesību aizsardzību, ir jāparedz dalībvalstu iekšējā tiesību sistēmā saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu. Tomēr šī kārtība nedrīkst būt nelabvēlīgāka par to, kas reglamentē līdzīgas iekšzemes situācijas (līdzvērtības princips), ne arī tāda, kas padara faktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Savienības tiesību sistēmā paredzēto tiesību izmantošanu (efektivitātes princips) (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Banco Español de Crédito, 46. punkts, un Banif Plus Bank, 26. punkts).

               43

               Attiecībā uz līdzvērtīguma principu, uz kuru netieša atsauce ir ietverta otrajā prejudiciālajā jautājumā, ir jāuzsver, kā tika atgādināts šī sprieduma 38. punktā, ka direktīvas 6. panta 1. punkts ir imperatīva tiesību norma. Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šī direktīva kopumā ir līdzeklis, kas nepieciešams Savienībai uzticēto uzdevumu sasniegšanai, it īpaši dzīves līmeņa un kvalitātes paaugstināšanai visā tās teritorijā (skat. 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-243/08 Pannon GSM, Krājums, I-4713. lpp., 26. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Banco Español de Crédito, 67. punkts).

               44

               Turklāt Tiesa ir arī atzinusi, ka, ņemot vērā sabiedrības interešu, uz kurām balstīta patērētājiem ar direktīvu piešķirtā aizsardzība, būtību un nozīmi, ir jākonstatē, ka tās 6. pants ir jāuzskata par normu, kas ir ekvivalenta valsts normām, kurām valsts tiesību sistēmā ir imperatīvo normu statuss (skat. 2009. gada 6. oktobra spriedumu lietā C-40/08 Asturcom Telecomunicaciones, Krājums, I-9579. lpp., 52. punkts, un 2010. gada 16. novembra rīkojumu lietā C-76/10 Pohotovost’, Krājums, I-11557. lpp., 50. punkts). Šī kvalifikācija attiecas uz visām direktīvas normām, kuras ir neaizstājamas 6. pantā noteiktā mērķa sasniegšanai.

               45

               No tā izriet, ka, ja valsts tiesa atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām ir kompetenta pēc savas ierosmes pārbaudīt tiesību akta spēkā esamību atbilstoši valsts imperatīvajām tiesību normām, kā tas saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumā ietverto informāciju ir Nīderlandes tiesu iestāžu sistēmā attiecībā uz apelācijas instances tiesām, tad tai ir arī jāīsteno šī kompetence, lai pēc savas ierosmes atbilstoši direktīvā noteiktajiem kritērijiem izvērtētu šīs direktīvas piemērošanas jomā ietilpstoša līguma noteikuma negodīgumu.

               46

               Ir jāatgādina, ka valsts tiesai ir šāds pienākums arī tad, ja tai valsts tiesību sistēmā ir vienīgi iespēja izvērtēt pēc savas ierosmes, vai šāds noteikums ir pretrunā valsts tiesību imperatīvajām normām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Asturcom Telecomunicaciones, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

         Par sekām, kādas valsts tiesai jāņem vērā, konstatējot līguma noteikuma negodīgumu

               47

               No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka otrā jautājuma otrā daļa ir saistīta ar tādu valsts tiesību normu, atbilstoši kurai valsts tiesa principā negodīgu noteikumu nevar atcelt, ja patērētājs nav izvirzījis pamatu par tā spēkā neesamību. Tomēr tiesa pēc savas ierosmes var atcelt noteikumu, kas ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai vai obligātām tiesību normām, ja tās pēc būtības attaisno šādu rīcību.

               48

               Jāatgādina, ka atbilstoši direktīvas 6. panta 1. punkta teikuma pirmajai daļai dalībvalstīm ir jāparedz, ka negodīgi noteikumi “atbilstoši savas valsts tiesību aktiem” nav saistoši patērētājam.

               49

               Tiesa šo normu ir interpretējusi tādējādi, ka valsts tiesai saskaņā ar valsts tiesībām ir jānosaka visas sekas, kas no attiecīgā noteikuma negodīguma konstatējuma izriet saskaņā ar valsts tiesībām, lai pārliecinātos, ka tas nav saistošs šim patērētājam (iepriekš minētie spriedumi lietās Banco Español de Crédito, 63. punkts, un Banif Plus Bank, 27. punkts). Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka, ja valsts tiesa līguma noteikumu atzīst par negodīgu, tā to nepiemēro, izņemot, kad pret to iebilst patērētājs (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pannon GSM, 35. punkts).

               50

               No šīs judikatūras izriet, ka direktīvā paredzētās aizsardzības pilnīga efektivitāte nosaka, lai valsts tiesa, kas pēc savas ierosmes konstatējusi noteikuma negodīgumu, noteiktu visas sekas no šā konstatējuma, negaidot, līdz patērētājs, kurš ir informēts par savām tiesībām, iesniedz pieteikumu, prasot, lai minētais noteikums tiktu atcelts (iepriekš minētais spriedums lietā Banif Plus Bank, 28. un 36. punkts).

               51

               Tādu pašu iemeslu dēļ, kādi aprakstīti šī sprieduma 43. un 44. punktā, ir jāsecina, ka, ja valsts tiesa atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām ir kompetenta pēc savas ierosmes atcelt līguma noteikumu, ja tas ir pretrunā sabiedriskai kārtībai vai obligāti piemērojamām tiesību normām, kuru saturs pieļauj šādu rīcību, kā tas saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumā ietverto informāciju ir Nīderlandes tiesu iestāžu sistēmā, kura attiecas uz apelācijas tiesu, tad tai ir arī pēc savas ierosmes jāatceļ līguma noteikums, kura negodīgums ticis konstatēts atbilstoši direktīvā noteiktajiem kritērijiem.

               52

               Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka sacīkstes princips parasti valsts tiesai, kas pēc savas ierosmes ir konstatējusi līguma noteikuma negodīgumu, paredz pienākumu informēt lietas dalībniekus un dot tiem iespēju atbilstoši sacīkstes principam apspriest šo noteikumu, ievērojot valsts procesuālajos noteikumos šajā ziņā paredzētās formalitātes (iepriekš minētais spriedums lietā Banif Plus Bank, 31. un 36. punkts).

               53

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka direktīva ir interpretējama tādējādi, ka:

                        —

                        ja valsts tiesa, kura izskata prasību, ko profesionālis pret patērētāju cēlis sakarā ar līguma izpildi, atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām ir kompetenta pēc savas ierosmes pārbaudīt prasījuma pamatā esošā noteikuma atbilstību valsts imperatīvajām tiesību normām, tad tai, ja tā ir konstatējusi, ka minētais noteikums ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, tāpat pēc savas ierosmes ir jāpārbauda iespējamais šī noteikuma negodīgums atbilstoši minētajā direktīvā paredzētajiem kritērijiem;

                        —

                        ja valsts tiesa atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām ir kompetenta pēc savas ierosmes atcelt noteikumu, kurš ir pretrunā sabiedriskai kārtībai vai obligāti piemērojamām tiesību normām, kuru saturs pieļauj šādu rīcību, tad tai principā, dodot iespēju lietas dalībniekiem paust savu viedokli tiesu debatēs, pēc savas ierosmes ir jāatceļ līguma noteikums, kura negodīgumu tā ir konstatējusi atbilstoši minētajā direktīvā noteiktajiem kritērijiem.

