title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2011. gada 25.oktobrī.#Solvay SA pret Eiropas Komisiju.#Apelācija - Konkurence - Sodas tirgus Kopienā - Aizliegta vienošanās - Tiesību uz aizstāvību pārkāpums - Piekļuve lietas materiāliem - Uzņēmuma uzklausīšana.#Lieta C-110/10 P.

text:
      Lieta C‑110/10 P
      Solvay SA
      pret
      Eiropas Komisiju
      Apelācija – Konkurence – Sodas tirgus Kopienā – Aizliegta vienošanās – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Piekļuve lietas materiāliem – Uzņēmuma uzklausīšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Konkurence – Administratīvais process – Piekļuve lietas materiāliem – Priekšmets – Tiesību uz aizstāvību ievērošana
      (Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punkts)
      2.        Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Uzņēmumu uzklausīšana – Pienākuma apjoms pēc Komisijas
            pirmā lēmuma atcelšanas
      (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 27. pants)
      1.        Tiesības piekļūt lietas materiāliem konkurences lietās paredz, ka Komisija attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu
         izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu attiekties uz šī uzņēmuma aizstāvību, pārbaudi. Tas attiecas gan uz apsūdzošiem
         dokumentiem, gan arī uz attaisnojošiem dokumentiem, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus
         un citu konfidenciālu informāciju.

      Tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpums procedūrā pirms lēmuma pieņemšanas principā var izraisīt šīs lēmuma atcelšanu,
         ja tas ir ietekmējis tiesības uz aizstāvību. Šādā gadījumā izdarītais pārkāpums netiek novērsts ar to vien, ka piekļuve tiek
         nodrošināta tiesvedības sakarā ar prasību atcelt Komisijas lēmumu stadijā. Ja notiek vienīgi izvirzīto pamatu kontrole tiesā,
         ne Vispārējās tiesas pārbaudes priekšmets, ne sekas nav lietas pilnīgas izmeklēšanas administratīvā procedūrā aizstāšana.
         Turklāt novēlota iepazīšanās ar atsevišķiem lietas materiālos esošiem dokumentiem pret Komisijas lēmumu prasību cēlušajiem
         uzņēmumiem nerada situāciju, kādā tas būtu bijis, ja tas būtu varējis balstīties uz šiem pašiem dokumentiem, lai sniegtu šai
         iestādei savus rakstveida un mutvārdu apsvērumus.

      Ja piekļuve lietas materiāliem, un konkrēti – attaisnojošiem dokumentiem, tiek nodrošināta tiesvedības laikā, attiecīgajam
         uzņēmumam ir jāpierāda nevis tas, ka, ja tam būtu bijusi piekļuve nepaziņotajiem dokumentiem, Komisijas lēmumam būtu cits
         saturs, bet tikai tas, ka minētie dokumenti varētu būt bijuši noderīgi tā aizstāvībai. Šajā ziņā, tā kā Komisija ir pazaudējusi
         noteiktu skaitu apakšlietu, kurās attiecīgais uzņēmums, iespējams, varēja atrast elementus, kas varētu būt bijuši noderīgi
         tā aizstāvībai, un tā kā šis uzņēmums nevarēja pārliecināties, vai trūkstošie dokumenti varēja noderēt tā aizstāvībai un vai
         līdz ar to tas būtu varējis uz tiem atsaukties, jo nav šo apakšlietu satura rādītāja, nevar secināt, ka tas, ka uzņēmumam
         nebija piekļuves visiem lietas materiāliem, netraucēja tam nodrošināt savu aizstāvību.

      (sal. ar 49.–52., 59. un 60. punktu)
      2.        Ja Komisija pēc lēmuma, ar kuru tika sodīti EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu izdarījušie uzņēmumi, procesuālo normu pārkāpuma
         dēļ, kas attiecās vienīgi uz kārtību, kādā to galīgi pieņēma komisāru kolēģija, pieņem jaunu lēmumu ar būtībā identisku saturu
         un tas ir balstīts uz tiem pašiem iebildumiem, tai nav pienākuma veikt jaunu attiecīgo uzņēmumu uzklausīšanu.

      Tomēr tas tā nav, ja pirmā lēmuma pieņemšanā ir pieļauts pārkāpums, proti, tiesību uz aizstāvību pārkāpums, jo Komisija attiecīgajam
         uzņēmumam administratīvās procedūras laikā, kuras rezultātā tika pieņemts pirmais lēmums, nav sniegusi pietiekamu piekļuvi
         dokumentiem, un it īpašiem tiem, kas varētu noderēt šī uzņēmuma aizstāvībai, kas pats ir pārkāpums pirms iepriekš minētā procesuālā
         pārkāpuma. Šādos apstākļos pieņemot tādu pašu lēmumu, kā to, kas tika atcelts šī procesuālā pārkāpuma dēļ, neuzsākdama jaunu
         administratīvo procedūru, kurā tā būtu uzklausījusi attiecīgo uzņēmumu pēc piekļuves lietas materiāliem sniegšanas, Komisija
         pārkāpj šī uzņēmuma tiesības uz aizstāvību.

      (sal. ar 64.–68. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2011. gada 25. oktobrī (*)

      Apelācija – Konkurence – Sodas tirgus Kopienā – Aizliegta vienošanās – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums – Piekļuve lietas materiāliem – Uzņēmuma uzklausīšana
      Lieta C‑110/10 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 56. pantam, kas iesniegta 2010. gada 26. februārī,
      Solvay SA, Brisele (Beļģija), ko pārstāv P. Forjē [P. Foriers], R. Žaferali [R. Jafferali], F. Luī [F. Louis] un A. Valerī [A. Vallery], avocats,

      apelācijas sūdzības iesniedzējs,
      otra lietas dalībniece –
      Eiropas Komisija, ko pārstāv J. Kurals [J. Currall] un F. Kastiljo de la Tore [F. Castillo de la Torre], pārstāvji, kuriem palīdz N. Kutrelisa [N. Coutrelis], advokāte, kas ir norādījuši dzīvesvietu Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un U. Lehmuss [U. Lõhmus], tiesneši A. Ross [A. Rosas] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Levits, A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], T. fon Danvics [T. von Danwitz], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 18. janvāra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 14. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā apelācijas sūdzībā Solvay SA (turpmāk tekstā – “Solvay”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2009. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑58/01 Solvay/Komisija (Krājums, II‑4781. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko tā noraidīja Solvay prasību atcelt Komisijas 2000. gada 13. decembra Lēmumu 2003/5/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru (COMP/33.133
         – B: Kalcinētā soda – Solvay, CFK) (OV 2003, L 10, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), un pakārtoti – atcelt vai samazināt tam uzlikto naudas
         sodu.

       Tiesvedības priekšvēsture
      2        Solvay ir liels ķīmiskās rūpniecības uzņēmums. Tās dibinātājs Ernests Solvejs [Ernest Solvay] izgudroja procesu, kurš ļauj sintētiski ražot sodu, kas ir viela, kuru galvenokārt izmanto stikla ražošanā. Soda tiek izmantota
         arī ķīmiskajā rūpniecībā, lai ražotu mazgāšanas līdzekļus, kā arī metalurģijā.

      3        Ap 1870. gadu Solvay piešķīra ražošanas licenci Brunner, Mond & Co., vienai no sabiedrībām, kas sākotnēji veidoja Imperial Chemical Industries (turpmāk tekstā – “ICI”). Solvay, kā arī Brunner, Mond & Co. sadalīja savas ietekmes jomas (“Alkali Cartel”), Solvay darbojoties Eiropas kontinentā, bet Brunner, Mond & Co. – Britu salās, Britu sadraudzībā un citās Āfrikas, Āzijas un Dienvidamerikas valstīs. Sākotnējais nolīgums tika atjaunots
         vairākas reizes, arī 1945. gadā.

      4        1980. gadu beigās Solvay bija galvenais sodas ražotājs gan Eiropas Kopienā, kur tas pārstāvēja 60 % no tirgus, gan pasaules mērogā. ICI bija otrs lielākais [sodas] ražotājs. Tiem sekoja četri mazi ražotāji, proti, Rhône‑Poulenc, Akzo, Matthes & Weber, kā arī Chemische Fabrik Kalk (turpmāk tekstā – “CFK”).

      5        Dabiskā soda tika iegūta Amerikas Savienotajās valstīs. Tās ražošanas izmaksas bija zemākas nekā sintētiskajai sodai, bet
         šīm izmaksām bija jāpieskaita transporta izmaksas. Kopienas uzņēmumi vairākus gadus aizsargājās ar antidempinga pasākumu palīdzību,
         bet tie tika pārskatīti brīdī, kad Eiropas Kopienu Komisija uzsāka strīdīgās procedūras. Bija iespējams, ka dempings vairs
         netiks konstatēts.

      6        Arī Austrumeiropas valstu ražotāji bija konkurenti, bet attiecībā uz nelieliem sodas daudzumiem. Arī pret importu no šīm valstīm
         tika veikti antidempinga pasākumi.

      7        Kopienas tirgū varēja konstatēt ietekmes sfēru sadali starp Solvay un ICI, kā arī valstu tirgu nodalīšanu ar būtiskām cenu atšķirībām.

      8        Tā kā Komisijai bija aizdomas par nolīgumiem starp dažādiem Kopienas ražotājiem uzņēmumiem, tā 1989. gada sākumā veica pārbaudes
         pie galvenajiem sodas ražotājiem un lika iesniegt vairāku dokumentu kopijas. Šīs pārbaudes tika papildinātas ar informācijas
         pieprasījumiem.

      9        1990. gada 13. martā Komisija nosūtīja kopēju paziņojumu par iebildumiem Solvay, ICI un CFK. Pārmestie pārkāpumi ir šādi:

      –        Solvay un ICI izdarīts EEK līguma 85. panta (jaunajā redakcijā – EK līguma 85. pants, kas vēlāk kļuva par EKL 81. pantu) pārkāpums,

      –        Solvay un CFK izdarīts Līguma 85. panta pārkāpums,

      –        Solvay izdarīts EEK līguma 86. panta (jaunajā redakcijā – EK līguma 86. pants, kas vēlāk kļuva par EKL 82. pantu) pārkāpums,

      –        ICI izdarīts Līguma 86. panta pārkāpums.

      10      Komisija katram attiecīgajam uzņēmumam nosūtīja nevis visus dokumentus, bet tikai dokumentus, kas attiecas uz tam pārmesto
         pārkāpumu. Turklāt daudzi dokumenti vai to daļas attiecīgajiem uzņēmumiem netika nodoti konfidencialitātes dēļ.

      11      Minētie uzņēmumi tika aicināti uz noklausīšanos. Šķiet, ka Solvay nevēlējās tikt uzklausīts.

      12      1990. gada 19. decembrī Komisija pieņēma šādus četrus lēmumus:

      –        Lēmumu 91/297/EEK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (IV/33.133 – A: Kalcinētā soda – Solvay, ICI) (OV 1991, L 152, 1. lpp.), kurā tā pārmeta Solvay un ICI galvenokārt to, ka tie ir turpinājuši sadalīt sodas tirgu, lai gan šie uzņēmumi apgalvoja, ka 1945. gadā noslēgtais nolīgums
         ir aizmirsts, un kurā, lai pierādītu, ka rīcība nebija autonoma (“paralēla rīcība”), tā minēja it īpaši faktu, ka noteiktos
         apstākļos Solvay veica piegādi ICI vārdā, kā arī to, ka starp šiem abiem uzņēmumiem pastāvēja bieža saziņa;

      –        Lēmumu 91/298/EEK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (IV/33.133 – B: Kalcinētā soda – Solvay, CFK) (OV 1991, L 152, 16. lpp.), kurā tā pārmeta Solvay un CFK, ka tie ir noslēguši nolīgumu par cenām, kā atlīdzību garantējot CFK ikgadēju minimālo sodas pārdošanas apjomu;

      –        Lēmumu 91/299/EEK par [EKL 82.] panta piemērošanas procedūru (IV/33.133 – C: Kalcinētā soda – Solvay) (OV 1991, L 152, 21. lpp.), kurā tā pārmeta Solvay, ka tas ir ļaunprātīgi izmantojis savu dominējošo stāvokli, piemērojot atlaižu un citu finansiālu stimulu sistēmu ar atsauci
         uz virsapjomu, lai saistītu klientus attiecībā uz visām viņu vajadzībām un izslēgtu konkurentus;

      –        Lēmumu 91/300/EEK par [EKL 82.] panta piemērošanas procedūru (IV/33.133 – D: Kalcinētā soda – ICI) (OV 1991, L 152, 40. lpp.), kurā tā pārmeta ICI līdzīgu rīcību.
      13      Šie četri lēmumi tika apstrīdēti Vispārējā tiesā. Solvay lūdza atcelt Lēmumu 91/297 (lieta T‑30/91), Lēmumu 91/298 (lieta T‑31/91) un Lēmumu 91/299 (lieta T‑32/91). ICI lūdza atcelt Lēmumu 91/297 (lieta T‑36/91) un Lēmumu 91/300 (lieta T‑37/91). Savukārt CFK samaksāja tai Lēmumā 91/298 noteikto naudas sodu.

