title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2013. gada 27. jūnijā. # Staatssecretaris van Financiën pret Codirex Expeditie BV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande. # Kopienas Muitas kodekss - Regula (EEK) Nr. 2913/92 - Preces pagaidu uzglabāšanā - Ārpuskopienas preces - Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūra - Nodošanas muitošanas vai izmantošanas režīmā brīdis - Muitas deklarācijas pieņemšana - Preču izlaišana - Muitas parāds. # Lieta C-542/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2013. gada 27. jūnijā (
            *1
         )
      “Kopienas Muitas kodekss — Regula (EEK) Nr. 2913/92 — Preces pagaidu uzglabāšanā — Ārpuskopienas preces — Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūra — Nodošanas muitošanas vai izmantošanas režīmā brīdis — Muitas deklarācijas pieņemšana — Preču izlaišana — Muitas parāds”
      Lieta C-542/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 30. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 24. oktobrī, tiesvedībā

            Staatssecretaris van Financiën

      pret

            Codirex Expeditie BV .

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász] (referents), D. Švābi [D. Šváby] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 12. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Noort un C. Wissels, pārstāves,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – I. Bakopoulos un I. Pouli, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – B.-R. Killmann un W. Roels, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 28. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt tiesību normas Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005 (OV L 117, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Staatssecretaris van Financiën (Valsts finanšu sekretārs, turpmāk tekstā – “Staatssecretaris”) un Codirex Expeditie BV (turpmāk tekstā – “Codirex”) saistībā ar paziņojumu par muitas nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) maksāšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesību normas

               3

               Saskaņā ar Muitas kodeksa 4. panta 15.–17. un 20. punktu šī kodeksa ietvaros:

                        “15)

                        “Muitas noteikumos atzīta preču izmantošana” nozīmē:

                                 a)

                                 muitas procedūras piemērošanu precēm,

                                 b)

                                 preču ievešanu brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā,

                                 c)

                                 preču atkalizvešanu no Kopienas muitas teritorijas,

                                 d)

                                 preču iznīcināšanu,

                                 e)

                                 atteikšanos no precēm par labu valstij.

                        16)

                        “Muitas procedūra” nozīmē:

                                 a)

                                 laišanu brīvā apgrozībā,

                                 b)

                                 tranzītu,

                           [..]

                        17)

                        “Muitas deklarācija” nozīmē darbību, ar kuru persona noteiktajā veidā un kārtībā paziņo par savu vēlmi precēm piemērot noteiktu muitas procedūru.

                  [..]

                        20)

                        “Preču izlaišana” nozīmē darbību, ar kuru muitas dienesti atļauj izmantot preces tiem nolūkiem, kas paredzēti muitas procedūrā, kura tām tiek piemērota.”

               4

               Kodeksa 37. pantā ir paredzēts:
               “1.   Preces, kas ievestas Kopienas muitas teritorijā, no to ievešanas brīža atrodas muitas uzraudzībā. Tās var pakļaut muitas dienestu kontrolei saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem.
               2.   Tām ir jāpaliek šādā uzraudzībā tik ilgi, cik vajadzīgs, lai noteiktu to statusu muitā, ja tas vajadzīgs, un, neskarot 82. panta 1. punktu, ārpuskopienas preču gadījumā – līdz to muitas statuss tiek nomainīts, tās nonāk brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā vai tās ir atkal izvestas vai iznīcinātas saskaņā ar 182. pantu.”

               5

               Minētā kodeksa 40. pantā tostarp ir paredzēts, ka preces, kuras tiek nogādātas Kopienas muitas teritorijā, muitai uzrāda tā persona, kas ievedusi preces šajā teritorijā, vai – attiecīgā gadījumā – persona, kas uzņemas atbildību par preču pārvadāšanu pēc šādas ievešanas.

               6

               Muitas kodeksa 48. pantā ir paredzēts, ka “muitai uzrādītās ārpuskopienas preces nododamas muitošanas vai izmantošanas režīmā, kas atļauts šādām ārpuskopienas precēm”.

               7

               Šī kodeksa 50. panta redakcija ir šāda:
               “Muitā nodotās preces no to nodošanas līdz brīdim, kad tām tika piemērots muitošanas vai izmantošanas režīms, atradās pagaidu uzglabāšanā. Šādas preces turpmāk apzīmētas kā “preces pagaidu glabāšanā”.”

               8

               Minētā kodeksa 51. pantā ir noteikts:
               “1.   Preces pagaidu glabāšanā atļauts glabāt vienīgi muitas iestāžu atļautās vietās šo iestāžu noteiktā kārtībā.
               2.   Muitas iestādes var likt preču valdītājam iemaksāt nodrošinājumu, lai nodrošinātu jebkura muitas parāda samaksu, kas var rasties sakarā ar 203. vai 204. pantu.”

               9

               Muitas kodeksa 59. pantā ir noteikts:
               “1.   Visām precēm, kuras nodod kādā muitas procedūrā, ir jābūt deklarētām šai muitas procedūrai.
               2.   “Kopienas preces, kuras ir deklarētas izvešanai, izvešanai pārstrādei, tranzītam vai ievešanai muitas noliktavā, ir pakļautas muitas uzraudzībai no muitas deklarācijas pieņemšanas brīža līdz brīdim, kad tās atstāj Kopienas muitas teritoriju vai tiek iznīcinātas vai kad muitas deklarācija tiek atzīta par nederīgu.”

               10

               Šī kodeksa 62. panta redakcija ir šāda:
               “1.   Rakstveida deklarācija izpildāma veidlapā, kas atbilst šim nolūkam noteiktajam oficiālajam paraugam. Tai jābūt parakstītai, un tajā jābūt visām ziņām, kas nepieciešamas tās muitas procedūras noteikumu īstenošanai, kurai preces ir deklarētas.
               2.   Deklarācijai pievieno visus dokumentus, kas vajadzīgi tās muitas procedūras īstenošanai, kurai preces deklarētas.”

               11

               Saskaņā ar minētā kodeksa 63. pantu:
               “Deklarācijas, kas sagatavotas saskaņā ar 62. pantu, muitas iestādes pieņem nekavējoties, ja muitai ir uzrādītas attiecīgās preces.”

               12

               Muitas kodeksa 67. pantā ir paredzēts:
               “Ja skaidri nav noteikts citādi, tad, piemērojot noteikumus par muitas procedūru, kurai preces deklarētas, izmanto to datumu, kurā muitas dienesti muitas deklarāciju pieņēmuši.”

               13

               Saskaņā ar šī kodeksa 68. pantu, lai pārbaudītu pieņemtās muitas deklarācijas, muitas dienesti var pārbaudīt dokumentus, kas attiecas uz deklarāciju un kas tai pievienoti, un pārbaudīt preces un ņemt paraugus analīzei vai sīkai pārbaudei. Deklarētāja tiesības un pienākumi tostarp ir paredzēti šī paša kodeksa 69. un 70. pantā.

               14

               Minētā kodeksa 71. pantā ir paredzēts, ka deklarācijas pārbaudes rezultātus izmanto, piemērojot tās muitas procedūras noteikumus, kurā preces ir nodotas, un, ja deklarāciju nepārbauda, tad 1. punktā minētos noteikumus piemēro, pamatojoties uz deklarācijā sniegtajiem datiem.

               15

               Atbilstoši Muitas kodeksa 72. panta 1. punktam:
               “Muitas dienesti veic nepieciešamos preču identificēšanas pasākumus, ja identificēšana ir vajadzīga, lai izpildītu tās muitas procedūras piemērošanas nosacījumus, kurai minētās preces ir deklarētas.”

               16

               Šī kodeksa 73. panta 1. punktā ir paredzēts, ka principā, ja nosacījumi attiecīgas muitas procedūras piemērošanai ir izpildīti, muitas dienesti atlaiž preces, tiklīdz deklarācijā norādītie dati ir pārbaudīti vai akceptēti bez pārbaudes.

               17

               Minētā kodeksa 74. panta 1. punkta pirmais teikums ir formulēts šādi:
               “Ja muitas deklarācijas pieņemšana rada muitas parādu, deklarācijā ietvertās preces nedrīkst atlaist [izlaist], ja nav samaksāts muitas parāds vai dots nodrošinājums.”

               18

               Atbilstoši Muitas kodeksa 91. panta 1. punkta a) apakšpunktam:
               “Ārējā tranzīta procedūra atļauj Kopienas muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru:

                        a)

                        ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus un citus maksājumus vai tirdzniecības politikas pasākumus.”

               19

               Minētā kodeksa 96. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs ir galvenais atbildīgais [principāls]. Viņš ir atbildīgs:

                        a)

                        par preču neskartu nogādāšanu galamērķa muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus;

                        b)

                        par Kopienas tranzīta procedūras noteikumu ievērošanu.”

               20

               Muitas kodeksa 203. pantā ir noteikts:
               “1.   Ievedmuitas parāds rodas:

                        —

                        nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.

                  2.   Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
               3.   Parādnieks ir:

                        —

                        persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,

                        —

                        jebkura persona, kas piedalījusies šādā izņemšanā vai apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka preces tikušas izņemtas no muitas uzraudzības,

                        —

                        jebkura persona, kas ieguvusi vai valdījusi attiecīgās preces un preču iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka tās izņemtas no muitas uzraudzības,

                        —

                        kā arī

                        —

                        attiecīgā gadījumā – persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana, kurā preces nodotas.”

         Pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums

               21

               Atdzesētas liellopa gaļas partiju, kas ar kuģi konteinerā tika transportēta no Brazīlijas uz Nīderlandi, Roterdamas ostā (Nīderlande) izkrāva sabiedrība Seaport International. Gaidot nodošanu muitošanas vai izmantošanas režīmā, kas bija jāveic ar šīm precēm, minētā sabiedrība novietoja konteineru savā teritorijā.

               22

               Kamēr konteiners atradās minētajā teritorijā, Codirex2007. gada 6. novembrī elektroniskā formā iesniedza muitas deklarāciju Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūras piemērošanai minētajai partijai. Muitas iestādes šo deklarāciju tūlīt pieņēma. Šajā brīdī attiecīgajām precēm bija “preces pagaidu glabāšanā” statuss Muitas kodeksa 50. panta izpratnē.