         Par trešo jautājumu

               54

               Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai direktīvas 6. pants ir interpretējams tādējādi, ka atbilstoši tam valsts tiesa, pēc tam, kad tā konstatējusi noteikuma par līgumsodu negodīgumu, tā vietā, lai šo noteikumu nepiemērotu, var samazināt tajā paredzētā līgumsoda apmēru, kā tas atļauts atbilstoši valsts tiesībām un kā to ir lūdzis patērētājs.

               55

               Vispirms jānorāda, ka direktīvas pielikuma 1. punkta e) apakšpunktā kā direktīvas 3. panta 3. punktā minētie iespējami negodīgie noteikumi ir minēti noteikumi, kuru mērķis vai sekas ir pieprasīt patērētājam, kurš nespēj izpildīt savas saistības, maksāt nesamērīgi lielu kompensāciju. Tiesa šai ziņā ir atzinusi, ka lai gan pēc attiecīgā pielikuma satura nevar automātiski un vienīgi noteikt apstrīdētā noteikuma negodīgo raksturu, tas tomēr ir būtisks faktors, uz kuru kompetentā tiesa var pamatoties, veicot šī noteikuma negodīguma novērtējumu (2012. gada 26. aprīļa spriedums lietā C-472/10 Invitel, 26. punkts).

               56

               Attiecībā uz jautājumu, vai valsts tiesa, kad tā konstatējusi noteikuma par līgumsodu negodīgumu, var aprobežoties ar šajā noteikumā paredzētā apmēru soda samazināšanu – kā tas ir atļauts atbilstoši BW 6:94. panta 1. punktam – ir jānorāda, ka direktīvas 6. panta 1. punkta teikuma otrajā daļā ir skaidri noteikts, ka starp profesionāli un patērētāju noslēgtais līgums “pie tādiem pašiem noteikumiem” turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt “bez negodīgajiem noteikumiem”.

               57

               No minētā 6. panta 1. punkta Tiesa ir secinājusi, ka valsts tiesām ir vienīgi pienākums novērst negodīga līguma noteikuma piemērošanu, lai patērētājam tas nebūtu saistošs, bet tām nav tiesību koriģēt tā saturu. Līgumam principā ir jāturpina pastāvēt bez jebkādiem citiem grozījumiem, izņemot negodīgu noteikumu svītrošanu, ciktāl saskaņā ar valsts tiesību normām šāda līguma pastāvēšana ir juridiski iespējama (iepriekš minētais spriedums lietā Banco Español de Crédito, 65. punkts).

               58

               Tiesa jau ir norādījusi, ka šādu interpretāciju turklāt apstiprina direktīvas mērķis un vispārējā sistēma. Šajā ziņā tā ir atgādinājusi, ka, ņemot vērā sabiedrības interešu svarīgumu un raksturu, uz kurām ir balstīta patērētāju aizsardzība, direktīvā, kā izriet no tās 7. panta 1. punkta, dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt adekvātus un efektīvus līdzekļus, “lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos”. Tāpēc, ja valsts tiesai būtu atļauts koriģēt šādos līgumos ietverto negodīgo noteikumu saturu, šādas tiesības varētu kaitēt direktīvas 7. pantā paredzētā ilgtermiņa mērķa sasniegšanai, jo tādējādi tiktu mazināta preventīvā iedarbība, ko attiecībā uz profesionāļiem rada vienkārša un tieša šādu negodīgu noteikumu nepiemērošana patērētājam (iepriekš minētais spriedums lietā Banco Español de Crédito, 66.–69. punkts).

               59

               No tā izriet, ka direktīvas 6. panta 1. punktu nevar interpretēt tādējādi, ka atbilstoši tam valsts tiesa gadījumā, kad tā konstatējusi starp profesionāli un patērētāju noslēgta līguma noteikuma par līgumsodu negodīgumu, drīkst samazināt patērētājam piemērojamā līgumsoda apmēru tā vietā, lai tam attiecīgo līguma noteikumu nepiemērotu vispār.

               60

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka direktīvas 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka atbilstoši tam valsts tiesa, gadījumā, kad tā konstatējusi starp profesionāli un patērētāju noslēgta līguma noteikuma par līgumsodu negodīgumu, nedrīkst aprobežoties – kā tas tai ļauts atbilstoši valsts tiesībām – ar patērētājam piemērojamā līgumsoda apmēra samazināšanu, bet tai ir vienkārši jāizslēdz šī noteikuma piemērošana patērētājam.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               61

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos ir interpretējama tādējādi, ka, neskarot valsts imperatīvās tiesību normas, kuras jānoskaidro valsts tiesai, tā ir piemērojama dzīvojamo telpu īres līgumam starp izīrētāju, kurš to noslēdzis savas profesionālās darbības ietvaros, un īrnieku, kurš to noslēdzis ārpus savas profesionālās darbības;

                           2)

                           Direktīva 93/13 ir interpretējama tādējādi, ka:

                                 —

                                    ja valsts tiesa, kura izskata prasību, ko profesionālis pret patērētāju cēlis sakarā ar līguma izpildi, atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām ir kompetenta pēc savas ierosmes pārbaudīt prasījuma pamatā esošā noteikuma atbilstību valsts imperatīvajām tiesību normām, tad tai, ja tā ir konstatējusi, ka minētais noteikums ietilpst direktīvas piemērošanas jomā, tāpat pēc savas ierosmes ir jāpārbauda iespējamais šī noteikuma negodīgums atbilstoši minētajā direktīvā paredzētajiem kritērijiem;

                                 —

                                    ja valsts tiesa atbilstoši valsts procesuālajām tiesību normām ir kompetenta pēc savas ierosmes atcelt noteikumu, kurš ir pretrunā sabiedriskai kārtībai vai obligāti piemērojamām tiesību normām, kuru saturs pieļauj šādu rīcību, tad tai principā, dodot iespēju lietas dalībniekiem paust savu viedokli tiesu debatēs, pēc savas ierosmes ir jāatceļ līguma noteikums, kura negodīgumu tā ir konstatējusi atbilstoši minētajā direktīvā noteiktajiem kritērijiem;

                           3)

