title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 24.jūnijā. # Barbara Becker pret Harman International Industries Inc. # Apelācija - Kopienas preču zīme - Regula (EK) Nr. 40/94 - 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Vārdiska preču zīme "Barbara Becker" - Kopienas vārdisku preču zīmju "BECKER" un "BECKER ONLINE PRO" īpašnieka iebildumi - Sajaukšanas iespējas izvērtēšana - Apzīmējumu līdzības novērtēšana no konceptuālā viedokļa. # Lieta C-51/09 P.

text:
      Lieta C‑51/09 P
      Barbara Becker
      pret
      Harman International Industries Inc.
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Vārdiska preču zīme “Barbara Becker” – Kopienas vārdisku preču zīmju “BECKER” un “BECKER ONLINE PRO” īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas iespējas vērtēšana – Apzīmējumu līdzības vērtēšana no konceptuālā viedokļa
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Attiecīgo preču zīmju līdzība – Vērtēšanas kritēriji – Kombinēta preču zīme
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      Pat tad, ja daļā Savienības uzvārdam, iespējams, vispārēji ir augstāka atšķirtspēja nekā vārdam, tomēr, vērtējot konfliktējošu
         preču zīmju līdzību no konceptuālā viedokļa, ir jāņem vērā izskatāmajai lietai raksturīgie fakti un it īpaši apstāklis, ka
         attiecīgais uzvārds nav parasts vai, gluži pretēji, ir ļoti izplatīts, kas var ietekmēt tā atšķirtspēju. Tāpat ir jāņem vērā
         arī iespējamā tās personas atpazīstamība, kura lūdz, lai tās vārds un uzvārds kopā tiktu reģistrēti kā preču zīme, jo šī atpazīstamība
         pilnīgi noteikti var ietekmēt preču zīmes uztveri no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa. Turklāt kombinētā preču zīmē uzvārds
         katrā ziņā nesaglabā atšķirtspējīgo autonomo pozīciju tikai tādēļ vien, ka tas tiek uztverts kā uzvārds. Šādas pozīcijas konstatējums
         var tikt pamatots tikai ar izskatāmajā lietā nozīmīgo faktoru kopuma vērtējumu.

      (sal. ar 35.–38. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2010. gada 24. jūnijā (*)

      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Vārdiska preču zīme “Barbara Becker” – Kopienas vārdisku preču zīmju “BECKER” un “BECKER ONLINE PRO” īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas iespējas vērtēšana – Apzīmējumu līdzības vērtēšana no konceptuālā viedokļa
      Lieta C‑51/09 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2009. gada 3. februārī iesniedza
      Barbara Becker, ar dzīvesvietu Maiami [Miami] (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv P. Baronikjans [P. Baronikians], Rechtsanwalt,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki –
      Harman International Industries Inc., Nortridža [Northridge] (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv M. Vanegans [M. Vanhegan], barrister,

      prasītāja pirmajā instancē,
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvis,

      atbildētājs pirmajā instancē.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Toadere [C. Toader], K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris] (referents) un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 11. februāra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 25. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību B. Bekere [B. Becker] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 2. decembra spriedumu lietā T‑212/07 Harman International Industries/ITSB – Becker (“Barbara Becker”) (Krājums, II‑3431. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Pirmās instances tiesa atcēla
         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes, kura atcēla Iebildumu
         nodaļas lēmumu, ar kuru tika apmierināti Harman International Industries, Inc. (turpmāk tekstā – “Harman”) iesniegtie iebildumi pret Kopienas vārdiskas preču zīmes “Barbara Becker” reģistrāciju, 2007. gada 7. marta lēmumu lietā
         R 502/2006‑1 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunktā ir paredzēts:

      “Ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē:
      [..]
      b)      ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai
         līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme; iespēja maldināt ir
         asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi [ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu,
         ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv
         to sajaukšanas iespēja; sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko preču zīmi].”

      3        Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunktu “agrākās preču zīmes” ir tostarp Kopienas preču zīmes ar pieteikuma
         iesniegšanas datumu, kas ir pirms Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma.

       Tiesvedības rašanās fakti
      4        2002. gada 19. novembrī B. Bekere ITSB iesniedza pieteikumu reģistrēt kā Kopienas preču zīmi vārdisku preču zīmi “Barbara
         Becker”.

      5        Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 9. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam
         1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām
         un atbilst šādam aprakstam:

      “Zinātniskie, kuģniecības, ģeodēziskie, elektriskie, fotogrāfiskie, kinematogrāfiskie, optiskie, svēršanas, mērīšanas, signalizācijas,
         kontroles (pārbaudes), palīdzības (glābšanas) un mācību aparāti un instrumenti; aparāti skaņas vai attēlu ierakstam, pārraidei
         vai reproducēšanai; magnētiskās informācijas vides, akustisko ierakstu diski; tirdzniecības automāti un mehānismi ar naudu
         iedarbināmiem aparātiem; kases aparāti, rēķināšanas mašīnas, informācijas apstrādes ierīces un datori.”

      6        2004. gada 24. jūnijā Harman iesniedza iebildumus pret preču zīmes “Barbara Becker” reģistrāciju attiecībā uz visām reģistrācijas pieteikumā norādītajām
         precēm atbilstoši Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam un šīs pašas regulas 8. panta 5. punktam. Iebildumi
         bija pamatoti ar Kopienas vārdisku preču zīmi “BECKER ONLINE PRO” Nr. 1823228, kas reģistrēta 2002. gada 1. jūlijā, un tādas
         Kopienas vārdiskas preču zīmes “BECKER” Nr. 1944578 2000. gada 2. novembra reģistrācijas pieteikumu, kas reģistrēta 2004. gada
         17. septembrī, norādot arī dažādas minētajā 9. klasē ietilpstošās preces.

      7        Ar 2005. gada 15. februāra lēmumu ITSB Iebildumu nodaļa Harman iebildumus apmierināja, pamatojot ar to, ka pastāvot konfliktējošo preču zīmju sajaukšanas iespēja. Tā uzskatīja, ka ar pēdējām
         minētām preču zīmēm aptvertās preces esot identiskas un ka pēdējās minētās preču zīmes esot vispārējā veidā līdzīgas, jo tām,
         pirmkārt, esot vidēja līmeņa vizuālā un fonētiskā līdzība, un, otrkārt, tās esot identiskas no konceptuālā viedokļa, jo minētās
         preču zīmes ietvēra norādi uz vienu un to pašu uzvārdu.

      8        2006. gada 11. aprīlī B. Bekere iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu, kurš tika atcelts ar apstrīdēto lēmumu. Tajā ITSB
         Apelāciju pirmā padome (turpmāk tekstā – “Apelāciju padome”) uzskatīja, ka ar konfliktējošajām preču zīmēm aptvertās preces
         esot daļēji identiskas un daļēji līdzīgas. Tā nošķīra preces, kas ir paredzētas plašai sabiedrībai, no precēm, kas ir paredzētas
         profesionāļiem, un precēm, kas ir paredzētas gan vienai, gan otrai no šīm abām pirmajām grupām un ietilpst starpkategorijā.

      9        Saistībā ar konfliktējošajiem apzīmējumiem Apelāciju padome tikai salīdzināja agrāko vārdisko preču zīmi “BECKER” un reģistrācijai
         pieteikto preču zīmi “Barbara Becker”. Tā konstatēja, ka starp minētajiem apzīmējumiem pastāv tikai noteikta līmeņa vizuāla
         un fonētiska līdzība, un uzskatīja, ka turpretī no konceptuālā viedokļa Vācijā un citās Eiropas Savienības valstīs tie esot
         skaidri atšķirīgi, jo konkrētā sabiedrības daļa preču zīmi “Barbara Becker” drīzāk uztverot kopumā, nevis kā asociāciju ar
         “Barbara” un “Becker”. Tā norādīja arī, ka B. Bekere Vācijā esot slavena persona, turklāt uzvārds Bekers [Becker] esot vispārēji atzīts kā izplatīts uzvārds. Tādēļ [Apelāciju padome] secināja, ka attiecīgo apzīmējumu atšķirības esot pietiekami
         nozīmīgas, lai izslēgtu sajaukšanas iespēju.

      10      Turklāt Apelāciju padome uzskatīja, ka neesot izpildīts priekšnoteikums, saskaņā ar kuru, lai piemērotu Regulas Nr. 40/94
         8. panta 5. punktu, konfliktējošo preču zīmju līdzības pakāpei jābūt tādai, lai attiecīgā sabiedrība tās sasaistītu.

       Prasība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      11      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 15. jūlijā, Harman cēla prasību, kuras mērķis ir panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Savas prasības pamatojumam tā izvirzīja divus pamatus attiecīgi
         par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un šīs pašas regulas 8. panta 5. punkta pārkāpumu.

      12      Apmierinot pirmo no šiem pamatiem, Pirmās instances tiesa ar pārsūdzēto spriedumu atcēla apstrīdēto lēmumu, uzskatot, ka Apelāciju
         padome kļūdaini ir secinājusi, ka konfliktējošās preču zīmes esot skaidri atšķirīgas. Pēc tam, kad Pirmās instances tiesa
         pārsūdzētā sprieduma 33. punktā norādīja, ka, kā to konstatēja Apelāciju padome, [preču zīmēm] esot noteikta līdzības pakāpe
         no vizuālā un fonētiskā viedokļa, tā minētā sprieduma 34. punktā uzskatīja, ka Apelāciju padome ir veikusi kļūdainu vērtējumu
         saistībā ar elementa “Becker” nozīmīgumu, salīdzinot ar elementu “Barbara”.