               23

               2007. gada 7. novembrī muitas iestādes konteineram uzlika muitas plombas un izlaida preces. Izmantojot autoceļus, konteiners tika piegādāts uzņēmumam adresātam, proti, Eurofrigo BV (turpmāk tekstā – “Eurofrigo”) Māsvlaktes [Maasvlakte] (Nīderlande) industriālajā parkā.

               24

               Tā kā muitas iestādes netika saņēmušas apstiprinājumu par to, ka Eurofrigo būtu saņēmis preces, tās veica izmeklēšanu. Eurofrigo2007. gada 27. decembrī paziņoja, ka, lai gan konteinera plombas nav bojātas, kravā ir par diviem iepakojumiem mazāk, nekā norādīts muitas deklarācijā.

               25

               2008. gada 17. februārī muitas iestādes aicināja Codirex kā deklarētāju iesniegt precīzāku informāciju par trūkstošajām precēm. Tā kā Codirex neko neatbildēja, šīs iestādes 2008. gada 3. jūlijā tai nosūtīja paziņojumu par maksājamajiem nodokļiem, aicinot to samaksāt muitas nodokļus un PVN.

               26

               Nodokļu inspektors, kuram Codirex bija iesniegusi sūdzību par šo paziņojumu par maksājamajiem nodokļiem, apstiprināja šo paziņojumu.

               27

                  Codirex cēla prasību par šo lēmumu Rechtbank te Haarlem (Hārlemas iecirkņa tiesa).

               28

               Savā spriedumā šī tiesa uzskatīja, ka ārpuskopienas preces, kas ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūras piemērošanai, saglabā pagaidu glabāšanā esošu preču statusu līdz brīdim, kad muitas iestādes tās izlaiž, un ka līdz ar to muitas tranzīta procedūras tiesību normas nav piemērojamas Codirex. Rechtbank te Haarlem, norādot uz 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C-140/04 United Antwerp Maritime Agencies un Seaport Terminals (Krājums, I-8245. lpp., 35.–39. punkts), nosprieda, ka laikposmā no preču pagaidu glabāšanas līdz brīdim, kad muitas iestādes izlaida preces tranzītā, Codirex, kurai fiziski nevarēja būt varas pār šīm precēm, nevar tikt uzskatīta par parādnieku Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta ceturtā ievilkuma izpratnē.

               29

                  Staatssecretaris iesniedza kasācijas sūdzību par šo nolēmumu Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākajā tiesā]. Tā uzskatīja, ka nolēmuma sniegšanai ir nepieciešama Muitas kodeksa interpretācija.

               30

               Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Kurā brīdī ārpuskopienas preces, kas ar statusu “pagaidu glabāšanā” ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta procedūras piemērošanai, tiek nodotas muitas vai izmantošanas režīmā [Muitas kodeksa] 50. panta izpratnē?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               31

               Pamatojoties uz iesniedzējtiesas iesniegto informāciju, šīs lietas izvērtēšana ir balstīta uz pieņēmumu, ka, veicot deklarāciju muitā, visi iepakojumi, kas deklarēti un paredzēti Kopienas ārējam tranzītam, bija konteinerā, kurš atradās Seaport International teritorijā, bet šie divi iepakojumi pazuda, pirms muita noplombēja minēto konteineru.

               32

               No Muitas kodeksa 203. panta 1. un 2. punkta izriet, ka, izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamas preces, ievedmuitas parāds rodas šādas izņemšanas brīdī. Izņemšana no muitas uzraudzības ietver visus tādus darbības un bezdarbības gadījumus, kuru rezultātā kaut uz īsu brīdi kompetentām muitas iestādēm ir liegta piekļuve muitas uzraudzībai pakļautām precēm un traucēta Muitas kodeksa 37. panta 1. punktā paredzētās kontroles veikšana (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā United Antwerp Maritime Agencies un Seaport Terminals, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Ja attiecīgo preču izņemšanas no muitas uzraudzības brīdī tām jau bija piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra, tad šīs procedūras izmantotājam, kas ir galvenais atbildīgais [principāls] par šīm kravām atbilstoši Muitas kodeksa 96. panta 1. punktam, ir jāizpilda pienākumi, kurus ietver šīs procedūras izmantošana, un kam ir jānomaksā muitas parāds šī kodeksa 203. panta 3. punkta ceturtā ievilkuma nozīmē, ja šī 3. punkta pirmajos trīs ievilkumos norādītās tiesību normas nav piemērojamas.

               34

               Taču, ja minētās izņemšanas no uzraudzības brīdī precēm vēl nav piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra, bet tās vēl joprojām ir pagaidu uzglabāšanā, tad muitas parāda maksātājs, ja Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pirmajos trīs ievilkumos izklāstītās tiesību normas nav piemērojamas, ir persona, kurai ir jāizpilda pienākumi, kas ietver pagaidu uzglabāšanu, un kurai ir šīs preces pēc to atlaišanas [izlaišanas], lai nodrošinātu to pārvietošanu un glabāšanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā United Antwerp Maritime Agencies un Seaport Terminals, 39. punkts, kā arī rezolutīvā daļa). Pamatojoties uz informāciju, kas izriet no lietas materiāliem, šī persona nav Codirex.

               35

               Līdz ar to ir jānosaka brīdis, kurā saskaņā ar Muitas kodeksu preču pagaidu uzglabāšana beidzas un tām tiek piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra.

               36

               Vispirms ir jānorāda, ka no 2001. gada 1. februāra sprieduma lietā C-66/99 D. Wandel (Recueil, I-873. lpp., 35.–38. un 45. punkts), kas pasludināts saistībā ar importētām precēm, kuras paredzētas laišanai brīvā apgrozībā, izriet, ka šīs preces paliek pagaidu glabāšanā, līdz tās tiek atlaistas [izlaistas], un ka to muitas statuss mainās vienīgi tad, ja šo atlaišanu [izlaišanu] piešķir muitas iestādes.

               37

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka laišana brīvā apgrozībā saskaņā ar Muitas kodeksa 4. panta 16. punkta a) apakšpunktu arī ir muitas procedūra un ka šādas procedūras piemērošana precei arī ir muitošanas vai izmantošanas režīms.

               38

               Kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 60. punktā, Tiesas argumentācija iepriekš minētajā spriedumā lietā D. Wandel, lai gan runa ir par citu procedūru, nevis to, par kuru ir runa pamata tiesvedībā, ir attiecināma uz šo lietu.

               39

               Turpinājumā no Muitas kodeksa 4. panta 17. punkta izriet, ka muitas deklarācija nozīmē darbību, ar kuru persona noteiktajā veidā un kārtībā paziņo par savu vēlmi precēm piemērot noteiktu muitas procedūru.

               40

               Protams, minētā kodeksa 67. pantā ir paredzēts, ka, ja skaidri nav noteikts citādi, tad, piemērojot noteikumus par muitas procedūru, kurai preces deklarētas, izmanto to datumu, kurā muitas dienesti muitas deklarāciju pieņēmuši.

               41

               Tomēr vienīgi deklarācijas akceptēšana neizbeidz pagaidu uzglabāšanu.

               42

               Muitas kodeksa 37. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Kopienas muitas teritorijā ievestās preces paliek muitas uzraudzībā tik ilgi, cik ir vajadzīgs, lai noteiktu to statusu muitā, ja tas vajadzīgs, un, neskarot 82. panta 1. punktu, ārpuskopienas preču gadījumā – līdz to muitas statuss tiek nomainīts.

               43

               Saskaņā ar Muitas kodeksa 50. pantu muitai uzrādītās preces pēc šādas uzrādīšanas ir pagaidu glabāšanā līdz nodošanai muitošanas vai izmantošanas režīmā.

               44

               Muitas procedūras piemērošana precei saskaņā ar šī kodeksa 4. panta 15. punkta a) apakšpunktu ir nodošana muitošanas vai izmantošanas režīmā, un tranzīta procedūra saskaņā ar 4. panta 16. punkta b) apakšpunktu ir muitas procedūra. Minētā kodeksa 4. panta 20. punktā ir paredzēts, ka preču atlaišana [izlaišana] nozīmē darbību, ar kuru muitas dienesti atļauj izmantot preces tiem nolūkiem, kas paredzēti muitas procedūrā, kura tām tiek piemērota.

               45

               No tā izriet, ka tādā situācijā, par kādu ir runa pamata tiesvedībā, preces paliek pagaidu uzglabāšanā, līdz tām tiek piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra.

               46

               Tomēr šīm precēm var tikt piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra vienīgi, ja ir izpildīti šī tranzīta nosacījumi.

               47

               Saistībā ar šiem nosacījumiem ir jānorāda, ka attiecīgajā gadījumā ir jāpārbauda muitas deklarācijas, jāīsteno attiecīgo preču identificēšanas pasākumi un jāpieprasa eventuālā muitas parāda samaksas nodrošinājums.

               48

               Tādējādi muitas iestādes pēc muitas deklarācijas pieņemšanas var saskaņā ar Muitas kodeksa 68. pantu pārbaudīt to pieņemtās deklarācijas, īstenojot dokumentu un/vai preču pārbaudi.

               49

               Saistībā ar muitas iestāžu veiktajiem identifikācijas pasākumiem ir jāuzsver, kā to dara Eiropas Komisija, ka 68. pantā paredzētā pārbaude ir jāparedz saistībā ar šī kodeksa 71. pantu un 73. panta 1. punktu un nozīmē, ka pēc deklarācijas formālas pieņemšanas, lai nodrošinātu pareizu noteikumu par muitas procedūru, kurā preces tiks nodotas, piemērošanu, var tikt veikti Muitas kodeksa 72. pantā paredzētie pasākumi. Šajā gadījumā pamata tiesvedībā iestādes tostarp starp muitas deklarācijas pieņemšanu un preču atlaišanu ir noplombējušas konteineru, lai nodrošinātu Kopienas ārējā tranzīta procedūras tiesiskumu.

               50

               Saistībā ar nodrošinājuma sniegšanas pienākumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar Muitas Kodeksa 91. panta 1. punkta a) apakšpunktu Kopienas ārējais tranzīts ļauj muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus. Šī pārvietošana ir pakļauta ļoti stingriem nosacījumiem, kas paredzēti šī kodeksa 91. panta 2. punktā un 94. un 96. pantā. Tostarp ir paredzēts, ka principā galvojums ir jāsniedz, lai nodrošinātu jebkurā sakarā ar preci radušās muitas parāda vai cita maksājumu nomaksāšanu, ka šī prece ir jāuzrāda neskarta galamērķa muitas iestādē noteiktajā termiņā un ka iestāžu veiktajiem identificēšanas pasākumiem ir jābūt ievērotiem.