                           Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka atbilstoši tam valsts tiesa, gadījumā, kad tā konstatējusi starp profesionāli un patērētāju noslēgta līguma noteikuma par līgumsodu negodīgumu, nedrīkst aprobežoties – kā tas tai ļauts atbilstoši valsts tiesībām – ar patērētājam piemērojamā līgumsoda apmēra samazināšanu, bet tai ir vienkārši jāizslēdz šī noteikuma piemērošana patērētājam.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2015. gada 3. septembrī.#Inuit Tapiriit Kanatami u.c. pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Regula (EK) Nr. 737/2010 – Regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Regulu (EK) Nr. 1007/2009 – Tirdzniecība ar izstrādājumiem no roņiem – Šo izstrādājumu ievešanas un tirdzniecības ierobežojumi – Spēkā esamība – Juridiskais pamats – EKL 95. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 17. pants – ANO deklarācija par pirmiedzīvotāju tautu tiesībām – 19. pants.#Lieta C-398/13 P.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑398/13 P
            par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2013. gada 8. jūlijā iesniedza
            Inuit Tapiriit Kanatami , Otava (Kanāda),
            Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation , Kikiktarjuaka [ Qikiqtarjuaq ] (Kanāda),
            Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation , Pannirtuna [ Pangnirtung ] (Kanāda),
            Jaypootie Moesesie , ar dzīvesvietu Kikiktarjuakā,
            Allen Kooneeliusie , ar dzīvesvietu Kikiktarjuakā,
            Toomasie Newkingnak , ar dzīvesvietu Kikiktarjuakā,
            David Kuptana , ar dzīvesvietu Ulukaktokā [ Ulukhattok ] (Kanāda),
            Karliin Aariak , ar dzīvesvietu Ikaluitā [ Iqaluit ] (Kanāda),
            Canadian Seal Marketing Group , Kvebeka (Kanāda),
            Ta Ma Su Seal Products Inc. , Kapomēla [ Cap‑aux‑Meules ] (Kanāda),
            Fur Institute of Canada , Otava,
            NuTan Furs Inc. , Katalina [ Catalina ] (Kanāda),
            GC Rieber Skinn AS , Bergena [ Bergen ] (Norvēģija),
            Inuit Circumpolar Council Greenland ( ICC-Greenland ) , Nūka [ Nuuk ], Grenlande (Dānija),
            Johannes Egede , ar dzīvesvietu Nūkā,
            Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat ( KNAPK ) , Nūka,
            William E. Scott & Son , Edinburga (Apvienotā Karaliste),
            Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine , Kapomēla,
            Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi , Stambula (Turcija),
            Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd , Flerdelisa [ Fleur‑de‑Lys ] (Kanāda),
            ko pārstāv H. Viaene , J. Bouckaert , un D. Gillet , advocaten ,
            apelācijas sūdzības iesniedzēji,
            pārējie lietas dalībnieki –
            Eiropas Komisija,  ko pārstāv K. Mifsud-Bonnici  un C. Hermes , pārstāvji,
            atbildētāja pirmajā instancē,
            ko atbalsta
            Eiropas Parlaments,  ko pārstāv L. Visaggio  un J. Rodrigues , pārstāvji,
            Eiropas Savienības Padome,  ko pārstāv K. Michoel  un M. Moore , pārstāvji,
            personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē.
            TIESA (piektā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] (referents), tiesneši K. Vajda [ C. Vajda ], A. Ross [ A. Rosas ], E. Juhāss [ E. Juhász ] un D. Švābi [ D. Šváby ],
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretārs M. Aleksejevs [ M. Aleksejev ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 9. februāra tiesas sēdi,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2015. gada 19. marta tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Ar savu apelācijas sūdzību Inuit Tapiriit Kanatami , Nattivak Hunters’ and Trappers’ Association , Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Association , J. Moesesie , A. Kooneeliusie , T. Newkingnak , D. Kuptana , K. Aariak , Canadian Seal Marketing Group , Ta Ma Su Seal Products, Inc. , Fur Institute of Canada , NuTan Furs Inc. , GC Rieber Skinn AS , Inuit Circumpolar Council Greenland ( ICC‑Greenland ), J. Egede , Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat ( KNAPK ), William E. Scott & Son , Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine , Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi un Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2013. gada 25. aprīļa spriedumu Inuit Tapiriit Kanatami  u.c./Komisija (T‑526/10, EU:T:2013:215; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko tā noraidīja to prasību atcelt Komisijas 2010. gada 10. augusta Regulu (ES) Nr. 737/2010, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1007/2009 par tirdzniecību ar izstrādājumiem no roņiem (OV L 216, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), un atzīt par nepiemērojamu Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Regulu (EK) Nr. 1007/2009 par tirdzniecību ar izstrādājumiem no roņiem (OV L 286, 36. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”).
            Atbilstošās tiesību normas
            Starptautiskās tiesības
            2. Ar 2007. gada 13. septembra Rezolūciju 61/295 ANO Ģenerālā asambleja pieņēma ANO Deklarāciju par pirmiedzīvotāju tautu tiesībām (turpmāk tekstā – “ UNDRIP ”). Šīs deklarācijas 19. pantā ir noteikts:
            “Valstis apspriežas un labā ticībā sadarbojas ar attiecīgajiem pirmiedzīvotājiem ar viņu pārstāvības struktūru starpniecību, lai iegūtu brīvprātīgu, iepriekšēju un informētu piekrišanu pirms tādu normatīvo vai administratīvo aktu pieņemšanas un īstenošanas, kas var ietekmēt šos pirmiedzīvotājus.”
            Savienības tiesības
            3. Saskaņā ar pamatregulas preambulas 4.–7. un 14. apsvērumu:
            “(4) Roņu medības rosinājušas sabiedrības locekļus un valdības paust nopietnas bažas, jo viņiem rūp dzīvnieku labturība, ņemot vērā sāpes, mokas, bailes un citādas ciešanas, ko roņiem sagādā, tos nogalinot un dīrājot tā, kā to visbiežāk dara.
            (5) Reaģējot uz pilsoņu un patērētāju bažām par roņu nogalināšanu un dīrāšanu no dzīvnieku labturības viedokļa un iespēju, ka tirgū ir izstrādājumi, kas iegūti no dzīvniekiem, kuri nogalināti un nodīrāti tā, ka tiem ir sagādātas sāpes, mokas un citādas ciešanas, vairākas dalībvalstis ir pieņēmušas vai plāno pieņemt tiesību aktus, kas reglamentē izstrādājumu no roņiem tirdzniecību, aizliedzot to importu un ražošanu, bet citās dalībvalstīs šādu izstrādājumu tirdzniecība netiek ierobežota.
            (6) Tādējādi pastāv atšķirības valstu noteikumos, kas reglamentē izstrādājumu no roņiem tirdzniecību, importu, ražošanu un realizēšanu. Šīs atšķirības negatīvi ietekmē to izstrādājumu iekšējā tirgus darbību, kuri satur vai var saturēt izstrādājumus no roņiem, un tie ir šķēršļi šādu izstrādājumu tirdzniecībai.
            (7) Šādu atšķirīgu noteikumu pastāvēšana var vēl vairāk likt patērētājiem atturēties no tādu izstrādājumu pirkšanas, kas nav izgatavoti no roņiem, bet ko nevar viegli atšķirt no līdzīgiem izstrādājumiem, kuri ir izgatavoti no roņiem, vai izstrādājumiem, kuros var būt elementi vai sastāvdaļas, kas ir iegūtas no roņiem, taču nav skaidri atpazīstamas, piemēram, kažokādas, omega‑3 kapsulas un eļļa, kā arī ādas izstrādājumi.
            [..]