      13      Šajā sakarā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, atsaucoties uz 2005. gada 1. marta spriedumu lietā T‑185/03 Fusco/ITSB – Fusco International (“ENZO FUSCO”) (Krājums, II‑715. lpp., 54. punkts), pārsūdzētā sprieduma 35. punktā norādīja, ka judikatūrā ir atzīts, ka
         vismaz Itālijā patērētāji vispārēji piešķir augstāku atšķirtspēju preču zīmēs esošam uzvārdam, nevis vārdam tādējādi, ka uzvārds
         “Becker” varētu būt radījis augstāku atšķirtspēju nekā preču zīmē esošais vārds “Barbara”.

      14      Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 36. punktā norādīja, ka fakts, ka B. Bekere Vācijā ir slavena kā Borisa
         Bekera [Boris Becker] bijusī laulātā, nenozīmē, ka no konceptuālā viedokļa konfliktējošās preču zīmes nav līdzīgas. Tā norādīja, ka šīs divas
         preču zīmes pamatojas uz vienu un to pašu uzvārdu un tātad tās ir līdzīgas, tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka daļā Savienības
         preču zīmes “Barbara Becker” elements “Becker” kā uzvārds varot radīt augstāku atšķirtspēju nekā elements “Barbara”, kas ir
         tikai vārds.

      15      Treškārt, atsaucoties uz 2005. gada 6. oktobra spriedumu lietā C‑120/04 Medion (Krājums, I‑8551. lpp., 30. un 37. punkts), Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 37. punktā uzskatīja, ka elements
         “Becker”, pat ja tas nav kombinētās preču zīmes dominējošais elements, tiek uztverts kā uzvārds, kas parasti tiek izmantots,
         lai apzīmētu personu, un minētajā preču zīmē saglabā atšķirtspējīgu autonomu pozīciju.

      16      Līdz ar to, norādot, ka ar konfliktējošajām preču zīmēm apzīmēto preču identiskums vai līdzība nav tikusi apstrīdēta un ka
         minētajām preču zīmēm ir vizuālas, fonētiskas un konceptuālas līdzības, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 40. punktā
         nosprieda, ka starp tām pastāv sajaukšanas iespēja, pat ja attiecīgās preces būtu domātas sabiedrībai ar relatīvi augstu uzmanības
         līmeni.

      17      Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 41. un 42. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka šo konstatējumu neliek apšaubīt ITSB
         arguments, saskaņā ar kuru kombinētu preču zīmi un kādu citu preču zīmi var uzskatīt par līdzīgām vienīgi tad, ja tām kopīgais
         elements ir kombinētās preču zīmes radītā kopējā iespaida dominējošais elements. Tāpat tā noraidīja B. Bekeres argumentu,
         saskaņā ar kuru judikatūra par kombinētām preču zīmēm nav izskatāmajā lietā piemērojama, jo preču zīme “Barbara Becker” sastāvēja
         no vārda un uzvārda.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      18      Ar savu apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl ar to ir
         atcelts apstrīdētais lēmums un tai piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Turklāt tā lūdz piespriest atbildētājai apelācijas
         sūdzībā atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      19      Harman būtībā lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      20      ITSB lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest Harman atlīdzināt tam radušos izdevumus.

       Par apelācijas sūdzību
       Lietas dalībnieku argumenti
      21      Savas apelācijas sūdzības pamatojumam B. Bekere izvirza vienu pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta pārkāpumu. Tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka konfliktējošās preču zīmes
         ir līdzīgas un ka tādējādi tā ir kļūdaini piemērojusi šo normu, konstatējot sajaukšanas iespējas esamību.

      22      Pirmkārt, tā pārmet, ka Pirmās instances tiesa savu vērtējumu ir pamatojusi ar iepriekš minēto spriedumu lietā Fusco/ITSB – Fusco International (“ENZO FUSCO”), saskaņā ar kuru Itālijas patērētāji piešķir augstāku atšķirtspēju preču zīmēs esošam uzvārdam, nevis vārdam.
         Šajā sakarā tā norāda, ka jaunākā 2006. gada 12. jūlija spriedumā lietā T‑97/05 Rossi/ITSB – Marcorossi (“MARCOROSSI”) (46. un 47. punkts) Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka tik vispārīgs noteikums nav piemērojams automātiski
         jebkurā situācijā, katrs gadījums esot jāizvērtē individuāli, un ka uzvārds, kurš šajā lietā abām preču zīmēm ir kopīgs, šajās
         preču zīmēs nav pietiekami dominējošs, lai radītu sajaukšanas iespēju.

      23      Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini no iepriekš minētā sprieduma lietā Medion ir izsecinājusi, ka elementam “Becker” kombinētajā preču zīmē esot atšķirtspējīga autonoma pozīcija un tādējādi abas konfliktējošās
         preču zīmes esot jāuzskata par līdzīgām. Šajā spriedumā esot vienīgi norādīts, ka nav pietiekami ar to, ka, lai panāktu savas
         kombinētās preču zīmes aizsardzību, trešā persona reģistrētai preču zīmei pievieno sava uzņēmuma nosaukumu. To nekādā gadījumā
         nevar saprast kā tādu, ar kuru tiek ieviests vispārējs noteikums, saskaņā ar kuru jebkurš divām preču zīmēm kopīgs elements
         ir uzskatāms par atšķirtspējīgu pat tad, ja tas nav dominējošs.

      24      Turklāt minētais spriedums attiecās uz preču zīmēm, kuras nevar tikt salīdzinātas ar konfliktējošajām preču zīmēm izskatāmajā
         lietā. Izskatāmajā lietā nav runas par tādas agrākas preču zīmes imitāciju, kurai ir pievienots uzņēmuma komercnosaukums,
         bet par agrākās preču zīmes grozīšanu, pirms uzvārda pievienojot vārdu. Konkrētā sabiedrība apzīmējumu “Barbara Becker” uztverot
         kā sieviešu dzimtes personas vārdu, turpretī vārds “Becker”, kurš ir ļoti parasts, neesot pietiekami individualizēts, lai
         atzītu attiecīgo preču zīmju konceptuālo līdzību. Pirmās instances tiesa tātad esot kļūdaini piemērojusi Regulas Nr. 40/94
         8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, atzīstot, ka elements “Barbara” ir vienkāršs vārds, lai gan šī vārda pievienošana izšķiroši
         ietekmējot kopējo iespaidu, ko rada reģistrācijai pieteiktā preču zīme, jo tas vārdam “Becker” piešķirot pilnīgi jaunu konceptuālo
         nozīmi.

      25      ITSB būtībā piekrīt apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem. Tas norāda, ka Pirmās instances tiesa, lai vērtētu
         sajaukšanas iespējas esamību, nav ņēmusi vērā visus izskatāmās lietas nozīmīgos faktus, jo tā kļūdaini ir uzskatījusi iepriekš
         minētajā lietā Fusco/ITSB – Fusco International (“ENZO FUSCO”) sniegto faktu vērtējumu par tiesību normu un ir veikusi automātisku iepriekš minētajā spriedumā lietā Medion pieņemtās judikatūras piemērošanu.

      26      Tādējādi Pirmās instances tiesa tostarp nav ņēmusi vērā faktu, ka reģistrācijai pieteikto preču zīmi veidojošais vārds ir
         ļoti parasts vācu vārds. Tā pārsūdzētā sprieduma 36. punktā nav noteikusi, vai fakts, ka B. Bekere ir slavena persona, būtu
         varējis neitralizēt attiecīgo apzīmējumu fonētisko un vizuālo līdzību. Tāpat tā esot kļūdaini uzskatījusi, ka elementam “Becker”
         bija atšķirtspējīga autonoma pozīcija, neizanalizējot B. Bekeres slavenības ietekmi uz patērētāju uztveri.

      27      Tiesas sēdē ITSB piebilda, ka Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā no sava konstatējuma,
         saskaņā ar kuru apzīmējuma otrajai daļai, salīdzinot ar pirmo daļu, bija dominējoša atšķirtspēja, ir izsecinājusi, ka šai
         daļai ir arī atšķirtspējīga autonoma pozīcija.

      28      Turpretī Harman iebilst pret apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīto pamatu. Pirmkārt, tā norāda, ka, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas
         apgalvotajam, no pārsūdzētā sprieduma izriet, ka Pirmās instances tiesa ir atsaukusies uz iepriekš minēto spriedumu ietā Fusco/ITSB – Fusco International (“ENZO FUSCO”) kā uz pamatnostādni, nevis kā uz tiesību normu, kura būtu piemērojama visās situācijās. Turklāt tā norāda,
         ka šī atsauce Pirmās instances tiesas argumentācijā nav izšķiroša, lai konstatētu sajaukšanas iespējas esamību.

      29      Otrkārt, Harman apstiprina Pirmās instances tiesas analīzi attiecībā uz elementa “Becker” atšķirtspējīgo autonomo pozīciju, kas, pēc tās
         domām, atbilst iepriekš minētajam spriedumam lietā Medion.