               51

               Līdz ar to, ja, pārbaudot deklarācijas, ir konstatēti trūkumi, ja nav izpildīti pienākumi, kas izriet no identifikācijas pasākumu īstenošanas, vai ja pieprasītais nodrošinājums nav iesniegts, precēm nevar tikt piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra.

               52

               Taču, ja nosacījumi attiecīgās muitas procedūras piemērošanai ir izpildīti, muitas dienesti atlaiž [izlaiž] preces saskaņā ar Muitas kodeksa 73. panta 1. punktu, tiklīdz deklarācijā norādītie dati ir pārbaudīti vai akceptēti bez pārbaudes.

               53

               Nepieciešamība vai iespēja muitas iestādēm piemērot pārbaudes, identificēšanas vai nodrošinājuma pasākumus neļauj uzskatīt, ka visi Kopienas ārējā tranzīta procedūras noteikumi var tikt izpildīti tikai ar muitas deklarācijas pieņemšanu.

               54

               Turklāt tas, ka precēm, par kādām ir runa pamata tiesvedībā, var piemērot Kopienas ārējā tranzīta procedūru vienīgi pēc to atlaišanas [izlaišanas], izriet no definīcijas, kas sniegta Muitas kodeksa 4. panta 20. punktā, kurā ir uzsvērts, ka muitas dienesti atļauj izmantot preces tiem nolūkiem, kas “paredzēti muitas procedūrā, kura tām tiek piemērota”.

               55

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 50., 67. un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pagaidu glabāšanā esošajām ārpuskopienas precēm, par kurām iesniegta muitas deklarācija, kuru ir pieņēmušas muitas iestādes, un kuras ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta procedūras piemērošanai, tiek piemērota šī muitas procedūra un līdz ar to tās tiek nodotas muitošanas vai izmantošanas režīmā, tiklīdz ir noteikta šo preču atlaišana.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               56

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005, 50., 67. un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pagaidu glabāšanā esošajām ārpuskopienas precēm, par kurām iesniegta muitas deklarācija, kuru ir pieņēmušas muitas iestādes, un kuras ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta procedūras piemērošanai, tiek piemērota šī muitas procedūra un līdz ar to tās tiek nodotas muitošanas vai izmantošanas režīmā, tiklīdz ir noteikta šo preču atlaišana.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – nīderlandiešu.
    ---documentbreak---