      14      Šajā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka 1992. gada 27. februārī Vispārējā tiesa atzina par spēkā neesošu Komisijas lēmumu par polivinihlorīda
         (PVC) ražošanas uzņēmumu aizliegtu vienošanos minētā lēmuma pienācīgas autentificēšanas neesamības dēļ (1992. gada 27. februāra
         spriedums apvienotajās lietās T‑79/89, T‑84/89, T‑85/89, T‑86/89, T‑89/89, T‑91/89, T‑92/89, T‑94/89, T‑96/89, T‑98/89, T‑102/89
         un T‑104/89 BASF u.c./Komisija, Recueil, II‑315. lpp.). Šī sprieduma 13. punktā norādītajās lietās, kurās Solvay bija prasītājs, tas iesniedza “papildu prasības pieteikumus”, kuros tas izvirzīja jaunu pamatu par lēmuma, kuru tas sākotnēji
         lūdza atcelt, atzīšanu par spēkā neesošu, atsaucoties uz diviem rakstiem presē, no kuriem izriet, ka Komisija atzīst, ka tā
         25 gadus nav autentificējusi nevienu lēmumu.

      15      Pēc tam, kad 1994. gada 15. jūnija spriedumā lietā C‑137/92 P Komisija/BASF u.c. (Recueil, I‑2555. lpp.) Tiesa bija pieņēmusi lēmumu par apelācijas sūdzību par minēto spriedumu, Vispārējā tiesa apturēja pārējos
         procesa organizatoriskos pasākumus šajā lietā, aicinot it īpaši Komisiju tostarp iesniegt to prasītāja apstrīdētā lēmuma tekstu,
         kas tajā laikā bija autentificēts. Komisija atbildēja, ka tā uzskata, ka šī pamata pamatotība nav apstrīdama, kamēr Vispārējā
         tiesa nav lēmusi par tā pieņemamību. Tomēr Vispārējā tiesa ar 1994. gada 25. oktobra rīkojumu pieprasīja Komisijai iesniegt
         iepriekš minēto dokumentu, ko tā izpildīja, un iesniedza minētā lēmuma tekstu. 1994. gada 6. un 7. decembra tiesas sēdē tika
         uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas jautājumiem.

      16      1995. gada 29. jūnijā Vispārējā tiesa taisīja piecus spriedumus.

      17      Lēmums 91/297 tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ tika atcelts ar 1995. gada 29. jūnija spriedumiem lietā T‑30/91 Solvay/Komisija (Recueil, II‑1775. lpp.) un lietā T‑36/91 ICI/Komisija (Recueil, II‑1847. lpp.), jo administratīvās procedūras laikā Komisija nav sniegusi pietiekamu piekļuvi dokumentiem, it īpaši tiem,
         kas varētu būt bijuši noderīgi aizstāvībai. Pamatojot viedokli, ka administratīvās procedūras pārkāpums nevar tikt novērsts
         tiesvedībā, Vispārējā tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Solvay/Komisija 98. punktā norādīja arī, ka, “ja prasītājs administratīvās procedūras laikā būtu varējis atsaukties uz dokumentiem,
         kas varētu to attaisnot, tas, iespējams, būtu varējis ietekmēt komisāru kolēģijas izdarīto vērtējumu vismaz attiecībā uz tam
         pārmestās paralēlās rīcības un pasīvās uzvedības izšķirošo nozīmi attiecībā uz pārkāpuma sākumu un tātad ilgumu”. Gan iepriekš
         minētajā spriedumā lietā Solvay/Komisija, gan iepriekš minētajā spriedumā lietā ICI/Komisija Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisijai vismaz bija jāiesniedz to dokumentu saraksts, kas iegūti no citiem uzņēmumiem,
         lai ļautu pārbaudīt to precīzo saturu un to noderību aizstāvībai.

      18      Lēmums 91/298 attiecībā uz Solvay tika atcelts ar 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑31/91 Solvay/Komisija (Recueil, II‑1821. lpp.), jo šis Komisijas lēmums nebija pienācīgi autentificēts.

      19      Lēmums 91/299 tika atcelts ar 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑32/91 Solvay/Komisija (Recueil, II‑1825. lpp.) šī paša iemesla dēļ.

      20      Par Lēmumu 91/300 tika taisīts 1995. gada 29. jūnija spriedums lietā T‑37/91 ICI/Komisija (Recueil, II‑1901. lpp.). Vispārējā tiesa noraidīja pamatus un argumentus par dokumentu, kas iegūti no citiem uzņēmumiem, nepaziņošanu,
         jo šie dokumenti nevarēja būt noderīgi prasītāja aizstāvībai, kā arī par paša prasītāja dokumentu saraksta nepaziņošanu. Tomēr
         tā atcēla apstrīdēto lēmumu pienācīgas autentificēšanas neesamības dēļ.

      21      Par iepriekš minētajiem 1995. gada 29. jūnija spriedumiem lietā T‑31/91 Solvay/Komisija un lietā T‑32/91 Solvay/Komisija Komisija iesniedza apelācijas sūdzības, par kurām 2000. gada 6. aprīlī tika taisīts spriedums apvienotajās lietās
         C‑287/95 P un C‑288/95 P Komisija/Solvay (Recueil, I‑2391. lpp.). Tāpat arī par iepriekš minēto 1995. gada 29. jūnijā spriedumu lietā T‑37/91 ICI/Komisija tika iesniegta apelācijas sūdzība, par ko 2000. gada 6. aprīlī tika taisīts spriedums lietā C‑286/95 P Komisija/ICI (Recueil, I‑2341. lpp.). Šīs apelācijas sūdzības Tiesa noraidīja abos iepriekš minētajos spriedumos lietā Komisija/Solvay un Komisija/ICI.

      22      Attiecībā uz Solvay Komisija 2000. gada 13. decembrī pieņēma divus jaunus lēmumus:

      –        apstrīdēto lēmumu, kas ir identisks Lēmumam 91/298. Šo lēmumu formulējumi būtībā ir vienādi. Turklāt apstrīdētais lēmums ietver
         procedūras aprakstu. Tā adresāts ir Solvay, uzņēmums, kam Komisija ir noteikusi EUR 3 miljonu naudas sodu;

      –        Lēmumu 2003/6/EK par EK līguma 82. panta piemērošanas procedūru (COMP/33.133 – C: Kalcinētā soda – Solvay) (OV 2003, L 10, 10. lpp.), kas ir identisks Lēmumam 91/299, bet kas papildus ietver procedūras aprakstu. Šajā lēmumā Komisija
         noteica Solvay EUR 20 miljonu naudas sodu.

      23      Solvay šos lēmumus pārsūdzēja. Vispārējā tiesa šīs prasības noraidīja ar 2009. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑57/01 Solvay/Komisija (Recueil, II‑4621. lpp.) un ar pārsūdzēto spriedumu.

       Tiesvedība Vispārējā tiesā
      24      Tā kā prasītājs izvirzīja pamatu par piekļuves lietas materiāliem neesamību, Vispārējā tiesa 2003. gada 19. decembrī aicināja
         Komisiju iesniegt sarakstu, kurā būtu detalizēti uzskaitīti visi lietas materiālos ietvertie dokumenti. Pēc tam, kad Komisija
         bija lūgusi pagarināt noteikto termiņu, tā iesniedza pirmo un pēc tam otro sarakstu. Solvay lūdza iespēju iepazīties ar atsevišķiem dokumentiem. Šīs izmeklēšanas laikā Komisija atzina, ka tā ir pazaudējusi atsevišķus
         lietas materiālus un nevar sastādīt to dokumentu sarakstu, ko tie ietvēra, jo pēc tās apgalvojumiem arī šo materiālu klasifikācijas
         numuri neesot atrodami. Prasītājs un Komisija attiecīgi 2005. gada 15. jūlijā un 17. novembrī iesniedza savus rakstveida apsvērumus
         par dokumentu, ar kuriem iepazinās Solvay, noderību tā aizstāvībai. 2008. gada laikā lietas dalībniekiem vēl tika uzdoti dažādi jautājumi. Tiesas sēde notika tā paša
         gada 26. jūnijā.

       Pārsūdzētais spriedums
       Prasījumu atbalstam izvirzītā argumentācija, lai panāktu apstrīdētā lēmuma atcelšanu
      25      Prasītājs izvirzīja četrus pamatus, kas ir sadalīti daļās, kuras ietver vairākus argumentus.

       Pirmais pamats – laika faktors
      –       Noteikumu par noilgumu kļūdaina piemērošana
      26      Solvay apgalvoja, ka procesuālo darbību noilguma termiņš, kas aprēķināts saskaņā ar Padomes 1974. gada 26. novembra Regulu (EEK)
         Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas
         transporta un konkurences noteikumiem (OV L 319, 1. lpp.), netika apturēts apelācijas tiesvedības laikā. Komisija, kā tā apgalvo,
         varēja pieņemt jaunu lēmumu tūlīt pēc iepriekš minētā 1995. gada 29. jūnija sprieduma lietā T‑31/91 Solvay/Komisija pasludināšanas. Tā esot uzņēmusies risku, iesniedzot apelācijas sūdzību, vēl jo vairāk – darot to, zinādama par
         iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/BASF u.c., kurā Tiesa pauda savu viedokli par tiesību aktu autentificēšanas neesamību.

      27      Savus argumentus pamatojot ar 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
         no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija (Recueil, I‑8375. lpp.) par otro “PVC” lēmumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā apgalvoja, ka ir jāuzskata, ka laikposms, kurā
         apelācija tika izskatīta Tiesā, ir laikposms, kurā tiek apturēts procesuālo darbību noilguma termiņš (78.–90. punkts). Tā
         norādīja uz praktiskajām grūtībām, ko rada Solvay piedāvātais risinājums, proti, iespējama divu lēmumu vienlaicīga pastāvēšana gadījumā, ja Tiesa apmierinātu Komisijas apelācijas
         sūdzību.

      –       Saprātīga termiņa principa pārkāpums
      28      Vispārējā tiesa pārbaudīja katru procedūras stadiju un to kopumā. Turklāt tā norādīja, ka, tā kā apstrīdētais lēmums būtībā
         ir identisks Lēmumam 91/298, tiesības uz aizstāvību nav tikušas pārkāptas, neņemot vērā laika faktoru. Pārsūdzētā sprieduma
         122. punktā tā it īpaši norādīja, ka prasītājs ir skaidri atteicies no iespējas samazināt naudas sodu kā no atlīdzības par
         apgalvoto tā tiesību tikt tiesātam saprātīgā termiņā pārkāpumu un ka tas arī nav iesniedzis prasību par zaudējumu atlīdzību.

       Otrais pamats – apstrīdētā lēmuma pieņemšanai un autentificēšanai noteiktu būtisku formas prasību pārkāpums
      29      Vispārējā tiesa ir noraidījusi divas pirmās šī pamata daļas, kas attiecas uz koleģialitātes un tiesiskās drošības principu
         pārkāpumu. Attiecībā uz prasītāja tiesību tikt no jauna uzklausītam pārkāpumu Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka apstrīdētais
         lēmums ir formulēts būtībā identiski Lēmumam 91/298 un ka tādējādi Komisijai nebija pienākuma no jauna uzklausīt prasītāju
         (pārsūdzētā sprieduma 172. punkts). Turklāt Vispārējā tiesa noraidīja minētā pamata daļu, kas attiecas uz jaunas konsultēšanās
         ar Aizliegtu vienošanos un dominējoša stāvokļa padomdevēju komiteju neesamību, kā arī uz šīs komitejas sastāva prettiesiskumu.

      30      Vispārējā tiesa noraidīja arī šī paša pamata daļu, kas attiecas uz objektivitātes, labas pārvaldības un samērīguma principu
         pārkāpumu.

       Trešais pamats – ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm neesamība
      31      Prasītājs apstrīdēja iespējamo komercstratēģiju, kas tam tika pārmesta. Tomēr tas, kā norāda Vispārējā tiesa, neapstrīdēja
         ar CFK noslēgtā nolīguma saturu (pārsūdzētā sprieduma 214. punkts). Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 215. punktā norādīja, ka
         šāds nolīgums par garantijām attiecībā uz minimālu ikgadējo pārdošanas apjomu valsts tirgū pēc definīcijas var izjaukt tirdzniecības
         plūsmu parasto virzību, kas tām citādi būtu, līdz ar to komercstratēģijas pastāvēšanu nemaz nevajag konstatēt.

       Ceturtais pamats – tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpums
      32      Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi, vai piekļuves atsevišķiem dokumentiem neesamība administratīvās procedūras laikā liedza prasītājam
         iepazīties ar dokumentiem, kas varētu būt bijuši noderīgi tā aizstāvībai. Tās secinājums bija negatīvs, iepriekš norādot,
         ka nolīgums, kas noslēgts ar CFK, pierādīja, ka tirdzniecība starp dalībvalstīm bija ietekmēta, un ka argumentam, kas attiecas uz komercstratēģiju, šajā ziņā
         nebija nozīmes. Vispārējā tiesa pārbaudīja daļu, kas attiecas uz to, ka prasītājs nav iepazinies ar visiem lietas materiāliem.
         Pēc mēģinājuma noteikt, kas bija Komisijas nozaudētajos lietas materiālos, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 262. punktā
         apstiprināja, ka Solvay pārmestā rīcība ir pierādīta ar dokumentiem, kas atrodas esošajos lietas materiālos, un ka “n[ebija] nekādu norāžu par to,
         ka [prasītājs] iztrūkstošajās apakšlietās būtu varējis atrast dokumentus, kas liktu apšaubīt Komisijas secinājumus”.

       Argumentācija prasījumu atcelt vai samazināt naudas sodu atbalstam
      33      Prasītājs izvirza četrus pamatus, kas ir balstīti uz kļūdainu pārkāpuma smaguma vērtējumu, kļūdainu pārkāpuma ilguma vērtējumu,
         to, ka Komisija esot kļūdaini atsaukusies uz atbildību pastiprinošiem apstākļiem, atbildību mīkstinošu apstākļu pastāvēšanu
         un naudas soda nesamērīgo apmēru, it īpaši ņemot vērā laika faktoru.

      34      Pārsūdzētā sprieduma 303. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija nav pierādījusi, ka attiecīgais pārkāpums turpinājās
         līdz 1990. gada beigām. Rezultātā tā samazināja naudas sodu par 25 %.

      35      Noslēgumā Vispārējā tiesa noteica naudas sodu EUR 2,25 miljonu apmērā. Tā piesprieda prasītājam segt trīs ceturtdaļas no saviem
         tiesāšanās izdevumiem, kā arī atlīdzināt trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem un piesprieda Komisijai segt
         vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzināt vienu ceturtdaļu no prasītāja tiesāšanās izdevumiem.

       Par apelācijas sūdzību
      36      Prasītājs izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats ir par tiesību tikt tiesātam saprātīgā termiņā pārkāpumu. Otrais attiecas uz
         tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas izriet no tā, ka pēc tam, kad prasītājam tika atteikta piekļuve lietas materiāliem administratīvās
         procedūras laikā, Komisija pazaudēja daļu no tiem. Trešais pamats ir par tiesību tikt uzklausītam pirms Komisija pieņem apstrīdēto
         lēmumu pārkāpumu.

      37      Vispirms kopā ir jāpārbauda otrais un trešais pamats, kas abi attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.

       Lietas dalībnieku argumenti
      38      Ar otrā pamata pirmo daļu prasītājs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir prasījusi neiespējamu pierādījumu, liekot tam pierādīt,
         ka pazaudētie dokumenti varētu būt bijuši noderīgi tā aizstāvībai, jo šos dokumentus nevarēja pārbaudīt.

      39      Ar šī pamata otro daļu prasītājs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ievērojusi principu, ka ir pietiekama kaut vai nelielas
         varbūtības iespējas pastāvēšana, ka minētie dokumenti būtu varējuši ietekmēt apstrīdēto lēmumu.

      40      Ar minētā pamata trešo daļu prasītājs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā vietā, lai veiktu lietas materiālu pagaidu pārbaudi
         nolūkā pārbaudīt, vai trūkstošie dokumenti varēja ietekmēt minēto lēmumu, tā vispirms izskatīja lietu pēc būtības. Vispārējā
         tiesa nolēma, pirmkārt, ka pamats, kas attiecas uz lietas būtību, par ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm neesamību,
         ko prasītājs ir izvirzījis prasības atcelt apstrīdēto lēmumu atbalstam, ir jānoraida, un no tā secināja, otrkārt, ka prasītājam
         neizpaustie dokumenti nekādā veidā nevarēja ietekmēt minēto lēmumu.

      41      Ar šī paša pamata ceturto daļu prasītājs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā uzskatīja, ka prasītājs nav pierādījis, ka pazudušie
         dokumenti varētu būt bijuši noderīgi tā aizstāvībai, jo tas Vispārējā tiesā nav izvirzījis pamatu par nolīguma, kas noslēgts
         ar CFK, neesamību, ko tas esot varējis darīt pat bez piekļuves lietas materiāliem, kaut arī tas šo pamatu bija izteicis Komisijā
         un neviens vairāk nevarēja noteikt nozaudēto dokumentu saturu.

      42      Ar otrā pamata piekto daļu prasītājs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noliegusi jebkādu interesi par nozaudētajiem dokumentiem,
         jo tā jau bija noraidījusi prasītāja izvirzīto pamatu, kas attiecas uz lietas būtību, par ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm
         neesamību, kaut arī tai nebija zināms minēto dokumentu saturs un līdz ar to nevarēja izslēgt, ka tie būtu varējuši ļaut tam
         formulēt papildu argumentus vai pat pilnīgi jaunus pamatus gan pēc būtības, gan par naudas soda apmēru vai procedūras tiesiskumu.

      43      Ar trešā pamata pirmo daļu prasītājs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav atbildējusi uz prasītāja argumentu, ka tas bija jāuzklausa
         pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, lai gan ir iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, tāpēc, ka administratīvajā procedūrā tika pieļautas nelikumības, nenodrošinot piekļuvi lietas materiāliem
         stadijā pirms šī lēmuma pieņemšanas, kas ietekmēja tā sagatavošanas pasākumu spēkā esamību, un tāpēc, ka šīs nelikumības Vispārējā
         tiesa konstatēja iepriekš minētajā 1995. gada 29. jūnija spriedumā lietā T‑30/91 Solvay/Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

      44      Ar šā pamata otro daļu prasītājs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir atteikusies atzīt, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
         Komisijai bija jāuzklausa attiecīgais uzņēmums, jo Vispārējās tiesas spriedumā, lai arī tas ir taisīts atšķirīgā tiesvedībā,
         ir konstatēts pārkāpums, kas ietekmēja atceltā lēmuma sagatavošanas pasākumus. Šajā ziņā prasītājs atgādina iepriekš minēto
         1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑30/91 Solvay/Komisija un uzsver, ka procedūrā šajā lietā ir pieļauti tie paši pārkāpumi, kas ir norādīti lietā, kurā ir taisīts minētais
         spriedums. Atbilstoši EKL 233. pantam Komisijai bija jāizdara vajadzīgie secinājumi no Vispārējās tiesas taisītā sprieduma.
         Lai gan Vispārējā tiesa atcēla Lēmumu 91/298 autentificēšanas neesamības dēļ, Komisijai bija jāievēro arī iepriekš minētais
         1995. gada 29. jūnija spriedums lietā T‑30/91 Solvay/Komisija, kurā tika galīgi konstatēts cits procesuāls pārkāpums. Komisijai tātad, kā uzskata prasītājs, bija jālabo šis Vispārējās
         tiesas konstatētais procesuālais pārkāpums, lai padarītu tiesisku procedūru, un tādējādi bija jāsniedz iespēja piekļūt lietas
         materiāliem un jāļauj tam izteikt jebkādus rakstiskus un mutiskus apsvērumus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

      45      Tādējādi Komisija apstrīd prasītāja izvirzīto pamatu un argumentu pieņemamību un pamatotību.

       Tiesas vērtējums
      46      Pretēji Komisijas apgalvotajam, ar pamatu par tiesību uz piekļuvi lietas materiāliem pārkāpumu prasītājs kritizē nevis Vispārējās
         tiesas izdarīto faktu vērtējumu, bet gan tās piemērotās tiesību normas jautājumā, kam ir jāpierāda to dokumentu lietderība,
         ko viens lietas dalībnieks ir nozaudējis. Jautājums, vai Vispārējā tiesa ir piemērojusi juridiski pareizu kritēriju, novērtējot
         šo dokumentu noderību prasītāja aizstāvībai, ir tiesību jautājums, ko Tiesa pārbauda apelācijas ietvaros (šajā ziņā skat.
         2007. gada 25. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 40. punkts, kā arī 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑413/06 P Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala, Krājums, I‑4951. lpp., 117. punkts).

      47      Tiesības uz aizstāvību ir pamattiesības, kas ir vispārējo tiesību principu, kuru ievērošana Tiesai ir jānodrošina, neatņemama
         daļa (2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
         Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 64. punkts).

      48      Tiesību uz aizstāvību ievērošana Komisijā notiekošā procesā, kura mērķis ir uzņēmumam uzlikt naudas sodu par konkurences tiesību
         normu pārkāpumu, pieprasa, lai attiecīgajam uzņēmumam būtu bijusi iespēja pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par attiecīgo
         faktu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu par Līguma pārkāpuma
         pastāvēšanu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 66. punkts). Šīs tiesības ir norādītas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā.

      49      Kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 224. punktā pamatoti ir atgādinājusi, tiesības piekļūt lietas materiāliem paredz,
         ka Komisija attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu attiekties uz
         šī uzņēmuma aizstāvību, pārbaudi. Tas attiecas gan uz apsūdzošiem dokumentiem, gan arī uz attaisnojošiem dokumentiem, izņemot
         citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (iepriekš minētie spriedumi
         apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 315. punkts, kā arī apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 68. punkts).

      50      Tiesību uz piekļuvi lietas materiāliem procedūrā pirms lēmuma pieņemšanas pārkāpums principā var izraisīt šīs lēmuma atcelšanu,
         ja tas ir ietekmējis tiesības uz aizstāvību (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 317. punkts).

      51      Šādā gadījumā izdarītais pārkāpums netiek novērsts ar to vien, ka piekļuve tiek nodrošināta tiesvedības stadijā (iepriekš
         minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 318. punkts). Ja notiek vienīgi izvirzīto pamatu kontrole tiesā, ne Vispārējās tiesas pārbaudes priekšmets,
         ne sekas nav lietas pilnīgas izmeklēšanas administratīvā procedūrā aizstāšana. Turklāt novēlota iepazīšanās ar atsevišķiem
         lietas materiālos esošiem dokumentiem pret Komisijas lēmumu prasību cēlušajiem uzņēmumiem nerada situāciju, kādā tas būtu
         bijis, ja tas būtu varējis balstīties uz šiem pašiem dokumentiem, lai sniegtu šai iestādei savus rakstveida un mutvārdu apsvērumus
         (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 103. punkts un tajā minētā judikatūra).

      52      Ja piekļuve lietas materiāliem, un konkrēti – attaisnojošiem dokumentiem, tiek nodrošināta tiesvedības laikā, attiecīgajam
         uzņēmumam ir jāpierāda nevis tas, ka, ja tam būtu bijusi piekļuve nepaziņotajiem dokumentiem, Komisijas lēmumam būtu cits
         saturs, bet tikai, ka minētie dokumenti varētu būt bijuši noderīgi tā aizstāvībai (2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑199/99 P
         Corus UK/Komisija, Recueil, I‑11177. lpp., 128. punkts, iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 318. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 131. punkts).

      53      Lai gan Vispārējā tiesa ir pareizi atgādinājusi šos principus, tā tomēr pārsūdzētā sprieduma 263. punktā secināja, ka, “pat
         ja prasītājam nebija piekļuves visiem izmeklēšanas lietas materiālos esošajiem dokumentiem, šis apstāklis tam šajā lietā neliedza
         nodrošināt savu aizstāvību attiecībā uz iebildumiem pēc būtības, ko Komisija izvirzījusi paziņojumā par iebildumiem un [apstrīdētajā]
         lēmumā”.

      54      Lai izdarītu šādu secinājumu, Vispārējā tiesa vispirms pārbaudīja minētajā lēmumā izteiktos iebildumus un to atbalstam norādītos
         materiālos pierādījumus. Pret šādu pieeju nevar iebilst, jo pārējo dokumentu noderība aizstāvībai ir jānovērtē, ievērojot
         šos elementus.

      55      Tomēr Vispārējā tiesa savu secinājumu it īpaši balstīja uz pārsūdzētā sprieduma 262. punktā norādīto apsvērumu, ka, “tā kā
         prasītājs prasības pieteikumā nav izvirzījis nevienu argumentu, lai apstrīdētu nolīgumu, ko Komisija minējusi [apstrīdētajā]
         lēmumā, nav nekādu norāžu, kas liktu prezumēt, ka prasītājs iztrūkstošajās apakšlietās būtu varējis atklāt dokumentus, kas
         tam ļautu apšaubīt Komisijas secinājumus”.

      56      Ir jāatgādina, ka, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 49. punkta, administratīvajā procedūrā Komisijā prasītājs un CFK ir apstrīdējuši, ka starp tiem būtu noslēgts nolīgums. Prasītājs konkrēti apgalvoja, ka tas vienpusēji ir atbalstījis CFK darbību brīdī, kad tas plānoja pārpirkt tā [komerc]darbību.

      57      Turklāt brīdī, kad prasītājs sagatavoja savu prasību, tam nebija piekļuves CFK lietas materiāliem, kas varētu izskaidrot to, ka prasības pieteikumā šāda nolīguma esamība netika apstrīdēta.

      58      Katrā ziņā procesa dalībniekiem nevar pārmest, ka tie ir izvirzījuši jaunus pamatus, kas radušies iztiesāšanas gaitā, kā tas
         ir paredzēts Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktā.

      59      Šajā lietā tikai 2005. gadā prasītājs varēja izteikt savu viedokli par 1989. gadā iegūtajiem dokumentiem. Tomēr noteikta skaita
         apakšlietu pazaudēšana un to satura rādītāja neesamība tam neļāva pārbaudīt, vai trūkstošie dokumenti varētu būt bijuši noderīgi
         tā aizstāvībai un vai tāpēc tas būtu varējis uz tiem atsaukties.

      60      Šīs nozaudēšanas ietekme uz tiesībām uz aizstāvību ir vēl jo nozīmīgāka tādēļ, kā uzskata Komisija, ka trūkstošajās apakšlietās
         acīmredzot bija atbildes uz informācijas pieprasījumiem, kas tika sniegtas atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas
         Nr. 17, Pirmās regulas par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 11. pantam, un tātad – CFK atbildes. Tādējādi nav izslēgts, ka prasītājs varēja šajās apakšlietās atrast elementus, kas nostiprinātu apgalvojumu, ko
         tas izklāstīja administratīvajā procedūrā.

      61      Ir svarīgi uzsvērt, ka šajā lietā runa ir nevis par dažiem trūkstošiem dokumentiem, kuru saturu varētu rekonstruēt no citiem
         avotiem, bet par visām apakšlietām, kurās, ja šī sprieduma 60. punktā norādītie Komisijas pieņēmumi ir pareizi, varēja būt
         Komisijā notikušajā procedūrā būtiski dokumenti un kas varēja attiekties uz prasītāja aizstāvību.

      62      No minētā izriet, ka, pārsūdzētā sprieduma 263. punktā secinot, ka apstāklis, ka prasītājam nebija piekļuves visiem izmeklēšanas
         lietā iekļautajiem dokumentiem, nevarēja traucēt nodrošināt tā aizstāvību, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā
         attiecībā uz Komisijas izdarītu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un ir balstījusies uz pieņēmumu par trūkstošo dokumentu saturu,
         ko pati Komisija nespēja pārbaudīt.

      63      Runājot par attiecīgā uzņēmuma uzklausīšanu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, uz ko prasītājs norāda savas apelācijas sūdzības
         trešajā pamatā, ir jāatgādina, ka tā ir tiesību uz aizstāvību daļa. Tiesību uz aizstāvību pārkāpums ir jāpārbauda atkarībā
         no katra gadījuma specifiskajiem apstākļiem.

      64      Pārsūdzētā sprieduma 165. punktā Vispārējā tiesa pamatoti atgādināja, ka, ja Komisija pēc lēmuma, ar kuru tika sodīti EKL
         81. panta 1. punkta pārkāpumu izdarījušie uzņēmumi, atcelšanas procesuālo normu pārkāpuma dēļ, kas attiecās vienīgi uz kārtību,
         kādā to galīgi pieņēma komisāru kolēģija, pieņem jaunu lēmumu ar būtībā identisku saturu un tas ir balstīts uz tiem pašiem
         iebildumiem, tai nav pienākuma veikt jaunu attiecīgo uzņēmumu uzklausīšanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
         lietās Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, 83.–111. punkts).

      65      Šajā lietā jautājums par prasītāja uzklausīšanu tomēr nevar tikt nodalīts no piekļuves dokumentiem. Lai gan apstrīdētā lēmuma
         saturs būtībā ir identisks un tas ir balstīts uz tiem pašiem iebildumiem, kas ietverti pirmajā lēmumā, kuru Vispārējā tiesa
         atcēla procesuālo normu pārkāpuma dēļ, kas izdarīts procedūras beigu stadijā, proti, pienācīgas autentificēšanas komisāru
         kolēģijā neesamības dēļ, tomēr šī pirmā lēmuma pieņemšanā arī tika pieļauts pārkāpums krietni pirms pēdējā minētā pārkāpuma.
         Kā tas izriet no šī sprieduma 17. punkta, ir skaidrs, ka administratīvās procedūras laikā, kurā tika pieņemts minētais pirmais
         lēmums, Komisija nav izsniegusi prasītājam visus tās lietas materiālos iekļautos dokumentus, it īpaši attaisnojošos dokumentus.

      66      Kā ir atgādināts šī sprieduma 17. punktā, iepriekš minētajos 1995. gada 29. jūnija spriedumos lietā T‑30/91 Solvay/Komisija un lietā T‑36/91 ICI/Komisija Vispārējā tiesa attiecībā uz šī sprieduma 12. punktā minēto Lēmumu 91/297, kas ir saistīts ar apstrīdēto lēmumu
         un uz ko attiecas tas pats paziņojums par iebildumiem, konstatēja, ka šajā administratīvajā procedūrā ir pārkāptas tiesības
         uz aizstāvību, jo Komisija nav sniegusi attiecīgajam uzņēmumam pietiekamu piekļuvi dokumentiem, un it īpaši tiem, kas varētu
         būt bijuši noderīgi tā aizstāvībai. Tādējādi Vispārējā tiesa atcēla šos lēmumus, atgādinot it īpaši, pirmkārt, ka piekļuve
         lietas materiāliem konkurences lietās ir viena no procesuālajām garantijām, kuru mērķis ir aizsargāt tiesības uz aizstāvību,
         un, otrkārt, ka ir nepieciešams izveidot detalizētu lietas materiālos ietverto dokumentu sarakstu, lai attiecīgais uzņēmums
         varētu novērtēt iespēju lūgt piekļuvi specifiskiem dokumentiem, kas varētu būt noderīgi tā aizstāvībai (iepriekš minētie 1995. gada
         29. jūnija spriedumi lietā T‑30/91 Solvay/Komisija, 59. un 101. punkts, kā arī lietā T‑36/91 ICI/Komisija, 69. un 111. punkts).

      67      Lai gan ir šie fakti un Tiesas judikatūra, kas apstiprina piekļuves lietas materiāliem un it īpaši attaisnojošiem dokumentiem
         nozīmīgumu (it īpaši skat. 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑51/92 P Hercules Chemicals/Komisija, Recueil, I‑4235. lpp.), Komisija ir pieņēmusi tādu pašu lēmumu kā tas, kas tika atcelts pienācīgas autentificēšanas neesamības dēļ,
         neuzsākot jaunu administratīvo procedūru, kurā tā varētu uzklausīt prasītāju pēc tam, kad tam tiktu nodrošināta piekļuve lietas
         materiāliem.

      68      No minētā izriet, ka, neņemot vērā īpašos lietas apstākļus un konkrēti pamatojoties uz to, ka pirmais lēmums tika atcelts
         pienācīgas autentificēšanas neesamības dēļ un ka otrais ietvēra tos pašus iebildumus, Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi,
         ka prasītāja uzklausīšana nebija nepieciešama. Tādējādi tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nolemjot, ka Komisija nav
         pārkāpusi tiesības uz aizstāvību, neuzklausot pēdējo pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

      69      No šiem apsvērumiem izriet, ka otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats ir pamatoti un ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ
         tiktāl, ciktāl ar to Vispārējā tiesa nav atcēlusi apstrīdēto spriedumu tiesību uz aizstāvību pārkāpuma dēļ.

      70      Tā kā otrā un trešā pamata pamatotības atzīšana izraisa pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, pirmais pamats nav jāpārbauda.

       Par prasību, kas celta par apstrīdēto lēmumu
      71      Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. pantam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas
         nolēmumu. Tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā tas ir šajā gadījumā.

      72      No šī sprieduma 47.–69. punkta izriet, ka apelācijas sūdzība ir pamatota un ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tiesību uz aizstāvību
         pārkāpuma dēļ.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      73      Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. pantu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa
         galīgo spriedumu. Atbilstoši šī paša reglamenta 69. panta 2. punktam, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams saskaņā ar Reglamenta
         118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis
         lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājs ir prasījis piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus
         un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt visus prasītāja
         tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2009. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑58/01 Solvay/Komisija atcelt;
      2)      Komisijas 2000. gada 13. decembra Lēmumu 2003/5/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru (COMP/33.133 – B: Kalcinētā
            soda – Solvay, CFK) atcelt;
      3)      Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1997. gada 9. jūlijā. # Konsumentombudsmannen (KO) pret De Agostini (Svenska) Förlag AB (C-34/95) un TV-Shop i Sverige AB (C-35/95 un C-36/95). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Marknadsdomstolen - Zviedrija. # Direktīva 'télévision sans frontières'. # Apvienotās lietas C-34/95, C-35/95 un C-36/95.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2007. gada 14.jūnijā.#Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Vide - Atkritumi - Bīstamie atkritumi - Direktīva 75/442/EEK un Direktīva 91/689/EEK - Pienākums izstrādāt un paziņot atkritumu apsaimniekošanas plānus.#Lieta C-82/06.

text:
      Tiesas (astotā palāta) 2007. gada 14. jūnija spriedums – Komisija/Itālija
      (lieta C‑82/06)
      Valsts pienākumu neizpilde – Vide – Atkritumi – Bīstamie atkritumi – Direktīva 75/442/EEK un Direktīva 91/689/EEK – Pienākums sagatavot un darīt zināmus atkritumu apsaimniekošanas plānus
      1.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Strīda priekšmets – Noteikšana pirmstiesas procedūras laikā (EKL 226. pants)
            (sal. ar 14. punktu)
      2.                     Iestāžu tiesību akti – Direktīvas – Izpilde no dalībvalstu puses (EKL 249. pants; Padomes Direktīva 75/442, kurā grozījumi
            izdarīti ar Direktīvu 91/156, un Direktīva 91/689) (sal. ar 19., 34., 35. un 37.–39. punktu)
      3.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā
            atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 25. punktu)
      4.                     Dalībvalstis – Pienākumi – Direktīvu ieviešana – Pienākumu neizpilde – Attaisnojums, kas balstīts uz valsts tiesību sistēmu
            – Nepieļaujamība (EKL 226. pants) (sal. ar 26. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem (OV L 194, 39. lpp.), kurā
                  grozījumi izdarīti ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK (OV L 78, 32. lpp.), 7. panta un Padomes 1991. gada
                  12. decembra Direktīvas 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem (OV L 377, 20. lpp.) 6. panta pārkāpums – Pienākums darīt zināmus
                  atkritumu apsaimniekošanas plānus

            Rezolutīvā daļa:

                  nesagatavojot:

            –       atkritumu apsaimniekošanas plānu Rimini provincei atbilstoši Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem,
         kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1991. gada 18. marta Direktīvu 91/156/EEK, 7. panta 1. punktam,

      –       atkritumu apsaimniekošanas plānus, kuros ir norādītas piemērotas vietas un iekārtas atkritumu apglabāšanai, Lacijas reģionam
         atbilstoši Direktīvas 75/442, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 91/156, 7. panta 1. punkta ceturtajam ievilkumam,

      –       atkritumu apsaimniekošanas plānus Friuli–Venēcijas–Džūlijas un Apūlijas reģioniem, kā arī Bolcāno–Altoadidžes autonomajai
         provincei un Rimini provincei atbilstoši Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīvas 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem
         6. pantam,

      Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar šīm direktīvām;

                  Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 27.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Netransponēšana. # Lieta C-429/01.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2011. gada 22.septembrī.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE pret Eiropas Komisiju.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi - Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra - Informātikas pakalpojumu sniegšana, kas ietver zivsaimniecības un jūras lietu ģenerāldirektorāta informācijas sistēmu uzturēšanu un izstrādi - Pretendenta piedāvājuma noraidīšana - Pienākums norādīt pamatojumu - Vienlīdzīga attieksme - Pārskatāmība - Piešķiršanas kritēriji - Interešu konflikts - Acīmredzama kļūda vērtējumā - Ārpuslīgumiskā atbildība.#Lieta T-86/09.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2011. gada 22. septembra spriedums – Evropaïki Dynamiki/Komisija
      (lieta T‑86/09)
      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Informātikas pakalpojumu sniegšana, kas ietver zivsaimniecības un jūras lietu ģenerāldirektorāta informācijas sistēmu uzturēšanu
         un izstrādi – Pretendenta piedāvājuma noraidīšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Vienlīdzīga attieksme – Pārskatāmība – Piešķiršanas kritēriji – Interešu konflikts – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Ārpuslīgumiskā atbildība

      1.                     Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Piemērošanas joma – Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas
            procedūrā pieņemts lēmums nepieņemt piedāvājumu – Pienākums pēc rakstveida pieprasījuma saņemšanas paziņot pieņemtā piedāvājuma
            iezīmes un relatīvās priekšrocības, kā arī konkursa uzvarētāja nosaukumu (EKL 253. pants; Padomes Regulas Nr. 1605/2002 100. panta
            2. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 149. panta 3. punkts) (sal. ar 26. un 29.–32. punktu)
      2.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Pienākums ievērot vienlīdzīgas attieksmes
            pret pretendentiem principu – Nepieciešamība nodrošināt vienlīdzīgas iespējas un ievērot pārskatāmības principu – Atšķirīgas
            informācijas paziņošana pretendentiem par labu pašreizējam līgumslēdzējam – Informācija, kas nav nepieciešama un nav noderīga
            piedāvājumu sagatavošanai – Vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma neesamība (sal. ar 60.–63. un 65.–83. punktu)
      3.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            – Iestāžu kompetence publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras norisē – Interešu konflikts starp
            pretendentu un piedāvājumu vērtēšanas komitejas locekli – Jēdziens (Padomes Regulas Nr. 1605/2002 52. panta 2. punkts) (sal.
            ar 100.–103. punktu)
      4.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            – Iestāžu rīcības brīvība – Pārbaude tiesā – Robežas (sal. ar 123. punktu)
      Priekšmets

               Pirmkārt, prasība atcelt Komisijas 2008. gada 12. decembra lēmumu, ar kuru ir noraidīts prasītāja iesniegtais piedāvājums,
                  atbildot uz uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu konkursa procedūrā MARE/2008/01 par informātikas pakalpojumu sniegšanu, kas
                  ietver Komisijas zivsaimniecības un jūras lietu ģenerāldirektorāta informācijas sistēmu uzturēšanu un izstrādi (OV 2008, S 115),
                  kā arī [prasība atcelt] lēmumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu citam pretendentam un, otrkārt, prasība par zaudējumu
                  atlīdzību

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE sedz savus tiesāšanās izdevumus,
                     kā arī atlīdzina Eiropas Komisijai radušos tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1995. gada 28. martā. # Frédéric Daffix pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Atsaukšana - Pamatojums. # Lieta T-12/94.


Tiesas spriedums 1986. gada 4. decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Pakalpojumu sniegšanas brīvība. # Lieta 220/83.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 6.oktobrī. # MyTravel plc pret Commissioners of Customs & Excise. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Apvienotā Karaliste. # Sestā PVN direktīva - Ceļojumu aģentu režīms - Kompleksie ceļojumi - Pakalpojumi, kas iegādāti no trešām personām, un pašu pakalpojumi - Nodokļa aprēķināšanas metode. # Lieta C-291/03.

text:
      Lieta C‑291/03
      MyTravel plc
      pret
      Commissioners of Customs & Excise
      (VAT and Duties Tribunal, Manchester lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Režīms ceļojumu aģentiem – Kompleksie ceļojumi – Pakalpojumi, kas iegādāti no trešām personām, un pašu sniegtie pakalpojumi – Nodokļa aprēķina metode
      Ģenerāladvokāta Filipa Ležē [Philippe Léger] secinājumi, sniegti 2005. gada 12. maijā

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 6. oktobrī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienu tiesības – Tieša iedarbība – Nodokļi vai nodevas, kas nav saderīgi ar Kopienu tiesībām – Atprasījums – Noteikumi –
            Valsts tiesību piemērošana – Ierobežojumi – Kopienu tiesību līdzvērtības un efektivitātes principa ievērošana
      2.     Prejudiciāli jautājumi – Interpretācija – Interpretējošu spriedumu iedarbība laikā – Atpakaļejošs spēks – Tiesas noteikts
            ierobežojums
      (EKL 234. pants)
      3.     Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Īpašs
            režīms ceļojumu aģentiem – Pievienotās vērtības nodokļa parāda pārrēķins atbilstoši metodei, ko Tiesa atzinusi par saderīgu
            ar Kopienu tiesībām – Pieļaujamība – Nosacījumi
      (Padomes Direktīvas 77/388 26. pants)
      4.     Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Īpašs
            režīms ceļojumu aģentiem – Kompleksie ceļojumi, ko daļēji veido pašu sniegti pakalpojumi un daļēji – no trešām personām iegādāti
            pakalpojumi – Nodokļa aprēķins – Tirgus vērtības kritērija piemērošana pašu sniegtajiem pakalpojumiem – Nosacījumi – Valsts
            tiesu noteiktā avioceļojumu tirgus vērtība
      (Padomes Direktīvas 77/388 26. pants)
      1.     Ja nepamatoti samaksātu nodokļu atmaksāšanas prasību jautājums nav reglamentēts Kopienu tiesībās, tad katras dalībvalsts iekšējā
         tiesiskajā kārtībā ir jāparedz nosacījumi, kādos šādas prasības var izmantot, turklāt šiem nosacījumiem ir jāatbilst līdzvērtības
         un efektivitātes principiem, tas ir, tie nevar būt mazāk labvēlīgi par nosacījumiem attiecībā uz līdzīgiem atmaksāšanas lūgumiem
         saskaņā ar iekšējo tiesību noteikumiem un tie nevar būt tā izveidoti, ka praktiski padara neiespējamu Kopienu tiesiskajā kārtībā
         garantēto tiesību izmantošanu.

      (sal. ar 17. punktu)
      2.     Tiesa, savas kompetences ietvaros, ko tai piešķir EKL 234. pants, interpretējot Kopienu tiesību noteikumu, skaidro šī noteikuma
         nozīmi un piemērojamību, kā tas būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro kopš tā stāšanās spēkā. Prejudiciāla nolēmuma ietvaros pasludināts
         spriedums ietekmē tiesiskās attiecības, kas radušās pirms tā taisīšanas. No tā jo īpaši izriet, ka šādi interpretēts Kopienu
         tiesību noteikums administratīvajai iestādei savas kompetences ietvaros ir jāpiemēro arī tiesiskajām attiecībām, kas ir radušās
         un izveidojušās pirms Tiesas sprieduma par prejudiciālo jautājumu pasludināšanas. Tā tas nav tikai tad, ja Tiesa savā spriedumā
         izņēmuma gadījumos nolemj laika ziņā ierobežot šādas interpretācijas piemērojamību.

      (sal. ar 16. un 17. punktu)
      3.     Ceļojumu aģents vai ceļojumu rīkotājs, kurš taksācijas periodā ir aizpildījis savu pievienotās vērtības nodokļa deklarāciju,
         izmantojot metodi, kura paredzēta valsts tiesiskajā regulējumā, kas valsts iekšējās tiesībās transponē Sesto direktīvu 77/388
         par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, var pārrēķināt savu pievienotās vērtības nodokļa
         parādu atbilstoši metodei, ko Tiesa atzinusi par saderīgu ar Kopienu tiesībām, ievērojot valsts tiesībās paredzētos nosacījumus,
         kuriem jāatbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem.

      (sal. ar 18. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      4.     26. pants Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, ir interpretējams
         tādējādi, ka ceļojumu aģentam vai ceļojumu rīkotājam, kurš par vienotu kompleksā ceļojuma cenu nodrošina ceļotājam pakalpojumus,
         kas iegādāti no trešām personām, un paša sniegtos pakalpojumus, principā ir jānodala to kompleksā ceļojuma cenas daļa, kas
         attiecas uz paša sniegtajiem pakalpojumiem, pēc tirgus vērtības, ja vien šo vērtību ir iespējams noteikt. Šādā gadījumā nodokļu
         maksātājs var izmantot faktisko izmaksu kritēriju tikai tad, ja viņš pierāda, ka šis kritērijs precīzi atspoguļo kompleksā
         ceļojuma cenas faktisko struktūru. Tirgus vērtības kritērija piemērošana nav pakļauta ne nosacījumam, ka tam jābūt vienkāršākam
         par metodi, kas balstīta uz faktiskajām izmaksām, ne arī nosacījumam, ka tā rezultātā jāiegūst pievienotās vērtības nodokļa
         parāds, kas ir identisks vai līdzīgs faktisko izmaksu metodes rezultātā aprēķinātajam parādam. Līdz ar to:

      – ceļojumu aģents vai ceļojumu rīkotājs nevar izmantot tirgus vērtības metodi pēc savas brīvas izvēles un
      – šī pēdējā metode ir piemērojama pašu sniegtajiem pakalpojumiem, kuru tirgus vērtība ir nosakāma, pat ja tajā pašā taksācijas
         periodā dažu kompleksajā ceļojumā ietverto pašu sniegto pakalpojumu daļas vērtība nav nosakāma, jo nodokļu maksātājs nepārdod
         pielīdzināmus pakalpojumus ārpus kompleksā ceļojuma ietvariem.

      Iesniedzējtiesai, ievērojot pamata prāvas apstākļus, ir jānosaka tirgus vērtība avioceļojumiem, kas pamata lietā tiek piedāvāti
         kompleksā ceļojuma ietvaros. Iesniedzējtiesa šo tirgus vērtību var noteikt, vadoties pēc vidējām vērtībām. Šādos apstākļos
         tirgus, kas ietver citiem ceļojumu rīkotājiem pārdotās sēdvietas, uzskatāms par vispiemērotāko tirgu.

      (sal. ar 41., 45. punktu un rezolutīvās daļas 2) un 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 6. oktobrī (*)

      Sestā PVN direktīva – Režīms ceļojumu aģentiem – Kompleksie ceļojumi – Pakalpojumi, kas iegādāti no trešām personām, un pašu sniegtie pakalpojumi – Nodokļa aprēķina metode
      Lieta C‑291/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko VAT and Duties Tribunal, Manchester (Apvienotā Karaliste), iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 30. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 4. jūlijā,
         tiesvedībā

      MyTravel plc
      pret
      Commissioners of Customs & Excise.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents), Ž. P. Puisošē [J.-P. Puissochet], S. fon Bārs [S. von Bahr] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 25. novembrī,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –       MyTravel plc vārdā – N. Gibons [N. Gibbon], Solicitor, un Dž. Vulfs [J. Woolf], Barrister,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Mandži [K. Manji], pārstāvis, kam palīdz N. Peinss [N. Paines], Q.C.,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 12. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 26. pantu Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā
         77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu
         sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šis lūgums iesniegts prāvas ietvaros starp sabiedrību MyTravel plc (turpmāk tekstā – “MyTravel”) un Commissioners of Customs & Excise [Muitas un akcīzes komisionāri] par Sestās direktīvas 26. pantā paredzētā režīma piemērojamību šai sabiedrībai pēc Tiesas
         1998. gada 22. oktobra sprieduma apvienotajās lietās C‑308/96 un C‑94/97 Madgett un Baldwin (Recueil, I‑6229. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts paredz, ka summa, kurai uzliek pievienotās vērtības nodokli (turpmāk
         tekstā – “PVN”), vairumā pakalpojumu gadījumu ir “visa summa, kas veido atlīdzību, kuru piegādātājs ir saņēmis vai kura tam
         jāsaņem no pircēja, klienta vai trešās personas par šādām piegādēm [..]”.

      4       Minētās direktīvas 26. pantā, kas nosaka īpašu režīmu ceļojumu aģentu un tūristu ceļojumu rīkotāju darbībām, ir paredzēts:

      “1.      Gadījumā, ja ceļojumu aģenti veic darījumus ar klientiem paši savā vārdā, bet izmanto citu nodokļa maksātāju piegādes un pakalpojumus,
         nodrošinot ceļošanas iespējas, dalībvalstis piemēro pievienotās vērtības nodokli ceļojumu aģentu darbībai saskaņā ar šā panta
         noteikumiem. Šis pants neattiecas uz ceļojumu aģentiem, kuri darbojas tikai kā starpnieki un nodokļu uzskaiti veic saskaņā
         ar 11. panta A daļas 3. punkta c) apakšpunktu. Šajā pantā jēdziens “ceļojumu aģenti” ietver arī ceļojumu rīkotājus.

      2.      Visus darījumus, ko ceļojumu aģents veic sakarā ar ceļojumu, uzskata par vienu pakalpojumu, ko ceļojumu aģents sniedzis ceļotājam.
         Tam uzliek nodokli dalībvalstī, kurā ceļojumu aģents ir izvērsis savu uzņēmējdarbību vai kur tam ir pastāvīga iestāde, no
         kuras ceļojumu birojs ir sniedzis pakalpojumus. Summa, kurai uzliek nodokli, un cena bez nodokļa 22. panta 3. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē par šo pakalpojumu ir ceļojumu aģenta peļņas daļa, tas nozīmē starpību starp kopējo summu, kuru maksā ceļotājs, bez
         pievienotās vērtības nodokļa un citu nodokļa maksātāju veikto piegāžu un sniegto pakalpojumu faktiskajām izmaksām ceļojumu
         birojam, ja šie darījumi dod tiešu labumu ceļotājam.

      3.      Ja darījumus, ko ceļojumu birojs uzticējis citiem nodokļa maksātājiem, šie maksātāji veic ārpus Kopienas, ceļojumu aģenta
         pakalpojumu uzlūko par atbrīvotu starpnieka darbību, uz ko attiecas 15. panta 14. punkts. Ja šos darījumus veic gan Kopienā,
         gan ārpus tās, atbrīvot var tikai to ceļojumu aģenta pakalpojumu daļu, kura attiecas uz darījumiem ārpus Kopienas.

      4.      Nodokli, ko citi nodokļa maksātāji iekasējuši no ceļojumu aģenta par 2. punktā aprakstītajiem darījumiem, kuri dod tiešu labumu
         ceļotājam, nav tiesību nedz atskaitīt, nedz atmaksāt nevienā dalībvalstī.”

      5       Sestās direktīvas 26. pants ir transponēts valsts iekšējās tiesībās ar 1994. gada likuma par pievienotās vērtības nodokli
         (Value Added Tax Act 1994) 53. pantu, kā arī ar 1987. gada noteikumiem par pievienotās vērtības nodokli ceļojumu rīkotājiem [Value Added Tax (Tour Operators) Order 1987]. Valsts tiesiskā regulējuma noteikumi ir precizēti Commissioners of Customs & Excise Paziņojumā 709/5/88, bet vēlāk – Paziņojumā 709/5/96 par ceļojumu rīkotāju [ienesīguma] starpības režīmu (Tour Operators’ Margin Scheme VAT Notice, turpmāk tekstā – “TOMS režīms”). Šis režīms paredz, ka ceļojuma aģenta vai ceļojuma rīkotāja saņemtā kopējā summa ir sadalāma starp pakalpojumiem,
         kas iepirkti no trešām personām, un pašu sniegtajiem pakalpojumiem, atsaucoties uz katras sastāvdaļas faktiskajām izmaksām.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      6       MyTravel organizē kompleksos brīvdienu ceļojumus ārvalstīs. Šī sabiedrība sistemātiski iepērk no trešām personām izmitināšanas vietas.
         Taču, tā kā tai pieder sava aviosabiedrība, tā parasti nodrošina ceļotāju transportēšanu uz brīvdienu vietu. Tā publiski pārdod
         arī atsevišķas aviobiļetes, kas kvalificētas kā tikai sēdvietas (“seat only”), uz vietām savās lidmašīnās vai uz vietām, kas
         iegādātas no citām sabiedrībām, kā arī uz citu ceļojumu rīkotāju lidmašīnu vietām, ko sauc par “vietu vairumtirdzniecību”
         (“broked seats”). Tā deklarēja savu PVN parādu par 1995.–1999. gadu saskaņā ar TOMS režīmu. Pēc iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Madgett un Baldwin tā pārrēķināja savu PVN parādu par 1995.–1997. gadu, balstoties uz pārdoto vietu tirgus vērtību kompleksajos brīvdienu ceļojumos.

      7       Lai iegūtu šādu tirgus vērtību, MyTravel izmantoja divas metodes. 1995. gadā un, šķiet, arī 1996. gadā par pamatu tā ņēma kompleksā ceļojuma ietvaros pārdoto aviobiļešu
         cenu, kurai tā pieskaitīja “procentu uzcenojumu”, kas līdzvērtīgs uzcenojumam, ko pēc tās apgalvojumiem tā saņēmusi tikai
         par sēdvietu pārdošanu tajā pašā laikposmā. 1995. gadā MyTravel pārdeva arī kompleksos ceļojumus, kas ietvēra arī kruīzus, avioceļojumus kopā ar automašīnas izmantošanu un izmitināšanu
         kempingos. Taču tā pārrēķināja savu parādu, izmantojot tirgus vērtības kritēriju, tikai attiecībā uz kompleksā ceļojuma avioceļojumu
         sastāvdaļu, uzskatot, ka tai nav piemērota salīdzinājuma ar citiem pašu sniegtajiem pakalpojumiem.

      8       1997. gadā MyTravel, izmantojot iekšējo grāmatvedības dokumentu “Maršrutu ienesīguma ziņojums” (“Route Profitability Report”), novērtēja līniju
         vidējo peļņu GBP 153 apmērā par publiski pārdotajām sēdvietām, kas nebija komplekso ceļojumu sastāvā. Atbilstoši MyTravel šī summa tika piemērota visām pārdotajām biļetēm.

      9       Šādi pārrēķinot aviobiļešu cenas, kas pārdotas komplekso ceļojumu ietvaros, MyTravel pieprasīja Commissioners of Customs & Excise atmaksāt par 1995.–1997. gadu attiecīgi GBP 212 000, GBP 2 004 857 un GBP 711 051. Šīs summas ir ievērojamas tādēļ, ka MyTravel izmantotās metodes rezultātā tiek palielināta kompleksā ceļojuma cenas daļa, kas attiecas uz transportu un kas saskaņā ar
         valsts tiesību aktiem tiek aplikta ar 0 % nodokli.

      10     Commissioners of Customs & Excise noraidīja MyTravel pieteikumu. Kā jau tie argumentēja iesniedzējtiesā, no iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Madgett un Baldwin izriet – lai izolētu kompleksā ceļojuma sastāvdaļu, tirgus vērtības metodi, kas saistīta ar pašu pakalpojumiem, nevar izmantot,
         kā tas ir šīs sabiedrības gadījumā, ja tai nav vienkāršības priekšrocību, tā mākslīgi nosaka starpības summu par iepirktajiem
         trešo personu pakalpojumiem un būtiski maina PVN parādu. Tie turklāt apgalvoja, ka minētais spriedums nepieļāva šādas metodes
         piemērošanu izlases kārtā un ka summa GBP 153 apmērā neatspoguļoja tirgus vērtību aviobiļetēm, kas pārdotas kompleksā ceļojuma
         ietvaros.

      11     MyTravel turpretī norādīja, ka minētajā spriedumā Tiesa noraidīja argumentu par to, ka faktisko izmaksu kritērijs ir uzticamāks kompleksā
         ceļojuma atsevišķo sastāvdaļu vērtību rādītājs. Tā arī apgalvo, ka nevar pieprasīt, lai abu metožu rezultātā izveidotos vienāds
         PVN parāds, jo tas tirgus dalībniekiem uzliktu pienākumu veikt aprēķinus atbilstoši abām metodēm. Attiecībā uz minētā sprieduma
         pamatojumu par to, ka daudz vienkāršāka metode ir tā, kura balstīta uz tirgus vērtību, jāatzīst, ka tas ir vienīgi vērā ņemams
         faktors, lai nonāktu pie attiecīgā risinājuma, nevis nosacījums, kura piemērošanai ir pakļauta minētā metode.

      12     MyTravel uzskata, ka tai bija tiesības izmantot to metodi, kas balstīta uz tirgus vērtību, jo tai bija piemērots salīdzinājuma elements,
         kā tas bija gadījumā ar sēdvietām lidmašīnās, un Sestās direktīvas 26. pants, pēc MyTravel  domām, neliedza tai vienlaicīgi izmantot gan šo, gan otru metodi, kas balstīta uz faktiskajām izmaksām. Attiecībā uz summu
         GBP 153 apmērā – tā atspoguļo vidējo aviobiļešu, kas pārdotas atsevišķi tikai par sēdvietām, vērtību, un to var izmantot par
         pamatu, lai novērtētu ceļojumus, kas pārdoti kompleksi, jo iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Madgett un Baldwin  Tiesa paredzēja, ka tirgus dalībniekam pašu sniegto pakalpojumu tirgus vērtība nav obligāti jānosaka, pamatojoties uz identiskiem
         pakalpojumiem, bet gan tā var pamatoties uz pielīdzināmiem pakalpojumiem.

      13     Šādos apstākļos VAT and Duties Tribunal, Manchester (PVN un citu nodokļu tiesa, Mančestra) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Ar kādiem nosacījumiem, ja vispār tas ir iespējams, ceļojumu rīkotājs, kas ir aizpildījis savu [PVN] deklarāciju par finanšu
         gadu, izmantojot faktisko izmaksu metodi, kas bija vienīgā metode, ko paredzēja direktīvu transponējošie valsts tiesību akti,
         ir tiesīgs vēlāk pārrēķināt savu PVN parādu daļēji saskaņā ar tirgus vērtības metodi, kas raksturota sprieduma [Madgett un Baldwin] 46. punktā?

      a)      Vai šāds ceļojumu rīkotājs jo īpaši var izmantot tirgus vērtības metodi pēc izvēles attiecībā uz dažādiem finanšu gadiem un
         apstiprinošas atbildes gadījumā – ar kādiem nosacījumiem?

      b)      Ja ceļojumu rīkotājs dažas savu komplekso ceļojumu vienības publiski pārdod atsevišķi (šajā gadījumā – avioceļojumus), bet
         publiski nepārdod citas savu komplekso ceļojumu vienības atsevišķi (šajā gadījumā – kruīzus un kempinga vietas), vai ceļojumu
         rīkotājs var:

      –       izmantot tirgus vērtības metodi attiecībā uz šiem kompleksajiem ceļojumiem (kas ir visvairāk), ja tas var noteikt visu pašu
         veikto piegāžu vai sniegto pakalpojumu (šajā gadījumā – avioceļojumu) vērtību, atsaucoties uz [nenokomplektēto ceļojumu] atsevišķo
         vienību publisko tirdzniecību;

      –       gadījumos, kad kompleksajā ceļojumā ir ietvertas pašu sniegto pakalpojumu vienības, ko ceļojumu rīkotājs publiski nepārdod
         atsevišķi ārpus kompleksā ceļojuma (šajā gadījumā – kruīzi un kempinga vietas), vai šāds ceļojumu rīkotājs var izmantot tirgus
         vērtības metodi, lai noteiktu vērtību pašu veiktajām piegādēm vai sniegtajiem pakalpojumiem, ko tas pārdod publiski (šajā
         gadījumā – avioceļojumus), ja nav bijis iespējams noteikt tirgus vērtību citām kompleksā ceļojuma vienībām?

      c)      Vai metožu kombinācijai a) jābūt vienkāršākai, b) jābūt ievērojami vienkāršākai vai c) nav jābūt ievērojami sarežģītākai?
      d)      Vai tirgus vērtības metodei jārada tāda pati vai ļoti līdzīga PVN parāda summa kā metodei, kas balstīta uz izmaksām?
      2)      Vai šīs lietas apstākļos iespējams identificēt to pašu sniegto pakalpojumu daļu, kas attiecas uz avioceļojumiem, kuri pārdoti
         kompleksā ceļojuma ietvaros, ņemot vērā a) lidmašīnas sēdvietas vidējo cenu, kas palielināta par ceļojuma rīkotāja vidējo
         ienesīguma starpību sēdvietu tirdzniecībā attiecīgajā finanšu gadā, vai b) ceļojuma rīkotāja vidējo peļņu no sēdvietu tirdzniecības
         attiecīgajā finanšu gadā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      14     Pirmajā jautājumā, kas ir sadalīts vairākās daļās, VAT and Duties Tribunal, Manchester pēc būtības jautā, vai un ar kādiem nosacījumiem tāds ceļojumu rīkotājs kā MyTravel var pārrēķināt ar nodokli apliekamo peļņas daļu Sestās direktīvas 26. panta nozīmē atbilstoši tirgus vērtības metodei, kas
         raksturota iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Madgett un Baldwin.

       Par pirmā jautājuma pirmo daļu
      15     Vispirms ir jāizvērtē, vai ceļojumu rīkotājam, kas ir aizpildījis savu PVN deklarāciju par taksācijas periodu, izmantojot
         metodi, kas noteikta valsts tiesību aktos, kuri transponē Sesto direktīvu, ir tiesības pārrēķināt savu PVN parādu, piemērojot
         metodi, ko Tiesa spriedumā atzinusi par atbilstošu šai direktīvai.

      16     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa, savas kompetences ietvaros, ko tai piešķir EKL 234. pants, interpretējot Kopienu tiesību
         noteikumu, skaidro šī noteikuma nozīmi un piemērojamību, kā tas būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro kopš tā stāšanās spēkā (šajā
         sakarā skat. 1980. gada 27. marta spriedumu lietā 61/79 Denkavit Italiana, Recueil, 1205. lpp., 16. punkts; 1995. gada 6. jūlija spriedumu lietā C‑62/93 BP Soupergaz, Recueil, I‑1883. lpp., 39. punkts, un 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā C‑453/00 Kühne & Heitz, Recueil, I‑837. lpp., 21. punkts). Tā tas nav tikai tad, ja Tiesa savā spriedumā izņēmuma gadījumos nolemj laika ziņā ierobežot šādas
         interpretācijas piemērojamību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Denkavit Italiana, 17. punkts; 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑366/99 Griesmar, Recueil, I‑9383. lpp., 74. punkts, un attiecībā uz šī principa neseno piemērošanu PVN lietās – 2005. gada 17. februāra spriedumu
         apvienotajās lietās C‑453/02 un C‑462/02 Linneweber  un Akritidis, Krājums, I‑1131. lpp., 41.–45. punkts).

      17     Prejudiciāla nolēmuma ietvaros pasludināts spriedums ietekmē tiesiskās attiecības, kas radušās pirms tā taisīšanas. No tā
         jo īpaši izriet, ka šādi interpretēts Kopienu tiesību noteikums administratīvajai iestādei savas kompetences ietvaros ir jāpiemēro
         arī tiesiskajām attiecībām, kas ir radušās un izveidojušās pirms Tiesas sprieduma par prejudiciālo jautājumu pasludināšanas
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kühne & Heitz, 22. punkts). Ja nodokļu atmaksāšanas prasību jautājums nav reglamentēts Kopienu tiesībās, tad katras dalībvalsts iekšējā
         tiesiskajā kārtībā ir jāparedz nosacījumi, kādos šādas prasības var izmantot, turklāt šiem nosacījumiem ir jāatbilst līdzvērtības
         un efektivitātes principiem, tas ir, tie nevar būt mazāk labvēlīgi par nosacījumiem attiecībā uz līdzīgiem atmaksāšanas lūgumiem
         saskaņā ar iekšējo tiesību noteikumiem un tie nevar būt tā izveidoti, ka praktiski padara neiespējamu Kopienu tiesiskajā kārtībā
         garantēto tiesību izmantošanu (šajā sakarā skat. 1983. gada 9. novembra spriedumu lietā 199/82 San Giorgio, Recueil, 3595. lpp., 12. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑147/01 Weber’s Wine World u.c., Recueil, I‑11365. lpp. 103. punkts).

      18     Šādos apstākļos uz pirmā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild tādējādi, ka ceļojumu aģents vai ceļojumu rīkotājs, kas taksācijas
         periodā aizpildījis savu PVN deklarāciju, izmantojot metodi, kas paredzēta valsts tiesību aktos, kuri iekšējās tiesībās transponē
         Sesto direktīvu, var pārrēķināt savu PVN parādu atbilstoši metodei, ko Tiesa atzinusi par saderīgu ar Kopienu tiesībām, ievērojot
         nosacījumus, kas paredzēti valsts tiesībās un kuriem jāatbilst līdzvērtības un efektivitātes principiem.

       Par pirmā jautājuma pārējām daļām
      19     Vispirms ir jāizvērtē, vai Sestās direktīvas 26. pantā noteiktā nodokļu maksātāja veiktā kompleksā ceļojuma cenas sadalīšana,
         izmantojot tirgus vērtības kritēriju attiecībā uz pašu sniegtajiem pakalpojumiem, ir pakļauta nosacījumam, ka šāda kritērija
         izmantošanai praksē jābūt vienkāršākai konkrētā nodokļu maksātāja gadījumā un ka tās rezultātā ir jāiegūst līdzīgs PVN parāds,
         kāds tiktu iegūts, izmantojot faktisko izmaksu kritēriju.

      20     Attiecībā uz vienkāršības kritēriju MyTravel norāda, ka ceļojumu aģentūras vai ceļojumu rīkotāja maksājamā PVN apmēra noteikšanā minētās metodes pakļaušana nosacījumam,
         ka katra konkrēta nodokļa maksātāja situācijā šai metodei tiešām jābūt vienkāršākai par metodi, kas balstīta uz faktiskajām
         izmaksām, novestu pie tā, ka ar nodokli apliekamās bāzes, kas ir būtiska PVN sistēmas sastāvdaļa, novērtēšana kļūtu apšaubāma
         un zināmā mērā subjektīva.

      21     Turpretī Apvienotās Karalistes valdība apgalvo, ka tāds nodokļu maksātājs kā MyTravel nevar mainīt savas PVN deklarācijas, piemērojot tirgus vērtības kritēriju, pamatodama, ka tās bez īpašām grūtībām varēja
         aizpildīt, izmantojot faktisko izmaksu kritēriju, un ka šādi grozījumi ievērojami samazina sabiedrības nodokļu parādu.

      22     Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 51. punktā, no iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Madgett un Baldwin 45. punkta analīzes izriet, ka pamatojums, kādēļ Tiesa uzskatīja tirgus vērtības metodi par vienkāršāku, nav saistīts ar
         konkrētajiem lietas apstākļiem.

      23     Šādos apstākļos tirgus vērtības kritērija izmantošana nav pakļauta nosacījumam, ka tam jābūt vienkāršākam par metodi, kas
         balstīta uz faktiskajām izmaksām.

      24     Tālāk attiecībā uz PVN parāda summu ir jāizvērtē, vai metode, kas balstīta uz tirgus vērtību, ir pakļauta nosacījumam, ka
         tās rezultātā tiek iegūts identisks vai līdzīgs PVN parāds, kāds izveidotos, izmantojot metodi, kas balstīta uz pakalpojumu
         faktiskajām izmaksām.

      25     Apvienotās Karalistes valdība apgalvo, ka iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Madgett un Baldwin 45. un 46. punktā Tiesa, atļaujot izmantot tirgus vērtības metodi, paredzēja sagaidīt, ka šīs metodes rezultātā tiks iegūts
         PVN parāds, kas ir pielīdzināms pēc faktisko izmaksu metodes aprēķinātajam parādam.

      26     Jāatzīst, ka apstāklis, saskaņā ar kuru šo abu metožu izmantošanas rezultātā tiek aprēķināts līdzīgs nodokļu parāds, ir uzskatāms
         – kā tas ir norādīts starp domuzīmēm 46. punktā iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Madgett  un Baldwin – par lieku elementu.

      27     Turklāt atbilstoši pretējai interpretācijai, ko piedāvā Apvienotās Karalistes valdība, visiem nodokļu maksātājiem pēc nodokļu
         deklarāciju aizpildīšanas saskaņā ar tirgus vērtības metodi jebkurā gadījumā būtu pienākums veikt vajadzīgos PVN parāda aprēķinus
         saskaņā ar faktisko izmaksu metodi, tādējādi ierobežojot tirgus vērtības metodes lietderību.

      28     Šādos apstākļos Sestās direktīvas 26. pantā noteiktā nodokļu maksātāja, kas ceļotājiem par kompleksā ceļojuma cenu piedāvā
         savus un no trešām personām iegādātus pakalpojumus, izmantotā tirgus vērtības metode šādas kompleksā ceļojuma cenas sadalīšanai
         nav pakļauta nosacījumam, ka tās rezultātā jāiegūst PVN parāds, kas ir pielīdzināms faktisko izmaksu metodes rezultātā iegūtajam
         parādam.

      29     Tālāk ir jāizvērtē, vai nodokļu maksātājam ir rīcības brīvība izvēlēties tirgus vērtības kritērija izmantošanu, ja šī vērtība
         ir nosakāma.

      30     Ir jāatgādina, ka pamatprincips, uz kuru balstās PVN, ir fakts, ka šī patēriņa nodokļa sistēma uzliek slogu tikai gala patērētājam.
         PVN ir tieši proporcionāls preču un pakalpojumu cenai, un nodokļu maksātājs to iekasē katrā ražošanas vai pārdošanas procesa
         stadijā nodokļu administrācijas vārdā, kurai tam ir pienākums to pārskaitīt. Atbilstoši sistēmas pamatprincipam un tās darbības
         nosacījumiem nodokļu administrācijas iekasējamajam PVN jābūt vienādam ar nodokli, kas faktiski iekasēts no gala patērētāja
         (šajā sakarā skat. 1996. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑317/94 Elida Gibbs, Recueil, I‑5339. lpp., 18.–24. punkts). Sestās direktīvas 26. pantā paredzētās īpašā režīma piemērošanas nosacījumi ceļojumu aģentiem
         vai ceļojumu rīkotājiem, kad nodokļu maksātājs piedāvā ceļojumu par vienotu kompleksā ceļojuma cenu, kurā iekļauti gan pašu
         sniegti, gan no trešām personām iegādāti pakalpojumi, nevar apšaubīt pašas PVN sistēmas pamatprincipu.

      31     No iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Madgett un Baldwin izriet, ka tirgus vērtības metodi var izmantot, ja ir iespējams izolēt kompleksā ceļojuma cenas daļu, kas atbilst pašu sniegtajiem
         pakalpojumiem, izmantojot to pakalpojumu tirgus vērtību, kas ir pielīdzināmi vienotajā kompleksajā ceļojumā ietilpstošajiem
         pakalpojumiem. Tomēr tam nevajadzētu novest pie atzinuma, ka nodokļu maksātājam ir izvēles brīvība attiecībā uz šīs metodes
         izmantošanu atkarībā no tā, vai tās rezultātā var izveidoties mazāks šī nodokļa maksātāja parāds salīdzinājumā ar to, kāds
         izveidotos faktisko izmaksu metodes rezultātā.

      32     Šādu tiesību piešķiršana nodokļu maksātājiem līdz ar to var dot tiem iespēju mākslīgi palielināt to nodokļa bāzi, kurai piemēro
         viszemāko nodokļa likmi, un tādējādi radīt nevienlīdzīgus konkurences apstākļus starp tirgus dalībniekiem, radot priekšrocības
         tiem, kas reģistrējuši savas uzņēmējdarbības juridisko adresi vai izveidojuši pastāvīgu nodibinājumu dalībvalstī, kura noteiktus
         darījumus apliek ar ļoti zemu vai 0 % likmi, kā, piemēram, Apvienotā Karaliste pasažieru pārvadājumu gadījumā. Šāda interpretācija
         līdz ar to var būt pretrunā PVN neitralitātes principam.

      33     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Kopienu likumdevējs, kā tas izriet no Sestās direktīvas preambulas devītā apsvēruma, paredzēja
         saskaņot nodokļa bāzi, lai “Kopienas likmes piemērošana darījumiem, par ko uzliek nodokļus, radītu līdzvērtīgas sekas visās
         dalībvalstīs”. Šādas nodokļu bāzes saskaņošanas mērķis ir garantēt, lai ekonomiski vai komerciāli pielīdzināmas situācijas
         tiktu pakļautas vienādām procedūrām, piemērojot PVN sistēmu. Tādējādi šāda saskaņošana palīdz nodrošināt sistēmas neitralitāti.

      34     Kā norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 68. punktā, Eiropas Kopienu Komisijas nostāja ir pamatota; saskaņā ar to kompleksā
         ceļojuma cenas sadalīšana starp iegādātiem pakalpojumiem un pašu sniegtajiem pakalpojumiem būtu veicama pēc pašu sniegto pakalpojumu
         tirgus vērtības ikreiz, kad šo vērtību var noteikt. Taču, kā to arī norāda ģenerāladvokāts secinājumu 69. punktā, ir grūti
         pilnībā izslēgt iespēju atkāpties no šāda risinājuma. Tādēļ var pieņemt, ka ceļojumu aģents vai ceļojumu rīkotājs, kurš var
         pierādīt, ka faktisko izmaksu metode precīzi atspoguļo kompleksā ceļojuma faktisko struktūru, kompleksā ceļojuma cenas sadalīšanu
         var veikt, izmantojot šo, nevis tirgus vērtības metodi.

      35     Šādos apstākļos ceļojumu aģentam vai ceļojumu rīkotājam, kas par kompleksā ceļojuma cenu nodrošina ceļotājam pakalpojumus,
         kuri iepirkti no trešām personām, kā arī sniedz pašu pakalpojumus, parasti jānodala kompleksā ceļojuma cenas daļa, kas atbilst
         pašu sniegtajiem pakalpojumiem pēc tirgus vērtības, gadījumos, kad šī vērtība ir nosakāma, ja vien viņš nevar pierādīt, ka
         attiecīgajā taksācijas gadā metode, kas balstīta uz faktiskajām izmaksām, precīzi atspoguļo kompleksā ceļojuma cenas faktisko
         struktūru.

      36     Turklāt valsts nodokļu administrācijai un vajadzības gadījumā arī valsts tiesai ir jāizvērtē, vai kompleksā ceļojuma cenas
         daļu attiecībā uz pašu sniegtajiem pakalpojumiem iespējams noteikt pēc to tirgus vērtības, un šādos apstākļos jānosaka piemērotais
         tirgus.

      37     Visbeidzot, iesniedzējtiesa jautā pēc būtības, kā veikt kompleksā ceļojuma cenas sadalīšanu, ja nodokļu maksātājs nevar noteikt
         dažu pašu veikto pakalpojumu tirgus vērtību, pamatojot ar to, ka tas nepārdod pielīdzināmus pakalpojumus ārpus kompleksā ceļojuma
         ietvariem. Iesniedzējtiesa jautā arī, vai šādos apstākļos šis kritērijs ir tomēr piemērojams pašu veiktajiem pakalpojumiem,
         kuru tirgus vērtība var būt zināma.

      38     Šajā sakarā, kā to norāda ģenerāladvokāts secinājumu 77. punktā, apstāklis, ka tirgus vērtību nav iespējams noteikt visiem
         nodokļu maksātāja paša veiktajiem pakalpojumiem, nav pamats, lai atkāptos no šī kritērija piemērošanas pakalpojuma vērtības
         noteikšanā, kad šī vērtība var būt zināma. Tas ir tiesa, ka šādā gadījumā nodokļu maksātājs ir spiests sadalīt kompleksā ceļojuma
         cenu, izmantojot abas aprēķina metodes, lai novērtētu paša sniegtos pakalpojumus. Turklāt šādi kombinēta abu metožu piemērošana
         nerada nepārvaramas praktiskas grūtības.

      39     Turklāt, kā norāda ģenerāladvokāts secinājumu 79. punktā, lai arī Sestās direktīvas 26. panta mērķis ir pielāgot noteikumus,
         kas PVN jomā piemērojami ceļojumu aģentu specifiskajai darbībai un tādējādi samazina praktiskos šķēršļus, kas var apgrūtināt
         šādu darbību, šajā pantā noteiktais režīms atšķirībā no mazo uzņēmumu un lauksaimniecības produktu ražotāju režīma neparedz
         vienkāršot grāmatvedības prasības, ko nosaka parasta PVN sistēma. Proti, minētā panta 3. punktā ir noteikts – ja darījumus,
         ko tirgus dalībnieks uzticējis citiem nodokļu maksātājiem, veic gan Eiropas Kopienā, gan ārpus tās, tad atbrīvot var tikai
         to ceļojumu aģenta kompleksā pakalpojuma daļu, kura attiecas uz darījumiem ārpus Kopienas. Šāda noteikuma piemērošana tāpat
         var uzlikt ceļojumu aģentiem pienākumu veikt relatīvi tehnisku kompleksā ceļojuma cenas sadalīšanu.

      40     Šādos apstākļos tādā lietā kā pamata prāva nav pietiekama pamatojuma, lai noraidītu tirgus vērtības kritērija piemērošanu.
         Tādējādi nodokļu maksātājs viena taksācijas perioda ietvaros var piemērot tirgus vērtības kritēriju dažiem pakalpojumiem un
         nepiemērot to citiem pakalpojumiem, ja viņam nav iespējams noteikt šo citu pakalpojumu tirgus vērtību.

      41     Līdz ar to uz pirmā jautājuma pārējām daļām ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 26. pants ir interpretējams tādējādi, ka ceļojumu
         aģents vai ceļojumu rīkotājs, kurš par vienotu kompleksā ceļojuma cenu nodrošina ceļotājam pakalpojumus, kas iegādāti no trešām
         personām un kas ir paša sniegti pakalpojumi, principā var nodalīt to kompleksā ceļojuma cenas daļu, kas attiecas uz paša sniegtajiem
         pakalpojumiem, pēc tirgus vērtības, ja vien šo vērtību ir iespējams noteikt. Šādā gadījumā nodokļu maksātājs var izmantot
         faktisko izmaksu kritēriju tikai tad, ja viņš pierāda, ka šis kritērijs precīzi atspoguļo kompleksā ceļojuma cenas faktisko
         struktūru. Tirgus vērtības kritērija piemērošana nav pakļauta ne nosacījumam, ka tam jābūt vienkāršākam par metodi, kas balstīta
         uz faktiskajām izmaksām, ne arī nosacījumam, ka tā rezultātā jāiegūst PVN parāds, kas ir identisks vai līdzīgs faktisko izmaksu
         metodes rezultātā aprēķinātajam parādam. Līdz ar to:

      –       ceļojumu aģents vai ceļojumu rīkotājs nevar izmantot tirgus vērtības metodi pēc savas brīvas izvēles un
      –       šī pēdējā metode ir piemērojama pašu sniegtajiem pakalpojumiem, kuru tirgus vērtība ir nosakāma, pat ja tajā pašā taksācijas
         periodā dažu kompleksajā ceļojumā ietverto pašu sniegto pakalpojumu daļas vērtība nav nosakāma, jo nodokļu maksātājs nepārdod
         pielīdzināmus pakalpojumus ārpus kompleksā ceļojuma ietvariem.

       Par otro jautājumu
      42     Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai pamata lietas apstākļos ir iespējams noteikt pašu veikto pakalpojumu
         daļu, kas attiecas uz avioceļojumiem, kuri pārdoti kompleksā ceļojuma ietvaros, ņemot vērā gan lidmašīnas sēdvietas vidējo
         cenu, kas palielināta par ceļojuma rīkotāja vidējo ienesīguma starpību sēdvietu tirdzniecībā attiecīgajā finanšu gadā, gan
         ceļojuma rīkotāja vidējo peļņu no atsevišķu sēdvietu tirdzniecības tajā pašā finanšu gadā.

      43     Jāatgādina, ka EKL 234. panta ietvaros Tiesa nevar piemērot Kopienu tiesību noteikumus konkrētam gadījumam, bet tā var tikai
         pieņemt nolēmumu par EK līguma noteikumu un Kopienas iestāžu pieņemto tiesību aktu interpretāciju (skat. it īpaši 1964. gada
         15. jūlija spriedumu lietā 100/63 Van der Veen, Recueil, 1105., 1121. lpp.; 1964. gada 2. decembra spriedumu lietā 24/64 Dingemans, Recueil, 1259., 1273. lpp.; 1998. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑9/97 un C‑118/97 Jokela un Pitkäranta, Recueil, I‑6267. lpp., 30. punkts; 1999. gada 25. februāra spriedumu lietā C‑86/97 Trans-Ex-Import, Recueil, I‑1041. lpp., 15. punkts; 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑61/98 De Haan, Recueil, I‑5003. lpp., 29. punkts, un 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C‑203/99 Veedfald, Recueil, I‑3569. lpp., 31. punkts). Tomēr Sestās direktīvas 26. panta interpretācijas ietvaros un ņemot vērā jau sniegto informāciju
         par kompleksā ceļojuma cenas sadalīšanas veidu gadījumā, kad nodokļu maksātājs sniedz pakalpojumus, kas iegādāti no trešām
         personām, kā arī savus pakalpojumus, atbilde uz otro jautājumu ir jāsniedz par to, vai, lai noteiktu tirgus vērtību, iespējams
         balstīties uz vidējām vērtībām.

      44     Šajā sakarā jānorāda, kā to atzīst arī ģenerāladvokāts secinājumu 86. punktā, ka nekas neaizliedz šādi rīkoties. Vidējā vērtība
         var būt reprezentējošāka, jo, kā tas ir pamata lietā, cenas pielīdzināmiem pakalpojumiem, kas tiek pārdoti ārpus kompleksā
         ceļojuma ietvariem, var ievērojami atšķirties. Iesniedzējtiesa, kuras pienākums katrā atsevišķā gadījumā ir noteikt vērtību,
         kas vislabāk atbilst Sestās direktīvas jēgai, var likumīgi noteikt tirgus vērtību avioceļojumiem, ko MyTravel pārdod kā komplekso ceļojumu, balstoties uz šī nodokļu maksātāja pārdoto lidmašīnas biļešu vidējo cenu uz to pašu vai līdzīgu
         galamērķi. Minētās tiesas pienākums ir izdarīt šo vidējo vērtību labojumus, lai, piemēram, ņemtu vērā faktu, ka kompleksā
         ceļojuma ietvaros piedāvātajos lidojumos sēdvietas ceļotāju bērniem tiek piedāvātas par brīvu vai par pazeminātām cenām.

      45     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka iesniedzējtiesai, ievērojot pamata prāvas apstākļus,
         ir jānosaka tirgus vērtība avioceļojumiem, kas pamata lietā tiek piedāvāti kompleksā ceļojuma ietvaros. Iesniedzējtiesa šo
         tirgus vērtību var noteikt, vadoties pēc vidējām vērtībām. Šādos apstākļos tirgus, kas ietver citiem ceļojumu rīkotājiem pārdotās
         sēdvietas, uzskatāms par vispiemērotāko tirgu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies sakarā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, un kas nav minēto lietas
         dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      ceļojumu aģents vai ceļojumu rīkotājs, kurš taksācijas periodā ir aizpildījis savu pievienotās vērtības nodokļa deklarāciju,
            izmantojot metodi, kura paredzēta valsts tiesiskajā regulējumā, kas valsts iekšējās tiesībās transponē Padomes 1977. gada
            17. maija Sesto direktīvu 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās
            vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, var pārrēķināt savu pievienotās vērtības nodokļa parādu atbilstoši metodei,
            ko Tiesa atzinusi par saderīgu ar Kopienu tiesībām, ievērojot valsts tiesībās paredzētos nosacījumus, kuriem jāatbilst līdzvērtības
            un efektivitātes principiem;
      2)      Sestās direktīvas 77/388 26. pants ir interpretējams tādējādi, ka ceļojumu aģentam vai ceļojumu rīkotājam, kurš par vienotu
            kompleksā ceļojuma cenu nodrošina ceļotājam pakalpojumus, kas iegādāti no trešām personām, un paša sniegtos pakalpojumus,
            principā ir jānodala to kompleksā ceļojuma cenas daļa, kas attiecas uz paša sniegtajiem pakalpojumiem, pēc tirgus vērtības,
            ja vien šo vērtību ir iespējams noteikt. Šādā gadījumā nodokļu maksātājs var izmantot faktisko izmaksu kritēriju tikai tad,
            ja viņš pierāda, ka šis kritērijs precīzi atspoguļo kompleksā ceļojuma cenas faktisko struktūru. Tirgus vērtības kritērija
            piemērošana nav pakļauta ne nosacījumam, ka tam jābūt vienkāršākam par metodi, kas balstīta uz faktiskajām izmaksām, ne arī
            nosacījumam, ka tā rezultātā jāiegūst pievienotās vērtības nodokļa parāds, kas ir identisks vai līdzīgs faktisko izmaksu metodes
            rezultātā aprēķinātajam parādam. Līdz ar to:
      –       ceļojumu aģents vai ceļojumu rīkotājs nevar izmantot tirgus vērtības metodi pēc savas brīvas izvēles,
      –       šī pēdējā metode ir piemērojama pašu sniegtajiem pakalpojumiem, kuru tirgus vērtība ir nosakāma, pat ja tajā pašā taksācijas
            periodā dažu kompleksajā ceļojumā ietverto pašu sniegto pakalpojumu daļas vērtība nav nosakāma, jo nodokļu maksātājs nepārdod
            pielīdzināmus pakalpojumus ārpus kompleksā ceļojuma ietvariem;
      3)      iesniedzējtiesai, ievērojot pamata prāvas apstākļus, ir jānosaka tirgus vērtība avioceļojumiem, kas pamata lietā tiek piedāvāti
            kompleksā ceļojuma ietvaros. Iesniedzējtiesa šo tirgus vērtību var noteikt, vadoties pēc vidējām vērtībām. Šādos apstākļos
            tirgus, kas ietver citiem ceļojumu rīkotājiem pārdotās sēdvietas, uzskatāms par vispiemērotāko tirgu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2002. gada 2.jūlijā. # SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Sintagma SAT.2 - Absolūts atteikuma pamatojums - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts - Vienlīdzīga attieksme. # Lieta T-323/00.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 29.aprīlī. # Finanzamt Sulingen pret Walter Sudholz. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Sestā PVN direktīva. # Lieta C-17/01.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 10.maijā. # Cabletron Systems Ltd pret The Revenue Commissioners. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Appeal Commissioners - Īrija. # Kopējais muitas tarifs. # Lieta C-463/98.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1988. gada 19. aprīlī. # M. prieš Eiropas Kopienu Padome. # Ierēdņi - Disciplinārā atbildība. # Apvienotās lietas 175/86 un 209/86.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2000. gada 4.aprīlī. # Verein gegen Unwesen in Handel und Gewerbe Köln eV pret Adolf Darbo AG. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Köln - Vācija. # Direktīva 79/112/EEK. # Lieta C-465/98.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2001. gada 7.februārī. # Sociedade Agricola dos Arinhos, Ldª un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība. # Apvienotās lietas T-38/99 līdz T-50/99.