       Tiesas vērtējums
      30      Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja iebilst, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini ir piemērojusi Regulas Nr. 40/94 8. panta
         1. punkta b) apakšpunktu, jāatgādina, ka saskaņā ar šo normu, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, preču zīmes reģistrāciju
         atsaka, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma
         vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv to sajaukšanas iespēja.

      31      Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē
         ir iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ir no viena uzņēmuma vai attiecīgā gadījumā
         no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem (skat. 2007. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑334/05 P ITSB/Shaker, Krājums, I‑4529. lpp., 33. punkts, un 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑193/06 P Nestlé/ITSB, 32. punkts; kā arī šajā ziņā saistībā ar Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmo direktīvu 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu
         tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑39/97 Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 29. punkts; 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 17 punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Medion, 26. punkts).

      32      Tas, vai sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja, ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā visus faktorus, kuriem ir nozīme konkrētajā
         lietā (šajā ziņā skat. 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑251/95 SABEL, Recueil, I‑6191. lpp., 22. punkts; kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 18. punkts; lietā Medion, 27. punkts; lietā ITSB/Shaker, 34. punkts, un lietā Nestlé/ITSB, 33. punkts).

      33      Saskaņā ar tikpat pastāvīgo judikatūru attiecībā uz konkrēto preču zīmju vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību sajaukšanas
         iespējas visaptverošam vērtējumam ir jābalstās uz šo preču zīmju radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirīgos
         un dominējošos elementus. Preču zīmju uztverei, kas ir attiecīgo preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājam, minētās sajaukšanas
         iespējas visaptverošajā vērtējumā ir noteicoša loma. Šajā ziņā vidusmēra patērētājs parasti uztver preču zīmi kopumā un neveic
         dažādu tās elementu pārbaudi (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā SABEL, 23. punkts; lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 25. punkts; lietā Medion, 28. punkts, lietā ITSB/Shaker, 35. punkts, un lietā Nestlé/ITSB, 34. punkts).

      34      Iepriekš minētā sprieduma lietā Medion 30. un 31. punktā Tiesa nosprieda, ka tomēr papildus parastajam gadījumam, kad vidusmēra patērētājs uztver preču zīmi kā
         veselumu, nebūt nav izslēgts, ka īpašā gadījumā agrāka preču zīme, ko trešā persona izmanto saliktā apzīmējumā, kurš ietver
         šīs trešās personas uzņēmuma nosaukumu, šajā saliktajā apzīmējumā saglabā patstāvīgu apzīmējošo stāvokli, tomēr nebūdama dominējošs
         elements. Šādos apstākļos saliktā apzīmējuma radītais kopējais iespaids var radīt sabiedrībai iespaidu, ka preces vai pakalpojumi
         nāk vismaz no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem, un šajā gadījumā sajaukšanas iespēja ir jāatzīst.

      35      Izskatāmajā lietā pēc tām, kad ir atgādināti visi šī sprieduma 30.–33. punktā minētie noteikumi, Pirmās instances tiesa konfliktējošo
         preču zīmju līdzības vērtējuma no konceptuālā viedokļa ietvaros būtībā nosprieda, pirmkārt, ka patērētāji daļā Savienības
         vispārēji piešķir augstāku atšķirtspēju vārdiskos apzīmējumos esošam uzvārdam, nevis vārdam tādējādi, ka reģistrācijai pieteiktās
         preču zīmes elements “Becker” varētu būt piesaistījis augstāku atšķirtspēju nekā elements “Barbara”, otrkārt, ka faktam, ka
         B. Bekere esot Vācijā slavena persona, neesot ietekmes uz konfliktējošo preču zīmju līdzību, jo abās preču zīmēs ir atsauce
         uz vienu un to pašu uzvārdu un elements “Barbara” ir vienīgi vārds, un, treškārt, ka elements “Becker” kombinētajā preču zīmē
         saglabā atšķirtspējīgo autonomo pozīciju, jo tas tiekot uztverts kā uzvārds.

      36      Pat tad, ja daļā Savienības uzvārdam, iespējams, vispārēji ir augstāka atšķirtspēja nekā vārdam, tomēr katrā atsevišķā gadījumā
         ir jāņem vērā izskatāmajai lietai raksturīgie fakti un it īpaši apstāklis, ka attiecīgais uzvārds nav parasts vai, gluži pretēji,
         ir ļoti izplatīts, kas var ietekmēt tā atšķirtspēju. Tas tā ir arī attiecībā uz vārdu “Becker”, kura parasto raksturu uzsvēra
         Apelāciju padome.

      37      Tāpat ir jāņem vērā arī iespējamā tās personas atpazīstamība, kura lūdz, lai tās vārds un uzvārds kopā tiktu reģistrēti kā
         preču zīme, jo šī atpazīstamība pilnīgi noteikti var ietekmēt preču zīmes uztveri no konkrētās sabiedrības daļas viedokļa.

      38      Turklāt ir jānorāda, ka kombinētā preču zīmē uzvārds katrā ziņā nesaglabā atšķirtspējīgo autonomo pozīciju tikai tādēļ vien,
         ka tas tiek uztverts kā uzvārds. Šādas pozīcijas konstatējums var tikt pamatots tikai ar izskatāmajā lietā nozīmīgo faktoru
         kopuma vērtējumu.

      39      Turklāt, kā savu secinājumu 59. punktā būtībā norādīja ģenerāladvokāts, Pirmās instances tiesas norādītie pamati, lai konstatētu
         konfliktējošo preču zīmju konceptuālās līdzības esamību, ja tie tiktu atzīti par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam
         atbilstošiem, liktu piekrist, ka ar ikvienu kādā agrākā preču zīmē ietilpstošu uzvārdu varētu sekmīgi iebilst pret tādas kombinētas
         preču zīmes reģistrāciju, kuru veido vārds un attiecīgais uzvārds, lai gan, piemēram, pēdējais minētais uzvārds būtu parasts
         vai vārda pievienošana no konceptuālā viedokļa ietekmētu šādi veidotas preču zīmes uztveri no konkrētās sabiedrības viedokļa.

      40      No iepriekš izklāstītā izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pamatojot savu preču zīmju
         līdzības no konceptuālā viedokļa vērtējumu ar vispārējiem apsvērumiem, kas izriet no judikatūras, neveicot lietai raksturīgo
         nozīmīgo faktu kopuma analīzi, ar ko nav ievērota sajaukšanas iespējas visaptveroša vērtējuma, ņemot vērā visus izskatāmās
         lietas nozīmīgos faktorus un pamatojoties uz konfliktējošo preču zīmju kopējo radīto iespaidu, prasība.

      41      No tā izriet, ka apelācijas sūdzības pamats, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu,
         ir apmierināms un ka līdz ar to pārsūdzētais spriedums ir atceļams un nododams atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā
         [agrāk – Pirmās instances tiesa].

      Par tiesāšanās izdevumiem
      42      Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem apelācijas tiesvedībā
         pieņemšana tiek atlikta.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 2. decembra spriedumu lietā T‑212/07 Harman International Industries/ITSB – Becker (“Barbara Becker”);
      2)      nosūtīt lietu Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;
      3)      lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2015. gada 29. aprīlis.#Total SA un Elf Aquitaine SA pret Eiropas Komisiju.#Konkurence – Metakrilātu tirgus – Naudas sodi – Mātesuzņēmumu un to meitasuzņēmuma solidāra atbildība par meitasuzņēmuma pārkāpjošu rīcību – Meitasuzņēmuma veikta naudassoda tūlītēja un pilnīga samaksa – Meitasuzņēmuma naudassoda summas samazinājums pēc Vispārējas tiesas sprieduma – Komisijas vēstules, kurās mātesuzņēmumiem prasīts samaksāt summu, ko tā atmaksājusi meitasuzņēmumam, un nokavējuma procentus – Prasība atcelt tiesību aktu – Apstrīdams tiesību akts – Pieņemamība – Nokavējuma procenti.#Lieta T-470/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T‑470/11
            Total SA , Courbevoie  (Francija),
            Elf Aquitaine SA , Courbevoie ,
            ko sākotnēji pārstāvēja – A. Noël-Baron  un É. Morgan de Rivery , vēlāk – É. Morgan de Rivery un E. Lagathu , advokāti,
            prasītājas,
            pret
            Eiropas Komisiju , ko pārstāv B. Mongin  un V. Bottka , pārstāvji,
            atbildētāja,
            par prasību atcelt Komisijas 2011. gada 24. jūnija vēstuli BUDG/DGA/C4/BM/s746396 un 2011. gada 8. jūlija vēstuli BUDG/DGA/C4/BM/s812886 vai, pakārtoti, samazināt prasītās summas vai, vēl pakārtotāk, atcelt nokavējuma procentus, kas tiek prasīti no Elf Aquitaine  EUR 31 312 114,58 apmērā, kuri solidāri jāmaksā Total  EUR 19 191 296,03 apmērā.
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Preks [ M. Prek ], tiesneši I. Labucka (referente) un V. Kreišics [ V. Kreuschitz ,]
            sekretāre S. Bukšeka Tomaca [ S. Bukšek Tomac ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 3. oktobra tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.