            (14) Nedrīkstētu ciest to inuītu kopienu ekonomiskās un sociālās pamatintereses, kuras nodarbojas ar roņu medībām iztikas nodrošināšanai. Medības ir inuītu sabiedrības locekļu neatņemama kultūras un identitātes sastāvdaļa, un tās par tādām ir atzītas ar ANO Deklarāciju par pamatiedzīvotāju [pirmiedzīvotāju tautu] tiesībām. Tādēļ būtu jāatļauj laist tirgū izstrādājumus no roņiem, kuri iegūti medībās, ko inuītu un citas iezemiešu kopienas tradicionāli veic un kas palīdz tām nodrošināt iztiku.”
            4. Šīs regulas 3. panta “Nosacījumi laišanai tirgū” 1. un 4. punktā ir paredzēts:
            “1. Ir atļauts laist tirgū tikai tādus izstrādājumus no roņiem, kuri iegūti medībās, ko tradicionāli veic inuītu vai citas iezemiešu kopienas un kas palīdz tām nodrošināt iztiku. Importētiem izstrādājumiem šos nosacījumus piemēro importēšanas laikā vai vietā.
            [..]
            4. Neskarot 3. punktu, pieņem šā panta īstenošanas pasākumus. Šos pasākumus, kas ir paredzēti, lai grozītu nebūtiskus šīs regulas elementus, to papildinot, pieņem saskaņā ar 5. panta 3. punktā minēto regulatīvo kontroles procedūru.”
            5. Pamatojoties uz minētās regulas 3. panta 4. punktu, Eiropas Komisija pieņēma apstrīdēto regulu. Saskaņā ar šīs pēdējās minētās regulas 1. pantu ar to “paredz sīki izstrādātus noteikumus par izstrādājumu no roņiem laišanu tirgū saskaņā ar [pamatregulas] 3. pantu”.
            Tiesvedības priekšvēsture un pārsūdzētais spriedums
            6. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 11. janvārī, Inuit Tapiriit Kanatami  u.c. cēla prasību atcelt pamatregulu. Ar rīkojumu Inuit Tapiriit Kanatami  u.c./Parlaments un Padome (T‑18/10, EU:T:2011:419) Vispārējā tiesa noraidīja minēto prasību kā nepieņemamu. Apelācijas sūdzību par šo rīkojumu Tiesa noraidīja ar spriedumu Inuit Tapiriit Kanatami  u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
            7. 2010. gada 10. augustā Komisija pieņēma apstrīdēto regulu, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus pamatregulas īstenošanai.
            8. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 9. novembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēji cēla prasību, lūdzot atcelt apstrīdēto regulu un atzīt pamatregulu par nepiemērojamu saskaņā ar LESD 277. pantu.
            9. Ar Vispārējās tiesas septītās palātas priekšsēdētāja 2011. gada 13. aprīļa rīkojumu Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
            10. Savas prasības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirzīja divus pamatus, no kuriem pirmais bija saistīts ar pamatregulas prettiesiskumu, kas apstrīdētajai regulai liedzot jebkādu juridisko pamatu, pamatojoties uz EKL 95. panta kļūdainu izraudzīšanu par pamatregulas pieņemšanas juridisko pamatu, uz subsidiaritātes un samērīguma principu pārkāpumu, kā arī pamattiesību pārkāpumu. Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji Komisijai pārmeta, ka tā, pieņemot apstrīdēto regulu, esot nepareizi izmantojusi pilnvaras.
            11. Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja šos abus pamatus un līdz ar to noraidīja arī prasību kopumā.
            Lietas dalībnieku prasījumi
            12. Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:
            – atcelt pārsūdzēto spriedumu, atzīt pamatregulu par prettiesisku un nepiemērojamu saskaņā ar LESD 277. pantu un atcelt apstrīdēto regulu atbilstoši LESD 263. pantam;
            – pakārtoti atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, un
            – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            13. Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem solidāri atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            14. Parlaments lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            15. Padome lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Par apelācijas sūdzību
            16. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam prasītāji izvirza divus pamatus par kļūdām tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, izvērtējot pamatregulas tiesiskumu. Pirmo pamatu veido divas daļas, savukārt otro pamatu – trīs daļas.
            Par pirmā pamata pirmo daļu
            Lietas dalībnieku argumenti
            17. Apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 28., 29., 37.–40., 50. un 64. punktā konstatējot, ka nosacījumi EKL 95. panta izmantošanai pamatregulas pieņemšanas dienā bija izpildīti.
            18. Apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā, šiem nosacījumiem jau esot bijis jābūt izpildītiem dienā, kad Komisija iesniedza priekšlikumu, uz kuru pamatojoties vēlāk tika pieņemta pamatregula. Proti, EKL 95. panta mērķis esot labot situāciju, kad atšķirības starp valsts tiesību aktiem tieši ietekmētu iekšējo tirgu, nevis ļaut rasties atšķirīgiem valsts tiesiskajiem regulējumiem, tādējādi sniedzot pilnīgu rīcības brīvību Eiropas Savienības likumdevējam pieņemt tiesību aktus jebkurā jomā. Ja plānotā tiesību akta pieņemšanas datumam būtu bijusi nozīme saistībā ar minēto nosacījumu novērtēšanu, Komisija varētu balstīt savu priekšlikumu uz vienkāršu prognozi, ka šādas atšķirības pastāvēs šī tiesību akta pieņemšanas brīdī, kas esot pretrunā LES 5. panta 1. punktā paredzētajam [kompetences] piešķiršanas principam.
            19. Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka, pat pieņemot, ka piemērotais datums pamatregulas tiesiskuma pārbaudei saistībā ar EKL 95. pantu būtu šīs regulas pieņemšanas datums, nosacījumi, kas ļauj izmantot šo pantu, tajā dienā vēl nebija izpildīti. Proti, tā kā minētās regulas preambulā paredzētās norādes ietvēra tikai neskaidrus un vispārīgus apgalvojumus attiecībā uz atšķirībām valstu tiesiskajos regulējumos un uz risku, ka tiks kavēta pamatbrīvību īstenošana vai radīsies konkurences izkropļojumi, neesot pietiekamas, lai pamatotu EKL 95. panta izmantošanu. Tostarp šīs pašas regulas preambulas 5. apsvērumā neesot konkrēti norādītas dalībvalstis, kuras pieņēmušas vai kurām bija nodoms pieņemt aizliegumu izstrādājumu no roņiem importam vai ražošanai. Šajā ziņā papildu informācija, ko Komisija sniedza tiesvedības laikā, nevarēja labot šo pietiekamu norāžu neesamību pašā pamatregulas tekstā.
            20. Komisija, Parlaments un Padome nepiekrīt apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācijai.
            Tiesas vērtējums
            21. Saistībā ar sava pirmā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā izvirza divus argumentus attiecībā uz, pirmkārt, piemēroto datumu, lai novērtētu nosacījumus EKL 95. panta izmantošanai, un, otrkārt, nosacījumus, kas ļauj izmantot šo pantu, jo pamatregula neietverot pietiekami precīzas norādes attiecībā uz risku, ka tiks kavēta pamatbrīvību īstenošana vai radīsies konkurences izkropļojumi.
            22. Attiecībā uz pirmo argumentu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību akta tiesiskums ir jānovērtē, ņemot vērā faktiskos un tiesiskos apstākļus, kādi pastāvēja tiesību akta pieņemšanas brīdī (spriedumi Agrana Zucker , C‑309/10, EU:C:2011:531, 31. un 45. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un Schaible , C‑101/12, EU:C:2013:661, 50. punkts). Tostarp, lai izvērtētu, vai nosacījumi, kas ļauj izmantot EKL 95. pantu kā juridisko pamatu, tikuši izpildīti, Tiesa par atskaites punktu izraudzījās konkrētā Savienības tiesību akta pieņemšanas dienu (skat. spriedumus Arnold André , C‑434/02, EU:C:2004:800, 38. punkts; Swedish Match , C‑210/03, EU:C:2004:802, 37. punkts; Vācija/Parlaments un Padome, C‑380/03, EU:C:2006:772, 45.–51. un 55. punkts, kā arī Vodafone  u.c., C‑58/08, EU:C:2010:321, 39. un 41. punkts).