               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-542/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden  (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 30. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 24. oktobrī, tiesvedībā
            Staatssecretaris van Financiën
            pret
            Codirex Expeditie BV .
            TIESA (piektā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [ T. von Danwitz ], tiesneši A. Ross [ A. Rosas ], E. Juhāss [ E. Juhász ] (referents), D. Švābi [ D. Šváby ] un K. Vajda [ C. Vajda ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 12. decembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Nīderlandes valdības vārdā – M. Noort  un C. Wissels , pārstāves,
            – Grieķijas valdības vārdā – I. Bakopoulos  un I. Pouli , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – B.-R. Killmann  un W. Roels , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 28. februāra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt tiesību normas Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005 (OV L 117, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”).
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Staatssecretaris van Financiën  (Valsts finanšu sekretārs, turpmāk tekstā – “ Staatssecretaris ”) un Codirex Expeditie BV  (turpmāk tekstā – “ Codirex ”) saistībā ar paziņojumu par muitas nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) maksāšanu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesību normas
            3. Saskaņā ar Muitas kodeksa 4. panta 15.–17. un 20. punktu šī kodeksa ietvaros:
            “15) “Muitas noteikumos atzīta preču izmantošana” nozīmē:
            a) muitas procedūras piemērošanu precēm,
            b) preču ievešanu brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā,
            c) preču atkalizvešanu no Kopienas muitas teritorijas,
            d) preču iznīcināšanu,
            e) atteikšanos no precēm par labu valstij.
            16) “Muitas procedūra” nozīmē:
             a) laišanu brīvā apgrozībā,
             b) tranzītu,
             [..]
            17) “Muitas deklarācija” nozīmē darbību, ar kuru persona noteiktajā veidā un kārtībā paziņo par savu vēlmi precēm piemērot noteiktu muitas procedūru.
            [..]
            20) “Preču izlaišana” nozīmē darbību, ar kuru muitas dienesti atļauj izmantot preces tiem nolūkiem, kas paredzēti muitas procedūrā, kura tām tiek piemērota.”
            4. Kodeksa 37. pantā ir paredzēts:
            “1. Preces, kas ievestas Kopienas muitas teritorijā, no to ievešanas brīža atrodas muitas uzraudzībā. Tās var pakļaut muitas dienestu kontrolei saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem.
            2. Tām ir jāpaliek šādā uzraudzībā tik ilgi, cik vajadzīgs, lai noteiktu to statusu muitā, ja tas vajadzīgs, un, neskarot 82. panta 1. punktu, ārpuskopienas preču gadījumā – līdz to muitas statuss tiek nomainīts, tās nonāk brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā vai tās ir atkal izvestas vai iznīcinātas saskaņā ar 182. pantu.”
            5. Minētā kodeksa 40. pantā tostarp ir paredzēts, ka preces, kuras tiek nogādātas Kopienas muitas teritorijā, muitai uzrāda tā persona, kas ievedusi preces šajā teritorijā, vai – attiecīgā gadījumā – persona, kas uzņemas atbildību par preču pārvadāšanu pēc šādas ievešanas.
            6. Muitas kodeksa 48. pantā ir paredzēts, ka “muitai uzrādītās ārpuskopienas preces nododamas muitošanas vai izmantošanas režīmā, kas atļauts šādām ārpuskopienas precēm”.
            7. Šī kodeksa 50. panta redakcija ir šāda:
            “Muitā nodotās preces no to nodošanas līdz brīdim, kad tām tika piemērots muitošanas vai izmantošanas režīms, atradās pagaidu uzglabāšanā. Šādas preces turpmāk apzīmētas kā “preces pagaidu glabāšanā”.”
            8. Minētā kodeksa 51. pantā ir noteikts:
            “1. Preces pagaidu glabāšanā atļauts glabāt vienīgi muitas iestāžu atļautās vietās šo iestāžu noteiktā kārtībā.
            2. Muitas iestādes var likt preču valdītājam iemaksāt nodrošinājumu, lai nodrošinātu jebkura muitas parāda samaksu, kas var rasties sakarā ar 203. vai 204. pantu.”
            9. Muitas kodeksa 59. pantā ir noteikts:
            “1. Visām precēm, kuras nodod kādā muitas procedūrā, ir jābūt deklarētām šai muitas procedūrai.
            2. “Kopienas preces, kuras ir deklarētas izvešanai, izvešanai pārstrādei, tranzītam vai ievešanai muitas noliktavā, ir pakļautas muitas uzraudzībai no muitas deklarācijas pieņemšanas brīža līdz brīdim, kad tās atstāj Kopienas muitas teritoriju vai tiek iznīcinātas vai kad muitas deklarācija tiek atzīta par nederīgu.”
            10. Šī kodeksa 62. panta redakcija ir šāda:
            “1. Rakstveida deklarācija izpildāma veidlapā, kas atbilst šim nolūkam noteiktajam oficiālajam paraugam. 	Tai jābūt parakstītai, un tajā jābūt visām ziņām, kas nepieciešamas tās muitas procedūras noteikumu īstenošanai, kurai preces ir deklarētas.
            2. Deklarācijai pievieno visus dokumentus, kas vajadzīgi tās muitas procedūras īstenošanai, kurai preces deklarētas.”
            11. Saskaņā ar minētā kodeksa 63. pantu:
            “Deklarācijas, kas sagatavotas saskaņā ar 62. pantu, muitas iestādes pieņem nekavējoties, ja muitai ir uzrādītas attiecīgās preces.”
            12. Muitas kodeksa 67. pantā ir paredzēts:
            “Ja skaidri nav noteikts citādi, tad, piemērojot noteikumus par muitas procedūru, kurai preces deklarētas, izmanto to datumu, kurā muitas dienesti muitas deklarāciju pieņēmuši.”
            13. Saskaņā ar šī kodeksa 68. pantu, lai pārbaudītu pieņemtās muitas deklarācijas, muitas dienesti var pārbaudīt dokumentus, kas attiecas uz deklarāciju un kas tai pievienoti, un pārbaudīt preces un ņemt paraugus analīzei vai sīkai pārbaudei. Deklarētāja tiesības un pienākumi tostarp ir paredzēti šī paša kodeksa 69. un 70. pantā.
            14. Minētā kodeksa 71. pantā ir paredzēts, ka deklarācijas pārbaudes rezultātus izmanto, piemērojot tās muitas procedūras noteikumus, kurā preces ir nodotas, un, ja deklarāciju nepārbauda, tad 1. punktā minētos noteikumus piemēro, pamatojoties uz deklarācijā sniegtajiem datiem.
            15. Atbilstoši Muitas kodeksa 72. panta 1. punktam:
            “Muitas dienesti veic nepieciešamos preču identificēšanas pasākumus, ja identificēšana ir vajadzīga, lai izpildītu tās muitas procedūras piemērošanas nosacījumus, kurai minētās preces ir deklarētas.”
            16. Šī kodeksa 73. panta 1. punktā ir paredzēts, ka principā, ja nosacījumi attiecīgas muitas procedūras piemērošanai ir izpildīti, muitas dienesti atlaiž preces, tiklīdz deklarācijā norādītie dati ir pārbaudīti vai akceptēti bez pārbaudes.
            17. Minētā kodeksa 74. panta 1. punkta pirmais teikums ir formulēts šādi:
            “Ja muitas deklarācijas pieņemšana rada muitas parādu, deklarācijā ietvertās preces nedrīkst atlaist [izlaist], ja nav samaksāts muitas parāds vai dots nodrošinājums.”
            18. Atbilstoši Muitas kodeksa 91. panta 1. punkta a) apakšpunktam:
            “Ārējā tranzīta procedūra atļauj Kopienas muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru:
            a) ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus un citus maksājumus vai tirdzniecības politikas pasākumus.”
            19. Minētā kodeksa 96. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs ir galvenais atbildīgais [principāls]. Viņš ir atbildīgs:
            a) par preču neskartu nogādāšanu galamērķa muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas nodrošināšanas pasākumus;
            b) par Kopienas tranzīta procedūras noteikumu ievērošanu.”
            20. Muitas kodeksa 203. pantā ir noteikts:
            “1. Ievedmuitas parāds rodas:
            – nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.
            2. Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
            3. Parādnieks ir:
            – persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,
            – jebkura persona, kas piedalījusies šādā izņemšanā vai apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka preces tikušas izņemtas no muitas uzraudzības,
            – jebkura persona, kas ieguvusi vai valdījusi attiecīgās preces un preču iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka tās izņemtas no muitas uzraudzības,
            kā arī
            – attiecīgā gadījumā – persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana, kurā preces nodotas.”
            Pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums
            21. Atdzesētas liellopa gaļas partiju, kas ar kuģi konteinerā tika transportēta no Brazīlijas uz Nīderlandi, Roterdamas ostā (Nīderlande) izkrāva sabiedrība Seaport International . Gaidot nodošanu muitošanas vai izmantošanas režīmā, kas bija jāveic ar šīm precēm, minētā sabiedrība novietoja konteineru savā teritorijā.
            22. Kamēr konteiners atradās minētajā teritorijā, Codirex  2007. gada 6. novembrī elektroniskā formā iesniedza muitas deklarāciju Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūras piemērošanai minētajai partijai. Muitas iestādes šo deklarāciju tūlīt pieņēma. Šajā brīdī attiecīgajām precēm bija “preces pagaidu glabāšanā” statuss Muitas kodeksa 50. panta izpratnē.
            23. 2007. gada 7. novembrī muitas iestādes konteineram uzlika muitas plombas un izlaida preces. Izmantojot autoceļus, konteiners tika piegādāts uzņēmumam adresātam, proti, Eurofrigo BV  (turpmāk tekstā – “ Eurofrigo ”) Māsvlaktes [ Maasvlakte ] (Nīderlande) industriālajā parkā.
            24. Tā kā muitas iestādes netika saņēmušas apstiprinājumu par to, ka Eurofrigo  būtu saņēmis preces, tās veica izmeklēšanu. Eurofrigo  2007. gada 27. decembrī paziņoja, ka, lai gan konteinera plombas nav bojātas, kravā ir par diviem iepakojumiem mazāk, nekā norādīts muitas deklarācijā.
            25. 2008. gada 17. februārī muitas iestādes aicināja Codirex  kā deklarētāju iesniegt precīzāku informāciju par trūkstošajām precēm. Tā kā Codirex  neko neatbildēja, šīs iestādes 2008. gada 3. jūlijā tai nosūtīja paziņojumu par maksājamajiem nodokļiem, aicinot to samaksāt muitas nodokļus un PVN.
            26. Nodokļu inspektors, kuram Codirex  bija iesniegusi sūdzību par šo paziņojumu par maksājamajiem nodokļiem, apstiprināja šo paziņojumu.
            27. Codirex cēla prasību par šo lēmumu Rechtbank te Haarlem  (Hārlemas iecirkņa tiesa).
            28. Savā spriedumā šī tiesa uzskatīja, ka ārpuskopienas preces, kas ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta muitas procedūras piemērošanai, saglabā pagaidu glabāšanā esošu preču statusu līdz brīdim, kad muitas iestādes tās izlaiž, un ka līdz ar to muitas tranzīta procedūras tiesību normas nav piemērojamas Codirex . Rechtbank te Haarlem , norādot uz 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C-140/04 United Antwerp Maritime Agencies un Seaport Terminals (Krājums, I-8245. lpp., 35.–39. punkts), nosprieda, ka laikposmā no preču pagaidu glabāšanas līdz brīdim, kad muitas iestādes izlaida preces tranzītā, Codirex , kurai fiziski nevarēja būt varas pār šīm precēm, nevar tikt uzskatīta par parādnieku Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta ceturtā ievilkuma izpratnē.
            29. Staatssecretaris  iesniedza kasācijas sūdzību par šo nolēmumu Hoge Raad der Nederlanden  [Nīderlandes Augstākajā tiesā]. Tā uzskatīja, ka nolēmuma sniegšanai ir nepieciešama Muitas kodeksa interpretācija.
            30. Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Kurā brīdī ārpuskopienas preces, kas ar statusu “pagaidu glabāšanā” ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta procedūras piemērošanai, tiek nodotas muitas vai izmantošanas režīmā [Muitas kodeksa] 50. panta izpratnē?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            31. Pamatojoties uz iesniedzējtiesas iesniegto informāciju, šīs lietas izvērtēšana ir balstīta uz pieņēmumu, ka, veicot deklarāciju muitā, visi iepakojumi, kas deklarēti un paredzēti Kopienas ārējam tranzītam, bija konteinerā, kurš atradās Seaport International  teritorijā, bet šie divi iepakojumi pazuda, pirms muita noplombēja minēto konteineru.
            32. No Muitas kodeksa 203. panta 1. un 2. punkta izriet, ka, izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamas preces, ievedmuitas parāds rodas šādas izņemšanas brīdī. Izņemšana no muitas uzraudzības ietver visus tādus darbības un bezdarbības gadījumus, kuru rezultātā kaut uz īsu brīdi kompetentām muitas iestādēm ir liegta piekļuve muitas uzraudzībai pakļautām precēm un traucēta Muitas kodeksa 37. panta 1. punktā paredzētās kontroles veikšana (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā United Antwerp Maritime Agencies  un Seaport Terminals , 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
            33. Ja attiecīgo preču izņemšanas no muitas uzraudzības brīdī tām jau bija piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra, tad šīs procedūras izmantotājam, kas ir galvenais atbildīgais [principāls] par šīm kravām atbilstoši Muitas kodeksa 96. panta 1. punktam, ir jāizpilda pienākumi, kurus ietver šīs procedūras izmantošana, un kam ir jānomaksā muitas parāds šī kodeksa 203. panta 3. punkta ceturtā ievilkuma nozīmē, ja šī 3. punkta pirmajos trīs ievilkumos norādītās tiesību normas nav piemērojamas.
            34. Taču, ja minētās izņemšanas no uzraudzības brīdī precēm vēl nav piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra, bet tās vēl joprojām ir pagaidu uzglabāšanā, tad muitas parāda maksātājs, ja Muitas kodeksa 203. panta 3. punkta pirmajos trīs ievilkumos izklāstītās tiesību normas nav piemērojamas, ir persona, kurai ir jāizpilda pienākumi, kas ietver pagaidu uzglabāšanu, un kurai ir šīs preces pēc to atlaišanas [izlaišanas], lai nodrošinātu to pārvietošanu un glabāšanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā United Antwerp Maritime Agencies un Seaport Terminals , 39. punkts, kā arī rezolutīvā daļa). Pamatojoties uz informāciju, kas izriet no lietas materiāliem, šī persona nav Codirex .
            35. Līdz ar to ir jānosaka brīdis, kurā saskaņā ar Muitas kodeksu preču pagaidu uzglabāšana beidzas un tām tiek piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra.
            36. Vispirms ir jānorāda, ka no 2001. gada 1. februāra sprieduma lietā C-66/99 D. Wandel  ( Recueil , I-873. lpp., 35.–38. un 45. punkts), kas pasludināts saistībā ar importētām precēm, kuras paredzētas laišanai brīvā apgrozībā, izriet, ka šīs preces paliek pagaidu glabāšanā, līdz tās tiek atlaistas [izlaistas], un ka to muitas statuss mainās vienīgi tad, ja šo atlaišanu [izlaišanu] piešķir muitas iestādes.
            37. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka laišana brīvā apgrozībā saskaņā ar Muitas kodeksa 4. panta 16. punkta a) apakšpunktu arī ir muitas procedūra un ka šādas procedūras piemērošana precei arī ir muitošanas vai izmantošanas režīms.
            38. Kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 60. punktā, Tiesas argumentācija iepriekš minētajā spriedumā lietā D. Wandel , lai gan runa ir par citu procedūru, nevis to, par kuru ir runa pamata tiesvedībā, ir attiecināma uz šo lietu.
            39. Turpinājumā no Muitas kodeksa 4. panta 17. punkta izriet, ka muitas deklarācija nozīmē darbību, ar kuru persona noteiktajā veidā un kārtībā paziņo par savu vēlmi precēm piemērot noteiktu muitas procedūru.
            40. Protams, minētā kodeksa 67. pantā ir paredzēts, ka, ja skaidri nav noteikts citādi, tad, piemērojot noteikumus par muitas procedūru, kurai preces deklarētas, izmanto to datumu, kurā muitas dienesti muitas deklarāciju pieņēmuši.
            41. Tomēr vienīgi deklarācijas akceptēšana neizbeidz pagaidu uzglabāšanu.
            42. Muitas kodeksa 37. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Kopienas muitas teritorijā ievestās preces paliek muitas uzraudzībā tik ilgi, cik ir vajadzīgs, lai noteiktu to statusu muitā, ja tas vajadzīgs, un, neskarot 82. panta 1. punktu, ārpuskopienas preču gadījumā – līdz to muitas statuss tiek nomainīts.
            43. Saskaņā ar Muitas kodeksa 50. pantu muitai uzrādītās preces pēc šādas uzrādīšanas ir pagaidu glabāšanā līdz nodošanai muitošanas vai izmantošanas režīmā.
            44. Muitas procedūras piemērošana precei saskaņā ar šī kodeksa 4. panta 15. punkta a) apakšpunktu ir nodošana muitošanas vai izmantošanas režīmā, un tranzīta procedūra saskaņā ar 4. panta 16. punkta b) apakšpunktu ir muitas procedūra. Minētā kodeksa 4. panta 20. punktā ir paredzēts, ka preču atlaišana [izlaišana] nozīmē darbību, ar kuru muitas dienesti atļauj izmantot preces tiem nolūkiem, kas paredzēti muitas procedūrā, kura tām tiek piemērota.
            45. No tā izriet, ka tādā situācijā, par kādu ir runa pamata tiesvedībā, preces paliek pagaidu uzglabāšanā, līdz tām tiek piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra.
            46. Tomēr šīm precēm var tikt piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra vienīgi, ja ir izpildīti šī tranzīta nosacījumi.
            47. Saistībā ar šiem nosacījumiem ir jānorāda, ka attiecīgajā gadījumā ir jāpārbauda muitas deklarācijas, jāīsteno attiecīgo preču identificēšanas pasākumi un jāpieprasa eventuālā muitas parāda samaksas nodrošinājums.
            48. Tādējādi muitas iestādes pēc muitas deklarācijas pieņemšanas var saskaņā ar Muitas kodeksa 68. pantu pārbaudīt to pieņemtās deklarācijas, īstenojot dokumentu un/vai preču pārbaudi.
            49. Saistībā ar muitas iestāžu veiktajiem identifikācijas pasākumiem ir jāuzsver, kā to dara Eiropas Komisija, ka 68. pantā paredzētā pārbaude ir jāparedz saistībā ar šī kodeksa 71. pantu un 73. panta 1. punktu un nozīmē, ka pēc deklarācijas formālas pieņemšanas, lai nodrošinātu pareizu noteikumu par muitas procedūru, kurā preces tiks nodotas, piemērošanu, var tikt veikti Muitas kodeksa 72. pantā paredzētie pasākumi. Šajā gadījumā pamata tiesvedībā iestādes tostarp starp muitas deklarācijas pieņemšanu un preču atlaišanu ir noplombējušas konteineru, lai nodrošinātu Kopienas ārējā tranzīta procedūras tiesiskumu.
            50. Saistībā ar nodrošinājuma sniegšanas pienākumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar Muitas Kodeksa 91. panta 1. punkta a) apakšpunktu Kopienas ārējais tranzīts ļauj muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus. Šī pārvietošana ir pakļauta ļoti stingriem nosacījumiem, kas paredzēti šī kodeksa 91. panta 2. punktā un 94. un 96. pantā. Tostarp ir paredzēts, ka principā galvojums ir jāsniedz, lai nodrošinātu jebkurā sakarā ar preci radušās muitas parāda vai cita maksājumu nomaksāšanu, ka šī prece ir jāuzrāda neskarta galamērķa muitas iestādē noteiktajā termiņā un ka iestāžu veiktajiem identificēšanas pasākumiem ir jābūt ievērotiem.
            51. Līdz ar to, ja, pārbaudot deklarācijas, ir konstatēti trūkumi, ja nav izpildīti pienākumi, kas izriet no identifikācijas pasākumu īstenošanas, vai ja pieprasītais nodrošinājums nav iesniegts, precēm nevar tikt piemērota Kopienas ārējā tranzīta procedūra.
            52. Taču, ja nosacījumi attiecīgās muitas procedūras piemērošanai ir izpildīti, muitas dienesti atlaiž [izlaiž] preces saskaņā ar Muitas kodeksa 73. panta 1. punktu, tiklīdz deklarācijā norādītie dati ir pārbaudīti vai akceptēti bez pārbaudes.
            53. Nepieciešamība vai iespēja muitas iestādēm piemērot pārbaudes, identificēšanas vai nodrošinājuma pasākumus neļauj uzskatīt, ka visi Kopienas ārējā tranzīta procedūras noteikumi var tikt izpildīti tikai ar muitas deklarācijas pieņemšanu.
            54. Turklāt tas, ka precēm, par kādām ir runa pamata tiesvedībā, var piemērot Kopienas ārējā tranzīta procedūru vienīgi pēc to atlaišanas [izlaišanas], izriet no definīcijas, kas sniegta Muitas kodeksa 4. panta 20. punktā, kurā ir uzsvērts, ka muitas dienesti atļauj izmantot preces tiem nolūkiem, kas “paredzēti muitas procedūrā, kura tām tiek piemērota”.
            55. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 50., 67. un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pagaidu glabāšanā esošajām ārpuskopienas precēm, par kurām iesniegta muitas deklarācija, kuru ir pieņēmušas muitas iestādes, un kuras ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta procedūras piemērošanai, tiek piemērota šī muitas procedūra un līdz ar to tās tiek nodotas muitošanas vai izmantošanas režīmā, tiklīdz ir noteikta šo preču atlaišana.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            56. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
            Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005, 50., 67. un 73. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pagaidu glabāšanā esošajām ārpuskopienas precēm, par kurām iesniegta muitas deklarācija, kuru ir pieņēmušas muitas iestādes, un kuras ir deklarētas Kopienas ārējā tranzīta procedūras piemērošanai, tiek piemērota šī muitas procedūra un līdz ar to tās tiek nodotas muitošanas vai izmantošanas režīmā, tiklīdz ir noteikta šo preču atlaišana.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1987. gada 11. jūnijā. # Pretore di Salò pret X. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Salò - Itālija. # Lieta 14/86.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 28. aprīlis.#Staatssecretaris van Financiën pret Het Oudeland Beheer BV.#Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – PVN – Ar nodokli apliekami darījumi – Preču, kas saražotas “uzņēmējdarbības gaitā”, izmantošana nodokļu maksātāja uzņēmējdarbības vajadzībām – Pielīdzināšana piegādei, kas veikta par samaksu – Nodokļa bāze.#Lieta C-128/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2016. gada 28. aprīlī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — PVN — Ar nodokli apliekami darījumi — Preču, kas saražotas “uzņēmējdarbības gaitā”, izmantošana uzņēmējdarbības vajadzībām — Pielīdzināšana piegādei, kas veikta par samaksu — Nodokļa bāze”
      Lieta C‑128/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa, Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 21. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 18. martā, tiesvedībā

            Staatssecretaris van Financiën

      pret

            Het Oudeland Beheer BV .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano], kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši F. Biltšens [F. Biltgen], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits (referents) un M. Bergere [M. Berger],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 16. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza

               —

                  Het Oudeland Beheer BV vārdā – A. J. de Ruiter, belastingadviseur,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman, C. S. Schillemans un M. Noort, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Roels un C. Soulay, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 15. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145, 1. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV 1995, L 102, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 5. panta 3. punkta b) apakšpunktu un 7. panta a) punktu, kā arī 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Staatssecretaris van Financiën (valsts sekretārs finanšu lietās, Nīderlande) un Het Oudeland Beheer BV (turpmāk tekstā – “Oudeland”) par to, kā Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē noteikt nodokļa bāzi šīs sabiedrības veiktai piegādei.

         Tiesiskais regulējums

         Savienības tiesības

               3

               Lai arī Sestā direktīva no 2007. gada 1. janvāra ir atcelta un aizstāta ar Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvu 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.), ņemot vērā faktu pamatlietā norises datumu, uz šiem faktiem attiecas Sestā direktīva.

               4

               Saskaņā ar Sestās direktīvas 2. pantu:
               “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:

                        1.

                        Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.”

               5

               Šīs direktīvas 5. pantā “Preču piegāde” ir noteikts:
               “1.   “Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.
               [..]
               3.   Par materiālu īpašumu dalībvalstis var uzskatīt:
               [..]

                        b)

                        lietu tiesības, kas dod to turētājam nekustamā īpašuma lietotāja tiesības;

                  [..]
               5.   Dalībvalstis var par piegādēm 1. punkta izpratnē uzskatīt [dažu būvdarbu veikšanu]:
               [..]
               7.   Dalībvalstis var uzskatīt, ka piegādes par samaksu ir:

                        a)

                        tas, ka nodokļa maksātājs savas uzņēmējdarbības vajadzībām izmanto savas uzņēmējdarbības gaitā saražotas, uzbūvētas, iegūtas, apstrādātas, iepirktas vai importētas preces, ja pievienotās vērtības nodoklis par šīm precēm nebūtu pilnīgi atskaitāms, ja tās būtu pirktas no cita nodokļa maksātāja;

                  [..].”

               6

               Sestās direktīvas 11. pantā ir paredzēts:
               “A. Valsts teritorijā.
               1.   Summa, kurai uzliek nodokli, ir:

                        a)

                        preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai, izņemot b), c) un d) apakšpunktā minētos, visa summa, kas veido atlīdzību, kuru piegādātājs ir saņēmis vai kura tam jāsaņem no pircēja, klienta vai trešās personas par šādām piegādēm, ieskaitot subsīdijas, kas tieši saistītas ar šādu piegāžu cenām;

                        b)

                        piegādēm, kas minētas 5. panta 6. un 7. punktā, šo vai līdzīgu preču pirkuma cena vai, ja pirkuma cenas nav, pašizmaksa, nosakot to piegādes brīdī;

                  [..].”

               7

               Šīs direktīvas 13. pantā “Atbrīvojumi valsts teritorijā” ir noteikts:
               “B. Citi atbrīvojumi.
               Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem, ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
               [..]

                        g)

                        ēku vai ēku daļu un zem tām esošās zemes pārdošanu (izīrēšanu, iznomāšanu), izņemot gadījumus, kas aprakstīti 4. panta 3. punkta a) apakšpunktā;

                  [..]
               C. Izvēles tiesības.
               Dalībvalstis var dot nodokļa maksātājiem tiesības izvēlēties nodokli šādos gadījumos:

                        a)

                        nekustamā īpašuma izīrēšana vai iznomāšana;

                  [..]
               Dalībvalstis var ierobežot šo izvēles tiesību darbības jomu un pieņem precīzus noteikumus šo tiesību izmantošanai.”

               8

               Minētās direktīvas 17. pantā “Atskaitīšanas tiesību izcelsme un darbības joma” ir noteikts:
               “1.   Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.
               2.   Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa, kurš viņam jāmaksā:

                        a)

                        pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs;

                  [..]

                        c)

                        pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams atbilstīgi 5. panta 7. punkta a) apakšpunktam un 6. panta 3. punktam.

                  [..]
               5.   Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan 2. un 3. punkta aptvertiem darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, atskaitāma ir tikai tā pievienotās vērtības nodokļa daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem.
               [..]”

         Nīderlandes tiesības

                  9

                  Wet op de omzetbelasting 1968 (1968. gada Likums par apgrozījuma nodokli), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Wet OB”), 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Par preču piegādēm uzskata:
               [..]

                        c)

                        nekustamā īpašuma piegādi, ko veic tas, kas to ir saražojis, izņemot neapbūvētus zemes gabalus, kas nav apbūves gabali [..]

                  [..]

                        h)

                        rīkošanos ar savā uzņēmumā uzņēmējdarbības vajadzībām izgatavotām precēm, ja tām, ciktāl tās tiek iegūtas no uzņēmēja, ir uzlikts nodoklis, uz kuru pilnībā vai daļēji neattiecas priekšnodokļa atskaitīšanas tiesības; savā uzņēmumā izgatavotām precēm tiek pielīdzinātas preces, kas izgatavotas pēc pasūtījuma no pasūtītāja sagādātiem materiāliem, tostarp zemes gabali; h) punkts netiek piemērots neapbūvētiem zemes gabaliem, kas nav apbūves gabali [..]

                  [..]
               2.   Par preču piegādi tiek uzskatīta arī tiesību, kuras piemēro nekustamajam īpašumam, piešķiršana, nodošana un grozīšana, atteikšanās no šādām tiesībām vai šādu tiesību izbeigšanās, izņemot hipotēkas un zemes nomu, ja vien atlīdzība, pieskaitot apgrozījuma nodokli, ir mazāka par šo tiesību ekonomisko vērtību. Ekonomiskā vērtība atbilst vismaz (ieskaitot apgrozījuma nodokli) nekustamā īpašuma pašizmaksai, uz kuru attiecas tiesības, kādas tās rastos brīdī, kad neatkarīga trešā persona veiktu attiecīgu darbību.”

                  10

                  Wet OB 8. panta 3. un 5. punktā ir noteikts:
               “3.   Par atlīdzību par piegādēm 3. panta 1. punkta g) un h) apakšpunkta un 3.a panta 1. punkta izpratnē uzskata summu (bez apgrozījuma nodokļa), kas būtu bijusi jāmaksā par šīm precēm, ja tās piegādes brīdī būtu iegādātas vai iegūtas tādā stāvoklī, kādā tās bija tajā laikā.
               [..]
               5.   Vispārpiemērojamos noteikumos var noteikt, cik lielā mērā:
               [..]

                        b)

                        atlīdzībā ietilpst izmaksas, kas ir saistītas ar īpašumu, par kuru ir jāmaksā zemes noma, ar ilgtermiņa nomas tiesībām, ilgtermiņa apbūves tiesībām, servitūtiem, dzīvokļiem, līdzdalības tiesībām zemesgabala īpašnieku kopībā (lidmaatschapsrechten) un citām līdzīgām tiesībām;

                  [..].”

                  11

                  Uitvoeringsbesluit omzetbelasting 1968 (1968. gada Likuma par apgrozījuma nodokli ieviešanas noteikumi, turpmāk tekstā – “ieviešanas noteikumi”) 5. pantā ir paredzēts:
               “1.   Attiecībā uz ilgtermiņa nomas tiesību, ilgtermiņa apbūves tiesību vai servitūtu piešķiršanu, nodošanu, atsaukšanu vai atcelšanu nomas maksas, atlīdzības vai īres maksas vērtība ietilpst atlīdzībā, ar nosacījumu, ka šī atlīdzība nevar būt lielāka par nekustamā īpašuma, uz kuru attiecas tiesības, ekonomisko vērtību. Ekonomiskā vērtība atbilst vismaz (ieskaitot apgrozījuma nodokli) nekustamā īpašuma izmaksām, uz kuru attiecas tiesības, kādas tās rastos brīdī, kad neatkarīga trešā persona veiktu attiecīgu darbību.
               [..]
               5.   Ilgtermiņa nomas maksas, atlīdzības, īres maksas vai kompensācijas vērtību nosaka atbilstoši minētā lēmuma A pielikumam.
               [..]”

               12

               Ieviešanas noteikumu A pielikumā ir noteikts:
               [..]

                        “b)

                        ilgtermiņa nomas maksas, atlīdzības, īres maksas vai kompensācijas, kuras termiņš beidzas pēc noteikta laika, vērtība ir noteikta gada maksas apjomā, kas reizināta ar to gadu skaitu, kuru laikā maksājumi ir jāsamaksā [..].”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

                  13

                  Oudeland2004. gada 8. martā kā nomniece noslēdza līgumu par zemes gabala un uz šī zemesgabala esošās nepabeigtās biroju ēkas (turpmāk tekstā – “aplūkotā biroju ēka”) ilgtermiņa nomu, par to ik gadu veicot maksājamo avansa maksājumu (turpmāk tekstā – “ikgadējā nomas maksa”). Šīs nomas termiņš tika noteikts uz 20 gadiem un ikgadējā nomas maksa – EUR 330000.

               14

               Saskaņā ar Wet OB 3. panta 2. punktu, kas ir uz Sestās direktīvas 5. panta 3. punkta b) apakšpunktu balstīta tiesību norma, ilgtermiņa nomas tiesību piešķiršana tika pielīdzināta nekustamā īpašuma piegādei pievienotās vērtības nodokļa (PVN) iekasēšanas nolūkos un tādējādi tā ir apliekama ar šo nodokli. Saskaņā ar šī likuma 8. panta 5. punkta b) apakšpunktu, to lasot kopā ar ieviešanas noteikumu 5. panta 5. punktu, tādas piegādes kā pamatlietā aplūkotā nodokļa bāzē ietilpst ilgtermiņa nomas tiesību vērtība, kas aprēķināta saskaņā ar ieviešanas noteikumu A pielikuma b) punktu, t.i., visas kopējās nomas maksas kapitalizēto vērtību. Šajā gadījumā šī vērtība tika noteikta EUR 3844500 apmērā.

               15

               Tādējādi pamatlietā aplūkoto ilgtermiņa nomas tiesību piešķiršana tika aplikta ar PVN. Oudeland šo nodokli EUR 730455 apmērā samaksāja uzņēmējam, ar kuru tā bija noslēgusi attiecīgo līgumu par ilgtermiņa nomu, un šo summu kā priekšnodokli atskaitīja savā PVN deklarācijā par 2004. gada martu.

               16

               Pēc ilgtermiņa nomas tiesību piešķiršanas Oudeland pabeidza aplūkotās biroju ēkas būvniecību un pieņēma šo būvi kā lietošanai gatavu biroju ēku. Šīs ēkas būvniecības pabeigšanas izmaksas bija EUR 1571749. No šīs summas Oudeland kā PVN samaksāja EUR 298632 un nekavējoties atskaitīja šo summu kā priekšnodokli. Pabeidzot minētās ēkas būvniecību, iestājās samaksas termiņš pirmajam ikgadējam nomas maksājumam, un Oudeland to samaksāja.

               17

               Aplūkoto biroju ēku Oudeland, sākot no 2004. gada 1. jūnija, iznomāja. Saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem, kas balstīti uz Sestās direktīvas 13. panta C daļas a) apakšpunktu, Oudeland attiecībā uz daļu no šīs ēkas un ar nomnieku piekrišanu izvēlējās atteikties no atbrīvojuma no PVN, kas attiecas uz nekustamā īpašuma iznomāšanu. Ēkas otrās daļas noma no PVN tika atbrīvota.

                  18

                  Oudeland uzskatīja, ka attiecīgās biroju ēkas nodošana nomā ir jākvalificē kā preces, kas saražota tās uzņēmumā, piegāde savas uzņēmējdarbības vajadzībām Wet OB 3. panta 1. punkta h) apakšpunkta un Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Tā samaksāja PVN par to šīs ēkas daļas iznomāšanu, par kuru varēja saņemt atbrīvojumu no šī nodokļa un par kuru tai nebija tiesību saņemt nodokļa atskaitījumu. Savā deklarācijā Oudeland noteica nodokļa bāzi pamatlietā aplūkotajai piegādei, ieskaitot tajā visas ar būvniecības pabeigšanu saistītās izmaksas (izņemot PVN), un tām pieskaitot gada nomas maksu, kas jau bija jāsamaksā šīs piegādes brīdī.

               19

               Nodokļu administrācija uzskatīja, ka nodokļa bāzē, kas ir jāņem vērā, ar nodokli apliekot aplūkotās biroju ēkas nomu, būtu jāietilpst ar būvniecības pabeigšanu saistītajām izmaksām, tām pieskaitot visas nomas maksas kapitalizēto vērtību. Oudeland tika nosūtīts paziņojums par nodokļa uzrēķinu par laikposmu no 2004. gada 1. līdz 30. jūnijam par summu, kas atbilst starpībai starp Oudeland aprēķināto nodokļa bāzi un šīs nodokļu administrācijas aprēķināto nodokļu bāzi. Neraugoties uz Oudeland iesniegto sūdzību, šis nodokļu uzrēķins tika atstāts spēkā.

               20

               Tā kā Oudeland celtā prasība par lēmumu, ar kuru sūdzība tika noraidīta, ar Rechtbank te ’s‑Gravenhage (Hāgas tiesa, Nīderlande) nolēmumu tika noraidīta kā nepamatota, Oudeland par šo pēdējo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Gerechtshof te ’s‑Gravenhage (Hāgas Apelācijas tiesa, Nīderlande).

               21

               Šī apelācijas instances tiesa nosprieda, ka saskaņā ar Wet OB 8. panta 3. punktu piegāžu nodokļa bāzē šī likuma 3. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē ietilpst Oudeland saskaņā ar noslēgtā līguma par ilgtermiņa nomu turējumā esošā zemesgabala pašizmaksa un tādēļ būtu jāpamatojas uz vērtību, kāda šim zemesgabalam Oudeland bija Wet OB 3. panta 1. punkta h) apakšpunktā norādītajā piegādes brīdī. Turklāt minētās tiesas skatījumā šī vērtība nevar tikt pielīdzināta minētā zemesgabala vērtībai, kāda tam tajā brīdī varēja būt īpašniekam, bet tā bija jānosaka, izmantojot gada nomas maksu, kas ir samaksāta pirms aplūkotās biroju ēkas pabeigšanas.

               22

               Līdz ar to Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage (Hāgas Apelācijas tiesa) atcēla Rechtbank te 's‑Gravenhage (Hāgas tiesa) spriedumu, nodokļu administrācijas lēmumu, ar kuru bija noraidīta Oudeland sūdzība, kā arī šai sabiedrībai adresēto paziņojumu par nodokļu uzrēķinu.

               23

               Finanšu valsts sekretārs par spriedumu apelācijas instancē iesniedza kasācijas sūdzību Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa, Nīderlande).

               24

               Strīds lietas dalībnieku starpā ir par veidu, kādā ir nosakāma piegādes nodokļa bāze Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Oudeland uzskata, ka šajā nodokļa bāzē ietilpst tikai līdz piegādei samaksātās summas, t.i., līdz šim datumam maksājamā ikgadējā nomas maksa, kā arī ar aplūkotās biroju ēkas pabeigšanu saistītās izmaksas, savukārt Finanšu valsts sekretārs ilgtermiņa nomas tiesību vērtības noteikšanā balstās uz visas kopējās nomas maksas kapitalizēto vērtību.

               25

               Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai saskaņā ar 2012. gada 8. novembra spriedumu Gemeente Vlaardingen (C‑299/11, EU:C:2012:698) no nodokļa bāzes ir jāizslēdz pašizmaksas elementi, par kuriem ir samaksāts PVN, proti, ilgtermiņa nomas maksas vērtība un izmaksas, kas saistītas ar aplūkotās biroju ēkas pabeigšanu, un vai tāpat tas būtu gadījumā, ja nodokļa maksātājs saskaņā ar valsts tiesību normām samaksāto PVN nekavējoties un pilnībā atskaita kā priekšnodokli.

               26

               Ja šī sprieduma iepriekšējā punktā minētie pašizmaksas elementi ir jāiekļauj Wet OB 8. panta 3. punktā, to lasot kopā ar Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunktu, minētajā nodokļa bāzē, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, kā šī bāze ir jānosaka ilgtermiņa nomas tiesību kontekstā un, it īpaši, kā saskaņā ar šīm tiesībām secīgi maksājamās ikgadējās nomas maksas vērtība iekļaujas piegādes nodokļa bāzē Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

               27

               Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka zemes vai citu vielu vai materiālu, par kuriem nodokļa maksātājs ir samaksājis PVN, veicot iegādi šajā lietā un iegūstot lietu tiesības, kuras dod tiesības lietot nekustamo īpašumu, pašizmaksa neietilpst piegādes nodokļa bāzē Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē? Vai ir citādi, ja nodokļa maksātājs ir atskaitījis šo PVN saistībā ar šo iegādi, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kas šajā ziņā atbilst vai neatbilst Sestajai direktīvai?

                        2)

                        Vai tādā gadījumā kā aplūkotais, kad zemesgabals ir iegādāts ar būvniecības stadijā esošu ēku, izmantojot lietu tiesību piešķiršanu Sestās direktīvas 5. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē, Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nomas maksas vērtība, proti, no gada uz gadu maksājamo summu vērtība lietu tiesību spēkā esamības laikā vai atlikušajā to spēkā esamības laikā, ietilpst piegādes nodokļa bāzē Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               28

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lietu tiesību, kas dod to turētājam nekustamā īpašuma lietotāja tiesības, vērtība un biroju ēkas būvniecības uz minētā zemesgabala pabeigšanas izmaksas var tikt iekļautas piegādes nodokļa bāzē Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja nodokļa maksātājs ne tikai ir samaksājis PVN par šo vērtību un šīm izmaksām, bet arī to jau nekavējoties un pilnībā ir atskaitījis kā priekšnodokli.

               29

               Saskaņā ar Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunktu dalībvalstis var uzskatīt, ka par atlīdzību veiktas piegādes ir tas, ka nodokļa maksātājs savas uzņēmējdarbības vajadzībām izmanto savas uzņēmējdarbības gaitā saražotas, uzbūvētas, iegūtas, apstrādātas, iepirktas vai importētas preces, ja pievienotās vērtības nodoklis par šīm precēm nebūtu pilnīgi atskaitāms, ja tās būtu pirktas no cita nodokļa maksātāja.

               30

               Šī iespēja ļauj dalībvalstīm noteikt savus nodokļu tiesību aktus tā, lai uzņēmumi, kas tādēļ, ka tie veic no PVN atbrīvotu darbību, nespēj atskaitīt PVN, ko tie ir samaksājuši, iegādājoties preces savam uzņēmumam, neciestu apgrūtinājumu salīdzinājumā ar konkurentiem, kas veic tādu pašu darbību, izmantojot preces, ko tie ir ieguvuši, nemaksājot PVN, jo saražojuši tās paši, vai, vēl vispārīgāk, tās iegūst savas uzņēmējdarbības gaitā (spriedums, 2012. gada 8. novembris, Gemeente Vlaardingen, C‑299/11, EU:C:2012:698, 26. punkts).

               31

               Vispirms ir jāatgādina – kā to savu secinājumu 42. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts –, ka Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta piemērojamība ir pakārtota trim kumulatīviem nosacījumiem.

               32

               Pirmkārt, attiecīgajai precei ir jābūt “[nodokļa maksātāja] uzņēmējdarbības gaitā uzbūvētai, iegūtai, apstrādātai [..] precei”. Tiesa ir nospriedusi, ka, lai pielīdzināšanas piegādei, kas veikta par samaksu, iespēja varētu tikt izmantota veidā, kas patiešām izslēdz jebkuru nevienlīdzību PVN jomā starp nodokļu maksātājiem, kas ir nopirkuši preces no cita nodokļu maksātāja vai kas ir ieguvuši preces savas uzņēmējdarbības gaitā, Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkts aptver ne tikai paša uzņēmuma pilnībā izgatavotas, uzbūvētas, iegūtas vai apstrādātas preces, bet arī tās preces, kuras izgatavojusi, uzbūvējusi, ieguvusi vai apstrādājusi trešā persona, izmantojot materiālus, kurus sniedzis minētais uzņēmums, un šo iespēju ir jāvar attiecināt uz visām precēm, ko pabeigusi vai uzlabojusi trešā persona (šajā ziņā skat. spriedumus, 2012. gada 8. novembris, Gemeente Vlaardingen, C‑299/11, EU:C:2012:698, 27. un 28. punkts, kā arī 2014. gada 10. septembris, Gemeente ‘s‑Hertogenbosch, C‑92/13, EU:C:2014:2188, 28. punkts).

               33

               Otrkārt, nodokļa maksātājam ir jāizmanto saražotās preces savā uzņēmējdarbībā.

               34

               Treškārt, minētās preces iegāde no otra nodokļa maksātāja nedod tiesības pirmajam nodokļa maksātājam pilnībā atskaitīt PVN.

               35

               Pēc šiem precizējumiem ir jāuzsver, ka Oudeland, pirmkārt, uz līguma par ilgtermiņa nomu pamata iegūdama tiesības uz attiecīgo zemesgabalu un uz tā būvniecības stadijā esošo biroju ēku, ir par šo iegūšanu samaksājusi atbilstošo PVN un šo nodokli ir atskaitījusi savā PVN deklarācijā par 2004. gada martu, un, otrkārt, pēc šīs ēkas būvniecības pabeigšanas ir samaksājusi PVN par izdevumiem, kas saistīti ar tās pabeigšanu, kā arī minēto nodokli ir atskaitījusi, un minēto biroju ēku ir iznomājusi, tikai daļēji atsacīdamās no PVN atbrīvojuma, kas ir paredzēts nekustamā īpašuma īrei.

               36

               Tā kā pabeigtās ēkas izīrēšana, ko veica Oudeland, tika uzskatīta par preces, kas saražota uzņēmējdarbības gaitā, izmantošanu uzņēmējdarbības vajadzībām un šī ēka daļēji tika izmantota citiem, nevis ar nodokli apliekamiem darījumiem, šī iznomāšana tādējādi tika pielīdzināta piegādei Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē un aplikta ar PVN.

               37

               Saskaņā ar Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunktu nodokļa bāzi piegādēm, kas it īpaši ir uzskaitītas minētās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunktā, veido “preču vai līdzīgu preču pārdošanas cena vai, ja nav pārdošanas cenas, pašizmaksa, kas tiek noteikta piegādes brīdī”.

               38

               Šai sakarā Tiesa ir precizējusi, ka no minētā 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkta nepārprotami izriet, ka nodokļa bāze ir “pašizmaksa” tikai preču vai līdzīgu preču pirkuma cenas neesamības gadījumā (spriedums, 2015. gada 23. aprīlis, Property Development Company, C‑16/14, EU:C:2015:265, 37. punkts).

               39

               Šai sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka šajā gadījumā nav šaubu par to, ka nav zināma tādas pašas biroju ēkas iegādes cena. Tādēļ ir jābalstās uz pašizmaksu.

               40

               Tomēr iesniedzējtiesa vaicā, vai pašizmaksas elementi, par kuriem ir samaksāts PVN, proti, ilgtermiņa nomas tiesību vērtība un ar aplūkotās biroju ēkas būvniecības pabeigšanu saistītās izmaksas, no nodokļa bāzes būtu jāizslēdz, kaut arī nodokļa maksātājs atbilstoši piemērojamajām valsts tiesību normām par ilgtermiņa nomas tiesību piešķiršanu un par šīs ēkas būvniecības pabeigšanu maksājamo PVN nekavējoties un pilnībā ir atskaitījis kā priekšnodokli.

               41

               Šai sakarā Tiesa ir precizējusi, ka iespēja pielīdzināt piegādei par samaksu nevar tikt izmantota, lai iekasētu PVN summu par to preču vērtību, par kurām jau iepriekšējā nodokļu uzlikšanas stadijā nodokļa maksātājs ir samaksājis PVN (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 8. novembris, Gemeente Vlaardingen, C‑299/11, EU:C:2012:698, 32. punkts).

               42

               Faktiski šāda atkārtota aplikšana ar nodokli nebūtu saderīga ar PVN būtisko īpašību, saskaņā ar kuru šis nodoklis attiecas uz attiecīgo preču vai pakalpojumu pievienoto vērtību, jo nodoklis, kas maksājams saistībā ar darījumu, ir aprēķināts pēc tā nodokļa atskaitīšanas, kurš ir samaksāts saistībā ar iepriekšējo darījumu (skat. it īpaši spriedumus, 1992. gada 16. decembris, Beaulande, C‑208/91, EU:C:1992:524, 14. punkts; 1997. gada 17. septembris, UCAL, C‑347/95, EU:C:1997:411, 34. punkts, kā arī 2004. gada 29. aprīlis, GIL Insurance u.c., C‑308/01, EU:C:2004:252, 33. punkts), kā arī ar minētās pielīdzināšanas iespējas mērķi, kurš, protams, ietver to, ka dalībvalstis var piemērot PVN preču izmantošanai saistībā ar darbībām, kas ir atbrīvotas no PVN, bet nekādā ziņā neatļauj dalībvalstīm uzlikt vairākas reizes PVN vienai un tai pašai šo preču vērtības daļai (spriedums, 2012. gada 8. novembris, Gemeente Vlaardingen, C‑299/11, EU:C:2012:698, 32. punkts).

               43

               Kā to būtībā savu secinājumu 49. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ja par pašizmaksas elementiem samaksātais PVN vēlāk ir ticis atskaitīts, nodokļa ieturējums, kas izriet no pielīdzināšanas piegādei par samaksu, nenoved pie tādas pašas vērtības atkārtotas aplikšanas ar nodokli. Faktiski vienīgi tad, ja nodokļa maksātājam ir jāmaksā PVN par šiem elementiem, jo viņš tos nav atskaitījis, šie elementi nav jāņem vērā nodokļa bāzē atbilstoši Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunktam.

               44

               Šai sakarā Tiesa ir nospriedusi, ka Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā nodokļa bāze nekādā ziņā nevar ietvert vērtību, par kuru nodokļa maksātājs jau ir samaksājis PVN, nepastāvot iespējai to pēc tam atskaitīt (skat. spriedumu, 2015. gada 23. aprīlis, Property Development Company, C‑16/14, EU:C:2015:265, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               45

               No tā izriet – kā to savu secinājumu 50. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts –, ka vērtības, par kurām nodokļa maksātājs jau ir samaksājis PVN, bet to ir atskaitījis kā priekšnodokli, var tikt iekļautas Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunktā minētajā nodokļa bāzē.

               46

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lietu tiesību, kas dod to turētājam nekustamā īpašuma lietotāja tiesības, vērtība un biroju ēkas būvniecības uz minētā zemesgabala pabeigšanas izmaksas var tikt iekļautas piegādes nodokļa bāzē Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja nodokļa maksātājs ne tikai jau ir samaksājis PVN par šo vērtību un šīm izmaksām, bet arī to jau nekavējoties un pilnībā ir atskaitījis kā priekšnodokli.

         Par otro jautājumu

               47

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkotais, kur, saņemot lietu tiesības, kas ar tiesībām apveltītai personai dod tiesības lietot šo nekustamo īpašumu, tā ir ieguvusi zemesgabalu un uz tā esošu ēku būvniecības stadijā, Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šo lietu tiesību vērtība, ko atbilstīgi šīs direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunktam iekļauj piegādes nodokļa bāzē, atbilst ikgadējo nomas maksu kopējai vērtībai visā ilgtermiņa nomas, kas rada šīs lietu tiesības, laikā vai arī to summu vērtībai, kas jāsamaksā atlikušajā šīs nomas spēkā esamības laikā.

               48

               Pirmkārt, ir jāatgādina – kā tas ir precizēts šī sprieduma 38. un 39. punktā –, ka nodokļa bāzē “pašizmaksa” ietilpst tikai tad, ja precei vai līdzīgai precei nav pārdošanas cenas un – kā šajā gadījumā – līdzīgas biroju ēkas pārdošanas cenas nav bijis.

               49

               Tādējādi piegādes nodokļa bāze Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē pamatlietā ir pašizmaksa.

               50

               Otrkārt, no paša Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkta izriet, ka preču vai līdzīgu preču pašizmaksa, kā arī pārdošanas cena ir jānosaka to piegādes brīdī šīs direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

               51

               Treškārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar valsts tiesību normu, ar kuru ieviesta Sestās direktīvas 5. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētā iespēja, ilgtermiņa nomas tiesību iegūšana šajā gadījumā ir tikusi pielīdzināta preču piegādei. Runājot par ilgtermiņa nomas tiesību iegūšanu uz 20 gadiem, kā tas ir pamatlietā, saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesību normām atlīdzība par šo piegādi tiek noteikta, pamatojoties uz noteiktu ikgadēju summu, to reizinot ar gadiem, par kuriem ir jāveic maksājumi; šādi iegūtā summa šo tiesību iegūšanas laikā tiek koriģēta vai kapitalizēta saskaņā ar valsts tiesiskajā regulējumā noteiktajām prasībām. Šajā gadījumā ilgtermiņa nomas tiesību iegūšana ir bijis iemesls vienreizējam PVN maksājumam par visu šādi noteikto atlīdzības apmēru.

               52

               Jāprecizē, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi nav par šīs atlīdzības noteikšanas kārtību, jo minētās atlīdzības vērtība pamatlietā nav tikusi apstrīdēta.

               53

               Tā kā no atbildes uz pirmo jautājumu izriet, ka PVN samaksa par ilgtermiņa nomas tiesību vērtību nav šķērslis, lai šo vērtību ņemtu vērā piegādes nodokļa bāzē Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja tas nekavējoties un pilnībā ir ticis atskaitīts kā priekšnodoklis, un tā kā nav strīda par to, ka minētā vērtība ir viens no pašizmaksas elementiem, ir jāizvērtē, vai ir jāņem vērā ilgtermiņa nomas tiesību kopējā vērtība, kā to piedāvā Nīderlandes valdība, vai arī tikai tās daļa.

               54

               Šai sakarā ir jānorāda, ka ilgtermiņa noma ir ierobežota laikā un – kā tas ir norādīts šī sprieduma 51. punktā – atlīdzības par ilgtermiņa nomas tiesībām vērtība tiek noteikta atkarībā no nolīgtās ilgtermiņa nomas ilguma.

               55

               Ja piegāde Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē nenotiek vienlaicīgi ar ilgtermiņa nomas tiesību iegūšanu, bet gan vēlāk, tad šo tiesību nodokļa bāzē vērā ņemamā vērtība atbilst šo tiesību atlikušajai vērtībai piegādes brīdī (skat. pēc analoģijas spriedumus, 2001. gada 17. maijs, Fischer un Brandenstein, C‑322/99 un C‑323/99, EU:C:2001:280, 80. punkts, kā arī 2013. gada 8. maijs, Marinov, C‑142/12, EU:C:2013:292, 32. punkts).

               56

               Šī ilgtermiņa nomas tiesību vērtība tiek noteikta atkarībā no atlikušās spēkā esošās ilgtermiņa nomas un sevī ietver šai sakarā vēl maksājamās gada maksas, kas tiek koriģētas vai kapitalizētas atbilstoši tai pašai metodei, kas tikusi izmantota ilgtermiņa nomas tiesību vērtības noteikšanā.

               57

               Šo interpretāciju apstiprina šī sprieduma 30. punktā atgādinātais pielīdzināšanas iespējas, kas dalībvalstīm ir piešķirta Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunktā, mērķis.

               58

               Ja piegādes Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē veikšanas brīdī konkurentam būtu jānoslēdz līgums par ilgtermiņa nomu uz laiku, kāds ir atlicis Oudeland noslēgtajai ilgtermiņa nomai, par to pašu nekustamo lietu, lai izmantotu aplūkoto biroju ēku tādai pašai darbībai, kādu veic Oudeland, ilgtermiņa nomas tiesību pašizmaksa šim konkurentam būtu šo tiesību vērtība šī līguma noslēgšanas brīdī un tādējādi šo tiesību atlikusī vērtība.

               59

               Ja, tāpat kā uzskata Nīderlandes valdība, tiktu uzskatīts, ka vērā ir jāņem visa ilgtermiņa nomas vērtība, kas atbilst atlīdzībai tiesību uz to iegūšanas brīdī, netiktu ņemts vērā ģenerāladvokāta secinājumu 70. punktā minētais apstāklis par to, ka ilgtermiņa nomas vērtība principā pakāpeniski laika gaitā samazinās, kā arī tiktu ignorēts noteikums, saskaņā ar kuru pašizmaksa ir jānosaka piegādes veikšanas brīdī Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

               60

               Tāpat, lai arī, protams, ikgadējo maksājumu, kuriem jau beidzies termiņš, summas atspoguļo tās, ko Oudeland ir pārskaitījusi šo ilgtermiņa nomas tiesību sakarā, šīs summas tomēr neatbilst šo tiesību vērtībai piegādes brīdī šīs direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

               61

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kur, saņemot lietu tiesības, kas dod to turētājam nekustamā īpašuma lietotāja tiesības, tas ir ieguvis zemesgabalu un uz tā esošu ēku būvniecības stadijā, Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šo lietu tiesību vērtība, ko atbilstīgi Sestās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunktam iekļauj piegādes nodokļa bāzē, atbilst to maksājumu vērtībai, kuri ik gadu ir jāmaksā kā atlīdzība ilgtermiņa nomas, kas rada šīs lietu tiesības, atlikušajā spēkā esamības laikā un kuri tiek koriģēti vai kapitalizēti atbilstoši tai pašai metodei, kas tikusi izmantota ilgtermiņa nomas tiesību vērtības noteikšanā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               62

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK, 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lietu tiesību, kas dod to turētājam nekustamā īpašuma lietotāja tiesības, vērtība un biroju ēkas būvniecības uz minētā zemesgabala pabeigšanas izmaksas var tikt iekļautas piegādes nodokļa bāzē šīs grozītās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja nodokļa maksātājs ne tikai jau ir samaksājis pievienotās vērtības nodokli par šo vērtību un šīm izmaksām, bet arī to jau nekavējoties un pilnībā ir atskaitījis kā priekšnodokli;

                           2)

                           tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kur, saņemot lietu tiesības, kas dod to turētājam nekustamā īpašuma lietotāja tiesības, tas ir ieguvis zemesgabalu un uz tā esošu ēku būvniecības stadijā, Sestās direktīvas 77/388, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvu 95/7, 11. panta A daļas 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šo lietu tiesību vērtība, ko atbilstīgi minētās direktīvas 5. panta 7. punkta a) apakšpunktam iekļauj piegādes nodokļa bāzē, atbilst to maksājumu vērtībai, kuri ik gadu ir jāmaksā kā atlīdzība ilgtermiņa nomas, kas rada šīs lietu tiesības, atlikušajā spēkā esamības laikā un kuri tiek koriģēti vai kapitalizēti atbilstoši tai pašai metodei, kas tikusi izmantota ilgtermiņa nomas tiesību vērtības noteikšanā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.