title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 21. maijā.#Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA pret Akzo Nobel NV u.c.#Landgericht Dortmund lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Jurisdikcija civillietās un komerclietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Īpašā jurisdikcija – 6. panta 1. punkts – Prasība pret vairākiem atbildētājiem, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs un kuri ir bijuši tādas aizliegtas vienošanās dalībnieki, kas ir atzīta par pretrunā esošu EKL 81. pantam un Eiropas Ekonomikas zonas līguma 53. pantam, lai panāktu, ka tiem tiek piespriests solidāri atlīdzināt zaudējumus un atklāt informāciju – Tiesas, kurā celta prasība, jurisdikcija attiecībā uz līdzatbildētājiem – Atteikšanās no prasības attiecībā uz atbildētāju, kura domicils ir dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, kurā celta prasība – Jurisdikcija lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu – 5. panta 3. punkts – Jurisdikcijas noteikšanas klauzulas – 23. pants – Aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās efektīva īstenošana.#Lieta C-352/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 21. maijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa — Jurisdikcija civillietās un komerclietās — Regula (EK) Nr. 44/2001 — Īpašā jurisdikcija — 6. panta 1. punkts — Prasība pret vairākiem atbildētājiem, kuru domicils ir dažādās dalībvalstīs un kuri ir bijuši tādas aizliegtas vienošanās dalībnieki, kas ir atzīta par pretrunā esošu EKL 81. pantam un Eiropas Ekonomikas zonas līguma 53. pantam, lai panāktu, ka tiem tiek piespriests solidāri atlīdzināt zaudējumus un atklāt informāciju — Tiesas, kurā celta prasība, jurisdikcija attiecībā uz līdzatbildētājiem — Atteikšanās no prasības attiecībā uz atbildētāju, kura domicils ir dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, kurā celta prasība — Jurisdikcija lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu — 5. panta 3. punkts — Jurisdikcijas noteikšanas klauzulas — 23. pants — Aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās efektīva īstenošana”
      Lieta C‑352/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landgericht Dortmund (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 29. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 26. jūnijā, tiesvedībā

            Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA

      pret

            Akzo Nobel NV ,

            Solvay SA/NV ,

            Kemira Oyj ,

            FMC Foret SA ,

      piedaloties

            Evonik Degussa GmbH ,

            Chemoxal SA ,

            Edison SpA .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe], J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] (referents) un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA vārdā – T. Funke, Rechtsanwalt,

               —

                  Akzo Nobel NV vārdā – M. Blaum un T. Paul, Rechtsanwälte,

               —

                  Solvay SA/NV vārdā – M. Klusmann un T. Kreifels, Rechtsanwälte,

               —

                  Kemira Oyj vārdā – U. Börger un R. Lahme, Rechtsanwälte,

               —

                  FMC Foret SA vārdā – B. Uphoff, solicitor, un S. Woitz, Rechtsanwalt,

               —

                  Evonik Degussa GmbH vārdā – C. Steinle un S. Wilske, Rechtsanwälte,

               —

                  Edison SpA vārdā – A. Rinne un T. Mühlbach, Rechtsanwälte,

               —

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un J. Bousin, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A.-M. Rouchaud-Joët, M. Wilderspin un G. Meessen, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 11. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.; labojums latviešu valodā – OV L 81, 29.03.2011., 18. lpp.) 5. panta 3. punkta, 6. panta 1. punkta un 23. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Briselē (Beļģija) reģistrēto sabiedrību Cartel Damage Claims (CDC) Hydrogen Peroxide SA (turpmāk tekstā – “CDC”) un citās dalībvalstīs, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, reģistrētajām sabiedrībām Akzo Nobel NV, Solvay SA/NV, Kemira Oyj un FMC Foret SA par CDC prasību atlīdzināt zaudējumus un procentus, kas celta, pamatojoties uz zaudējumu atlīdzības prasījumiem, ko tai tieši vai netieši ir cedējis 71 uzņēmums, kuriem, kā tiek apgalvots, ar EKL 81. panta un 1992. gada 2. maija Eiropas Ekonomikas zonas līguma (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta pārkāpumu ir nodarīti šie zaudējumi.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Regulas Nr. 44/2001 preambulas 2., 11.,12., 14. un 15. apsvērumā ir noteikts:

                        “(2)

                        Dažas atšķirības starp valstu noteikumiem, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi, lai vienādotu jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās un lai vienkāršotu formalitātes spriedumu ātrai un vienkāršai atzīšanai un izpildei dalībvalstīs, kurām ir saistoša šī regula.

                  [..]

                        (11)

                        Jurisdikcijas normām vajadzētu būt ļoti paredzamām, un tām būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils, un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesvedības priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. Juridiskas personas domicils būtu jānosaka autonomi, lai kopējās normas padarītu pārskatāmākas un novērstu jurisdikcijas kolīzijas.

                        (12)

                        Papildus atbildētāja domicilam kā jurisdikcijas pamatojumam vajadzētu būt arī citiem jurisdikcijas pamatojumiem, kuru pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu vai kuru nolūks ir veicināt pareizu tiesvedību.

                  [..]

                        (14)

                        Izņemot šajā regulā noteikto izņēmuma jurisdikcijas pamatojumu gadījumus, būtu jāievēro līgumslēdzēju pušu autonomija līgumos, kas nav apdrošināšanas, patērētāju vai darba līgumi, attiecībā uz kuriem ir atļauta vienīgi ierobežota autonomija noteikt tiesu, kurai ir jurisdikcija.

                        (15)

                        Tiesvedības saskaņotas norises interesēs ir jāsamazina paralēlas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs nepieņem nesavienojamus spriedumus. [..]”

               4

               Minētās regulas 2.–31. pantā, kas ietverti tās II nodaļā, ir aplūkoti noteikumi par jurisdikciju.

               5

               Šīs II nodaļas 1. iedaļā “Vispārīgi noteikumi” ir iekļauts 2. pants, kura 1. punkts formulēts šādi:
               “Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā.”

               6

               Atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktam personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt “lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu”.

               7

               Minētās regulas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt:

                        1)

                        ja šī persona ir viens no vairākiem atbildētājiem – tās vietas tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ja prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi”.

               8

               Regulas Nr. 44/2001 23. panta, kas ir ietverts tās II nodaļas 7. iedaļā “Vienošanās par jurisdikciju”, 1. punktā ir noteikts:
               “Ja puses, no kurām vienai vai vairākām domicils ir kādā dalībvalstī, ir vienojušās par to, ka tiesai vai tiesām kādā dalībvalstī ir jurisdikcija izskatīt jebkādus strīdus, kas radušies vai varētu rasties saistībā ar noteiktām tiesiskām attiecībām, tad jurisdikcija ir šai tiesai vai tiesām. Tā ir izņēmuma jurisdikcija, ja vien puses nav vienojušās citādi. Šāda vienošanās, kas piešķir jurisdikciju, ir:

                        a)

                        rakstiska vai rakstiski apstiprināta; vai

                        b)

                        tādā formā, kas atbilst pušu starpā pastāvošajai praksei; vai

                        c)

                        starptautiskajā tirdzniecībā vai komercdarbībā – tādā formā, kas atbilst praksei, par ko puses zina vai par ko pusēm būtu vajadzējis zināt, un ko šādā tirdzniecībā vai komercdarbībā iesaistītās attiecīgā līguma veida līgumslēdzējas puses plaši pazīst un regulāri ievēro.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

                  CDC ir atbilstoši Beļģijas tiesībām Briselē reģistrēta sabiedrība, kuras mērķis ir tiesas un ārpustiesas ceļā izvirzīt uzņēmumu, kurus ietekmējusi aizliegta vienošanās, zaudējumu atlīdzības prasījumus. Ar 2009. gada 16. marta prasības pieteikumu tā iesniedzējtiesā cēla prasību par zaudējumu atlīdzināšanu pret sešiem ķīmiskās rūpniecības uzņēmumiem, kas, izņemot pašreizējo personu, kas iestājusies lietā, un līdzšinējo atbildētāju Evonik Degussa GmbH (turpmāk tekstā – “Evonik Degussa”), kuras juridiskā adrese ir Esenē (Vācija), ir reģistrēti nevis Vācijas Federatīvajā Republikā, bet piecās citās dalībvalstīs.