            Sprieduma pamatojums
            Spriedums
            Prasības priekšmets
            1. Prasības priekšmets ir lūgums atcelt Komisijas 2011. gada 24. jūnija vēstuli BUDG/DGA/C4/BM/s746396 (turpmāk tekstā – “2011. gada 24. jūnija vēstule”) un 2011. gada 8. jūlija vēstuli BUDG/DGA/C4/BM/s812886 (turpmāk tekstā – “2011. gada 8. jūlija vēstule”, un kopā – “apstrīdētās vēstules”).
            Tiesvedības priekšvēsture
            2. Ar 2006. gada 31. maija Lēmumu C(2006) 2098, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.645 – Metakrilāti) (turpmāk tekstā – “lēmums par metakrilātiem”) Eiropas Kopienu Komisija solidāri sodīja Arkema SA  un tās meitasuzņēmumus Altuglas International SA  un Altumax Europe SAS  (turpmāk tekstā kopā – “ Arkema ”) ar naudassodu EUR 219 131 250 apmērā par dalību aizliegtā vienošanās (turpmāk tekstā – “sākotnējais naudassods”).
            3. Prasītājas Total SA  un Elf Aquitaine SA , kuras lēmumā par metakrilātiem norādītā pārkāpuma laikposmā bija Arkema  mātesuzņēmumi, tika sauktas pie solidāras atbildības samaksāt sākotnējo naudassodu attiecīgi EUR 181 350 000 un EUR 140 400 000 apmērā.
            4. Arkema  2006. gada 7. septembrī samaksāja naudassodu pilnībā un pēc tam, tāpat kā prasītājas, vienlaicīgi un autonomi vērsa prasību pret lēmumu par metakrilātiem (turpmāk tekstā – “metakrilātu tiesvedība”).
            Metakrilātu tiesvedība Vispārējā tiesā
            5. Prasītājas un Arkema  attiecīgi 2006. gada 4. un 10. augustā cēla prasību atcelt lēmumu par metakrilātiem.
            6. Lietā T‑206/06 prasītājas lūdza primāri atcelt lēmumu par metakrilātiem.
            7. Šajā lietā prasītājas ir arī lūgušas pakārtoti samazināt sākotnējo naudassodu, kas solidāri uzlikts Arkema  un prasītājām.
            8. 2008. gada 24. jūlijā Komisija adresēja Arkema  vēstuli, aicinot to apstiprināt, ka tās 2006. gada 7. septembra maksājums ir ticis veikts “visu vienoti un solidāri atbildīgo parādnieku vārdā”, precizējot, ka, pirmkārt, “ja šāda apstiprinājuma nebūs un ja [metakrilātu] lēmums [tiktu] atcelts attiecībā uz uzņēmumu, kura vārdā maksājums tika veikts”, tā “atlīdzinā[tu] EUR 219 131 250 ar procentiem” un, otrkārt, ka, “ja Tiesa apstiprin[ātu] visu vai daļu naudassoda attiecībā uz jebkuru citu solidāro parādnieku”, tā “pras[ītu] tai samaksāt visu pienākošos summu ar nokavējuma procentiem atbilstoši 6,09 % likmei”.
            9. Ar 2008. gada 25. septembra vēstuli Arkema  informēja Komisiju, ka ir samaksājusi EUR 219 131 250 “kā solidāra līdzatbildētāja un ka kopš šī maksājuma Komisija [esot] pilnībā izpildījusi savas tiesības gan attiecībā uz Arkema , gan attiecībā pret visiem solidārajiem līdzatbildētājiem”. Šajā ziņā Arkema  “izsaka nožēlu, ka nevar pilnvarot Komisiju ieturēt jebkādu summu, lai kāda tā būtu, gadījumā, ja tās prasība Kopienu tiesā vainagotos ar panākumiem”.
            10. 2008. gada 24. novembrī prasītāju informēšanai Komisija nosūtīja tām Arkema  2008. gada 25. septembra vēstuli un informēja, ka Arkema  ir atteikusies aizpildīt Komisijas izsniegto deklarāciju par kopējo maksājumu.
            11. Prasītāju prasība tika noraidīta ar 2011. gada 7. jūnija spriedumu Total  un Elf Aquitaine /Komisija (T‑206/06, turpmāk tekstā – “ Total  un Elf Aquitaine  spriedums”, EU:T:2011:250).
            12. Savukārt Arkema  atsevišķi celtā prasība par metakrilātu lēmumu tika daļēji apmierināta ar 2011. gada 7. jūnija spriedumu Arkema France  u.c./Komisija (T‑217/06, Krājums, turpmāk tekstā – “ Arkema  spriedums”, EU:T:2011:251), Arkema  uzlikto naudassodu samazinot līdz EUR 113 343 750.
            13. Arkema  spriedumā, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), Vispārējā tiesa nosprieda, ka tās neierobežotās kompetences īstenošanas ietvaros ir jāsamazina naudassoda palielinājums, kas lēmumā par metakrilātiem tika noteikts Arkema  kā atturošs līdzeklis, lai ņemtu vērā faktu, ka dienā, kurā naudassods tai tika uzlikts, prasītāja to vairs nekontrolēja ( Arkema  spriedums, minēts 12. punktā, EU:T:2011:251, 338. un 339. punkts).
            14. Arkema  spriedums, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), netika pārsūdzēts, tāpēc ir ieguvis res judicata spēku.
            15. Komisija atmaksāja Arkema  atbilstoši vērtībai, kāda tā bija 2011. gada 5. jūlijā, EUR 119 247 033,72 (EUR 105 787 500 kā pamatsummu un EUR 13 459 533,72 procentos).
            Apstrīdētās vēstules
            2011. gada 24. jūnija vēstule
            16. 2011. gada 24. jūnija vēstulē Komisija norādīja prasītājām, ka, “izpildot [ Arkema ] spriedumu, [tā] atmaks[ātu] Arkema  summu, kas atbilst Vispārējās tiesas nolemtajam naudassoda samazinājumam”.
            17. Tajā pašā 2011. gada 24. jūnija vēstulē Komisija arī lūdza prasītājām “vienlaicīgi un gadījumā, ja par [ Total  un Elf Aquitaine ] spriedumu Tiesā tiktu iesniegta apelācijas sūdzība, samaksāt atlikušo summu ar nokavējuma procentiem atbilstoši 6,09 % likmei, aprēķinot no 2006. gada 8. septembra”, proti, EUR 68 006 250, attiecībā uz kuru samaksu Total  tika atzīta par “kopīgi un solidāri” atbildīgu EUR 27 056 250 apmērā, pieskaitot nokavējuma procentus, proti, par kopējo summu EUR 88 135 466,52.
            18. Ar 2011. gada 29. jūnija Komisijai adresētu vēstuli prasītājas būtībā apgalvoja, ka kopš 2006. gada 7. septembra Komisija “ir izpildījusi visas savas tiesības”, un uzdeva dažādus jautājumus Komisijai, lai saņemtu skaidrojumus par vairākiem 2011. gada 24. jūnija vēstules punktiem.
            2011. gada 8. jūlija vēstule
            19. Ar 2011. gada 8. jūlija vēstuli Komisija atbildēja tostarp, ka “pretēji tam, kā to saprot [prasītājas, tā] nekādi neatsak[oties] no pienākošos summu atgūšanas, ja [prasītājas] atsakās iesniegt apelācijas sūdzību Tiesā”, vienlaicīgi precizējot, ka “[prasītāju] atbildība n[eesot] dzēsta, atvelkot [ Arkema ] spriedumā precizētās un Arkema samaksātās summas”.
            20. Tajā pašā 2011. gada 8. jūlija vēstulē Komisija atzina, ka ir kļūdījusies attiecībā uz summu, ko bija iecerējusi pieprasīt, un precizēja summu, kas pienācās no Elf Aquitaine , izpildot metakrilātu spriedumu, tāpat kā Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), kā arī Arkema  spriedumu, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), kas bija EUR 137 099 614,58, ieskaitot nokavējuma procentus EUR 31 312 114,58 (turpmāk tekstā – “nokavējuma procenti”), no kuriem Total  bija solidāri atbildīga par EUR 84 028 796,03.
            21. Komisija arī precizēja 2011. gada 8. jūlija vēstulē, ka gadījumā, ja prasītājas iesniegs apelācijas sūdzību par Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), tās varētu drīzāk ņemt bankas garantiju, nevis maksāt naudassodu.
            22. 2011. gada 18. jūlijā prasītājas samaksāja Komisijai 2011. gada 8. jūlija vēstulē prasīto summu jeb EUR 137 099 614,58.
            Metakrilātu tiesvedība Tiesā apelācijas instancē
            23. 2011. gada 10. augustā prasītājas iesniedza apelācijas sūdzību par Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250).
            24. Savas apelācijas sūdzības ietvaros prasītājas lūdza Tiesu:
            – “galvenokārt, atcelt [ Total  un Elf Aquitaine ] spriedumu, apmierināt to pirmajā instancē Vispārējā tiesā iesniegtos prasījumus un tādēļ atcelt [lēmumu par metakrilātiem];
            – pakārtoti, grozīt naudassodus, kas uzlikti kopīgi un solidāri Elf Aquitaine , kā arī Total  [..], un samazināt šos kopīgos un solidāros naudassodus līdz EUR 75 562 500 Elf Aquitaine  un līdz EUR 58 500 000 Total ;
            – vēl pakārtotāk, samērīgi grozīt kopīgi un solidāri uzliktos naudassodus Elf Aquitaine  un Total  [..] atbilstoši Tiesas ieskatam;
            – vispakārtotāk, atbrīvot Elf Aquitaine  un Total  no nokavējuma procentu samaksas, kas varēja uzkrāties no [metakrilātu] lēmuma līdz [ Arkema ] sprieduma pasludināšanai.
            – [..]”
            25. Apelācijas sūdzība tika noraidīta ar 2012. gada 7. februāra rīkojumu Total  un Elf Aquitaine /Komisija (C‑421/11 P, turpmāk tekstā – “Tiesas rīkojums”, EU:C:2012:60), jo Tiesa noraidīja visus prasītāju prasījumus.