            23. Savukārt pretēji tam, ko norāda apelācijas sūdzības iesniedzēji, šī vērtējuma mērķiem nevar būt nozīme Komisijas regulas priekšlikuma [iesniegšanas] datumam. Proti, saistībā ar prasību, kas vērsta pret tādu leģislatīvu aktu kā pamatregula, Savienības tiesas veiktā tiesiskuma pārbaude attiecas nevis uz šo priekšlikumu, kurā likumdošanas procesa laikā var tikt izdarīti grozījumi, bet gan uz minēto leģislatīvo aktu, kādu to pieņēma Savienības likumdevējs šīs procedūras iznākumā.
            24. Turklāt to dalībvalstu skaits, kuras pieņēmušas vai kurām bija nodoms pieņemt tiesību aktus attiecīgajā jomā Komisijas priekšlikuma [iesniegšanas] dienā, pats par sevi nav noteicošs, novērtējot, vai Savienības likumdevējs tiesiski izmantojis EKL 95. pantu, ja šī panta izmantošanas nosacījumi konkrētā leģislatīvā akta pieņemšanas dienā bija izpildīti.
            25. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēju pirmais arguments ir jānoraida kā nepamatots.
            26. Attiecībā uz otro argumentu ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru EKL 95. panta 1. punktā paredzēto pasākumu mērķim faktiski jābūt iekšējā tirgus izveides un darbības apstākļu uzlabošanai (spriedumi British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco , C‑491/01, EU:C:2002:741, 60. punkts; Apvienotā Karaliste/Parlaments un Padome, C‑217/04, EU:C:2006:279, 42. punkts, kā arī Apvienotā Karaliste/Parlaments un Padome, C‑270/12, EU:C:2014:18, 113. punkts). Lai arī ar vienkāršu konstatāciju par valstu tiesisko regulējumu atšķirībām un par abstraktu risku, ka tiks kavēta pamatbrīvību īstenošana vai radīsies konkurences izkropļojumi, nepietiek, lai attaisnotu EKL 95. panta kā juridiskā pamata izvēli, Savienības likumdevējs to var izvēlēties īpaši gadījumos, kad pastāv tādas atšķirības valstu tiesisko regulējumu starpā, kuras var kavēt pamatbrīvību īstenošanu un tādējādi tieši ietekmēt iekšējā tirgus darbību vai radīt būtiskus konkurences izkropļojumus (spriedums Vodafone  u.c., C‑58/08, EU:C:2010:321, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
            27. Šīs tiesību normas izmantošana ir iespējama arī tad, ja ir mērķis novērst šādu tirdzniecības šķēršļu rašanos valstu tiesību normu atšķirīgas attīstības dēļ. Tomēr iespējai, ka šādi šķēršļi varētu rasties, jābūt ticamai un attiecīgā pasākuma mērķim jābūt šādu šķēršļu novēršanai (spriedumi Vācija/Parlaments un Padome, C‑380/03, EU:C:2006:772, 38. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Vodafone  u.c., C‑58/08, EU:C:2010:321, 33. punkts).
            28. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji nepamatoti apgalvo, ka pamatregulas preambulā norādītie apsvērumi nav pietiekami, lai pamatotu EKL 95. panta izmantošanu, un ka Vispārējā tiesa nevarēja ņemt vērā norādes, ko Komisija sniedza tiesvedības laikā.
            29. Proti, tā kā vispārpiemērojamu tiesību aktu pamatojumā var pietikt ar to, ka tiek iekļauta tikai, pirmkārt, norāde uz vispārējo situāciju, kuras dēļ šis tiesību akts ir pieņemts, un, otrkārt, norāde uz vispārējiem mērķiem, kurus ar to ir paredzēts sasniegt (skat. spriedumu AJD Tuna , C‑221/09, EU:C:2011:153, 59. punkts un tajā minētā judikatūra), Savienības likumdevējam nevar tikt pārmests, ka pamatregulas preambulas 4.–7. apsvērumā tas nav vispārīgi izklāstījis atšķirības starp dažādu valstu tiesiskajiem regulējumiem attiecībā uz tirdzniecību ar izstrādājumiem no roņiem un to radītajiem traucējumiem iekšējā tirgus darbībai, kas pamato EKL 95. panta izmantošanu. Tostarp pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, Savienības likumdevējam pašā pamatregulas preambulā nebija konkrēti jānorāda dalībvalstu, kuru tiesiskais regulējums bijis šī tiesību akta pamatā, skaits un identitāte.
            30. Tā kā pamatregulas pamatojums pats par sevi bija pietiekams, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā savā vērtējumā pārsūdzētā sprieduma 50. punktā ņēmusi vērā Komisijas tiesvedības laikā iesniegto papildu informāciju attiecībā uz situāciju ar dalībvalstu tiesību aktiem, kuras dēļ tikusi pieņemta šī regula, jo šī informācija tikai precizēja pamatregulas pamatojumu atbilstoši Tiesas judikatūrai. Proti, izvērtējot EKL 95. panta kā juridiskā pamata izvēli, šajā judikatūrā ņemti vērā šādi konkrētā tiesību akta pamatojuma precizējumi, kas sniegti tiesvedības laikā (skat. tostarp spriedumus British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco , C‑491/01, EU:C:2002:741, 68., 70. un 73. punkts; Apvienotā Karaliste/Parlaments un Padome, C‑217/04, EU:C:2006:279, 61. punkts, kā arī Vācija/Parlaments un Padome, C‑380/03, EU:C:2006:772, 46. un 47. punkts).
            31. Pamatojoties uz informāciju, kas izriet gan no pamatregulas pamatojuma, gan no Komisijas sniegtajiem precizējumiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji nav apstrīdējuši Tiesā, Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 36.–40. un 50. punktā varēja konstatēt, ka pamatregulas pieņemšanas dienā pastāvēja atšķirības starp valstu tiesību normām attiecībā uz tirdzniecību ar izstrādājumiem no roņiem,  kas varēja traucēt šo preču brīvu apriti.
            32. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā pamatoti secināja, ka šīs atšķirības varēja pamatot Savienības likumdevēja iejaukšanos, balstoties uz EKL 95. pantu.
            33. Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida pilnībā.
            Par pirmā pamata otro daļu
            Lietas dalībnieku argumenti
            34. Apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 56. punktā balstoties uz apsvērumu, saskaņā ar kuru tirdzniecība dalībvalstu starpā ar izstrādājumiem no roņiem, kā arī līdzīgām precēm noteikti nav niecīga. Taču esot atļauts apšaubīt tēzi, ka tirdzniecība dalībvalstu starpā ar izstrādājumiem no roņiem un ar līdzīgām precēm nav niecīga. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Savienības likumdevējs var izmantot EKL 95. pantu vienīgi tad, ja tirdzniecība ar attiecīgajām precēm ir salīdzinoši nozīmīga, kas tā ir vēl jo mazāk attiecībā uz izstrādājumiem no roņiem.
            35. Komisija un Parlaments apgalvo, ka pirmā pamata otrā daļa ir nepieņemama un katrā ziņā – nepamatota.
            Tiesas vērtējums
            – Par pieņemamību
            36. Kā norādīja Komisija un Parlaments, Vispārējās tiesas secinājums pārsūdzētā sprieduma 56. punktā par to, ka izstrādājumu no roņiem un līdzīgu preču tirdzniecība dalībvalstu starpā nav niecīga, neietilpst Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā.
            37. Proti, saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt atbilstošos faktus, kā arī novērtēt pierādījumus, izņemot šo faktu un šo pierādījumu sagrozīšanas gadījumus (spriedums Ryanair /Komisija, C‑287/12 P, EU:C:2013:395, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
            38. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēji neapgalvo nekādu sagrozīšanu, no tā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa, ciktāl tā attiecas uz Vispārējās tiesas konstatējumu par to, ka tirdzniecības dalībvalstu starpā vērā ņemamo raksturu, ir jānoraida kā nepieņemama.