               10

               Savas prasības – kuras ietvaros CDC vēlas panākt, lai atbildētājas pamatlietā tiek sauktas pie solidāras atbildības, piespriežot tām atlīdzināt zaudējums un uzdodot atklāt informāciju – pamatojumam šī sabiedrība atsaucas uz Komisijas 2006. gada 3. maija Lēmumu 2006/903/EK attiecībā uz procesu saskaņā ar [EKL 81.] pantu un EEZ līguma 53. pantu pret Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret SA, Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA un Arkema SA (Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) (OV L 353, 54. lpp.), kurā Eiropas Komisija uzskatīja, ka attiecībā uz ūdeņraža peroksīdu un nātrija perborātu atbildētājas pamatlietā un citi uzņēmumi bija piedalījušies vienotā un turpinātā pārkāpumā, kurš ir pretrunā EKL 81. pantā un EEZ līguma 53. pantā paredzētajam aizliegumam slēgt aizliegtas vienošanās. Šajā lēmumā tika norādīts, ka pārkāpums bija sācies, vēlākais, 1994. gada 31. janvārī un beidzies, agrākais, 2000. gada 31. decembrī. Tajā arī norādīts, ka pārkāpums ietvēra galvenokārt svarīgas un konfidenciālas informācijas par tirgu un uzņēmumiem apmaiņu, ražošanas kontroli un/vai ierobežošanu, tirgu un klientu sadali, cenu noteikšanu un uzraudzību, kas norisinājās daudzpusējās un/vai divpusējās sanāksmēs un telefonsarunās, kas vairāk vai mazāk regulāri norisinājās galvenokārt Beļģijā, Francijā un Vācijā.

               11

               Šajā ziņā CDC atsaucas uz līgumiem par zaudējumu atlīdzināšanas prasījumu cesiju, ko tā noslēgusi ar 32 uzņēmumiem, kuri ir reģistrēti 13 dažādās Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) valstīs, precizējot, ka daži no šiem uzņēmumiem iepriekš bija noslēguši šādus līgumus ar 39 citiem uzņēmumiem. Attiecīgie uzņēmumi darbojas celulozes un papīra pārstrādes jomā. Saskaņā ar CDC norādīto šie uzņēmumi 1994.–2006. gadā bija dažādās Savienības vai EEZ valstīs iepirkuši ievērojamus daudzumus ūdeņraža peroksīda, kuri tika piegādāti uz līgumu pamata, un attiecībā uz vairākiem uzņēmumiem ūdeņraža peroksīds tika piegādāts rūpnīcās, kas atradās vairākās dalībvalstīs. Atbildētājas pamatlietā apgalvo, ka dažos no attiecīgajiem pirkuma līgumiem veikto piegāžu pamatā bija līgumi, no kuriem dažos, kā apgalvo atbildētājas, bija ietvertas šķīrējklauzulas un vienošanās par tiesas izvēli.

               12

               2009. gada septembrī CDC atsauca prasību pret Evonik Degussa, jo ar šo sabiedrību tika noslēgts izlīgums. 2009. gada beigās tiesvedībā palikušās atbildētājas pamatlietā pieaicināja lietā šo pēdējo sabiedrību, kā arī Chemoxal SA un Edison SpA. Atbildētājas pamatlietā turklāt izvirzīja iebildumu par iesniedzējtiesas jurisdikcijas neesamību, atsaukdamās tostarp uz dažādajām tiesas piekritības atzīšanas klauzulām un šķīrējklauzulām, kas bija ietvertas dažos no pirkuma līgumiem, kuri tās saistīja ar apgalvotajiem upuriem.

               13

               Šajā kontekstā iesniedzējtiesa uzskata, ka tās starptautiskā jurisdikcija varētu tikt balstīta vienīgi uz Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta un 6. panta 1. punkta normām. Ja būtu izpildīti šādas jurisdikcijas priekšnosacījumi, CDC varētu atbildētājas pamatlietā pēc savas izvēles iesūdzēt kādā no tiesām, kurām ir jurisdikcija atbilstoši minētajām tiesību normām, ja vien šo tiesu jurisdikcija nav pamatoti izslēgta saskaņā ar šīs regulas 23. pantu vai ar šķīrējklauzulu.

               14

               Šādos apstākļos Landgericht Dortmund [Dortmundes apgabaltiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja atbildētājam, kas ir reģistrēts valstī, kurā atrodas tiesa, un atbildētājiem, kuri ir reģistrēti citās Eiropas Savienības dalībvalstīs, saistībā ar prasības celšanu tiesā solidāri tiek prasīta informācijas atklāšana un zaudējumu atlīdzība saistībā ar Eiropas Komisijas konstatētu vienotu un turpinātu EKL 81. panta/LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, kurā tie ir piedalījušies vairākās dalībvalstīs ar vietas un laika ziņā atšķirīgu dalību, [šīs prasības] ir jāizskata un jāizlemj kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi?
                        Vai turklāt ir jāņem vērā tas, ka prasība pret atbildētāju, kas reģistrēts valstī, kurā atrodas tiesa, tiek atsaukta pēc tās izsniegšanas visiem atbildētājiem un pirms tiesas noteiktā iebildumu raksta iesniegšanas termiņa beigām un pirms pirmās tiesas sēdes sākuma?

                        2)

                        Vai Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja dažādās Eiropas Savienības dalībvalstīs reģistrētiem atbildētājiem tiek prasīta tiesā informācijas atklāšana un zaudējumu atlīdzība saistībā ar Eiropas Komisijas konstatētu vienotu un turpinātu EKL 81. panta/LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, kurā tie ir piedalījušies vairākās dalībvalstīs ar vietas un laika ziņā atšķirīgu dalību, notikums, kas rada kaitējumu, ir iestājies attiecībā uz ikvienu atbildētāju un attiecībā uz visiem norādītajiem zaudējumiem vai kopējiem zaudējumiem tajās dalībvalstīs, kurās aizliegtās vienošanās ir tikušas noslēgtas un īstenotas?

                        3)

                        Vai, ja ir runa par zaudējumu atlīdzināšanas prasībām saistībā ar EKL 81. pantā/LESD 101. pantā un EEZ līguma 53. pantā paredzētā aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās pārkāpumu, Savienības tiesībās noteiktā aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās efektīvas īstenošanas princips atļauj ņemt vērā piegādes līgumos ietvertās šķīrējklauzulas un jurisdikcijas noteikšanas klauzulas, ja tas nozīmē tiesas starptautiskās jurisdikcijas, kas paredzēta Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā un/vai 6. panta 1. punktā, izslēgšanu attiecībā uz visiem atbildētājiem un/vai visiem vai dažiem izvirzītajiem prasījumiem?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               15

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka šī punkta noteikumu par jurisdikciju koncentrēšanu vairāku atbildētāju gadījumā var piemērot saistībā ar prasību par solidāru zaudējumu atlīdzināšanu un tās ietvaros – informācijas sniegšanu, kas vērsta pret uzņēmumiem, kuri ģeogrāfiskā un laika ziņā dažādā veidā ir piedalījušies ar Komisijas lēmumu atzītā vienotā un turpinātā Savienības tiesībās paredzētā aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās pārkāpumā, un vai tas tā ir arī tad, ja prasītājs ir atteicies no savas prasības attiecībā uz vienīgo no līdzatbildētājiem, kura domicils ir dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, kurā celta prasība.

               16

               Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē autonomi, ievērojot šīs regulas sistēmu un mērķus (skat. spriedumu Reisch Montage, C‑103/05, EU:C:2006:471, 29. punkts).

               17

               Minētā 6. panta 1. punktā ietvertajā jurisdikcijas noteikumā ir paredzēts, ka atbildētāju, ja viņš ir viens no vairākiem atbildētājiem, var iesūdzēt tās vietas tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ar nosacījumu, ka prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izspriest kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami nolēmumi (spriedumi Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, 73. punkts, kā arī Sapir u.c., C‑645/11, EU:C:2013:228, 40. punkts).

               18

               Šī speciālā tiesību norma, ar kuru atkāpjas no Regulas Nr. 44/2001 2. pantā paredzētā atbildētāja domicila tiesas principa jurisdikcijas, ir interpretējama šauri un to nevar interpretēt tā, lai aptvertu gadījumus ārpus minētajā regulā skaidri paredzētajiem gadījumiem (skat. spriedumu Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, 74. punkts).

               19

               Atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 preambulas 12. un 15. apsvērumam šī jurisdikcijas norma ir paredzēta vajadzībai veicināt pareizu tiesvedības norisi, maksimāli samazināt paralēlas tiesvedības iespēju un tādējādi izvairīties no nolēmumiem, kas, ja lietas tiek izspriestas atsevišķi, var izrādīties nesavienojami (spriedums Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, 77. punkts).