            26. Attiecībā uz prasījumiem, kas tika iesniegti pakārtoti, lūdzot atcelt Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), daļā, Tiesa nosprieda šādi:
            “78 [Prasītāju] argumenti ir jānoraida kā acīmredzami nepamatoti, jo ar tiem netiek grozīts Vispārējās tiesas secinājums [..], ka tas, ka Arkema  ir pametusi [prasītāju] grupu pēc attiecīgā pārkāpuma laikposma, bet pirms [metakrilātu] lēmuma pieņemšanas, nevar ietekmēt reizinātāja piemērošanu attiecībā uz pārējām šīs grupas sabiedrībām, kuru starpā ir arī prasītājas. Vispārējā tiesa ir nonākusi pie šī secinājuma tādēļ, ka Arkema , kuras apgrozījums sasniedza apmēram 5,7 miljardus EUR 2005. gadā, darbības izbeigšana nevarēja būtiski samazināt [prasītāju] grupas apgrozījumu, ko Komisija ņēma vērā, lai noteiktu reizinātāju 3, proti, apmēram 143 miljardus EUR par to pašu gadu, kā rezultātā šis reizinātājs būtu nepamatots attiecībā pret prasītājām.
            [..]
            81 [..] ir jākonstatē, ka prasītāju apgalvojumi par “naudassoda nedalāmības” pārkāpumu un nepieciešamību pielāgot to ienākumiem Vispārējās tiesas pieņemto risinājumu [ Arkema  spriedumā] rod[as] no kļūdainas prasītāju idejas gan materiālo tiesību, gan procesuālo tiesību ziņā.
            82 Proti, pirmkārt, tā kā reizinātāja mērķis atturošai iedarbībai ir tieši nodrošināt, ka, ņemot vērā attiecīgā uzņēmuma lielumu un finanšu spēju, sods nekļūst nejūtams, pats par sevi saprotams, ka pēc Arkema  aiziešanas šis mērķis saglabā savu attiecināmību gan pret prasītājām, gan pret Arkema . Tomēr, tā kā pēdējā minētā bija daudz mazāka pēc lieluma nekā prasītājas un [metakrilātu] lēmuma pieņemšanas brīdī vairs neietilpa [prasītāju] grupā, pēdējās minētās lielums nevarēja tikt ņemts vērā reizinātāja noteikšanai atturošā nolūkā, lai aprēķinātu Arkema uzlikto naudassodu. Šī objektīvā atšķirība starp Arkema un prasītājām katrā ziņā pamatoja, ka pēdējām minētajām tiek piemērots atšķirīgs reizinātājs.
            83 Otrkārt, šajā gadījumā nav nekāda iemesla, kas pamatotu, ka Arkema  sprieduma res judicata tvērums būtu attiecināms uz prasītājām. Proti, tām un Arkema  piemērojamais reizinātājs ir atšķirīgi. Vienīgais apstāklis, ka šīm sabiedrībām ir jāmaksā naudassods, par ko tās ir [solidāri] atbildīgas, nav faktors, kas pamatotu res judicata attiecināšanu. Šajā ziņā ir tikai jānorāda, kā to Komisija ir izskaidrojusi 2011. gada 8. jūlija vēstulē [..], ka Arkema  uzliktā naudassoda samazinājums atbilstoši [ Arkema  spriedumam] atstāj negrozītus prasītājām [..] uzliktos naudassodus.”
            27. Par prasījumiem, kas iesniegti vēl pakārtotāk, lūdzot samazināt naudassoda summu, Tiesa nosprieda šādi:
            “86 [..] ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesā jau tika celta prasība samazināt prasītājām uzliktā naudassoda summu un tā lēma pēc argumentu pārbaudes un izmantojot s[avu] neierobežoto [kompetenci], ka tie nepamatoja šādu samazinājumu.
            87 Tomēr Tiesa, izskatot apelācijas sūdzību, nevar, pamatojoties uz taisnīguma apsvērumiem, ar pašas vērtējumu aizstāt vērtējumu, ko izdarījusi Vispārējā tiesa, īstenojot s[avu] neierobežoto [kompetenci] un taisot spriedumu par naudas sodu, kas uzlikts uzņēmumiem par ES tiesību pārkāpumu. [..]”
            28. Par pakārtoti iesniegtajiem prasījumiem atbrīvot no nokavējuma procentu samaksas Tiesa nosprieda šādi:
            “89 Šī prasība ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemama, jo tā ir vērsta nevis [..] pret [ Total  un Elf Aquitaine ] spriedumu, bet Komisijas [2011. gada 8. jūlija] vēstuli, kuru turklāt prasītājas ir apstrīdējušas Vispārējā tiesā ar prasību, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēta ar numuru T‑470/11.”
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            29. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 1. septembrī, prasītājas cēla šo prasību.
            30. Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 17. novembrī, Komisija saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 114. pantu izvirzīja iebildi par nepieņemamību.
            31. Prasītājas iesniedza savus apsvērumus par šo iebildi 2012. gada 3. janvārī.
            32. 2012. gada 30. martā lietas dalībnieki procedūras organizatorisko pasākumu ietvaros tika aicināti iesniegt savus apsvērumus par Tiesas rīkojuma, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60), ietekmi šajā lietā vispār un konkrēti attiecībā uz prasītāju sākotnējā naudassoda atlikuma maksājamību, kas attiecas, pirmkārt, uz pamatsummu un, otrkārt, uz nokavējuma procentiem.
            33. Lietas dalībnieki iesniedza savus apsvērumus par to noteiktajā termiņā.
            34. Ar 2012. gada 21. jūnija rīkojumu tika nolemts iebildi par nepieņemamību izskatīt pēc būtības.
            35. Ar 2012. gada 19. septembra dokumentu, kas tika nosūtīts Vispārējās tiesas kancelejai, Komisija iesniedza savu aizstāvības rakstu.
            36. Ar 2012. gada 28. septembra vēstuli Vispārējās tiesas kanceleja nosūtīja prasītājām Komisijas aizstāvības rakstu un norādīja lietas dalībniecēm, ka Vispārējā tiesa uzskata, ka atbilstoši lietas materiāliem otra rakstveida apsvērumu apmaiņa nav nepieciešama pirms mutvārdu procesa uzsākšanas, ja vien lietas dalībnieki to motivēti nelūdz.
            37. Ar 2012. gada 4. oktobra dokumentu, kas adresēts Vispārējai tiesai, prasītājas lūdza Vispārējai tiesai, piemērojot Reglamenta 47. panta 1. punktu, atļaut iesniegt repliku.
            38. Ar 2012. gada 12. oktobra lēmumu šis lūgums tika apmierināts.
            39. 2012. gada 23. novembrī prasītājas iesniedza repliku.
            40. 2012. gada 20. decembrī Komisija iesniedza atbildi uz repliku.
            41. Ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2013. gada 19. jūnija rīkojumu, piemērojot Reglamenta 77. panta d) punktu un pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas, tika nolemts apturēt tiesvedību, gaidot tā Tiesas sprieduma pasludināšanu, ar ko pabeidz lietas C‑231/11 P izskatīšanu.
            42. Tā kā Vispārējās tiesas tiesnešu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tika iekļauts ceturtajā palātā, kurai līdz ar to tika nodota šī lieta.
            43. 2014. gada 10. aprīlī Tiesa pasludināja spriedumu Komisija/ Siemens Österreich  u.c. un Siemens Transmission & Distribution u.c . /Komisija (no C‑231/11 P līdz C‑233/11 P, Krājums, turpmāk tekstā – “ Siemens  spriedums”, EU:C:2014:256).
            44. Tajā pašā dienā Tiesa pasludināja spriedumu Areva  u.c./Komisija (C‑247/11 P un C‑253/11 P, Krājums, turpmāk tekstā – “ Areva  spriedums”, EU:C:2014:257).
            45. Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu un procedūras organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus iesniegt savus apsvērumus par Siemens  sprieduma, minēts 43. punktā (EU:C:2014:256), un Areva  sprieduma, minēts 44. punktā (EU:C:2014:257), ietekmi uz šo lietu.
            46. Lietas dalībnieki noteiktajos termiņos iesniedza savus apsvērumus par Siemens  sprieduma, minēts 43. punktā (EU:C:2014:256), un Areva  sprieduma, minēts 44. punktā (EU:C:2014:257), ietekmi uz šo lietu.
            47. 2014. gada 3. oktobra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējas tiesas mutvārdos uzdotajiem jautājumiem.
            48. Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – atzīt to prasību par pieņemamu;
            – pēc būtības un galvenokārt – atcelt apstrīdētās vēstules;
            – pēc būtības un pakārtoti – samazināt summu, ko Komisija prasījusi 2011. gada 8. jūlija vēstulē, vai vismaz atcelt nokavējuma procentus, kas Elf Aquitaine  prasīti EUR 31 312 114,58 apmērā, no kuriem Total  solidāri jāmaksā EUR 19 191 296,03;
            – katrā ziņā – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            49. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – galvenokārt – noraidīt prasību kā nepieņemamu;
            – pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;
            – katrā ziņā – piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Par tiesībām