            – Par lietas būtību
            39. Ir jānorāda, ka pats EKL 95. panta formulējums nenorāda uz prasību, saskaņā ar kuru Savienības likumdevējs var piemērot šo pantu vienīgi, ja tirdzniecība ar attiecīgajām precēm ir relatīvi ievērojama.
            40. Turklāt, ja Tiesa vairākās lietās tirdzniecību konkrētajos tirgos kvalificējusi kā salīdzinoši nozīmīgu (skat. spriedumus Arnold André , C‑434/02, EU:C:2004:800, 39. punkts un tajā minētā judikatūra; Swedish Match , C‑210/03, EU:C:2004:802, 38. punkts, kā arī Vācija/Parlaments un Padome, C‑380/03, EU:C:2006:772, 53. punkts), tā nekādā ziņā nav pierādījusi juridisko kritēriju, saskaņā ar kuru, pamatojoties uz EKL 95. panta pamata, varētu attiekties vienīgi uz to preču tirgiem, kuru tirdzniecība ir salīdzinoši nozīmīga.
            41. Konkrētajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 39., 40. un 56. punktā, balstoties uz apsvērumiem, kas raksturo izstrādājumu no roņiem un citu preču, kuras var tikt sajauktas ar minētajiem izstrādājumiem, tirgus, konstatēja, ka pastāvošās atšķirības valstu tiesisko regulējumu starpā attiecībā uz izstrādājumu no roņiem tirdzniecību varēja traucēt šo preču iekšējo tirgu. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā pamatoti varēja secināt, ka šīs atšķirības ļāva veikt pasākumus, balstoties uz šo pantu, un tai nebija pienākuma pārbaudīt, vai attiecīgo preču tirdzniecība ir salīdzinoši nozīmīga, lai pamatotu EKL 95. panta izmantošanu.
            42. Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
            Par otrā pamata pirmo daļu
            Lietas dalībnieku argumenti
            43. Apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 105. punktā konstatējot, ka ir jāatsaucas vienīgi uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) normām, nevis uz 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) normām. Apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā, no LES 6. panta 3. punkta, kā arī no Hartas 52. panta 3. punkta un 53. panta izrietot, ka ar ECPAK garantētās tiesības ir pienācīgi jāņem vērā Līgumu piemērošanā kā vispārējie tiesību principi un ka ECPAK normām ir augstāks spēks, ja ar tām piešķirta plašāka aizsardzība nekā ar Hartas normām.
            44. Komisija, Parlaments un Padome nepiekrīt apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācijai.
            Tiesas vērtējums
            45. Jāatgādina, ka, lai gan – kā apstiprināts LES 6. panta 3. punktā – pamattiesības, kas garantētas ECPAK, kā vispārējie tiesību principi ietilpst Savienības tiesībās un lai gan Hartas 52. panta 3. punktā ir paredzēts, ka tajā ietvertajām tiesībām, kas atbilst kādām ECPAK garantētajām tiesībām, ir tāda pati nozīme un apjoms, kāds tām noteikts minētajā konvencijā, tomēr šī pēdējā konvencija, kamēr Savienība nav tai pievienojusies, nav Savienības tiesību sistēmā formāli integrēts juridisks instruments (šajā ziņā skat. spriedumus Åkerberg Fransson , C‑617/10, EU:C:2013:105, 44. punkts; Schindler Holding  u.c./Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 32. punkts, kā arī Telefónica un Telefónica de España /Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 41. punkts).
            46. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 105. punktā ir pamatoti nospriedusi, ka Hartas 17., 7., 10. un 11. pants Savienības tiesībās garantē ar ECPAK normām piešķirto aizsardzību, uz ko atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēji, un ka šajā lietā pamatregulas spēkā esamības vērtējums ir jābalsta vienīgi uz pamattiesībām, kas garantētas ar Hartu (šajā ziņā skat. spriedumus Otis  u.c., C‑199/11, EU:C:2012:684, 47. punkts, kā arī Ziegler /Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 126. punkts un tajā minētā judikatūra).
            47. Katrā ziņā ir jākonstatē, ka saistībā ar otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējai tiesai vienīgi pārmet, ka tā esot atsaukusies tikai uz Hartas, nevis ECPAK normām, taču neprecizē, kādu kļūdu tiesību piemērošanā tā konkrēti esot pieļāvusi, izvērtējot sagrozot savu pamatregulas spēkā esamības vērtējumu attiecībā uz pamattiesībām, kas var izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
            48. Līdz ar to otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
            Par otrā pamata otro un trešo daļu
            Lietas dalībnieku argumenti
            49. Ar otrā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, nospriežot, ka tiesības uz īpašumu nevar tikt paplašināti attiecinātas uz parastu komerciāla rakstura interešu aizsardzību. Aizliegums Savienībā tirgot izstrādājumus no roņiem ietekmējot to tiesības komerciāli izmantot šīs preces. Šajā ziņā Tiesa jau esot nospriedusi, ka aizliegums tirgot un laist Savienības tirgū pārtikas piedevas var ierobežot šo preču ražotāju brīvu profesionālās darbības veikšanu. Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru tostarp spriedumā Malik  pret Apvienoto Karalisti (ECT, Nr. 23780/08, 2012. gada 13. marts) ar uzņēmumu saistītās ekonomiskās intereses ir uzskatāmas par “īpašumu” ECPAK 1. protokola 1. panta i zpratnē un tādējādi izriet no īpašumtiesību aizsardzības.
            50. Ar šī pamata trešo daļu apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējai tiesai pārmet, ka tā pārsūdzētā sprieduma 112. punktā esot konstatējusi, ka UNDRIP nav saistošs spēks, un neesot vērtējusi, vai Savienības iestādes pirms pamatregulas pieņemšanas bija saņēmušas iepriekšēju apelācijas sūdzības iesniedzēju piekrišanu saskaņā ar šīs deklarācijas 19. pantu. Proti, lai gan šai deklarācijai pašai par sevi nav juridiski saistoša spēka, Savienība pamatregulas preambulas 14. apsvērumā esot atzinusi pienākumu labticīgi nodrošināt atbilstību UNDRIP  normām. Saskaņā ar Tiesas judikatūru Savienība nevar atkāpties no normām, ko tā pieņēmusi, lai piemērotu šo deklarāciju (spriedums NTN Toyo Bearing  u.c./Padome, 113/77, EU:C:1979:91, 21. punkts). Turklāt no 2012. gadā publicētās Starptautisko tiesību asociācijas rezolūcijas izriet, ka UNDRIP  19. pantā ir rakstiski nostiprināta starptautisko paražu tiesību norma, kas Savienībai ir jāievēro savu pilnvaru īstenošanā.
            51. Parlaments apgalvo, ka otrā pamata trešā daļa ir nepieņemama tās kopumā, pamatojoties uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji pietiekami precīzi neidentificē Vispārējās tiesas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punkta izpratnē. Tostarp apelācijas sūdzība neļaušot noteikt, vai apelācijas sūdzības iesniedzēji kritizē Vispārējā tiesā izvirzīto pamatu pārbaudi vai pārbaudes neesamību un, pamatojoties uz kādiem pamatiem, būtu jāpiešķir saistošs spēks UNDRIP 19. pantam. Komisijas un Parlamenta ieskatā, šī pamata otrā un trešā daļa ir vismaz daļēji nepieņemamas, jo apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējā tiesā nav izvirzījuši ne iespējamu uzņēmējdarbības brīvības pārkāpumu, ne starptautisko paražu tiesību noteikuma pārkāpumu.
            52. Komisija, Parlaments un Padome uzskata, ka otrā pamata otrā un trešā daļa ir katrā ziņā nepamatotas.
            Tiesas vērtējums
            – Par otrā pamata otrās un trešās daļas pieņemamību
            53. Attiecībā uz Parlamenta izvirzīto iebildi par nepieņemamību, kas attiecas uz otrā pamata trešo daļu tās kopumā, ir jāatgādina, ka no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī no [Tiesas] Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda apstrīdētie sprieduma, kura atcelšana tiek lūgta, motīvu daļas punkti, kā arī precīzi jāidentificē juridiskie argumenti, kas konkrēti pamato šo lūgumu; pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats var tikt atzīti par nepieņemamiem (šajā ziņā skat. spriedumus Schindler Holding  u.c./Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 43. punkts, un Ezz  u.c./Padome, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, 111. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
            54. Šajā lietā ir jākonstatē, ka otrā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda uz konkrētu pārsūdzētā sprieduma punktu. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā izvirzītā kļūda tiesību piemērošanā izpaužas tādējādi, ka nav ievērots UNDRIP  19. pantā paredzētās piekrišanas prasības saistošs spēks, kas izriet gan no pamatregulas preambulas 14. apsvēruma, kā arī no starptautisko paražu tiesību normas.
            55. Šajos apstākļos Parlamenta iebilde par nepieņemamību, kas attiecas uz otrā pamata trešo daļu kopumā, ir jānoraida.
            56. Attiecībā uz Komisijas un Parlamenta izvirzītajām daļējām iebildēm par nepieņemamību no lietas materiāliem izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējā tiesā nav izvirzījuši ne iespējamu Hartas 16. pantā paredzēto darījumdarbības brīvības pārkāpumu, ne no UNDRIP 19. panta izrietošās starptautisko paražu tiesību normas pārkāpumu.
            57. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ļaujot kādam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, tam tiktu atļauts vērsties Tiesā, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks nekā tas, kurš tika iesniegts izskatīšanai Vispārējā tiesā (spriedums Nexans un Nexans France /Komisija, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
            58. Līdz ar to otrā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz darījumdarbības brīvību, un šī pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz starptautisko paražu tiesību normas pārkāpumu.
            – Par otrā pamata otrās daļas būtību
            59. Apelācijas sūdzības iesniedzēji būtībā apgalvo, ka ar pamatregulu ir pārkāptas to tiesības uz īpašumu, jo aizliegums tirgot izstrādājumus no roņiem skar to tiesības šos izstrādājumus komerciāli izmantot Savienībā.
            60. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar Hartas 17. pantu piešķirtā tiesību uz īpašumu aizsardzība attiecas nevis uz parastām interesēm vai komerciālām iespējām, kuru gadījuma raksturs ir raksturīgs pašai saimnieciskās darbības būtībai, bet uz tiesībām, kam ir mantiska vērtība, no kuras, ņemot vērā tiesību sistēmu, izriet iegūts tiesisks stāvoklis, kurš ļauj to īpašniekam vai to īpašnieka labā autonomi īstenot šīs tiesības (skat. spriedumu Sky Österreich , C‑283/11, EU:C:2013:28, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
            61. Tāpat no Eiropas Cilvēktiesību Tiesas judikatūras attiecībā uz ECPAK 1. protokola 1. pantu, kas jāņem vērā saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu, izriet, ka nākotnes ienākumus var uzskatīt par “īpašumu”, uz ko var tikt attiecināta šajā pantā paredzētā aizsardzība, tikai tad, ja tie jau ir gūti, ja tie ir droši pastāvoša parāda priekšmets vai ja pastāv specifiski apstākļi, kas ieinteresētajai personai var radīt tiesisku paļāvību saņemt mantisku vērtību (skat. tostarp ECT spriedumu Anheuser‑Busch pret Portugāli, Nr. 73049/01, 2007. gada 11. janvāris, 64. un 65. punkts, kā arī spriedumu Malik pret Apvienoto Karalisti, minēts iepriekš, 93. punkts).
            62. Apelācijas sūdzības iesniedzēji Savienības tiesās ir minējuši vienīgi vienkāršu iespēju Savienībā tirgot izstrādājumus no roņiem, neizklāstot šādus apstākļus.
            63. Līdz ar to otrā pamata otrā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
            – Par otrā pamata trešās daļas būtību
            64. Tā kā UNDRIP  19. panta normai pašai par sevi nav juridiski saistošs spēks, ko arī atzīst apelācijas sūdzības iesniedzēji, attiecībā uz to pietiek konstatēt, ka ar pamatregulas preambulas 14. apsvērumu šim minētajā noteikumā paredzētajam pienākumam apspriesties un sadarboties, lai iegūtu inuītu kopienu piekrišanu, tāpat nav piešķirta saistoša iedarbība.
            65. Proti, no minētā apsvēruma formulējuma izriet, ka, lai neciestu to inuītu kopienu ekonomiskās un sociālās pamatintereses, kuras nodarbojas ar roņveidīgo medībām, lai sev nodrošinātu iztiku, ir jāļauj laist tirgū izstrādājumus no roņiem, kuri iegūti medībās, ko tradicionāli piekopj šīs kopienas, lai sev nodrošinātu iztiku.
            66. Tā kā šāda atļauja ir paredzēta pamatregulas 3. panta 1. punktā, ir secināms, ka, atsaucoties uz to, ka UNDRIP  atzīst šīs medības par neatņemamu inuītu kopienas locekļu kultūras un identitātes sastāvdaļu, minētais preambulas 14. apsvērums vienīgi pamato šo atkāpi no šajā regulā paredzētā aizlieguma laist tirgū izstrādājumus no roņiem.
            67. Savukārt no minētās regulas preambulas 14. apsvēruma formulējuma nevar tikt secināts juridiski saistošs pienākums nodrošināt atbilstību UNDRIP  19. pantam, kas ir tiesību norma, uz ko turklāt šis apsvērums neattiecas.
            68. Līdz ar to otrā pamata trešā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
            69. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            70. Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
            71. Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē un kas pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, piedalās tiesvedībā Tiesā, Tiesa saskaņā ar minētā 184. panta 4. punktu var nolemt, ka tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati. Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
            72. Tā kā Komisija ir lūgusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tiem spriedums ir nelabvēlīgs, apelācijas sūdzības iesniedzējiem ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.
            73. Parlaments un Padome kā personas, kas iestājušās lietā Vispārējā tiesā, savus tiesāšanas izdevumus sedz paši.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
            1) apelācijas sūdzību noraidīt;
            2) Inuit Tapiriit Kanatami , Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation , Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation , Jaypootie Moesesie , Allen Kooneeliusie , Toomasie Newkingnak , David Kuptana , Karliin Aariak , Canadian Seal Marketing Group , Ta Ma Su Seal Products Inc. , Fur Institute of Canada , NuTan Furs Inc. , GC Rieber Skinn AS , Inuit Circumpolar Council Greenland  ( ICC-Greenland ), Johannes Egede , Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat  ( KNAPK ), William E. Scott & Son , Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine , Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi un Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
            3) Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 15.februārī. # Bodegas Franco-Españolas, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "ROYAL" reģistrācijas pieteikums - Kopienas agrāka vārdiska preču zīme "ROYAL FEITORIA" - Relatīvais atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-501/04.

text:
      Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 15. februārī – Bodegas Franco-Españolas/ITSB – Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro (“ROYAL”)
      (Lieta T‑501/04)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “ROYAL” reģistrācijas pieteikums – Kopienas agrāka vārdiska preču zīme “ROYAL FEITORIA” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 52. un 53. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2004. gada 25. oktobra lēmumu (lieta R 513/2002‑1) attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro
               ,
               SA
                (
               Real Companhia Velha
               ) un
               Bodegas Franco-Españolas
               ,
               SA
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes pieteikuma iesniedzēja:

               Bodegas Franco-Españolas, SA

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “ROYAL” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 1056902

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha)

               Iebildumu procesā pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Portugāles grafiska preču zīme “ROYAL BRANDE” Nr. 122170, Kopienas vārdiska preču zīme “ROYAL FEITORIA” Nr. 418301 un starptautiska
                  grafiska preču zīme “ROYAL OPORTO WINE COMPANY (Portugal)” Nr. 174788 attiecībā uz precēm, kas ietilpst 33. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               pamatojoties uz Kopienas preču zīmi Nr. 418301, apmierināt iebildumu un noraidīt reģistrācijas pieteikumu

               Apelācijas padomes lēmums:

               noraidīt apelācijas sūdzību

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2004. gada 25. oktobra
                     lēmumu (lieta R 513/2002‑1);

                  2)

                  piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1980. gada 24. aprīlī. # Una Coonan pret Insurance Officer. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: National Insurance Commissioner - Apvienotā Karaliste. # Lieta 110/79.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1995. gada 6. aprīlī. # Ernst Bauer pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Šķīrējklauzula. # Lieta C-299/93.


title: Tiesas (sestā palāta) 2012. gada 10. maija spriedums.#Eiropas Komisija pret Beļģijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde – EEZ līguma 36. un 40. pants – Diskriminējoša nodokļu uzlikšana kapitāla pieaugumam, kas gūts, atpērkot tādu kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu akcijas, kuri ir reģistrēti Norvēģijā vai Islandē un kuriem nav izsniegtas atļaujas atbilstoši Direktīvai 85/611/EEK.#Lieta C‑370/11.

text:
      Tiesas (sestā palāta) 2012. gada 10. maija spriedums –
      Komisija/Beļģija
      (lieta C‑370/11)
      Valsts pienākumu neizpilde – EEZ līguma 36. un 40. pants – Diskriminējoša nodokļu uzlikšana kapitāla pieaugumam, kas gūts, atpērkot tādu kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu akcijas, kuri
         ir reģistrēti Norvēģijā vai Islandē un kuriem nav izsniegtas atļaujas atbilstoši Direktīvai 85/611/EEK

      Starptautiskie nolīgumi – Līgums par Eiropas Ekonomikas zonas izveidošanu – Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Ienākuma nodoklis (EEZ līguma 40. pants; Padomes Direktīva 85/611) (sal. ar 20. punktu un rezolutīvo daļu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Eiropas Ekonomikas zonas līguma 36. un 40. panta pārkāpums – Diskriminējoša nodokļu uzlikšana
                  kapitāla pieaugumam, kas gūts, atpērkot tādu kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu akcijas, kuri ir reģistrēti Norvēģijā vai Islandē
                  un kuriem nav izsniegtas atļaujas atbilstoši Direktīvai 85/611/EEK

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atstājot spēkā tiesību normas, atbilstoši kurām kapitāla pieaugums, kas gūts, atpērkot tādu kolektīvo ieguldījumu uzņēmumu
                     akcijas, kuru aktīvi vairāk nekā 40 % apmērā ir ieguldīti prasījumos un kuriem nav izsniegtas atļaujas atbilstoši Padomes
                     1985. gada 20. decembra Direktīvai 85/611/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz pārvedamu vērtspapīru
                     kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU), nav apliekams ar nodokli, ja šie uzņēmumi ir reģistrēti Beļģijā, kamēr kapitāla
                     pieaugums, kas gūts, atpērkot šādu uzņēmumu akcijas, ja tie ir reģistrēti Norvēģijā vai Islandē, tiek aplikts ar nodokli,
                     Beļģijas Karaliste nav izpildījusi 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 36. un 40. pantā noteiktos pienākumus;

                  2)

                  	Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1992. gada 10. decembrī. # Calvin E. Williams pret Eiropas Kopienu Revīzijas palātu. # Ierēdņi - Pieņemamība - Novērtējuma ziņojums. # Lieta T-33/91.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1996. gada 18. jūnijā. # Juana de la Cruz Elena Vela Palacios pret Ekonomikas un sociālo lietu komiteju. # Ierēdņi - Pieņemamība - Nelabvēlīgs akts. # Lieta T-293/94.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 1996. gada 5. jūnijā. # NMB France SARL, NMB-Minebea-GmbH, NMB UK Ltd un NMB Italia Srl pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Antidempinga maksājumi. # Lieta T-162/94.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1990. gada 28. martā. # Waldrich Siegen Werkzeugmaschinen GmbH pret Finanzamt Hagen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Münster - Vācija. # Lieta C-38/88.


Tiesas (septītā palāta) 2014. gada 17. jūlija spriedums.#Reber Holding GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Apelācija – Kopienas preču zīme – Grafiska preču zīme “Walzer Traum” – Valsts vārdiskas preču zīmes “Walzertraum” īpašnieka iebildumi – Preču zīmes faktiskās izmantošanas jēdziens – Agrāku lēmumu neņemšana vērā – Vienlīdzīgas attieksmes princips.#Lieta C‑141/13 P.