               20

               Tā, lai piemērotu Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu, ir jāpārbauda, vai dažādas prasības, kuras cēlis viens un tas pats prasītājs pret dažādiem atbildētājiem, savā starpā ir tā saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķas tiesvedības (skat. spriedumus Freeport, C‑98/06, EU:C:2007:595, 39. punkts, kā arī Sapir u.c., C‑645/11, EU:C:2013:228, 42. punkts). Šajā ziņā, lai nolēmumi būtu uzskatāmi par nesavienojamiem, nepietiek ar to, ka pastāv atšķirības tiesvedības iznākumā, bet šīm atšķirībām ir jāpastāv vienas un tās pašas faktiskās un juridiskās situācijas ietvaros (skat. spriedumus Freeport, C‑98/06, EU:C:2007:595, 40. punkts; Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, 79. punkts, kā arī Sapir u.c., C‑645/11, EU:C:2013:228, 43. punkts).

               21

               Attiecībā uz nosacījumu par tādas pašas faktiskās un juridiskās situācijas pastāvēšanu: tas uzskatāms par izpildītu tādos apstākļos kā pamatlietā. Lai gan atbildētājas pamatlietā atšķirīgi gan ģeogrāfiskā ziņā, gan laika ziņā ir piedalījušās attiecīgās aizliegtās vienošanās īstenošanā, atbilstoši tai noslēdzot un izpildot līgumus, saskaņā ar Lēmumu 2006/903, uz kuru ir balstīti prasījumi pamatlietā, šī aizliegtā vienošanās veidoja vienotu un turpinātu LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu. Tomēr šajā lēmumā nav fiksēti to iespējamās civiltiesiskās atbildības, attiecīgā gadījumā – solidāras, nosacījumi, jo tā tiek reglamentēta katras dalībvalsts attiecīgajās tiesībās.

               22

               Visbeidzot, attiecībā uz nesavienojamu nolēmumu risku: tā kā dažādās valstu tiesības var atšķirties attiecībā uz aizliegtās vienošanās dalībnieku civiltiesiskās atbildības nosacījumiem, no šī apstākļa izriet, ka pastāv nesavienojamu nolēmumu risks gadījumā, ja apgalvotais aizliegtās vienošanās upuris ceļ prasības dažādu dalībvalstu tiesās.

               23

               Tomēr jāatgādina, ka pat gadījumā, ja pret atbildētājām pamatlietā CDC celtajām zaudējumu atlīdzināšanas prasībām atbilstoši starptautisko privāttiesību noteikumiem būtu piemērojami dažādi tiesas, kurā celta prasība, tiesību noteikumi, šādas juridiskā pamata atšķirības pašas par sevi nav šķērslis Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanai, ciktāl atbildētāji varēja paredzēt, ka pastāv risks, ka pret tiem ceļ prasības dalībvalstī, kur vismaz vienam no tiem ir domicils (skat. spriedumu Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, 84. punkts).

               24

               Šis pēdējais nosacījums ir izpildīts, ja pastāv Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts vienots Savienības tiesību pārkāpums, kas ir pamats katra dalībnieka atbildībai par zaudējumiem, kas izriet no ikviena šī pārkāpuma dalībnieka īstenotās neatļautās darbības. Šādos apstākļos šie dalībnieki varēja sagaidīt, tie tiks iesūdzēti tādas dalībvalsts tiesā, kuras teritoriālajā jurisdikcijā kādam no tiem ir domicils.

               25

               Tādējādi uzskatāms, ka situācija, kurā prasības par zaudējumu atlīdzību, kas vērstas pret vairākām sabiedrībām, kuras ir reģistrētas dažādās dalībvalstīs un ir bijušas vienotas un turpinātas Savienības konkurences tiesībām pretrunā esošas aizliegtas vienošanās dalībnieces, tiek iztiesātas atsevišķi, var radīt risku, ka tiek pieņemti nesavienojami risinājumi Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta izpratnē.

               26

               Pēc šī precizējuma ir jāpārbauda arī, kādā mērā prasītājas pamatlietā atteikšanās no prasības pret vienīgo atbildētāju, kuras domicils ir dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, kurā celta prasība, var izslēgt Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā paredzētā jurisdikcijas noteikuma piemērojamību.

               27

               Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai šis noteikums nevar tikt piemērots tādējādi, ka tas varētu ļaut prasītājam celt prasību pret vairākiem atbildētājiem tikai tāpēc, lai kādu no tiem nepakļautu tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijai, kurā atrodas tā domicils (spriedumi Reisch Montage, C‑103/05, EU:C:2006:471, 32. punkts, un Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, 78. punkts).

               28

               Tiesa tomēr ir precizējusi, ka, ja prasības, kas celtas pret dažādiem atbildētājiem, to celšanas brīdī ir savā starpā saistītas Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta izpratnē, šajā tiesību normā norādītais jurisdikcijas noteikums ir piemērojams un nav nepieciešams atsevišķi noteikt, ka prasības netika celtas tikai tāpēc, lai kādu no atbildētājiem nepakļautu tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijai, kurā atrodas tā domicils (skat. spriedumu Freeport, C‑98/06, EU:C:2007:595, 54. punkts).

               29

               No tā izriet, ka, ja prasību celšanas brīdī tās ir savā starpā saistītas Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta izpratnē, tiesa, kurā tās ir celtas, šajā tiesību normā noteiktās jurisdikcijas iespējamu apiešanu var konstatēt tikai tad, ja pastāv nopietnas norādes, kas tai ļauj secināt, ka prasītājs ir mākslīgi radījis vai saglabājis šīs tiesību normas piemērojamības nosacījumus.

               30

               Pamatlietā daži lietas dalībnieki apgalvo, ka pirms prasības celšanas pamatlietā starp prasītāju pamatlietā un Evonik Degussa, kuras juridiskā adrese ir Vācijā, tika panākts mierizlīgums un ka šie lietas dalībnieki apzināti esot atlikuši izlīguma formālu noslēgšanu līdz brīdim pēc prasības iesniegšanas tikai tāpēc, lai nodibinātu tiesas, kurā prasība ir celta, jurisdikciju attiecībā pret citām atbildētājām pamatlietā.

               31

               Lai varētu izslēgt Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā ietvertā jurisdikcijas noteikuma piemērojamību, šādam apgalvojumam tomēr jāpievieno nopietnas norādes, kas pierāda, ka starp attiecīgajām pusēm pastāv slepena vienošanās prasības celšanas brīdī mākslīgi radīt vai saglabāt šīs tiesību normas piemērojamības nosacījumus.

               32

               Lai gan tiesai, kurā celta prasība, ir jānovērtē šīs norādes, ir jāprecizē, ka tas vien, ka ir notikušas pārrunas par iespējamo mierizlīgumu, nepierāda šādas slepenas vienošanās pastāvēšanu. Tas tā savukārt būtu tad, ja izrādītos, ka šāds mierizlīgums faktiski bija ticis noslēgts, bet tas tika slēpts, lai radītu iespaidu, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi ir izpildīti.

               33

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī punkta noteikumu par jurisdikciju koncentrēšanu vairāku atbildētāju gadījumā var piemērot saistībā ar prasību par solidāru zaudējumu atlīdzināšanu un tās ietvaros – informācijas sniegšanu, kas vērsta pret uzņēmumiem, kuri ģeogrāfiskā un laika ziņā dažādā veidā ir piedalījušies ar Komisijas lēmumu atzītā vienotā un turpinātā Savienības tiesībās paredzētā aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās pārkāpumā, un ka tas tā ir arī tad, ja prasītājs ir atteicies no savas prasības attiecībā uz vienīgo no līdzatbildētājiem, kura domicils ir dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, kurā celta prasība, ja vien netiek konstatēts, ka starp prasītāju un šo līdzatbildētāju pastāv slepena vienošanās, lai prasības celšanas brīdī tiktu mākslīgi radīti vai saglabāti šīs tiesību normas piemērojamības nosacījumi.

         Par otro jautājumu

               34

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, ja dažādās dalībvalstīs reģistrētiem atbildētājiem tiek prasīta tiesā zaudējumu atlīdzība saistībā ar Komisijas konstatētu vienotu un turpinātu LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, kurā tie ir piedalījušies vairākās dalībvalstīs ar vietas un laika ziņā atšķirīgu dalību, uzskatāms, ka notikums, kas rada kaitējumu, ir iestājies attiecībā uz ikvienu atbildētāju un attiecībā uz visiem norādītajiem zaudējumiem tajās dalībvalstīs, kurās aizliegtās vienošanās ir tikušas noslēgtas un īstenotas.