            50. Ar prasību prasītājas lūdz, galvenokārt, atcelt apstrīdētās vēstules un, pakārtoti, samazināt tajās prasītās summas, kā arī, vēl pakārtotāk, atcelt tajās prasītos procentus.
            51. Komisija pamatojas uz prasības nepieņemamību.
            Par pieņemamību
            Lietas dalībnieku argumenti
            – Komisijas argumenti
            52. Komisija apgalvo, ka prasība ir nepieņemama, jo, pirmkārt, šī prasība esot vērsta pret neapstrīdamiem aktiem un, otrkārt, tā esot iesniegta, kamēr Tiesā tika izskatīta apelācijas sūdzība, ko prasītājas iesniedza par Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250). Katrā ziņā prasība esot neefektīva.
            53. Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka apstrīdētajiem aktiem nav obligātu tiesisko seku, kas skartu prasītājas, būtiski grozot to intereses, tādēļ tie nav lēmumi, par kuriem var celt prasību par tiesību akta atcelšanu, pamatojoties uz LESD 263. pantu.
            54. Pienākums maksāt, kas ir prasītājām, izrietot tikai no metakrilātu lēmuma, kā to interpretē Vispārējā tiesa Total  un Elf Aquitaine  spriedumā, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), jo Arkema  spriedumam, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), nevarot būt ietekmes uz summu, kas maksājama prasītājām.
            55. Apstrīdētās vēstules esot tikai lūgumi veikt pienākošās summas samaksu, piemērojot metakrilātu lēmumu, un radot tikai tās tiesiskās sekas, kas izriet no šī lēmuma. Šīs vēstules esot tikai īstenošanas pasākumi un nenosakot galīgi Komisijas nostāju, tādēļ tās neskarot prasītāju intereses. Tās neesot nošķiramas no metakrilātu lēmuma, kura īstenošana ar tām tiekot sagatavota.
            56. Izņemot to raksturu, vēstuļu saturs parādot, ka tām neesot obligātu tiesisko seku, jo 2011. gada 24. jūnija vēstule noteikti esot provizoriska, kamēr 2011. gada 8. jūlija vēstulē prasītājām tiekot piedāvāts ņemt bankas garantiju, ja tiktu iesniegta apelācijas sūdzība; perspektīva, kas, kā uzskata Komisija, nepieļaujot piespiedu izpildes pasākumus.
            57. Otrkārt, Komisija norāda, ka prasītājas apstrīd summu, kas maksājama atbilstoši metakrilātu lēmumam, kā Vispārējā tiesa to interpretējusi Total  un Elf Aquitaine  spriedumā, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), tādēļ viņām šādā ziņā esot jāsniedz apelācijas sūdzība par Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), ko tās arī darīja. Tomēr Komisija norāda, ka savā apelācijas sūdzībā prasītājas ir apgalvojušas, ka tām nevar “likt samaksāt jebkādu atlikušo summu, ņemot vērā nepieciešamo Arkema  sprieduma res judicata attiecināšanu uz prasītājām”.
            58. Tā, pēc Komisijas domām, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka prasītājas ar savu prasību šajā lietā vēršas pret metakrilātu lēmumu vai Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), esot jākonstatē, ka prasības ir nepieņemamas litispendance  dēļ.
            59. Treškārt, Komisija uzskata, ka prasība katrā ziņā ir neefektīva tādā ziņā, ka tā ar apstrīdēto vēstuļu starpniecību ir vērsta pret atsevišķi apstrīdamiem aktiem, proti, metakrilātu lēmumu un Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), kuru sekas netikšot grozītas ar iespējamu apstrīdēto vēstuļu atcelšanu. Tā prasītājām neesot nekādas intereses panākt šo vēstuļu atcelšanu un faktiski tās cenšoties panākt naudassoda summas pārskatīšanu.
            60. Ceturtkārt, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu par Tiesas rīkojuma, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60), ietekmi uz šo lietu, Komisija turpina apgalvot, ka šīs prasības mērķis esot metakrilātu lēmumā noteiktā naudassoda summas apstrīdēšana, lai gan šo summu vairs nevarot apšaubīt, jo tiesību aizsardzības līdzekļi pret šo lēmumu tikuši izsmelti ar Tiesas rīkojumu, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60), tādēļ prasītājām nav nekādas intereses vērsties pret apstrīdētajām vēstulēm, kas ir tikai īstenošanas pasākumi no tā laika par galīgu kļuvušam lēmumam.
            61. Kas attiecas uz prasības pieņemamību, ciktāl tā ir vērsta pret procentiem, Komisija uzskata, ka Tiesas rīkojuma, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60), 89. punkts, kas citēts iepriekš 28. punktā, negroza tās iebildes pamatotību, jo šī prasības daļa nav nodalāma no pamatprasības.
            62. Katrā ziņā iebildums par nokavējuma procentu ļaunprātīgo raksturu esot ticis formulēts tikai iebildes par nepieņemamību apsvērumu stadijā, nevis prasības pieteikumā, tāpēc šis iebildums neesot pieņemams.
            – Lietas dalībnieku argumenti
            63. Savos apsvērumos par Komisijas iebildi par nepieņemamību prasītājas apgalvo, ka apstrīdētās vēstules “papildina” metakrilātu lēmumu, kā tas ir interpretēts Arkema  spriedumā, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), un Total  un Elf Aquitaine  spriedumā, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), un ka katrā ziņā ar tiem tām ir noteikti “ļaunprātīgi” procenti.
            64. Pirmkārt, vēstules pārsniedzot metakrilātu lēmumu, uzliekot prasītājām konkrētu naudassodu, kamēr ar šo lēmumu prasītājām tika noteikta tikai solidārā atbildība par Arkema  pārk āpumu un pēdējā minētā pilnībā samaksāja šo summu 2006. gada 7. septembrī, tāpēc, piemērojot solidāro atbildību, Komisijai nebūtu jāprasa no prasītājām jebkāds maksājums.
            65. Pēc Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), kā arī Total  un Elf Aquitaine  sprieduma, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), Komisijai esot bijis ne tikai jāatmaksā Arkema  par daudz saņemtais, bet arī jāraugās, lai atbilstoši pasīvajai solidaritātei prasītāju atbildība nepārsniegtu to meitasuzņēmumu atbildību.
            66. Ar apstrīdētajām vēstulēm pagarinot savu saziņu ar Arkema , Komisija esot centusies apzināti apiet pasīvās atbildības robežas un palielināt prasītāju naudassoda summu, kāda tā izriet no metakrilātu lēmuma un Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251). Prasot prasītājām naudassoda atlikumu pēc Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), Komisija esot norakstījusi šī sprieduma sekas uz naudassoda summu, un tas tai, ņemot vērā prasītos procentus, ļautu saņemt lielāku naudassoda summu par to, kas noteikta metakrilātu lēmumā.
            67. Otrkārt, kas attiecas uz Komisijas prasītajiem procentiem, prasītājas norāda uz juridiskā pamata neesamību un jebkādas kļūdas neesamību, jo neesot notikusi kavēšanās, Arkema  veicot maksājumu 2008. gadā un tām – 2011. gadā.
            68. Treškārt, prasītājas, pirmkārt, noraida Komisijas litispendance  iebildi tādā ziņā, ka prasība šajā lietā attiecoties nevis uz Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), bet apstrīdētajām vēstulēm, kas “papildina” metakrilātu lēmumu, un šo pašu iemeslu dēļ esot pamatota ar atšķirīgiem pamatiem.
            69. Otrkārt, prasītājas noraida arī Komisijas argumentu par prasības neefektivitāti, balstoties uz to, ka apstrīdētās vēstules “papildina” metakrilātu lēmumu gan attiecībā uz summu, kas tiek prasīta kā pamatsumma, kura pārvērš solidāru naudassodu individuālā naudassodā, gan attiecībā uz nokavējuma procentiem. Piemērojot apstrīdētās vēstules, prasītājām un Arkema  esot pienākums samaksāt lielāku naudassodu nekā metakrilātu lēmumā uzliktais.
            70. Ceturtkārt, atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumu par Tiesas rīkojuma, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60), ietekmi uz šo lietu prasītājas apgalvo, ka Vispārējai tiesai ir jāpārbauda atšķirīga naudassoda uzlikšana atbilstoši apstrīdētajām vēstulēm, kuras nekādi neskāra Tiesas rīkojuma, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60), rezolutīvā daļa.
            71. Tajā pašā atbildē attiecībā uz prasības pieņemamību, ciktāl tā ir vērsta pret nokavējuma procentiem, prasītājas uzskata, ka šie procenti ir ļaunprātīgi un sodoši.
            Vispārējās tiesas vērtējums
            72. Savā iebildē Komisija apstrīd prasības pieņemamību.
            73. Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai tādi pasākumi, kas rada juridiski saistošu iedarbību, kas ietekmē prasītāja intereses, grozot tā tiesisko stāvokli, ir akti, kuru atcelšanai var celt prasību LESD 267. panta ietvaros (skat. pēc analoģijas spriedumus, 1981. gada 11. novembris, IBM /Komisija, 60/81, Krājums, EU:C:1981:264, 9. punkts, un 2007. gada 6. decembris, Komisija/ Ferriere Nord , C‑516/06 P, Krājums, EU:C:2007:763, 27. punkts).
            74. Pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka ir jāpievērš uzmanība pasākuma, kuru prasa atcelt, būtībai, lai noteiktu, vai to var apstrīdēt, bet formai, kādā tas ticis noteikts, šajā gadījumā nav nozīmes (spriedumi IBM /Komisija, minēts 73. punktā, EU:C:1981:264, 9. punkts; 2008. gada 17. jūlijs, Athinaïki Techniki /Komisija, C‑521/06 P, Krājums, EU:C:2008:422, 42. un 43. punkts; 2008. gada 17. aprīlis, Cestas /Komisija, T‑260/04, Krājums, EU:T:2008:115, 68. punkts).
            75. Šajā lietā tādējādi ir jānosaka, vai ar apstrīdētajām vēstulēm Komisija ir pieņēmusi aktu, kas rada obligātas tiesiskas sekas, kuras skar prasītāju intereses, būtiski grozot to tiesisko situāciju LESD 263. panta izpratnē.
            76. Kā uzskata Komisija, tā tas nav, jo būtībā apstrīdētais akts esot vien metakrilātu lēmuma īstenošanas provizorisks pasākums pēc Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), lai gan prasītājas vēršoties pret šo lēmumu vai Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), lai panāktu sava naudassoda summas samazinājumu.
            77. Prasītājas apgalvo pretējo, norādot būtībā, ka apstrīdētais akts esot jauns elements, kas neizriet no metakrilātu lēmuma, proti, tām esot jāmaksā daļa no naudassoda, kas tām tika uzlikts solidāri ar Arkema , ko papildina nokavējuma procenti, par lielāku summu nekā tā, kas noteikta ar šo lēmumu, un summa, ko galu galā samaksājusi Arkema , neraugoties uz to, ka Arkema  nekavējoties un neatkarīgi no Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), ar ko tika samazināta tā summa, bija to samaksājusi.
            78. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānoraida Komisijas argumentācija, ka būtībā ar Tiesas rīkojumu, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60), metakrilātu lēmums attiecībā pret prasītājām esot kļuvis galīgs, tādēļ tām vairs neesot interese celt prasību šajā lietā.
            79. Protams, tās apelācijas sūdzības ietvaros, sakarā ar kuru tika pieņemts šis rīkojums, prasītājas ir izsmēlušas savus tiesību aizsardzības līdzekļus pret metakrilātu lēmumu.
            80. Tomēr nemainīgs paliek tas, pirmkārt, ka savas prasības ietvaros šajā lietā prasītājas apstrīd nevis šī lēmuma, bet apstrīdēto vēstuļu tiesiskumu un, otrkārt, ka Tiesas rīkojumā, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60), pēdējā minētā ir spriedusi tikai par Total  un Elf Aquitaine  sprieduma, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), tiesiskumu, nevis par šajā lietā apstrīdēto vēstuļu tiesiskumu (skat. šajā ziņā Tiesas rīkojumu, minēts 25. punktā, EU:C:2012:60, 88. un 89. punkts).
            81. Otrkārt, tāpat ir jānoraida Komisijas argumentācija, ka apstrīdētajām vēstulēm ir provizorisks un sagatavojošs raksturs.
            82. Protams, no judikatūras izriet, ka, ja ir runa par aktiem vai lēmumiem, kuru izstrāde notiek vairākos posmos, it īpaši iekšējās procedūras ietvaros, principā ir apstrīdami tikai tie pasākumi, kuros galīgi noteikta iestādes nostāja šīs procedūras beigās, neiekļaujot starppasākumus, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu (spriedumi IBM /Komisija, minēts 73. punktā, EU:C:1981:264, 10. punkts; 2000. gada 22. jūnijs, Nīderlande/Komisija, C‑147/96, Krājums, EU:C:2000:335, 26. punkts, un Athinaïki Techniki /Komisija, minēts 74. punktā, EU:C:2008:422, 42. un 43. punkts).
            83. Tomēr šajā lietā ir jākonstatē, ka ar 2011. gada 24. jūnija vēstuli, ar 2011. gada 8. jūlija vēstuli grozītajā redakcijā, ir galīgi noteikta Komisijas nostāja, jo apstrīdētās vēstules varēja tikt izpildītas piespiedu kārtā un iespējama kavēšanās ar izpildi varētu sākt nokavējuma procentu uzkrāšanos attiecībā uz prasītājām, tādēļ šīs vēstules ir radījušas obligātas tiesiskās sekas prasītājām.
            84. Turklāt ir jākonstatē, ka pēc apstrīdētajām vēstulēm nesekoja cits Komisijas akts atbilstoši Tiesas rīkojumam, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60).
            85. Iespēja, ko Komisija piedāvāja 2011. gada 8. jūlija vēstulē, prasītājām saņemt bankas garantiju apelācijas sūdzības gadījumam, negroza šo vērtējumu, izņemot, ja tiktu uzskatīts, ka, ja ar Komisijas lēmumiem, ar kuriem konstatē Eiropas Savienības konkurences tiesību pārkāpumu un tiek uzliks naudassods, adresātiem tiek piedāvāta šāda iespēja, šādiem lēmumiem ir provizorisks un sagatavojošs raksturs un tādēļ tie nav apstrīdami, piemērojot LESD 263. pantu.
            86. Šī paša iemesla dēļ tas, ka prasītājas iesniedza apelācijas sūdzību par Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), arī neietekmē apstrīdēto vēstuļu izpildraksturu, jo minētā apelācijas sūdzība bija vērsta pret Total  un Elf Aquitaine  spriedumu, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), nevis pret apstrīdētajām vēstulēm.
            87. Turklāt nav strīda par to, ka apstrīdētās vēstules tikušas rakstītas pēc metakrilātu lēmuma, tādēļ tās visai neiespējami varētu būt šī lēmuma pieņemšanu sagatavojošs akts.
            88. Nemainīgs tomēr paliek tas, ka apstrīdēto vēstuļu tiesiskās sekas pašas par sevi nenosaka prasības šajā lietā pieņemamību.
            89. Treškārt, ir jāpārbauda, vai apstrīdētās vēstules varēja ietekmēt prasītāju intereses, būtiski grozot to tiesisko situāciju LESD 263. panta izpratnē.
            90. Šādā nolūkā ir jāpārbauda, vai apstrīdētās vēstules varēja ietekmēt prasītāju intereses, būtiski grozot to tiesisko situāciju, kas izrietēja no metakrilātu lēmuma.
            91. Šajā ziņā nav strīda par to, ka metakrilātu lēmumā Komisija uzlika Arkema  naudassodu EUR 219 131 250, no kuriem EUR 140 400 000 solidāri ar Total  un EUR 181 350 000 solidāri ar Elf Aquitaine , jo tika konstatēta to atbildība izdarītajā pārkāpumā.
            92. Nav strīda arī par to, ka pēc metakrilātu lēmuma Arkema  uzreiz un pilnībā samaksāja solidāri Arkema un prasītājām uzlikto naudassodu .
            93. Nemainīgs paliek tas, ka, ciktāl tas skar galveno summu, ko Komisija prasīja no prasītājām apstrīdētajās vēstulēs, Komisija aprobežojās ar to, ka attiecībā pret prasītājām izpildīja metakrilātu spriedumu pēc Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), un Total  un Elf Aquitaine  sprieduma, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250).
            94. Proti un arī kā to norāda Tiesa, Arkema  uzliktā naudassoda samazinājums Arkema  spriedumā, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), atstāja nemainīgu prasītājām uzliktā naudas soda summu metakrilātu lēmumā (Tiesas rīkojums, minēts 25. punktā, EU:C:2012:60, 83. punkts).
            95. Tā, ciktāl ir runa par pamatsummu, kas prasītājām prasīta apstrīdētajās vēstulēs, šīs vēstules nav skārušas prasītāju intereses, būtiski grozot to tiesisko situāciju LESD 263. panta izpratnē pēc metakrilātu lēmuma.
            96. Tādējādi prasība ir jānoraida kā nepieņemama, ciktāl ar to cenšas panākt apstrīdēto vēstuļu atcelšanu attiecībā uz pamatsummu, kas tiek prasīta no prasītājām.
            97. Tomēr šis secinājums neliek atzīt visu prasību par nepieņemamu, jo prasītājas ir arī lūgušas atcelt apstrīdētās vēstules, ciktāl Komisija tajās ir prasījusi samaksāt nokavējuma procentus.
            98. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pienākums maksāt nokavējuma procentus nekādi neizriet no metakrilātu lēmuma un Total  un Elf Aquitaine  sprieduma, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), ne arī no Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), jo Arkema  tūlīt pēc šī sprieduma samaksāja sākotnējo naudassodu pilnībā.