               35

               Tā kā pamatlietas apstākļus raksturo tas, ka prasītāja apvieno virkni iespējamu zaudējumu atlīdzības prasījumu, ko tai cedējuši vairāki uzņēmumi, kas, kā tiek apgalvots, ir cietuši no ūdeņraža peroksīda karteļa, vispirms jāatgādina, ka prasījumu nodošana, ko veicis sākotnējais kreditors, pati par sevi nevar ietekmēt tiesas jurisdikcijas noteikšanu saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktu (spriedums ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, 58. punkts).

               36

               No tā izriet, ka kaitējumu radījušā notikuma notikšanas vieta ir jāpārbauda attiecībā uz katru zaudējumu atlīdzības prasījumu neatkarīgi no to nodošanas vai apvienošanas.

               37

               Šajā ziņā jāatgādina, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē autonomi un šauri (spriedums Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, 43. punkts).

               38

               Tas tomēr nemaina to, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā ietvertā frāze “vieta, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu” vienlaicīgi attiecas gan uz vietu, kur kaitējums ir materializējies, gan uz vietu, kur iestājies šo kaitējumu radījušais notikums, un tādējādi atbildētājs atkarībā no prasītāja izvēles var tikt iesūdzēts vienā vai otrā no šo vietu tiesām (spriedumi Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, 25. punkts, un Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, 45. punkts).

               39

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru minētās regulas 5. panta 3. punktā paredzētais jurisdikcijas noteikums ir balstīts uz īpaši ciešu saikni starp strīdu un tās vietas tiesām, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu, kas pareizas tiesvedības un procesa lietderīgas organizācijas apsvērumu dēļ attaisno jurisdikcijas piešķiršanu šīm pēdējām (spriedumi Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, 26. punkts, un Hi Hotel HCF, C‑387/12, EU:C:2014:215, 28. punkts).

               40

               Lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību, tās vietas tiesa, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu, parasti ir vispiemērotākā lietas izskatīšanai, it īpaši tiesvedības tuvuma un pierādījumu iesniegšanas vienkāršības dēļ (spriedums Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, 27. punkts).

               41

               Tā kā kāda no piesaistes faktoriem, kādi ir atzīti iepriekš šī sprieduma 38. punktā atgādinātajā judikatūrā, identificēšana līdz ar to ļauj noteikt to kompetento tiesu, kura objektīvi vislabāk var novērtēt, vai ir izpildīti personas, pret kuru celta prasība, atbildību veidojošie nosacījumi, likumīgi var celt prasību tikai tajā tiesā, kuras teritoriālajā jurisdikcijā atrodas attiecīgais piesaistes faktors (spriedumi Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, 48. punkts, un Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, 47. punkts).

               42

               Ir jāpārbauda, kur pamatlietas apstākļos atrodas piesaistes faktori, kas var radīt tiesas jurisdikciju lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu.

         Kaitējumu radījušā notikuma iestāšanās vieta

               43

               Attiecībā uz kaitējumu radījušā notikuma iestāšanās vietu vispirms jānorāda, ka tādos apstākļos kā pamatlietā pircēji, protams, saņēma piegādes līgumisko attiecību ar dažādiem attiecīgas aizliegtās vienošanās dalībniekiem ietvaros. Tomēr apgalvoto kaitējumu radījušais apstāklis ir nevis iespējamais līgumisko saistību pārkāpums, bet gan aizliegtās vienošanās radītais līgumu slēgšanas brīvības ierobežojums, kas pircējam liedza iespēju piegādes saņemt par atbilstoši tirgus likumiem noteiktu cenu.

               44

               Šādos apstākļos vieta, kurā iestājies notikums, kas radīja kaitējumu, ko veido papildu izmaksas, kas pircējam bija jāsamaksā tādēļ, ka ar aizliegto vienošanos tika izkropļota cena tirgū, abstrakti var tikt identificēta kā šīs aizliegtās vienošanās noslēgšanas vieta. Tiklīdz tā ir noslēgta, dalībnieki ar savām darbībām vai atturēšanos nodrošina to, ka konkurence tiek kavēta un cenas tiek izkropļotas. Gadījumā, ja šī vieta ir zināma, jurisdikcijas piešķiršana šīs vietas tiesām atbilstu šī sprieduma 39. punktā atgādinātajiem mērķiem.

               45

               Šim apsvērumam tomēr nav nozīmes tādos apstākļos kā pamatlietā, kur atbilstoši Komisijas konstatācijām, kas izklāstītas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, nav iespējams identificēt vienu vietu, kurā attiecīgā aizliegtā vienošanās tikusi noslēgta, jo šo aizliegto vienošanos veido virkne koluzīvu vienošanos, kas panāktas dažādās sanāksmēs un konsultācijās dažādās vietās Savienībā.

               46

               Iepriekš minētais neietekmē gadījumu, kad kāda konkrēta vienošanās no tām, kuras kopumā veido attiecīgo aizliegto vienošanos, pati par sevi ir notikums, kas radījis pircējam radīto apgalvoto kaitējumu, un šādā gadījumā tai tiesai, kuras teritoriālajā jurisdikcijā attiecīgā vienošanās ir tikusi noslēgta, ir jurisdikcija attiecībā uz šim pircējam tādējādi nodarīto kaitējumu.

               47

               Šajā pēdējā gadījumā, kā arī gadījumā, ja iesniedzējtiesai būtu jāatzīst, ka aizliegtā vienošanās, par kuru ir runa pamatlietā, tomēr tika galīgi noslēgta tās teritoriālajā jurisdikcijā, vēl jāaplūko jautājums par to, vai vairākus šīs aizliegtās vienošanās dalībniekus var iesūdzēt tajā pašā tiesā.

               48

               Citā kontekstā Tiesa gan ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj noteikt, pamatojoties uz notikumu, kura dēļ ir radies kaitējums un kura izdarīšanā tiek vainots viens no apgalvotajiem kaitējuma radītājiem, kurš nav lietas dalībnieks, jurisdikciju attiecībā pret citu iespējamo līdzdalībnieku minētā kaitējuma nodarīšanā, kurš savas darbības nav veicis tiesas, kura izskata lietu, teritoriālajā jurisdikcijā (spriedums Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, 41. punkts).

               49

               Savukārt tādos apstākļos kā pamatlietā nekas neliedz vairākus līdzdalībniekus iesūdzēt tajā pašā tiesā.

               50

               No tā izriet, ka jurisdikcijas noteikšana atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktam, pamatojoties uz kaitējumu radījušo notikumu un attiecībā uz visiem pretlikumīgās aizliegtās vienošanās dalībniekiem, attiecībā uz kaitējumu, kas, kā tiek apgalvots, ar to ir ticis nodarīts, ir atkarīga no tā, vai tiesas, kas izskata lietu, teritoriālajā jurisdikcijā ir bijis konkrēts notikums, kura laikā šī aizliegtā vienošanās ir tikusi galīgi noslēgta, vai arī tajā ir noslēgta vienošanās, kas pati par sevi ir notikums, kas radījis pircējam radīto apgalvoto kaitējumu.

         Kaitējuma rašanās vieta

               51

               Kā atgādināts šī sprieduma 41. punktā, kaitējuma rašanās vietas identificēšana līdz ar to ļauj noteikt to kompetento tiesu, kura objektīvi vislabāk var novērtēt, vai ir izpildīti personas, pret kuru celta prasība, atbildību veidojošie nosacījumi.

               52

               No Tiesas judikatūras izriet, ka kaitējuma rašanās vieta ir vieta, kur apgalvotais kaitējums izpaužas konkrēti (skat. spriedumu Zuid-Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, 27. punkts). Attiecībā uz papildu izmaksām, kas radušās mākslīgi paaugstinātas cenas dēļ, kā ūdeņraža peroksīda, kas bija aizliegtās vienošanās pamatlietā priekšmets, cenas gadījumā, šī vieta ir nosakāma vienīgi katram apgalvotajam cietušajam individuāli un principā ir tā juridiskās adreses vietā.

               53

               Šī vieta sniedz visas iespējamā procesa lietderīgas organizācijas garantijas, jo prasības par kaitējumu, kas ar Komisijas jau saistoši atzīto prettiesisko aizliegto vienošanos esot nodarīts konkrētam uzņēmumam, izskatīšana būtībā ir atkarīga no faktoriem, kas raksturo šī uzņēmuma situāciju. Šādos apstākļos tās vietas tiesas jurisdikcija, kurā šim uzņēmumam ir tā juridiskās adrese, acīmredzami ir vispiemērotākā šādas prasības izskatīšanai.

               54

               Šādi noteiktā tiesa ir kompetenta izskatīt prasību, kas ir celta pret kādu vienu vai vairākiem aizliegtās vienošanās autoriem attiecībā uz visiem zaudējumiem, ko šim uzņēmumam radījušas papildu izmaksas, lai apgādātos ar precēm, kas ir attiecīgās aizliegtās vienošanās priekšmets.

               55

               Savukārt, tā kā tiesas, kurā prasība celta, pamatojoties uz kaitējuma rašanās vietu, jurisdikcija attiecas vienīgi uz zaudējumiem, kas radušies uzņēmumam, kura juridiskā adrese atrodas tās teritoriālajā jurisdikcijā, tādam prasītājam kā CDC, kas apvieno vairāku uzņēmumu zaudējumu atlīdzības prasījumus, atbilstoši šī sprieduma 35. punktā atgādinātajai judikatūrai būtu jāceļ atsevišķas prasības par katra no šiem uzņēmuma ciestajiem zaudējumiem tiesās, kuru teritoriālajā jurisdikcijā atrodas to attiecīgās juridiskās adreses.

               56

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, ja dažādās dalībvalstīs reģistrētiem atbildētājiem tiek prasīta tiesā zaudējumu atlīdzība saistībā ar Komisijas konstatētu vienotu un turpinātu LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, kurā tie ir piedalījušies vairākās dalībvalstīs ar laika un vietas ziņā atšķirīgu dalību, notikums, kas rada kaitējumu, ir iestājies attiecībā uz ikvienu apgalvoto cietušo individuāli, un atbilstoši šim 5. panta 3. punktam ikviens no viņiem var izvēlēties celt savu prasību vai nu tās vietas tiesā, kurā attiecīgā aizliegtā vienošanās ir galīgi noslēgta, vai attiecīgi vietā, kurā ir noslēgta konkrēta vienošanās, kas var tikt identificēta kā tāda, kas pati par sevi ir notikums, kas radījis apgalvoto kaitējumu, vai arī savas juridiskās adreses vietas tiesā.

         Par trešo jautājumu

               57

               Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Regulas Nr. 44/2001 23. panta 1. punkts un Savienības tiesībās noteiktā aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās efektīvas īstenošanas princips ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja tiesā tiek prasīts atlīdzināt ar LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu radītos zaudējumus, tie ļauj ņemt vērā piegādes līgumos ietvertās jurisdikcijas noteikšanas klauzulas, ja šāda vērā ņemšana nozīmē atkāpi no noteikumiem par tiesas starptautisko jurisdikciju, kas paredzēti šīs regulas 5. panta 3. punktā un/vai 6. panta 1. punktā.

               58

               Pirms šī jautājuma aplūkošanas jāprecizē, ka attiecībā uz noteiktām atkāpi paredzošām klauzulām, kas tāpat ir ietvertas minētajos līgumos, bet kas neietilpst Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas jomā, Tiesai nav pietiekamas informācijas, lai sniegtu iesniedzējtiesai noderīgu atbildi.

               59

               Attiecībā uz klauzulām, uz kurām attiecas trešais jautājums un kas ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, jānorāda, ka 1968. gada 27. septembra Briselē parakstītās Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.) kontekstā Tiesa precizēja, ka, noslēdzot vienošanos par tiesas izvēli atbilstoši šīs konvencijas 17. pantam, pusēm ir iespēja atkāpties ne tikai no vispārējās jurisdikcijas, kas paredzēta tās 2. pantā, bet arī no īpašās jurisdikcijas, kas paredzēta minētās konvencijas 5. un 6. pantā (skat. spriedumu Estasis Saloti di Colzani, 24/76, EU:C:1976:177, 7. punkts).

               60

               Tiesas sniegtā šīs konvencijas tiesību normu interpretācija attiecas arī uz Regulas Nr. 44/2001 tiesību normām tad, kad šo abu tiesību aktu normas var tikt uzskatītas par līdzvērtīgām, un tas tā ir attiecībā uz šīs pašas konvencijas 17. panta pirmo daļu un šīs regulas 23. panta 1. punktu, kas ir formulēti gandrīz identiski (spriedums Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, 19. un 20. punkts).

               61

               Tādējādi ir uzskatāms, ka tiesa, kurā celta prasība, principā var tikt saistīta ar tādu jurisdikcijas noteikšanas klauzulu, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no Regulas Nr. 44/2001 5. un 6. pantā paredzētās jurisdikcijas un kuru puses noslēgušas atbilstoši tās 23. panta 1. punktam.

               62

               Šo secinājumu nevar apšaubīt ar prasību par aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās efektīvu īstenošanu. Pirmkārt, Tiesa jau ir nospriedusi, ka lietai pēc būtības piemērojamās materiālo tiesību normas nevar ietekmēt jurisdikcijas noteikšanas klauzulas, kas atbilst šī sprieduma 59. punktā minētās konvencijas 17. pantam, spēka esamību (šajā ziņā skat. spriedumu Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, 51. punkts). Atbilstoši šī sprieduma 60. punktā minētajai judikatūrai šī interpretācija attiecas arī uz Regulas Nr. 44/2001 23. panta 1. punkta interpretāciju.

               63

               Otrkārt, uzskatāms, ka tiesa, kurā celta prasība, nevar atteikties ņemt vērā šīs regulas 23. panta prasībām atbilstošu jurisdikcijas noteikšanas klauzulu – pretējā gadījumā tiktu apdraudēts Regulas Nr. 44/2001 mērķis – tādēļ vien, ka tā uzskata, ka tiesa, kas noteikta ar šo klauzulu, nenodrošinātu aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās efektīvas īstenošanas principa pilnu iedarbību, neļaujot no aizliegtās vienošanās cietušajai personai saņemt tās ciesto zaudējumu pilnīgu atlīdzību. Gluži pretēji, ir jāuzskata, ka šādos gadījumos katrā dalībvalstī izveidotā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma, kuru papildina LESD 267. pantā paredzētais prejudiciālu nolēmumu tiesvedības mehānisms, šajā ziņā privātpersonām sniedz pietiekamas garantijas (pēc analoģijas skat. spriedumu Renault, C‑38/98, EU:C:2000:225, 23. punkts).

               64

               Tādā lietā kā pamatlieta tiesai, kurā celta prasība, pirms šajā 23. pantā paredzēto formas prasību pārbaudes tomēr jāpārliecinās, ka uz attiecīgajām klauzulām patiešām var atsaukties pret prasītāju pamatlietā. Kā Tiesa jau ir precizējusi, līgumā ietverta jurisdikcijas noteikšanas klauzula principā var radīt sekas tikai attiecībās starp pusēm, kas ir piekritušas šī līguma noslēgšanai. Lai uz klauzulu varētu atsaukties attiecībā uz trešo personu, principā ir nepieciešams, ka tā klauzulai ir piekritusi (spriedums Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, 29. punkts).

               65

               Tikai tādā gadījumā, ja atbilstoši piemērojamām valsts tiesībām, kas noteiktas atbilstoši tiesai, kurā celta prasība, piemērojamiem starptautisko privāttiesību noteikumiem, trešā persona būtu iestājusies sākotnējā līgumslēdzēja vietā attiecībā uz visām tā tiesībām un pienākumiem, jurisdikcijas noteikšanas klauzula, kurai šī trešā persona nav piekritusi, varētu tomēr tikt izvirzīta pret viņu (šajā ziņā skat. spriedumu Coreck, C‑387/98, EU:C:2000:606, 24., 25. un 30. punkts).

               66

               Ja izrādītos, ka attiecīgās klauzulas var tikt izvirzītas pret prasītāju pamatlietā, būtu jāpārbauda, vai ar tām patiešām tiek izdarīta atkāpe no iesniedzējtiesas jurisdikcijas attiecībā uz pamatlietu.

               67

               Šajā ziņā jāatgādina, ka jurisdikcijas noteikšanas klauzulas interpretācija, lai noteiktu strīdus, uz kuriem attiecas tās piemērošanas joma, ir jāveic valsts tiesai, kurā uz to atsaucas (spriedumi Powell Duffryn, C‑214/89, EU:C:1992:115, 37. punkts, un Benincasa, C‑269/95, EU:C:1997:337, 31. punkts).

               68

               Jurisdikcijas noteikšanas klauzula var attiekties tikai uz strīdiem, kas radušies vai varētu rasties “saistībā ar konkrētām tiesiskām attiecībām”, un tas ierobežo jurisdikcijas noteikšanas klauzulas piemērojamību, to attiecinot tikai uz strīdiem, kuru pamatā ir tiesiskās attiecības, kurās ir tikusi noslēgta vienošanās par šo klauzulu. Šīs prasības mērķis ir izvairīties no tā, ka viena puse būtu pārsteigta par jurisdikcijas piešķiršanu kādai noteiktai tiesai attiecībā uz visiem strīdiem, kuri rastos puses attiecībās ar tās līgumpartneri un kuru pamatā būtu citas attiecības, kas nav tās, kurās ir notikusi vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu (šajā ziņā skat. spriedumu Powell Duffryn, C‑214/89, EU:C:1992:115 31. punkts).

               69

               Ņemot vērā šo mērķi, iesniedzējtiesai it īpaši ir jāuzskata, ka klauzula, kurā ietverta abstrakta atsauce uz strīdiem, kas radušies līgumattiecībās, nav piemērojama strīdam par atbildību par neatļautu darbību, kas, kā tiek apgalvots, attiecas uz līgumpartneri tā rīcības saskaņā ar aizliegtu vienošanos rezultātā.

               70

               Tā kā cietušais uzņēmums brīdī, kad tas piekrita šai klauzulai, šādu strīdu saprātīgi nevarēja paredzēt, jo attiecīgajā brīdī viņam nebija zināms par aizliegto vienošanos, kurā iesaistīts tā līgumpartneris, šī klauzula nevar tikt uzskatīta par tādu, kuras pamatā ir līgumattiecības. Tādējādi ar šādu klauzulu nevar tiesiski atkāpties no iesniedzējtiesas jurisdikcijas.

               71

               Savukārt, ja pastāv klauzula, kurā ir atsauce uz strīdiem par atbildību, kas radusies konkurences tiesību pārkāpuma dēļ un kurā jurisdikcija piešķirta citas dalībvalsts, kas nav iesniedzējtiesas valsts, tiesai, iesniedzējtiesai būtu jāatsakās no savas jurisdikcijas, pat ja šī klauzula izraisa Regulas Nr. 44/2001 5. un/vai 6. pantā paredzēto īpašo jurisdikcijas noteikumu izslēgšanu.

               72

               Tādējādi uz trešo jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 23. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja tiesā tiek prasīts atlīdzināt ar LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu radītos zaudējumus, tas ļauj ņemt vērā piegādes līgumos ietvertās jurisdikcijas noteikšanas klauzulas, pat ja šāda vērā ņemšana nozīmē atkāpi no noteikumiem par tiesas starptautisko jurisdikciju, kas paredzēti šīs regulas 5. panta 3. punktā un/vai 6. panta 1. punktā, ar nosacījumu, ka šajās klauzulās ir atsauce uz strīdiem par atbildību, kas radusies konkurences tiesību pārkāpuma dēļ.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               73

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī punkta noteikumu par jurisdikciju koncentrēšanu vairāku atbildētāju gadījumā var piemērot saistībā ar prasību par solidāru zaudējumu atlīdzināšanu un tās ietvaros – informācijas sniegšanu, kas vērsta pret uzņēmumiem, kuri ģeogrāfiskā un laika ziņā dažādā veidā ir piedalījušies ar Eiropas Komisijas lēmumu atzītā vienotā un turpinātā Savienības tiesībās paredzētā aizlieguma slēgt aizliegtas vienošanās pārkāpumā, un ka tas tā ir arī tad, ja prasītājs ir atteicies no savas prasības attiecībā uz vienīgo no līdzatbildētājiem, kura domicils ir dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, kurā celta prasība, ja vien netiek konstatēts, ka starp prasītāju un šo līdzatbildētāju pastāv slepena vienošanās, lai prasības celšanas brīdī tiktu mākslīgi radīti vai saglabāti šīs tiesību normas piemērojamības nosacījumi;

                           2)

                           Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka, ja dažādās dalībvalstīs reģistrētiem atbildētājiem tiek prasīta tiesā zaudējumu atlīdzība saistībā ar Eiropas Komisijas konstatētu vienotu un turpinātu LESD 101. panta un Eiropas Ekonomikas zonas līguma 53. panta pārkāpumu, kurā tie ir piedalījušies vairākās dalībvalstīs dažādos laikos un vietās ar laika un vietas ziņā atšķirīgu dalību, notikums, kas rada kaitējumu, ir iestājies attiecībā uz ikvienu apgalvoto cietušo individuāli, un atbilstoši šim 5. panta 3. punktam ikviens no viņiem var izvēlēties celt savu prasību vai nu tās vietas tiesā, kurā attiecīgā aizliegtā vienošanās ir galīgi noslēgta, vai attiecīgi vietā, kurā ir noslēgta konkrēta vienošanās, kas var tikt identificēta kā tāda, kas pati par sevi ir notikums, kas radījis apgalvoto kaitējumu, vai arī savas juridiskās adreses vietas tiesā;

                           3)

                           Regulas Nr. 44/2001 23. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja tiesā tiek prasīts atlīdzināt ar LESD 101. panta un Eiropas Ekonomikas zonas līguma 53. panta pārkāpumu radītos zaudējumus, tas ļauj ņemt vērā piegādes līgumos ietvertās jurisdikcijas noteikšanas klauzulas, pat ja šāda vērā ņemšana nozīmē atkāpi no noteikumiem par tiesas starptautisko jurisdikciju, kas paredzēti šīs regulas 5. panta 3. punktā un/vai 6. panta 1. punktā, ar nosacījumu, ka šajās klauzulās ir atsauce uz strīdiem par atbildību, kas radusies konkurences tiesību pārkāpuma dēļ.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 26. septembra spriedums.#Salzgitter Mannesmann Handel GmbH pret SC Laminorul SA.#Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – 34. panta 3. un 4. punkts – Citā dalībvalstī pieņemta nolēmuma atzīšana – Situācija, kad minētais nolēmums ir nesavienojams ar citu nolēmumu, kas agrāk tajā pašā dalībvalstī ticis pieņemts tiesvedībā starp tiem pašiem lietas dalībniekiem, ar tādu pašu priekšmetu un pamatu.#Lieta C‑157/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2013. gada 26. septembrī (
            *1
         )
      “Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Regula (EK) Nr. 44/2001 — 34. panta 3. un 4. punkts — Citā dalībvalstī pieņemta nolēmuma atzīšana — Situācija, kad minētais nolēmums ir nesavienojams ar citu nolēmumu, kas agrāk tajā pašā dalībvalstī ticis pieņemts tiesvedībā starp tiem pašiem lietas dalībniekiem, ar tādu pašu priekšmetu un pamatu”
      Lieta C‑157/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 8. martā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 30. martā, tiesvedībā

            Salzgitter Mannesmann Handel GmbH

      pret

            SC Laminorul SA.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus], M. Safjans [M. Safjan] (referents) un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 14. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Salzgitter Mannesmann Handel GmbH vārdā – C. von Carlowitz, O. Kranz, C. Müller un T. Rossbach, Rechtsanwälte,

               —

               Vācijas valdības vārdā – J. Möller un T. Henze, kā arī J. Kemper, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – S. Centeno Huerta, pārstāve,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz S. Varone, avvocato dello stato,

               —

               Rumānijas valdības vārdā – R. Giurescu un A. Voicu, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Bogensberger un A.‑M. Rouchaud‑Joët, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 16. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 34. panta 4. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Salzgitter Mannesmann Handel GmbH (turpmāk tekstā – “Salzgitter”) un SC Laminorul SA (turpmāk tekstā – “Laminorul”) par Rumānijas tiesas sprieduma – ar kuru Salzgitter piespriests Laminorul samaksāt summu EUR 188 330 apmērā – atzīšanu par izpildāmu Vācijā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Regula Nr. 44/2001

               3

               Regulas Nr. 44/2001 preambulas 2. un 15.–17. apsvērumā ir paredzēts:

                        “(2)

                        Dažas atšķirības starp valstu noteikumiem, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi, lai vienādotu jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās un lai vienkāršotu formalitātes spriedumu ātrai un vienkāršai atzīšanai un izpildei dalībvalstīs, kurām ir saistoša šī regula.

                  [..]

                        (15)

                        Tiesvedības saskaņotas norises interesēs ir jāsamazina paralēlas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs nepieņem nesavienojamus spriedumus. Ir jāparedz skaidrs un iedarbīgs mehānisms, lai izšķirtu lis pendens lietas un saistītas darbības [..].

                        (16)

                        Savstarpēja uzticēšanās tiesvedībai [Eiropas Savienībā] pamato spriedumus, kas pieņemti kādā dalībvalstī un ko atzīst automātiski, bez vajadzības veikt kādu procedūru, izņemot strīdus gadījumus.

                        (17)

                        Izmantojot to pašu savstarpējās uzticēšanās principu, procedūrai, kuras mērķis ir kādā dalībvalstī padarīt par izpildāmu spriedumu, kas pieņemts citā dalībvalstī, jābūt efektīvai un ātrai. Tālab sprieduma pasludināšanai par izpildāmu faktiski būtu jānotiek automātiski pēc sniegto dokumentu vienkāršas pārbaudes, nepastāvot nekādai iespējai, ka tiesa pēc savas iniciatīvas varētu atsaukties uz kādu no šajā regulā paredzētajiem izpildes atteikuma pamatojumiem.”

               4

               Šīs regulas 32. pantā ir paredzēts:
               “Šajā regulā “spriedums” ir jebkurš spriedums, ko pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa, neatkarīgi no sprieduma nosaukuma [..].”

               5

               Saskaņā ar šīs regulas 33. panta 1. punktu:
               “Dalībvalstī pieņemtu spriedumu bez kādas īpašas procedūras atzīst pārējās dalībvalstīs.”

               6

               Minētās regulas 34. panta 3. un 4. punktā ir paredzēts šādi:
               “Spriedumu neatzīst:
               [..]

                        3)

                        ja tas ir nesavienojams ar spriedumu, kas dalībvalstī, kurā prasa atzīšanu, pieņemts strīdā starp tām pašām pusēm;

                        4)

                        ja tas ir nesavienojams ar agrāku spriedumu, kas pieņemts citā dalībvalstī vai kādā trešā valstī un par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu starp tām pašām pusēm, ar nosacījumu, ka agrākais spriedums atbilst nosacījumiem tā atzīšanai dalībvalstī, kurā prasa atzīšanu.”

               7

               Regulas Nr. 44/2001 38. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Spriedumu, kas pieņemts un izpildāms kādā dalībvalstī, izpilda citā dalībvalstī tad, kad pēc jebkuras ieinteresētās puses pieteikuma spriedums ir pasludināts par izpildāmu šajā citā dalībvalstī.”

               8

               Šīs regulas 41. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “Spriedumu pasludina par izpildāmu, tiklīdz ir izpildītas [..] formalitātes, neveicot pārbaudes saskaņā ar 34. un 35. pantu. Puse, attiecībā uz kuru prasa izpildi, šajā tiesvedības stadijā nav tiesīga iesniegt nekādus paskaidrojumus pieteikuma sakarā.”

               9

               Saskaņā ar šīs regulas 43. pantu:
               “1.   Visas puses var pārsūdzēt lēmumu par pieteikumu pasludināt izpildāmību.
               [..]
               3.   Pārsūdzību izskata saskaņā ar normām, kas reglamentē kārtību strīdus gadījumos.
               [..]”

               10

               Minētās regulas 45. pantā ir noteikts:
               “1.   Tiesa, kurā pārsūdzība ir iesniegta saskaņā ar 43. pantu vai 44. pantu, atsakās pasludināt izpildāmību vai atceļ to, vienīgi pamatojot to ar kādu no 34. un 35. pantā noteiktajiem iemesliem. [..]
               2.   Ārvalstīs pieņemti spriedumi nekādos apstākļos nav pārskatāmi pēc būtības.”

               11

               Šīs pašas regulas 46. panta 1. punktā ir precizēts:
               “Tiesa, kurā pārsūdzība iesniegta saskaņā ar 43. vai 44. pantu, pēc tās puses pieteikuma, attiecībā uz kuru prasa izpildi, aptur tiesvedību, ja spriedums ir pārsūdzēts vispārējā kārtībā izcelsmes dalībvalstī vai ja šādas pārsūdzības termiņš vēl nav beidzies; pēdējā minētajā gadījumā tiesa var noteikt termiņu, kurā šāda pārsūdzība iesniedzama.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               12

               No lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu izriet, ka Laminorul ir Rumānijā reģistrēta sabiedrība, kas cēla prasību pret Salzgitter, kura ir Vācijā reģistrēta sabiedrība, Tribunalul Brăila (Brailas pirmās instances tiesa, Rumānija), lai saņemtu maksājumu par tērauda izstrādājumu piegādi.

               13

                  Salzgitter apgalvoja, ka šī prasība neesot bijusi pret to, bet pret īsto līguma ar Laminorul slēdzēju, proti, Salzgitter Mannesmann Stahlhandel GmbH (agrāk – Salzgitter Stahlhandel GmbH). Šī iemesla dēļ ar 2008. gada 31. janvāra nolēmumu Tribunalul Brăila noraidīja prasību, šim nolēmumam kļūstot par galīgu (turpmāk tekstā – “pirmais nolēmums”).

               14

               Nedaudz vēlāk Laminoroul tajā pašā tiesā pret Salzgitter cēla vēl vienu prasību, kas bija pamatota ar tādiem pašiem faktiem. Prasības pieteikums tika paziņots prasītājas agrākajam pilnvarotajam pārstāvim, kuram izdotā pilnvara saskaņā ar Salzgitter teikto attiecās tikai uz prasību pirmajā tiesvedībā. Tā kā neviens neieradās, lai pārstāvētu Salzgitter2008. gada 6. marta tiesas sēdē Tribunalul Brăila, šī tiesa taisīja aizmugurisku spriedumu, piespriežot Salzgitter samaksāt EUR 188 330 par labu Laminorul (turpmāk tekstā – “otrais nolēmums”).

               15

                  Salzgitter iesniedza pārsūdzību par otro nolēmumu, lūdzot to atcelt ar pamatojumu, ka tā nebija saņēmusi atbilstošu uzaicinājumu uz tiesas sēdi. Šī sūdzība tika noraidīta ar 2008. gada 8. maija lēmumu, jo Salzgitter nebija samaksājusi prasīto zīmognodevu.

               16

               Ar Landgericht Düsseldorf (Diseldorfas apgabaltiesa, Vācija) 2008. gada 21. novembra rīkojumu otro nolēmumu atzina par izpildāmu. Salzgitter pārsūdzēja šo nolēmumu Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes Augstākā tiesa Diseldorfā, Vācija).

               17

               Vienlaikus, pirmkārt, Salzgitter Rumānijā cēla ārkārtas prasību atzīt otro nolēmumu par spēkā neesošu, vēlreiz minot, ka tā nebija aicināta uz tiesas sēdi. Šī prasība tika noraidīta kā nepieņemama ar 2009. gada 19. februāra nolēmumu.

               18

               Otrkārt, Salzgitter iesniedza vēl vienu apelācijas sūdzību, lai tiktu atcelts otrais nolēmums, pamatojoties uz pirmā nolēmuma res judicata spēku. Pamatojoties uz to, ka bija nokavēts termiņš tās iesniegšanai, Curtea de Apel Galați (Galati apelācijas tiesa, Rumānija) noraidīja šo apelācijas sūdzību ar 2009. gada 8. maija nolēmumu, šo nolēmumu vēlāk paturot spēkā ar Înalta Curte de Casație și Justiție (Augstākā kasācijas tiesa, Rumānija) 2009. gada 13. novembra nolēmumu.

               19

               Tā kā Rumānijā bija izsmeltas visas tiesību aizsardzības iespējas, tika atsākta iepriekš apturētā Vācijā uzsāktā tiesvedība par pieteikumu pasludināt izpildāmību. Salzgitter apelācijas sūdzība par Landgericht Düsseldorf rīkojumu tika atzīta par nepamatotu ar Oberlandesgericht Düsseldorf2010. gada 28. jūnija nolēmumu. Pēc tam šī sabiedrība iesniedza kasācijas sūdzību par šo nolēmumu Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa, Vācija).

               20

               Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [Regulas Nr. 44/2001] 34. panta 4. punkts attiecas arī uz gadījumu, kad “nesavienojamais” nolēmums ir pieņemts tajā pašā dalībvalstī (izcelsmes valstī)?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               21

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 44/2001 34. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī uz nesavienojamiem nolēmumiem, kurus ir pieņēmušas vienas dalībvalsts tiesas.

               22

               Lai atbildētu uz šo jautājumu, Regulas Nr. 44/2001 34. panta 4. punkts ir jāinterpretē, ievērojot ne tikai šīs tiesību normas tekstu, bet arī ar šo regulu izveidoto kārtību un tās mērķus (skat. 2012. gada 6. septembra spriedumu lietā C‑619/10 Trade Agency, 27. punkts).

               23

               Attiecībā uz ar šo regulu izveidoto kārtību ir jānorāda, ka neizpildes pamatiem ir skaidri noteikta funkcija ar šo regulu izveidotajā struktūrā, ar kuru, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 35. punktā, ievieš pilnīgu starptautiskās jurisdikcijas un nolēmumu atzīšanas un izpildes sistēmu.

               24

               Iesākumā Regulā Nr. 44/2001 paredzēto citā dalībvalstī pieņemtu nolēmumu izpildes atteikuma pamatu jēgas un satura interpretācijā ir jāņem vērā saikne, kura pastāv, pirmkārt, starp šiem pamatiem un, otrkārt, šajā regulā paredzētajiem noteikumiem par saistītajām darbībām, kuru mērķis atbilstoši šīs regulas preambulas 15. apsvērumam ir samazināt paralēlas tiesvedības iespēju un nodrošināt, ka divās dalībvalstīs nepieņem nesavienojamus nolēmumus.

               25

               Turpinājumā no Regulas Nr. 44/2001 preambulas 17. apsvēruma izriet, ka, lai citā dalībvalstī taisīts nolēmums būtu izpildāms dalībvalstī, kurā ir prasīta atzīšana, procedūrai ir jāietver tikai formāla to dokumentu kontrole, kas vajadzīgi, lai nolēmums būtu izpildāms dalībvalstī, kurā atzīšana ir prasīta.

               26

               Turklāt, kā tas izriet no Regulas Nr. 44/2001 41. panta, pēc šīs regulas 38. panta 1. punktā minētā pieteikuma iesniegšanas dalībvalsts, kurā atzīšana ir prasīta, iestādēm pirmajā procedūras posmā ir tikai jāpārbauda, vai ir izpildītas šīs formalitātes, lai pieņemtu lēmumu par izpildāmības pasludināšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Trade Agency, 29. punkts).

               27

               Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 43. pantu lēmumu, ar ko pasludina dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā tiek prasīta atzīšana, pieņemta nolēmuma izpildāmību, var pārsūdzēt procedūras otrajā posmā. Izvirzāmie pārsūdzības iemesli ir skaidri un izsmeļoši uzskaitīti Regulas Nr. 44/2001 34. un 35. pantā, uz kuriem ir atsauce tās pašas regulas 45. pantā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Trade Agency, 31. punkts).

               28

               Šim uzskaitījumam ir izsmeļošs raksturs, un tā elementi ir jāinterpretē šauri, jo tie ir šķērslis viena no Regulas Nr. 44/2001 pamatmērķa – veicināt spriedumu brīvu apriti, nodrošinot vienkāršu un ātru izpildes procedūru – sasniegšanai (šajā ziņā skat. 2009. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-420/07 Apostolides, Krājums, I-3571. lpp., 55. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2011. gada 13. oktobra spriedumu lietā C-139/10 Prism Investments, Krājums I-9511. lpp., 33. punkts).

               29

               Precīzāk, attiecībā uz izpildes atteikumu, kas ir pamatots ar divu nolēmumu nesavienojamību, no Regulas Nr. 44/2001 34. panta 4. punkta teksta, to lasot kopsakarā ar jēdzienu “spriedums” šīs regulas 32. panta izpratnē, izriet, kā to ir norādījis arī ģenerāladvokāts secinājumu 42. punktā, ka minētais 34. panta 4. punkts ir jāsaprot tādējādi, ka “spriedumu, [kuru ir pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa,] neatzīst, ja [..] tas ir nesavienojams ar agrāku spriedumu, kas pieņemts citā dalībvalstī vai kādā trešā valstī”.

               30

               Tādējādi 34. panta 4. punktā paredzētā situācija, šķiet, ir tāda, kurā nesavienojami nolēmumi ir no divām dažādam valstīm.

               31

               Šī interpretācija ir balstīta uz savstarpējās uzticēšanās principu, kas ir pamatā citas dalībvalsts nolēmumu atzīšanas un izpildes sistēmai, kura izveidota ar Regulu Nr. 44/2001.

               32

               Ar šo režīmu paredzētā atzīšanas un izpildes kārtība, kā tas izriet no šīs regulas preambulas 16. un 17. apsvēruma, ir balstīta uz savstarpēju uzticēšanos tiesvedībai Eiropas Savienībā, kas prasa, lai vienā dalībvalstī pieņemti tiesu nolēmumi ne tikai tiktu atzīti citā dalībvalstī, bet arī, lai procedūra šo nolēmumu izpildāmības panākšanai šajā otrā valstī būtu efektīva un ātra (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Trade Agency, 40. punkts).

               33

               Sistēmas, kas ir balstīta uz uzticēšanos, pareiza darbība nozīmē, ka izcelsmes dalībvalsts tiesas saglabā jurisdikciju, lai atbilstoši šajā dalībvalsts tiesību sistēmā paredzētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem novērtētu izpildāmā nolēmuma likumību, principā izslēdzot dalībvalsts, kurā tiek prasīta izpilde, tiesu jurisdikciju, un, lai nevarētu apstrīdēt minētā nolēmuma likumības pārbaudes rezultātu.

               34

               Šajā ziņā Regulas Nr. 44/2001 46. panta 1. punktā ir paredzēta iespēja apturēt tiesvedību, ja ārvalsts spriedums ir pārsūdzēts vispārējā kārtībā izcelsmes dalībvalstī.

               35

               Personai ir jāīsteno savas tiesības uz tiesību aizsardzības līdzekļiem atbilstoši tās dalībvalsts tiesiskajā regulējumā, kur noris tiesvedība, paredzētajam, turklāt Salzgitter pamatlietā arī mēģināja šādi rīkoties. Turpretī persona nevar atsaukties uz izpildes atteikuma pamatiem par citā dalībvalstī pieņemtu nolēmumu, lai apstrīdētu iepriekš minēto tiesību aizsardzības līdzekļu īstenošanas iznākumu.

               36

               Tāda šīs regulas 34. panta 4. punkta interpretācija, atbilstoši kurai minētā tiesību norma attiektos arī uz konfliktu starp diviem vienā dalībvalstī pieņemtiem nolēmumiem, nav saderīga ar šī sprieduma 31. punktā minēto savstarpējās uzticēšanās principu. Šāda interpretācija ļautu dalībvalsts, kurā tiek prasīta izpilde, tiesām aizstāt izcelsmes dalībvalsts tiesu vērtējumu ar savu vērtējumu.

               37

               Pēc tam, kad nolēmums ir kļuvis galīgs, noslēdzoties tiesvedībai izcelsmes dalībvalstī, tā neizpilde tādēļ, ka šis nolēmums nav savienojams ar citu šajā pašā dalībvalstī pasludinātu nolēmumu, būtu salīdzināma ar nolēmuma, kuru prasa izpildīt, pārskatīšanu pēc būtības, tomēr šāda iespēja ir tieši izslēgta ar Regulas Nr. 44/2001 45. panta 2. punktu.

               38

               Šāda iespēja veikt pārskatīšanu pēc būtības de facto būtu papildu tiesību aizsardzības līdzeklis pret nolēmumu, kas ir kļuvis galīgs izcelsmes dalībvalstī. Šajā ziņā ir acīmredzams, kā to pamatoti ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 31. punktā, ka Regulā Nr. 44/2001 paredzēto izpildes atteikuma pamatu mērķis nav radīt papildu tiesību aizsardzības līdzekļus pret tādiem valstu tiesu nolēmumiem, kuri ir kļuvuši galīgi.

               39

               Visbeidzot, kā tas izriet no šī sprieduma 28. punktā atgādinātās judikatūras, ir jānorāda, ka izpildes atteikuma pamatu uzskaitījums ir izsmeļošs, šie atteikuma pamati ir šauri interpretējami un līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo Salzgitter un Vācijas valdība, tos nevar interpretēt pēc analoģijas, ka [šie atteikuma pamati] attiecas arī uz vienas dalībvalsts nolēmumiem.

               40

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 34. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas uz nesavienojamiem nolēmumiem, kurus ir pieņēmušas vienas dalībvalsts tiesas.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               41

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 34. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neattiecas uz nesavienojamiem nolēmumiem, kurus ir pieņēmušas vienas dalībvalsts tiesas.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1993. gada 29. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-316/92.