            99. Tādējādi pēc metakrilātu lēmuma, ar grozījumiem pēc Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), un Total  un Elf Aquitaine  sprieduma, minēts 11. punktā (EU:T:2011:250), prasītājām nekādi nebija jāmaksā nokavējuma procenti, tādēļ apstrīdētais akts tomēr ir grozījis to tiesisko situāciju, palielinot summu, kas prasītājām jāmaksā atbilstoši metakrilātu lēmumam.
            100. Komisijas arguments par Tiesas rīkojumu, minēts 25. punktā (EU:C:2012:60), negroza šo vērtējumu, jo tajā Tiesa prasītāju prasījumu, kas norādīts apelācijas sūdzības ietvaros, atbrīvot no nokavējuma procentiem ir noraidījusi “kā acīmredzami nepieņemamu, jo t[as] [ticis] vērst[s] nevis [..] pret [ Total  un Elf Aquitaine ] spriedumu, bet Komisijas vēstuli, [kas] turklāt [ir] prasības priekšmets [šajā lietā]” (Tiesas rīkojums, minēts 25. punktā, EU:C:2012:60, 89. punkts).
            101. Tādējādi ir jālemj, ka prasība ir pieņemama, ciktāl tā ir vērsta pret nokavējuma procentiem, kas prasītājām prasīti apstrīdētajās vēstulēs.
            Par lietas būtību
            102. Tā kā prasība ir pieņemama tikai tiktāl, ciktāl tā ir vērsta pret nokavējuma procentiem, kas prasītājām prasīti apstrīdētajās vēstulēs, Vispārējas tiesas pārbaudei pēc būtības ir jāattiecas tikai uz šiem procentiem.
            Lietas dalībnieku argumenti
            103. Savas prasības atcelt tiesību aktu pamatam, kas izteikts pakārtoti, un Vispārējās tiesas kompetences robežās, kura attiecas tikai uz nokavējuma procentiem, prasītājas būtībā norāda uz lietas faktiskajiem apstākļiem un to, ka Komisija pilnībā ir izmantojusi pamatsummu, procentus un soda augļus.
            104. Pat ja tiktu uzskatīts, ka Komisija varēja prasīt no savas puses nokavējuma procentu samaksu, tos varēja sākt aprēķināt tikai pēc Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), pretējā gadījumā Komisija būtu nepamatoti iedzīvojusies. Taču prasītājas nekavējoties samaksāja pamatsummu un pienākošos procentus.
            105. Komisija atgādina, pirmkārt, ka tā apstrīdētajās vēstulēs ir prasījusi procentus tikai attiecībā uz summām, kas vēl maksājamas, nevis par summām, kuras Arkema  jau galīgi samaksājusi, un, otrkārt, ka tā ir atmaksājusi Arkema  pārmaksāto pēc Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), ar atbilstošajiem procentiem.
            106. Apstāklis, ka Komisija bija deponējusi visu summu līdz Arkema  sprieduma, minēts 12. punktā (EU:T:2011:251), izpildei, neatbrīvojot prasītājas no to pienākuma samaksāt nokavējuma procentus par Arkema  atmaksātajām summām.
            Vispārējās tiesas vērtējums
            107. Ciktāl runa ir par to prasītāju prasījumu pamatotību, kas vērsti pret nokavējuma procentiem, kurus Komisija prasa apstrīdētajās vēstulēs, vispirms ir jānoraida argumenti, ko savos rakstveida iesniegumos norāda prasītājas pēc prasības pieteikuma iesniegšanas, proti, par nokavējuma procentu ļaunprātīgo raksturu to apsvērumos par Komisijas iebildi par nepieņemamību, tādēļ ka tie ir nepieņemami atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. pantam, kas ir piemērojams tiesvedībā Vispārējā tiesā atbilstoši šo pašu statūtu 53. panta pirmajai daļai un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam, jo tie nav norādīti prasības pieteikumā (skat. šajā ziņā rīkojumu, 2005. gada 14. februāris, Ravailhe /Reģionu komiteja, T‑406/03, Krājums‑CDL, EU:T:2005:40, 52. un 53. punkts un tajos minētā judikatūra; spriedumu, 2007. gada 17. septembris, Microsoft /Komisija, T‑201/04, Krājums, EU:T:2007:289, 94. punkts un tajā minētā judikatūra, un rīkojumu, 2009. gada 27. marts, Alves dos Santos /Komisija, T‑184/08, EU:T:2009:87, 18.–21. punkts).
            108. Ir arī jāatgādina, ka no judikatūras izriet, ka nokavējuma procentu aprēķinā ir jāņem vērā visu finansiālo zaudējumu apmērs, tostarp zaudējumi, kas radušies naudas vērtības samazināšanās dēļ (skat. šajā ziņā spriedumu, 2011. gada 8. novembris, Idromacchine  u.c./Komisija, T‑88/09, Krājums, EU:T:2011:641, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
            109. No judikatūras arī izriet, ka Komisijas pilnvaras ietver tiesības noteikt naudassoda samaksas datumu un nokavējuma procentu sākuma datumu, noteikt šo procentu likmi un nolemt sava lēmuma izpildes kārtību, vajadzības gadījumā pieprasot bankas garantijas par uzliktā naudassoda pamatsummu un procentiem iesniegšanu, jo, ja šādu pilnvaru tai nebūtu, tad uzņēmumu priekšrocības, ko tie varētu gūt no novēlotas naudas sodu samaksas, varētu vājināt Komisijas pildot tās pienākumu kontrolēt konkurences tiesību normu piemērošanu uzliktās sankcijas (spriedums, 1995. gada 14. jūlijs, CB /Komisija, T‑275/94, Krājums, EU:T:1995:141, 47. un 48. punkts).
            110. Tāpat Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka nokavējuma procentu piemērošanu naudassodiem var pamatot ar to, ka ir jānovērš līguma lietderīgās ietekmes izjaukšana tādas uzņēmumu vienpusēji ieviestās prakses dēļ, kad tie kavējas maksāt tiem uzliktos naudas sodus (spriedums CB /Komisija, minēts 109. punktā, EU:T:1995:141, 48. punkts).
            111. No tā izriet, ka parasti nokavējuma procentiem ir viena un tā pati funkcija atlīdzināt kreditoram nodarīto kaitējumu, tam veicot savu finansiālo pienākumu, jo naudas summas liegšana vienmēr ir kaitējums.
            112. Tomēr šajā lietā nav strīda par to, ka Arkema , kā tas izriet no Arkema  2008. gada 25. septembra vēstules Komisijai, 2006. gada 7. septembrī samaksāja visu sākotnējo naudassodu, arī prasītāju vārdā.
            113. Šajā ziņā Komisija nevar lietderīgi norādīt, ka Arkema  nav iesniegusi deklarāciju par kopējo samaksu, jo tā šajā 2008. gada 25. septembra vēstulē ir skaidri norādījusi, ka “Komisija ir pilnībā īstenojusi savas tiesības gan pret [to], gan pret visiem solidāri līdzatbildīgajiem”.
            114. Nav strīda arī par to, ka prasītājas ir samaksājušas apstrīdētajās vēstulēs prasītās summas Komisijas norādītajos termiņos.
            115. Arī nevienā šīs lietas stadijā netika konstatēta jebkāda prasītāju kavēšanās ar maksājumiem.
            116. Tādēļ Komisija nevarēja pamatoti prasīt prasītājām nokavējuma procentus metakrilātu lēmumā uzliktā naudassoda ietvaros.
            117. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, apstrīdētās vēstules ir jāatceļ, ciktāl Komisija tajās prasa Elf Aquitaine  samaksāt nokavējuma procentus EUR 31 312 114,58 apmērā, no kuriem Total  solidāri bija jāsamaksā EUR 19 191 296,03, pārējā daļā prasību noraidot.
            118. Tāpēc, pirmkārt, nav jālemj par prasījumiem par grozīšanu, ciktāl tie attiecas uz procentiem, kas prasīti apstrīdētajās vēstulēs, un, otrkārt, šie paši prasījumi ir jānoraida, ciktāl tie attiecas uz summām, kas pieprasītas kā pamatsummas, ņemot vērā iepriekš 90.–100. punktā izklāstītos apsvērumus.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            119. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
            120. Tomēr šajā lietā Vispārējā tiesa ir daļēji apmierinājusi prasītāju prasījumus.
            121. Tādējādi un ņemot vērā šīs lietas apstākļus, ir jālemj, ka Komisija atlīdzina divas piektdaļas prasītāju tiesāšanās izdevumu, kā arī sedz trīs piektdaļas savu tiesāšanās izdevumu. Prasītājas savukārt sedz trīs piektdaļas savu tiesāšanās izdevumu, kā arī atlīdzina divas piektdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            nospriež:
            1) atcelt Komisijas 2011. gada 24. jūnija vēstuli BUDG/DGA/C4/BM/s746396 un 2011. gada 8. jūlija vēstuli BUDG/DGA/C4/BM/s812886, ciktāl Eiropas Komisija tajās ir prasījusi Elf Aquitaine SA  samaksāt nokavējuma procentus EUR 31 312 114,58 apmērā, no kuriem Total SA  bija solidāri atbildīga par EUR 19 191 296,03;
            2) pārējā daļā prasību noraidīt;
            3) Komisija atlīdzina divas piektdaļas Total  un Elf Aquitaine  tiesāšanās izdevumu, kā arī sedz trīs piektdaļas savu tiesāšanās izdevumu. Total  un Elf Aquitaine  savukārt sedz trīs piektdaļas savu tiesāšanās izdevumu, kā arī atlīdzina divas piektdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu.