title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2007. gada 8.novembrī. # Spānijas Karaliste pret Eiropas Savienības Padomi. # Zveja - Regula (EK) Nr. 27/2005 - Nozvejas kvotu sadale starp dalībvalstīm - Akts par Spānijas Karalistes pievienošanos - Pārejas perioda beigas - Relatīvas stabilitātes prasība - Nediskriminācijas princips - Jaunas zvejas iespējas - Pieņemamība. # Lieta C-141/05.

text:
      Lieta C‑141/05
      Spānijas Karaliste
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      Zveja – Regula (EK) Nr. 27/2005 – Nozvejas kvotu sadale starp dalībvalstīm – Akts par Spānijas Karalistes pievienošanos – Pārejas perioda beigas – Relatīvas stabilitātes prasība – Nediskriminācijas princips – Jaunas zvejas iespējas – Pieņemamība
      Tiesas (trešā palāta) 2007. gada 8. novembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesvedība – Iestāšanās lietā – Iebilde par nepieņemamību, ko atbildētājs nav izvirzījis
      (Tiesas Statūtu 40. panta ceturtā daļa, Tiesas Reglamenta 93. panta 4. punkts)
      2.     Kopienu tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Diskriminācija pilsonības dēļ
      (1985. gada Pievienošanās akts, Padomes Regula Nr. 27/2005)
      3.     Jaunu dalībvalstu pievienošanās Kopienai – Spānija – Zveja
      (1985. gada Pievienošanās akta 156.–164. pants, Padomes Regula Nr. 27/2005)
      4.     Zveja – Jūras resursu saglabāšana – Zvejas kvotu sistēma
      (Padomes Regulas Nr. 2371/2002 20. pants)
      1.     Saskaņā ar Kopienu Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu ar iestāšanās raksta prasījumiem var atbalstīt tikai viena lietas
         dalībnieka prasījumus. Turklāt saskaņā ar Tiesas Reglamenta 93. panta 4. punktu persona, kas iestājas lietā, pieņem lietu
         tādu, kāda tā ir iestāšanās brīdī. Līdz ar to tai nav tiesību izvirzīt iebildi par nepieņemamību, kas nav norādīta atbildētājas
         prasījumos.

      (sal. ar 27. un 28. punktu)
      2.     Regulā Nr. 27/2005, ar ko 2005. gadam nosaka zvejas iespējas un ar tām saistītus nosacījumus konkrētiem zivju krājumiem un
         zivju krājumu grupām, kuri piemērojami Kopienas ūdeņos un attiecībā uz Kopienas kuģiem – ūdeņos, kur nepieciešami nozvejas
         ierobežojumi, pret Spānijas Karalisti neparedzot tādu pašu attieksmi kā pret citām dalībvalstīm, kas bija piedalījušās sākotnējā
         zvejas kvotu sadalē pirms Spānijas Karalistes pievienošanās vai arī turpmākajās sadalēs pārejas perioda laikā, Padome nav
         rīkojusies diskriminējoši pret šo dalībvalsti.

      Ir jānošķir piekļuves ūdeņiem jēdziens no piekļuves resursiem jēdziena. Kaut arī pēc pārejas perioda Spānijas Karaliste var
         atkal piekļūt Ziemeļjūras un Baltijas jūras ūdeņiem, no tā neizriet, ka Spānijas kuģi var piekļūt šo divu jūru resursiem tādā
         pašā apmērā, kā to dalībvalstu kuģi, kas ir piedalījušās sākotnējā sadalē vai vēlākajās sadalēs.

      (sal. ar 47. un 51. punktu)
      3.     Regulā Nr. 27/2005, ar ko 2005. gadam nosaka zvejas iespējas un ar tām saistītus nosacījumus konkrētiem zivju krājumiem un
         zivju krājumu grupām, kuri piemērojami Kopienas ūdeņos un attiecībā uz Kopienas kuģiem – ūdeņos, kur nepieciešami nozvejas
         ierobežojumi, nepiešķirot Spānijas Karalistei noteiktas zvejas kvotas Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, Padome nav pārkāpusi Spānijas
         Karalistes un Portugāles Republikas Pievienošanās aktu. Pievienošanās akta 156.–164. pantā definēts zivsaimniecības nozarē
         piemērojamais tiesiskais regulējums tikai pārejas periodam. Šie panti līdz ar to principā nevar būt pamats prasībām attiecībā
         uz laikposmu pēc pārejas perioda. Līdz ar to pēc pārejas perioda ir piemērojams acquis communautaire, kas ietver sadalījuma kārtību, kas Spānijas Karalistes pievienošanās brīdī ir noteikta esošajā tiesiskajā regulējumā.

      (sal. ar 59., 61. un 63. punktu)
      4.     Relatīvas stabilitātes prasība, kura paredzēta 20. panta 1. punktā Regulā Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu
         un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku, ir jāsaprot kā noteiktas procentuālās daļas saglabāšana
         katrai dalībvalstij un, ka sākotnēji noteiktā sadales kārtība ir piemērojama tik ilgi, kamēr netiks pieņemta regula, ar kuru
         tiek izdarīti grozījumi. Tā kā relatīvas stabilitātes principa piemērošana pastāvošajām zvejas iespējām ir saistīta ar noteiktās
         sadales kārtības starp dalībvalstīm saglabāšanu, pirmreizējas sadales kārtības starp dalībvalstīm izveidošana ir saistīta
         ar jaunu zvejas iespēju piešķiršanu un sadali, ņemot vērā katras dalībvalsts intereses. Intereses jēdziens var ietvert vajadzību
         nodrošināt relatīvu zvejniecības stabilitāti, tomēr tas nav ierobežots tikai ar šo vajadzību. Tādēļ, ja tiek noteikta pirmreizēja
         sadales kārtība attiecībā uz katru dalībvalsti, it īpaši pēc tam, kad tās ir izmantojušas savas tiesības zvejot attiecīgajā
         zonā, un ja tiek sadalītas sugas, kuru nozvejai Kopienas rīcībā ir vispārēja kvota, Padome lēmumu pieņem, ievērojot katras
         dalībvalsts intereses atbilstoši Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta noteikumiem. Tā kā atbilstoši definīcijai šādā
         gadījumā sadales kārtību nevar saglabāt, šīs regulas 20. panta 1. punkta noteikumi nav piemērojami.

      (sal. ar 85.–88. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2007. gada 8. novembrī (*)

      Zveja – Regula (EK) Nr. 27/2005 – Nozvejas kvotu sadale starp dalībvalstīm – Akts par Spānijas Karalistes pievienošanos – Pārejas perioda beigas – Relatīvas stabilitātes prasība – Nediskriminācijas princips – Jaunas zvejas iespējas – Pieņemamība
      Lieta C‑141/05
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 2005. gada 29. martā cēla
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv E. Brakehaiss Konesa [E. Braquehais Conesa] un M. A. Sampols Pukuruls [M. A. Sampol Pucurull], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv F. Florindo Gižons [F. Florindo Gijón] un A. de Gregorio Merīno [A. de Gregorio Merino], pārstāvji,

      atbildētāju,
      ko atbalsta
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv F. Himeno Fernandess [F. Jimeno Fernández] un T. van Reins [T. van Rijn], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un P. Linda [P. Lindh] (referente),

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs J. Svēdenborgs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 6. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prasības pieteikumā Spānijas Karaliste lūdz atcelt Padomes 2004. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 27/2005, ar ko 2005. gadam
         nosaka zvejas iespējas un ar tām saistītus nosacījumus konkrētiem zivju krājumiem un zivju krājumu grupām, kuri piemērojami
         Kopienas ūdeņos un attiecībā uz Kopienas kuģiem – ūdeņos, kur nepieciešami nozvejas ierobežojumi, (OV 2005, L 12, 1. lpp.)
         jo ar šo regulu tai netiek piešķirtas atsevišķas kvotas Kopienu ūdeņos – Ziemeļu jūrā un Baltijas jūrā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Akts par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgošanu
      2       Akta par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgošanu (OV 1985, L 302, 23. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”) 156.–166. pants cita starpā reglamentē Spānijas kuģu piekļuvi Kopienas ūdeņiem, kā
         arī tās resursiem. No minētā 166. panta noteikumiem izriet, ka tajā noteiktais režīms ir spēkā laika posmā līdz 2002. gada
         31. decembrim (turpmāk tekstā – “pārejas periods”).

       Regula (EEK) Nr. 170/83 un Regula (EEK) Nr. 172/83
      3       Ar Padomes 1983. gada 25. janvāra Regulu (EEK) Nr. 170/83, ar ko izveido Kopienas zvejas resursu saglabāšanas un pārvaldības
         sistēmu (OV L 24, 1. lpp.), likumdevējs ir ieviesis noteikumus, kas reglamentē kopējo nozvejas daudzuma sadalījumu starp dalībvalstīm.
         Eiropas Savienības Padomes mērķis tostarp bija veicināt zivsaimniecības darbību relatīvu stabilitāti. Šīs regulas piektajā
         līdz septītajā apsvērumā relatīvas stabilitātes jēdziens definēts kā tāds, kura mērķis ir nodrošināt to reģionu īpašās vajadzības,
         kuru vietējie iedzīvotāji ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to saistītās rūpniecības, ievērojot krājumu pagaidu bioloģisko
         stāvokli.

      4       Padome pirmoreiz veica Kopienu ūdeņos pieejamo resursu sadalījumu (turpmāk tekstā – “sākotnējais sadalījums”) ar Padomes 1983. gada
         25. janvāra Regulu (EEK) Nr. 172/83, ar kuru attiecībā uz atsevišķiem zivju krājumiem vai zivju krājumu grupām, kas sastopamas
         Kopienas zvejniecības zonā, nosaka kopējo pieļaujamo nozveju 1982. gadam, šīs nozvejas daļu, kas pieejama Kopienai, šīs daļas
         sadalījumu starp dalībvalstīm un nosacījumus, kādos var tikt zvejots kopējais pieļaujamais nozvejas daudzums (OV L 24, 30. lpp.).

      5       Lai nodrošinātu taisnīgu pieejamo resursu sadali, no Regulas Nr. 172/83 ceturtā apsvēruma izriet, ka Padome ir īpaši ņēmusi
         vērā visas tradicionālās zvejniecības darbības, reģionu, kas ir īpaši atkarīgi no zvejniecības un ar to saistītās rūpniecības,
         īpašās vajadzības, ka arī zvejas jaudas zudumu trešo valstu ūdeņos.

      6       Veicot šo sadalījumu, tika ņemts vērā atskaites laika periods no 1973. līdz 1978. gadam (turpmāk tekstā – “sākotnējais atskaites
         periods”).

       Regula (EEK) Nr. 3760/92
      7       Ar Padomes 1992. gada 20. decembra Regulu (EEK) Nr. 3760/92, ar ko izveido Kopienu zivsaimniecības un akvakultūras sistēmu
         (OV L 389, 1. lpp.), tika atcelta Regula Nr. 170/83. Tajā tika ietverta gan relatīvas stabilitātes jēdziena definīcija, kas
         būtībā tika pārņemta no Regulā Nr. 170/83 minētās, gan nozvejas sadalījuma noteikumi, kas īpaši tika norādīti tās 8. panta
         4. punktā.

      8       Šīs tiesību normas iii) apakšpunktā tika paredzēts:
      “Ja Kopiena kādai zivsaimniecības nozarei vai zivsaimniecības nozares grupai rada jaunas iespējas, kas nav tikušas iepriekš
         izmantotas saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku, Padome lemj par sadalījuma metodēm, ņemot vērā visu dalībvalstu intereses.”

       Regula (EK) Nr. 2371/2002
      9       Regula Nr. 3760/92 tika atcelta un aizstāta ar Padomes 2002. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības
         resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku (OV L 358, 59. lpp.). Regulas Nr. 2371/2002
         17. panta 1. punktā noteikts, ka Kopienas zvejas kuģiem ir vienāda piekļuve ūdeņiem un resursiem visos Kopienas ūdeņos, kuri
         minēti šajā pantā, ievērojot pasākumus, kas pieņemti, lai nodrošinātu sugu saglabāšanu un ilgtspēju.

      10     Ar virsrakstu “Zvejas iespēju piešķiršana” minētās regulas 20. panta 1. punktā tika paredzēts, ka Padome lemj par nozvejas
         un/vai zvejas intensitātes ierobežojumiem, par zvejas iespēju sadalījumu starp dalībvalstīm, kā arī par nosacījumiem, kas
         saistīti ar šiem ierobežojumiem. Zvejas iespējas sadala starp dalībvalstīm tādā veidā, lai nodrošinātu katras dalībvalsts
         zvejas darbību relatīvu stabilitāti attiecībā uz katru krājumu vai zvejniecību.

      11     Relatīvas stabilitātes princips ir definēts šīs regulas sešpadsmitajā līdz astoņpadsmitajā apsvērumā, kuros cita starpā ir
         izdarīta atsauce uz krājumu pagaidu bioloģisko stāvokli un to reģionu konkrētajām vajadzībām, kuru vietējie iedzīvotāji ir
         īpaši atkarīgi no zivsaimniecības un saistītām darbībām.

      12     Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punktā ir paredzēts – ja Kopiena nosaka jaunas zvejas iespējas, Padome lemj par šo iespēju
         sadalījumu, ņemot vērā katras dalībvalsts intereses.

       Regula Nr. 27/2005
      13     2004. gada 22. decembrī Padome pieņēma Regulu Nr. 27/2005, kas veido šīs prasības priekšmetu, pamatojoties uz Regulas Nr. 2371/2002
         20. panta noteikumiem.

       Prāvas priekšvēsture un tiesvedība
      14     Uzskatot, ka, beidzoties pārejas periodam, tai bija tiesības piedalīties zivju sugu, kas pakļautas nozvejas ierobežojumiem
         Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, sadalē, Spānijas Karaliste iesniedza lūgumu Padomei, lai iegūtu zvejas kvotas šajās divās jūrās.

      15     Minētā dalībvalsts apgalvoja, ka pēc tās pievienošanās Kopienai sadalītās kvotas zonā, kur Spānijas flotei pārejas perioda
         laikā nebija pieejas, ir jāpārskata, lai ņemtu vērā, pirmkārt, tās juridisko nespēju piedalīties šajā sadalē un, otrkārt,
         minētās flotes nozveju Ziemeļjūrā sākotnējā atskaites periodā.

      16     Padome noraidīja Spānijas Karalistes lūgumu.
      17     Pēc šī noraidījuma Spānijas Karaliste cēla divas pirmās prasības Tiesā par sadali 2003. gadā (apvienotās lietas, kurās ir
         pasludināts 2006. gada 30. marta spriedums C‑87/03 un C‑100/03 Spānija/Padome, Krājums, I‑2915. lpp.), divas prasības par
         sadali 2004. gadā [lietas, kas bija pamatā Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 20. jūnija rīkojumam C‑133/04 Spānija/Padome (Krājumā
         nav publicēts), kas tika izdots pēc Spānijas Karalistes atteikšanās no savas prasības, un 2007. gada 19. aprīļa spriedumam
         C‑134/04 Spānija/Padome (Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑54.* lpp.)], kā arī šo prasību par sadali 2005. gadā.

      18     Spānijas Karaliste uzskata – tā kā tai saskaņā ar Regulu Nr. 27/2005 netika piešķirtas noteiktas zivju kvotas Ziemeļjūrā un
         Baltijas jūrā, Spānijas flotei faktiski un neskatoties uz pārejas perioda beigām, nav iespējams zvejot lielāko daļu to zivju
         sugu, uz kurām attiecas kvotas šajās divās jūrās. Prasības pamatojumam Spānijas Karaliste izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats
         ir pamatots ar nediskriminācijas principa pārkāpumu, otrais – ar Pievienošanās akta pārkāpumu, bet trešais ar Regulas Nr. 2371/2002
         20. panta 2. punkta pārkāpumu.

      19     Kontekstā ar trešo pamatu Spānijas Karaliste prasības pieteikuma 27. punktā norāda, ka runa ir par šādām sugām, proti, tūbīte
         (IIa, IV zona), jūrasvelns (IIa, IV zona), plekste un bute (IIa, IV zona), smilšplekste (IIa, IV zona), pelēkā plekste (IIa,
         IV zona), langusts (IIa, IV zona), zilais heks (IIa, IV zona), garnele (IIa, IIIa un IV zona), Baltijas āte un āte (IIa, IV zona),
         raja (IIa, IV zona), dzelkļu haizivs (IIa, IV zona) un stavrida (IIa, IV zona).

      20     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 21. jūnija rīkojumu Eiropas Kopienu Komisijai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu
         atbalstam saistībā ar šo prasību.

      21     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 10. maija lēmumu tiesvedība šajā lietā tika apturēta līdz iepriekš minētā 2006. gada 30. marta
         sprieduma apvienotajās lietās Spānija/Padome pasludināšanai, ar kuru Tiesa lēma par pirmajām divām prasībām.

      22     Pēc šī sprieduma Spānijas Karalistei tika uzdots jautājums, vai tā uztur šo prasību. Ar 2006. gada 27. aprīļa vēstuli tā atbildēja
         apstiprinoši.

      23     Šī dalībvalsts, pamatojoties uz minēto spriedumu, šajā vēstulē apgalvoja, ka jaunas zvejas iespējas veido sugas, kas kvotu
         veidā pirmo reizi sadalītas tās skatījumā Regulā Nr. 27/2005, proti:

      –       brosme, IV zona (Norvēģijas ūdeņi);
      –       jūrasvelns, IIa zona (Kopienu ūdeņi) un IV zona (Kopienu ūdeņi);
      –       zilais heks, IV zona (Norvēģijas ūdeņi);
      –       jūras līdaka, IV zona (Norvēģijas ūdeņi);
      –       langusts, IV zona (Norvēģijas ūdeņi).
      24     Spānijas Karaliste uzskata, ka, tai nepiešķirot šo sugu nozvejas kvotas, Padome nav izpildījusi savus pienākumus atbilstoši
         Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punktam.

       Par prasības pieņemamību
      25     Savā pieteikumā par iestāšanos lietā Komisija atsaucas uz Spānijas Karalistes prasības nepieņemamību, jo savā 2006. gada 27. aprīļa
         vēstulē tā ir grozījusi prasības priekšmetu, pievēršoties tikai trešajam minētajam pamatam un norādot uz sugām, kuras pirmo
         reizi sadalītas 2004. gada decembrī pieņemtajā Regulā Nr. 27/2005 un kas nav minētas tās sākotnējā prasības pieteikumā. Turklāt,
         pat ja sākotnējā prasība tiktu uzturēta, pēc iepriekš minētā 2006. gada 30. marta sprieduma pasludināšanas apvienotajās lietās
         Spānija/Padome, tā katrā ziņā zaudētu priekšmetu.

      26     Tomēr ir jānorāda, ka Padome – atbildētāja, kuras atbalstam Komisijai bija atļauts iestāties lietā, – nav izvirzījusi iebildi
         par Spānijas Karalistes prasības nepieņemamību.

      27     Saskaņā ar Kopienu Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu ar iestāšanās raksta prasījumiem var atbalstīt tikai viena lietas
         dalībnieka prasījumus. Turklāt saskaņā ar Tiesas Reglamenta 93. panta 4. punktu persona, kas iestājas lietā, pieņem lietu
         tādu, kāda tā ir iestāšanās brīdī.

      28     No minētā izriet, ka Komisijai – personai, kas ir iestājusies lietā, – nav tiesību izvirzīt iebildi par nepieņemamību (skat.
         2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā C‑107/99 Itālija/Komisija, Recueil, I‑1091. lpp., 29. punkts).

      29     Tomēr atbilstoši Reglamenta 92. panta 2. punktam pēc tiesas ierosmes būtu jāpārbauda, vai Spānijas Karaliste pretēji Reglamenta
         38. pantā noteiktajam nav grozījusi šajā instancē izšķiramā strīda priekšmetu un vai prasība pēc iepriekš minētā 2006. gada
         30. marta sprieduma apvienotajās lietās Spānija/Padome pasludināšanas nav zaudējusi priekšmetu.

      30     Attiecībā uz pirmo jautājumu ir jākonstatē, ka uz Tiesas jautājumu, vai Spānijas Karaliste ievērojot minētā sprieduma pasludināšanu,
         joprojām uztur savu prasību, tā ar savu 2006. gada 27. aprīļa vēstuli atbildēja apstiprinoši. To turklāt apstiprināja tās
         sniegtā atbilde tiesas sēdē Tiesā.

      31     Nav noliedzams, ka šajā vēstulē Spānijas Karaliste norāda uz lielo nozīmi, kas pēc minētā sprieduma pasludināšanas būtu jāpiešķir
         atbildei uz jautājumu, vai atsevišķas zivju sugas rada jaunas zvejas iespējas Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta nozīmē,
         kas ir prasības pieteikumā izvirzītā trešā pamata priekšmets. Tādēļ būtu jāpārbauda, vai pārbaudot šo pamatu kokrētajā gadījumā
         sākotnējās prasības priekšmetā šīs sugas jau ir minētas jeb ar tām tiek nepieņemami paplašināts priekšmets.

      32     Attiecībā uz to, vai pēc iepriekš minētā 2006. gada 30. marta sprieduma apvienotajās lietās Spānija/Padome pasludināšanas
         šī prasība ir zaudējusi priekšmetu, ir jākonstatē, ka regula, kuru Spānijas Karaliste lūdz daļēji atcelt minētā sprieduma
         pamatā esošajā strīdā, atšķiras no regulas, kas tiek apstrīdēta šajā lietā. Minētais spriedums faktiski attiecas uz Padomes
         2002. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 2341/2002, ar ko 2003. gadam nosaka konkrētu zivju krājumu un zivju krājumu grupu
         zvejas iespējas un ar tām saistītos nosacījumus, kas piemērojami Kopienas ūdeņos un attiecas uz Kopienas kuģiem ūdeņos, kur
         jāievēro nozvejas ierobežojumi (OV L 356, 12. lpp.), bet šajā spriedumā ir apstrīdēta Regula Nr. 27/2005, ar ko zvejas iespējas
         nosaka 2005. gadam. Līdz ar to šīm divām lietām ir dažādi priekšmeti.

      33     Tādēļ ir jāuzskata, ka šis strīds ir pieņemams.
       Par lietas būtību
       Par pamatu, kas balstīts uz nediskriminācijas principa pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      34     Spānijas Karaliste norāda, ka, beidzoties pārejas periodam, Spānijas kuģiem bija jāpiešķir ne tikai vienlīdzīga pieeja Kopienas
         ūdeņiem, kas nav apstrīdēts, bet arī to resursiem, kas liek piešķirt zvejas kvotas Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā. Tomēr ar Regulu
         Nr. 27/2005 Spānijas Karalistei praktiski netika piešķirtas kvotas šajās divās jūrās. Ar šo regulu netika ievērotas vienlīdzīgas
         attieksmes prasības un tika diskriminēti Spānijas zvejnieki.

      35     Nav tādu objektīvu iemeslu, kas attaisnotu šo diskrimināciju. Ir jāievēro vispārējais noteikums par visu Kopienu tiesību pilnīgu
         piemērojamību jaunajām dalībvalstīm no to pievienošanās Kopienai brīža. Pievienošanās aktā paredzētajām atkāpēm no šī noteikuma
         ir pagaidu raksturs un tās ir interpretējamas šauri.

      36     Šī dalībvalsts uzskata, ka piekļuves ūdeņiem un piekļuves resursiem jēdzieni ir būtībā saistīti. Regulā Nr. 27/2005 nav noteikts,
         ar ko tie viens no otra atšķiras, un tādēļ Padomei ir jāveic atbilstoši pasākumi, lai mainītu sadalījuma kārtību.

      37     Praksē bez piekļuves resursiem nav nozīmes tās tiesībām piekļūt ūdeņiem. Tikai tām sugām, kurām tiek piemērotas kvotas, ir
         ekonomiska vērtība. Turklāt, ja nav saņemtas kvotas, pienākums atlaist jūrā šo sugu nozvejotās zivis pat tad, ja tās jau ir
         mirušas, rada bioloģisko kaitējumu. Visbeidzot, praktiski nesaņemot kvotas šajās divās jūrās, Spānijas Karalistei nav iespējams
         veikt Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 5. punktā paredzēto zvejas iespēju apmaiņu.

      38     Spānijas Karaliste norāda, ka tās situācija atšķiras no citu dalībvalstu situācijas, kas vairs nav saņēmušas kvotas atbilstoši
         Regulai Nr. 27/2005. Atšķirībā no Spānijas Karalistes kuģiem, kuras iedzīvotāji ir atkarīgi no zvejniecības, it īpaši Galīcijā
         un basku autonomās kopienas provincēs, citu minēto dalībvalstu kuģiem ne vienmēr ir interese zvejot attiecīgajos ūdeņos. Spānijas
         Karaliste apgalvo – ja nepastāvētu pārejas noteikumi, tā būtu piedalījusies pirmajā kvotu sadalē pēc tās pievienošanās Kopienai
         1986. gadā un tādēļ tai būtu jāpiešķir kvotas 2003. gadā.

      39     Padome uzskata, ka Regula Nr. 27/2005 nerada Spānijas Karalistes diskrimināciju. Būtībā attieksme pret to ir tāda pati kā
         pret dalībvalstīm, kas nesaņēma kvotas, jo nenodarbojās ar zvejniecību, Padomei par to izšķiroties, lai saglabātu [nozvejas]
         stabilitāti, un tādas ir gandrīz puse no visām dalībvalstīm. Padome apgalvo, ka Spānijas valdība neievēro, kas tai būtu jādara,
         atšķirību starp pieejas Kopienas ūdeņiem jēdzienu un pieejas to resursiem jēdzienu.

       Tiesas vērtējums
      40     Ievērojot nediskriminācijas principu, līdzīgās situācijās nevajadzētu piemērot atšķirīgus noteikumus un dažādās situācijās
         savukārt nevajadzētu piemērot vienādus noteikumus, ja vien šāda attieksme nav objektīva pamatota (skat. 1995. gada 17. oktobra
         spriedumu lietā C‑44/94 Fishermen’s Organisations u.c., Recueil, I‑3115. lpp., 46. punkts; iepriekš minēto 2006. gada 30. marta spriedumu apvienotajās lietās Spānija/Padome, 48. punkts,
         un iepriekš minēto 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā Spānija/Padome, 28. punkts).

      41     Jautājums tādējādi ir, vai Spānijas Karalistes situācija ir salīdzināma ar to dalībvalstu situāciju, kas saskaņā ar Regulu
         Nr. 27/2005 ir saņēmušas nozvejas kvotas Ziemeļjūras un Baltijas jūras ūdeņos.

      42     Kā jau Tiesa it norādījusi iepriekš minētā 2006. gada 30. marta sprieduma apvienotajās lietās Spānija/Padome 50. punktā, tā
         jau ir izskatījusi jautājumu par iespējamu to dalībvalstu diskrimināciju, kas nav ieguvušas noteiktas zvejas kvotas pēc to
         pievienošanās Kopienai.

      43     No 1992. gada 13. oktobra sprieduma apvienotajās lietās C‑63/90 un C‑67/90 Portugāle un Spānija/Padome (Recueil, I‑5073. lpp.) 41. punkta izriet – Portugāles Republika bija norādījusi, ka Portugāles flote zvejoja Grenlandes ūdeņos no
         1973. līdz 1977. gadam, proti, sākotnējā atskaites perioda daļā. Tā uzsvēra, ka Portugāles flotes nozvejotie apjomi bija salīdzināmi
         ar Vācijas flotes nozvejas apjomiem un bija pat acīmredzami lielāki par Apvienotās Karalistes flotes nozvejotajiem apjomiem.

      44     Tiesa tomēr uzskatīja, ka Portugāles Republikas situācija nav salīdzināma ar citu dalībvalstu situāciju, kas bija iekļautas
         kvotu sadalījumā. Tiesa nolēma, ka tiktāl, ciktāl Pievienošanās akts nav izmainījis pastāvošo situāciju ārējo resursu sadales
         jomā, acquis communautaire joprojām ir piemērojams un tādēļ jaunās dalībvalstis nevar atsaukties uz apstākļiem, kas pastāvēja pirms pievienošanās, tostarp
         uz to zvejas darbībām atskaites periodā, lai izvairītos no attiecīgo noteikumu piemērošanas. Kopš to pievienošanās tās atrodas
         tādā pašā situācijā, kā dalībvalstis, kas nav ietvertas sadalē saskaņā ar zvejas darbību relatīvas stabilitātes principu,
         kurš attiecībā uz nolīgumiem, kas noslēgti pirms pievienošanās, ir konkretizēts 1983. gadā veiktajā sadalījumā (skat. iepriekš
         minētos spriedumu apvienotajās lietās Portugāle un Spānija/Padome, 43. un 44. punkts; 2006. gada 30. marta spriedumu apvienotajās
         lietās Spānija/Padome, 52. punkts, kā arī 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā Spānija/Padome, 32. punkts).

      45     Šī argumentācija ir attiecināma arī uz šo lietu. No tās izriet, ka Spānijas Karaliste neatrodas situācijā, kas būtu salīdzināma
         ar to dalībvalstu situāciju, kuras bija saņēmušas kvotas sākotnējās sadales laikā, un ka līdz ar to tā nevar atsaukties uz
         Spānijas kuģu zvejas darbībām Ziemeļjūrā no 1973. līdz 1976. gadam sākotnējā atskaites periodā. Tās situācija savukārt ir
         salīdzināma ar to dalībvalstu situāciju, kuru kuģi nav saņēmuši šādas kvotas, neatkarīgi no tā, vai šajā periodā šīs dalībvalstis
         ir veikušas zvejas darbības Ziemeļjūras un/vai Baltijas jūras ūdeņos (skat. iepriekš minētos 2006. gada 30. marta spriedumu
         apvienotajās lietās Spānija/Padome, 53. punkts, un 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā Spānija/Padome, 33. punkts).

      46     Pārejas perioda beigas nekādā veidā nemaina šo situāciju.
      47     Padome ir pamatoti norādījusi, ka ir jānošķir piekļuves ūdeņiem jēdziens no piekļuves resursiem jēdziena. Kaut arī pēc pārejas
         perioda Spānijas Karaliste var atkal piekļūt Ziemeļjūras un Baltijas jūras ūdeņiem, no tā neizriet, ka Spānijas kuģi var piekļūt
         šo divu jūru resursiem tādā pašā apmērā, kā to dalībvalstu kuģi, kas ir piedalījušās sākotnējā sadalē vai vēlākajās sadalēs
         (skat. iepriekš minētos 2006. gada 30. marta spriedumu apvienotajās lietās Spānija/Padome, 55. punkts, un 2007. gada 19. aprīļa
         spriedumu lietā Spānija/Padome, 35. punkts).

      48     Padome varēja uzskatīt – tā kā Spānijas kuģi Ziemeļjūras un Baltijas jūras ūdeņos nebija zvejojuši vairāk nekā divdesmit gadus
         –, nepiešķirot kvotas, netika pārkāpts attiecīgo iedzīvotāju zvejas darbību relatīvas stabilitātes princips. Līdz ar to Padome
         varēja arī uzskatīt, ka Spānijas Karaliste neatradās tādā pašā situācijā, kā dalībvalstis, kuru kuģi nesen, attiecīgajā atskaites
         periodā, bija zvejojuši šajos ūdeņos (skat. iepriekš minētos 2006. gada 30. marta spriedumu apvienotajās lietās Spānija/Padome,
         56. punkts, un 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā Spānija/Padome, 36. punkts).

      49     Turklāt ir jāpiebilst, ka šo apgalvojumu neietekmē arī apstāklis, ka Spānijas Karalistei nebija iespējams piedalīties turpmākajās
         zvejas kvotu sadalēs pārejas periodā tikai tādēļ, ka juridiski uz laiku tika liegta piekļuve Ziemeļjūras un Baltijas jūras
         ūdeņiem. No minētā neizriet, ka Padomei šī perioda beigās bija jāmaina sadales kārtība, lai ievērotu Spānijas Karalistes intereses.
         Pretēji šīs dalībvalsts apgalvojumiem rakstveida procedūras un tiesas sēdes laikā, tomēr netika pierādīts, ka pārejas periodā
         nepastāvot aizliegumam piekļūt attiecīgajām divām jūrām, šī dalībvalsts būtu ieguvusi atsevišķas to sugu nozvejas kvotas,
         uz kurām attiecas jaunā sadale minētajā periodā.

      50     Turklāt citi Spānijas Karalistes izvirzītie argumenti, kas atkārtoti norādīti šī sprieduma 37. punktā, neietekmē šī sprieduma
         47. punktā izdarīto secinājumu. Tādēļ apstāklis, ka sugām, kurām tiek piemērotas kvotas, ir lielāka vērtība nekā citām sugām,
         neliek piešķirt dalībvalstij attiecīgas kvotas. Iespējamais ekoloģiskais risks nav pierādīts. Kvotu attiecīgu apmaiņu nav
         iespējams veikt, jo šīs kvotas nav piešķirtas. Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 5. punktā ir paredzēta tikai dalībvalstu iespēja
         veikt tās rīcībā esošo kvotu apmaiņu. Tas nedod tiesības uz kvotām.

      51     Līdz ar to, Regulā Nr. 27/2005 pret Spānijas Karalisti neparedzot tādu pašu attieksmi kā pret citām dalībvalstīm, kas bija
         piedalījušās sākotnējā zvejas kvotu sadalē pirms Spānijas Karalistes pievienošanās vai arī turpmākajās sadalēs pārejas perioda
         laikā, Padome nav rīkojusies diskriminējoši pret šo dalībvalsti.

      52     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz nediskriminācijas principa pārkāpumu balstītais pamats ir jānoraida.
       Par pamatu, kas ir balstīts uz pievienošanās akta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      53     Spānijas Karaliste uzskata, ka pēc šīs dalībvalsts pievienošanās Kopienai nepiešķirot Spānijas Karalistei Ziemeļjūras un Baltijas
         jūras Kopienas ūdeņu zonās sadalīto zvejas kvotu daļu, Regula Nr. 27/2005 pagarina pārejas periodu pretēji Pievienošanās aktā
         paredzētajam un līdz ar to pārkāpj tā noteikumus.

      54     Spānijas Karaliste uzskata, ka, piemērojot Pievienošanās aktā paredzētās atkāpes pēc šajā aktā paredzētā pārejas perioda,
         netiek ievērots šo atkāpju izņēmuma, pārejas un ierobežotās piemērojamības raksturs.

      55     Šī dalībvalsts turklāt norāda – kaut gan Pievienošanās akta pārkāpuma esamību Tiesa jau ir pārbaudījusi iepriekš minētajā
         2006. gada 30. marta spriedumā apvienotajās lietās Spānija/Padome, šī lieta tomēr atšķiras ar to, ka pretēji minētajā spriedumā
         pārbaudītajai regulai Regula Nr. 27/2005 attiecas uz kvotām, kas 2005. gadā piešķirtas pirmo reizi un kuras veido jaunas zvejas
         iespējas.

      56     Padome savukārt apgalvo, ka Pievienošanās akta noteikumi pēc pārejas perioda vairs nav piemērojami un tādēļ tie nevar būt
         kritērijs, lai noteiktu Padomes veikto pasākumu likumīgumu.

      57     Turklāt Pievienošanās akts nedz liek, nedz arī paredz veikt kvotu sadales kārtības pārskatīšanu.
      58     Padome turklāt norāda, ka Pievienošanās akta 156.–164. pantā, kas ir pārejas perioda noteikumi, nav paredzēts veids, kādā
         Padomei būtu jāsadala jaunās zvejas iespējas 2005. gadā, pat vairākus gadus pēc tā, kad šie noteikumi ir kļuvuši nepiemērojami.

       Tiesas vērtējums
      59     Ka uz to norāda Padome, ir jāatgādina, ka Pievienošanās akta 156.–164. pantā definēts zivsaimniecības nozarē piemērojamais
         tiesiskais regulējums tikai pārejas periodam. Šie panti līdz ar to principā nevar būt pamats prasībām attiecībā uz tādu laikposmu
         pēc pārejas perioda (skat. iepriekš minētos 2006. gada 30. marta spriedumu apvienotajās lietās Spānija/Padome, 64. punkts,
         un 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā Spānija/Padome, 44. punkts).

      60     Tāpat no Pievienošanās akta neizriet, ka Padomei būtu pienākums nākotnē grozīt zvejas iespēju sadalījuma kārtību, kas pieņemta
         pēc Spānijas Karalistes pievienošanās, pārejas periodā.

      61     Pat ja pārejas perioda laikā piemērojamajam tiesiskajam regulējumam saskaņā ar definīciju ir pagaidu raksturs, no tā neizriet,
         ka visi tajā paredzētie ierobežojumi automātiski zaudē spēku minētā perioda beigās, ja tie izriet arī no dalībvalstī piemērojamā
         acquis communautaire. Tomēr, kā tas ir konstatēts iepriekš minētā 2006. gada 30. marta sprieduma apvienotajās lietās Spānija/Padome 29. punktā,
         acquis communautaire ietver sadalījuma kārtību, kas Spānijas Karalistes pievienošanās brīdī ir noteikta esošajā tiesiskajā regulējumā. Šī sadalījuma
         kārtība principā paliek spēkā, kamēr vien tā netiek grozīta ar Padomes aktu.

      62     Attiecībā uz kvotu sadali, kas veikta pārejas periodā, to reglamentē nevis Pievienošanās akts, bet gan regulas, kas nosaka
         attiecīgās kvotas, un relatīvas stabilitātes princips (skat. iepriekš minētos 2006. gada 30. marta spriedumu apvienotajās
         lietās Spānija/Padome, 66. punkts, un 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā Spānija/Padome, 47. punkts). Attiecībā uz sadalēm,
         kas pirmo reizi veiktas ar Regulu Nr. 27/2005, uz tām vairs neattiecas Pievienošanās akta noteikumi.

      63     Līdz ar to, Regulā Nr. 27/2005 nepiešķirot Spānijas Karalistei noteiktas zvejas kvotas Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā, Padome
         nav pārkāpusi Pievienošanās aktu.

      64     Tādējādi pamats, kas balstīts uz Pievienošanās akta pārkāpumu, ir jānoraida.
       Par pamatu, kas balstīts uz Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      65     Spānijas Karaliste apgalvo, ka tās 2006. gada 27. aprīļa vēstulē norādītās un šī sprieduma 23. punktā atkārtoti minētās piecas
         sugas veido jaunas zvejas iespējas. Tai nepiešķirot šo sugu nozvejas kvotas, Padome nav ņēmusi vērā šīs dalībvalsts intereses
         un tādēļ ir pārkāpusi Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta noteikumus.

      66     Padome atzīst, ka ar Regulu Nr. 27/2005 pirmo reizi sadalītās sugas veido jaunas zvejas iespējas. Tomēr no piecām Spānijas
         iestāžu minētajām sugām tikai turpmāk minētās sugas, kas konkrētajās zonās pirmo reizi sadalītas 2005. gadā, attiecīgajā brīdī
         veidoja jaunas zvejas iespējas:

      –       brosme, IV zona (Norvēģijas ūdeņi);
      –       jūrasvelns, IV zona (Norvēģijas ūdeņi);
      –       jūras līdaka, IV zona (Norvēģijas ūdeņi);
      –       langusts, IV zona (Norvēģijas ūdeņi).
      67     Turpretim šī sprieduma 23. punktā minētā jūrasvelna, IIa zona (Kopienu ūdeņi) un IV zona (Kopienu ūdeņi), sadale pirmo reizi
         tika veikta jau 1998. gadā. Šī sprieduma 23. punktā minētā zilā heka, IV zona (Norvēģijas ūdeņi), sadale pirmo reizi tika
         veikta jau iepriekš 2002. gadā. Tādēļ Spānijas Karaliste kļūdaini norādīja uz šīm sugām kā jaunām zvejas iespējām.

      68     Attiecībā uz tās konstatētajām četrām jaunām zvejas iespējām Padome norāda, ka ir ievērojusi visu dalībvalstu, ieskaitot Spānijas
         Karalistes, intereses, tomēr, kaut arī ir ņemtas vērā šīs jaunās zvejas iespējas, tas nenozīmē, ka visām dalībvalstīm kvotas
         būtu jāsaņem. Padome noteica atskaites laika posmu no 1999. līdz 2003. gadam. Tā kā šajā laika posmā Spānijas kuģi, pat ja
         tiem bija tāda iespēja, nezvejoja attiecīgās sugas konkrētajā zonā, šai dalībvalstij kvotas netika piešķirtas. Padome secina,
         ka tā nav pārsniegusi savu diskrecionāro varu un ka tādējādi tā nav pārkāpusi Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punktu.

      69     Savā replikā Spānijas Karaliste apstiprināja, ka ir pieļāvusi kļūdu, identificējot sugas, kas veido jaunas zvejas iespējas,
         un atzina, ka tikai uz četrām Padomes minētajām sugām konkrētajās zonās attiecas minētais jēdziens. Tomēr tā apgalvo, ka attiecībā
         uz šīm četrām sugām Padome ir pārkāpusi minēto 20. panta 2. punktu.

      70     Savukārt Komisija uzskata – tā kā četras Padomes minētās sugas ietilpst kategorijā “citas sugas”, kuru kopējā kvota Kopienai
         tika piešķirta atbilstoši pirms 2005. gada pieņemtajām regulām, – šīs sugas neveido jaunas zvejas iespējas. Šis jēdziens attiecas
         tikai uz sugām, kuras ir nonākušas Kopienas rīcībā izveidojoties piekļuvei jauniem ūdeņiem vai jaunām sugām.

      71     Komisija papildina – ja Tiesa neatbalstītu tās sniegto jēdziena “jaunas zvejas iespējas” interpretāciju un nospriestu, ka
         četras Padomes minētās sugas minētais jēdziens ietver, katrā ziņā būtu jāuzskata, ka Padome nav pārsniegusi savas diskrecionārās
         varas robežas un tādējādi nav pārkāpusi Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punktu.

       Tiesas vērtējums
      –       Ievada piezīmes
      72     Spānijas Karaliste, Padome un Komisija vienādi uzskata, ka tikai četras Padomes minētās un šī sprieduma 66. punktā atkārtoti
         norādītās sugas ir pirmo reizi ietvertas sadalē ar Regulu Nr. 27/2005 un tikai uz tām attiecas šīs prasības trešais pamats.

      73     Tomēr te rodas šī pamata pieņemamības problēma.
      74     Kā tas tika norādīts šī sprieduma 31. punktā, ir jāpārbauda, vai norādot uz šīm četrām sugām, Spānijas Karaliste nav grozījusi
         strīda priekšmetu pretēji Reglamenta 38. panta nosacījumiem.

      75     Jākonstatē – no četrām aplūkotajām sugām jūrasvelns ir minēts Spānijas Karalistes prasības pieteikuma 27. punktā saistībā
         ar IV zonu, neprecizējot, vai runa ir par Kopienu ūdeņiem, Norvēģijas ūdeņiem jeb abu šo ūdeņu kopumu. Savā 2006. gada 27. aprīļa
         vēstulē Spānijas valdība atsaucas uz jūrasvelnu, IV zona (Kopienu ūdeņi), bet šo atsauci savā replikā labo un apgalvo, ka
         tas attiecas uz Norvēģijas ūdeņiem.

      76     Ņemot vērā vispārīgo atsauci prasības pieteikumā uz IV zonu, ir jāuzskata par norādītiem šīs zonas visi ūdeņi un tādēļ trešais
         pamats saistībā ar jūrasvelnu, IV zona (Norvēģijas ūdeņi), ir pieņemams.

      77     Turpretī attiecībā uz trīs pārējām sugām: brosme un jūras līdaka nav minētas prasības pieteikuma 27. punktā, bet langusts
         nav minēts saistībā ar IV zonu. Tādēļ ir jāuzskata, ka prasības pieteikumā nav minēta ne brosme, ne jūras līdaka, bet langusts
         minēts tikai saistībā ar III zonu. Tādēļ ar atsauci uz šīm trim sugām saistībā ar IV zonu (Norvēģijas ūdeņi) 2006. gada 27. aprīļa
         vēstulē, kā arī replikā, tiek paplašināts strīda priekšmets, un tā ir jānoraida kā nepieņemama. Ar to, ka šīs sugas ir minētas
         Regulas Nr. 27/2005 I pielikumā, kas veido strīda priekšmetu, nepietiek, jo Spānijas Karaliste lūdz atcelt regulu tiktāl,
         ciktāl ar to Spānijas flotei netiek piešķirtas atsevišķas kvotas un tādēļ, ka minētajā 27. punktā tā ir precizējusi sugas,
         uz kurām attiecas trešais pamats.

      –       Par pamatu
      78     Spānijas Karaliste apgalvo, ka jūrasvelna sadale IV zonā (Norvēģijas ūdeņi), kas veikta ar Regulu Nr. 27/2005, veido jaunas
         zvejas iespējas un ka, tai vispār nepiešķirot šīs sugas nozvejas kvotu, Padome nav ņēmusi vērā tās intereses, pārkāpjot Regulas
         Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta noteikumus.

      79     Jāpārbauda, vai jūrasvelna sadale IV zonā (Norvēģijas ūdeņi) veido jaunas zvejas iespējas minētā 20. panta 2. punkta nozīmē
         un vai attiecīgajā gadījumā Padome ir ņēmusi vērā Spānijas Karalistes intereses.

      80     Attiecībā uz pirmo punktu nav apstrīdams, ka ar Regulu Nr. 27/2005 veiktā sadale ir pirmā šīs sugas nozvejas kvotu sadale
         dalībvalstu vidū.

      81     Komisija uzskata, ka jūrasvelns IV zonā (Norvēģijas ūdeņi) tomēr neveido jaunas zvejas iespējas, bet ir jau pastāvoša zvejas
         iespēja, jo tā nav suga, kas ir izmantota pirmo reizi saskaņā ar Kopienas politiku atbilstoši Regulas Nr. 3760/92 8. panta
         4. punkta iii) apakšpunktam. Tomēr šis 8. panta 4. punkta iii) apakšpunkts tika aizstāts ar Regulas Nr. 2371/2002 20. panta
         2. punktu, kas ir lasāms, ievērojot aizstāto tiesību normu. No tā būtu jāizriet, ka šī suga būtu jāsadala, ņemot vērā Regulas
         Nr. 2371/2002 20. panta 1. punktā minēto relatīvas stabilitātes principu, bet ne ievērojot dalībvalstu intereses atbilstoši
         minētā 20. panta 2. punktam.

      82     Tomēr ir jānorāda, ka Regula Nr. 2371/2002 atšķiras no Regulas Nr. 3760/1992.
      83     “Zvejas iespēja” nozīmē tādas skaitliski noteiktas juridiskas zvejas tiesības, kas izteiktas kā nozveja un/vai zvejas intensitāte;
         Tādējādi Regulā Nr. 2371/2002 ir precizēts jēdziens “zvejas iespējas”, tās 3. panta q) punktā to definējot kā skaitliski noteiktas
         juridiskas zvejas tiesības. Attiecībā uz šīs regulas 20. panta 2. punktu – tā teksts atšķiras no minētā 8. panta 4. punkta
         iii) apakšpunkta teksta, un tajā tikai paredzēts, ka, ja Kopiena nosaka jaunas zvejas iespējas, Padome lemj par šo iespēju
         sadalījumu, ņemot vērā katras dalībvalsts intereses.

      84     Tādēļ ir jāinterpretē jēdziens “jaunas zvejas iespējas”, ņemot vērā Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 1. un 2. punkta struktūru
         un mērķi, kontekstā ar judikatūru (skat. 1987. gada 16. jūnija spriedumu lietā 46/86 Romkes, Recueil, 2671. lpp.; 1992. gada 13. oktobra spriedumus lietā C‑70/90 Spānija/Padome, Recueil, I‑5159. lpp.; lietā C‑71/90 Spānija/Padome, Recueil, I‑5175. lpp.; lietā C‑73/90 Spānija/Padome, Recueil, I‑5191. lpp., un iepriekš minēto 2006. gada 30. marta spriedumu apvienotajās lietās Spānija/Padome).

      85     No minētā 20. panta šo divu punktu pārbaudes tādēļ izriet, ka pirmais no tiem attiecas uz pastāvošajām zvejas iespējām, bet
         otrais ir veltīts jaunām zvejas iespējām. Pastāvošās zvejas iespējas tiek sadalītas starp dalībvalstīm, piemērojot relatīvas
         stabilitātes principu.

      86     Tiesa ir nospriedusi, ka relatīvas stabilitātes prasība ir jāsaprot kā noteiktas procentuālās daļas saglabāšana katrai dalībvalstij
         un ka sākotnēji noteiktā sadales kārtība ir piemērojama tik ilgi, kamēr netiks pieņemta regula, ar kuru tiek izdarīti grozījumi
         (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Romkes, 17. punkts, un iepriekš minēto 2006. gada 30. marta spriedumu apvienotajās lietās Spānija/Padome, 27. punkts).

      87     Tā kā relatīvas stabilitātes principa piemērošana pastāvošajām zvejas iespējām ir saistīta ar noteiktās sadales kārtības starp
         dalībvalstīm saglabāšanu, ir jāuzskata, ka pirmreizējas sadales kārtības starp dalībvalstīm izveidošana ir saistīta ar jaunu
         zvejas iespēju piešķiršanu un sadali, ņemot vērā katras dalībvalsts intereses. Intereses jēdziens var ietvert vajadzību nodrošināt
         zvejniecības relatīvu stabilitāti, tomēr tas nav ierobežots tikai ar šo vajadzību.

      88     Tādēļ pretēji Komisijas paustajam viedoklim, ja tiek noteikta pirmreizēja sadales kārtība attiecībā uz katru dalībvalsti,
         it īpaši pēc tam, kad tās ir izmantojušas savas tiesības zvejot attiecīgajā zonā, un ja tiek sadalītas sugas, kuru nozvejai
         Kopienas rīcībā ir vispārēja kvota, Padome lēmumu pieņem, ievērojot katras dalībvalsts intereses atbilstoši Regulas Nr. 2371/2002
         20. panta 2. punkta noteikumiem. Tā kā atbilstoši definīcijai šādā gadījumā sadales kārtību nevar saglabāt, šīs regulas 20. panta
         1. punkta noteikumi nav piemērojami.

      89     Jāpiebilst, ka Komisijas atbalstītās interpretācijas rezultātā būtu jānonāk pie paradoksālas situācijas, kurā dalībvalstu
         tiesības piekļūt jauniem ūdeņiem un jaunām sugām varētu nekad netikt atzītas par jaunām zvejas iespējām un līdz ar to nekad
         neļautu ņemt vērā šo valstu intereses Regulas Nr. 2371/2002 20. panta 2. punkta nozīmē. Tāda pati situācija izveidotos ikreiz,
         kā tas ir šajā gadījumā, kad jaunas tiesības uz piekļuvi pirmoreiz rastos pamatojoties uz Kopienas vispārējo kvotu, kas vēlāk
         ir jāsadala dalībvalstīm. Tomēr no Regulas Nr. 2371/2002 neizriet, ka likumdevējs tādējādi būtu iecerējis ierobežot dalībvalstu
         interešu ievērošanu.

      90     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir uzskatāms, ka jūrasvelna IV zonā (Norvēģijas ūdeņi) pirmreizējā sadale dalībvalstīm,
         kas pamatota ar pirmreizējas sadales kārtības izveidošanu šai sugai attiecīgajos ūdeņos, veido jaunu zvejas iespēju.

      91     Tādēļ ir jāpārbauda, vai Padome ir atbilstoši ņēmusi vērā Spānijas Karalistes intereses.
      92     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecībā uz tiesisko regulējumu zivsaimniecības jomā kopējās lauksaimniecības politikas ietvaros
         Kopienu likumdevējam šajā jomā ir plaša rīcības brīvība, kas atbilst poliskajai atbildībai, kas tam piešķirta EKL 34.–37. pantā
         (skat. it īpaši 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C‑535/03 Unitymark un North Sea Fishermen’s Organisation, Krājums, I‑2689. lpp., 55. punkts).

      93     Tomēr ir jāpārbauda, vai Kopienu likumdevējs nav pārsniedzis savas diskrecionārās varas robežas.
      94     Spānijas Karaliste norāda, ka Padomes izvēlētajā atskaites periodā no 1999. gada līdz 2003. gadam Pievienošanās akta 156.–164. panta
         noteikumi tai liedza piekļūt attiecīgajiem ūdeņiem. Pieņemot lēmumu kvotas piešķirt tikai tām dalībvalstīm, kuru flote šajā
         periodā ir zvejojusi attiecīgās sugas, tostarp jūrasvelnu, un nepiešķirot tai kvotu, kaut gan Spānijas kuģi nestrādāja attiecīgajā
         zonā tikai normatīvā aizlieguma dēļ, Padome nav ņēmusi vērā tās intereses.

      95     Tomēr ir jākonstatē, kā uz to arī norāda Padome iebildumu rakstā un atbildē uz repliku, ka Pievienošanās akta 156.–164. pants
         attiecas tikai uz piekļuvi Kopienu ūdeņiem, bet ne uz piekļuvi Norvēģijas ūdeņiem un ka tādēļ Spānijas Karalistes argumentam
         nav nozīmes.

      96     Tiesas sēdē Spānijas Karaliste mēģināja izvirzīt citus argumentus, lai pierādītu, ka Spānijas kuģiem nebija iespējams zvejot
         Norvēģijas ūdeņos. Tā vispirms norādīja, ka ne vienmēr attiecīgās zonas robežās ir viegli noteikt ūdeņus, kuros kuģi strādā,
         bet vēlāk apstiprināja, ka tai nebija jāpiešķir nozvejas kvota Norvēģijas ūdeņos.

      97     Šiem argumentiem tomēr nav izšķirošas nozīmes, jo jūrasvelnu, uz kuru neattiecās dalībvalstīm iedalītās kvotas, varēja bez
         ierobežojumiem zvejot dažādas dalībvalstu flotes, tomēr uz to attiecās Kopienai piemērotā vispārējā kvota dažādām sugām, kuru
         vidū bija ietverts arī jūrasvelns.

      98     Jākonstatē, ka tas, ka Spānijas Karalistei vai kādai citai dalībvalstij netika piešķirta jūrasvelna nozvejas kvota, nenozīmē,
         ka Padome nav ņēmusi vērā šo dalībvalstu intereses.

      99     Attiecībā uz atskaites perioda izvēli Tiesa jau nosprieda, ka Padomei ir zināma rīcības brīvība (šajā sakarā skat. 2001. gada
         25. oktobra spriedumu lietā C‑120/99 Itālija/Padome, Recueil, I‑7997. lpp., 42. punkts). Piecu gadu laika posms no 1999. līdz 2003. gadam ir nesens un pietiekami ilgs periods, kas nebūtu
         kritizējams.

      100   Piešķirot jūrasvelna nozvejas kvotas tikai tām dalībvalstīm, kuru kuģi šo sugu ir zvejojuši šajā periodā, un nepiešķirot kvotu
         Spānijas Karalistei, jo Spānijas kuģi šādu sugu nav zvejojuši, lai gan tiem bija tiesības piekļūt attiecīgajai zonai, Padome
         nav pārsniegusi savas diskrecionārās varas robežas.

      101   Tādēļ šis trešais pamats ir jānoraida.
      102   Tā kā nav atbalstāms neviens no izvirzītajiem pamatiem, Spānijas Karalistes prasība ir jānoraida.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      103   Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Spānijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Spānijas Karalistei atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta pirmo daļu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanas izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2009. gada 4.jūnijā. # Jörg Mölling pret Eiropas Policijas birojs (Eiropols). # Civildienesta lietas - Pieņemšana darbā. # Lieta F-11/08.

text:
CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 4. jūnijā
      Lieta F‑11/08
      Jörg Mölling
      pret
      Eiropas Policijas biroju (Eiropols)
      Civildienests – Eiropola personāls – Pieņemšana darbā – Atlases procedūra – Darbā pieņemšanas nosacījumi – Norīkots valsts eksperts – Eiropola Civildienesta noteikumu 6. pants – Eiropola direktora 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkts
      Priekšmets      Prasība, kas celta atbilstoši Konvencijas par Eiropas Policijas biroja izveidi, kuras pamatā ir Līguma par Eiropas Savienību
         K3. pants (Eiropola konvencija), 40. panta 3. punktam un Eiropola Civildienesta noteikumu 93. panta 1. punktam, kurā J. Mölling lūdz atcelt Eiropola 2007. gada 10. oktobra lēmumu, ar kuru viņam tika atteikta dalība atlases procedūrā, kas bija organizēta,
         lai aizpildītu Eiropola Narkotiku nodaļas galvenā administratora (“first officer”) amatu

      Nolēmums      Eiropola 2007. gada 10. oktobra lēmumu, ar ko prasītājam ir atteikta dalība atlases procedūrā, kura organizēta, lai aizpildītu
         Eiropola Narkotiku nodaļas galvenā administratora amatu (“first officer”), atcelt. Eiropols atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Eiropola personāls – Pieņemšana darbā – Eiropola direktora lēmums, kas attiecas uz Civildienesta noteikumiem – Frāze
            “ikviens amats Eiropolā”
      (Eiropola Civildienesta noteikumu 1. pielikums)
      2.      Kopienu tiesības – Interpretācija – Metodes – Gramatiska un loģiska interpretācija
      1.      No Eiropola direktora 2006. gada 8. decembra lēmuma, kas attiecas uz Eiropola Civildienesta noteikumu 6. panta īstenošanu,
         2. panta 4. punkta gramatiskās interpretācijas izriet, ka tajā iekļautā frāze “ikviens amats Eiropolā” tāpat kā definīcija,
         kas ir iekļauta tā paša lēmuma 1. panta 1. punktā, ir interpretējama kā ikviens amats, kas ietilpst Civildienesta noteikumu
         1. pielikumā iekļautajā sarakstā, un minētā 2. panta 4. punkta angļu valodas versijas gramatiskā interpretācija neļauj 2006. gada
         8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktā izmantotajai frāzei “Europol post” piešķirt saturu, kas atšķiras no frāzes “Europol
         post” satura, kura definēta minētā lēmuma 1. panta 1. punktā.

      Tā kā darbam Eiropolā norīkota eksperta amats nav iekļauts Eiropola Civildienesta noteikumu 1. pielikumā iekļautajā sarakstā,
         persona, kas ieņem šādu amatu, ir “nesaistīta ne ar vienu amatu Eiropolā” iepriekš minētā lēmuma 2. panta 4. punkta nozīmē.

      (skat. 57.–59. punktu)

      2.      Ja nav tiesību normas izstrādes dokumentu (travaux préparatoires), kuros ir skaidri pausts tiesību normas autoru nodoms, ir jāpamatojas tikai uz izstrādātā teksta piemērojamību un tam jāpiešķir
         tāda nozīme, kāda izriet no tā gramatiskas un loģiskas interpretācijas. Tādējādi interpretāciju, kas izriet no paša teksta
         formulējuma, nevar aizstāt ar interpretāciju, kura pamatota ar faktiskiem apsvērumiem, kas izriet no konkrēta gadījuma.

      (skat. 69. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1961. gada 1. jūnijs, 15/60 Simon/Tiesa, Recueil, 223., 244. lpp.

      Civildienesta tiesa: 2006. gada 14. decembris, F‑10/06 André/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑183. un II‑A‑1‑755. lpp., 44. punkts.

EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 4. jūnijā (*)

      Civildienests – Eiropola personāls – Pieņemšana darbā – Atlases procedūra – Darbā pieņemšanas nosacījumi – Norīkots valsts eksperts – Eiropola Civildienesta noteikumu 6. pants – Eiropola direktora 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkts
      Lieta F‑11/08
      par prasību, kas iesniegta atbilstoši Konvencijas par Eiropas Policijas biroja izveidi, kuras pamatā ir Līguma par Eiropas
         Savienību K3. pants (Eiropola konvencija), 40. panta 3. punktam un Eiropola Civildienesta noteikumu 93. panta 1. punktam,

      Jörg      Mölling, valsts eksperts, kas norīkots darbā Eiropas Policijas birojā, ar dzīvesvietu Hāgā (Nīderlande), ko sākotnēji pārstāvēja
         P. de Kaspare [P. de Casparis], advokāte, vēlāk – P. de Kaspare, N. D. Deins [N. D. Dane] un V. Dž. Demings [W. J. Dammingh], advokāti,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Policijas biroju (Eiropols), ko pārstāv D. Noimans [D. Neumann] un D. Elkuri [D. El Khoury], pārstāvji, kuriem palīdz B. Vēgenbaurs [B. Wägenbaur] un R. van der Houts [R. Van der Hout], advokāti,

      atbildētājs.
      CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs Š. Van Rapenbušs [S. Van Raepenbusch], tiesneši I. Boruta [I. Boruta] un H. Kanninens [H. Kanninen] (referents),

      sekretārs R. Skiano [R. Schiano], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 9. septembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā elektroniski tika saņemts 2008. gada 22. janvārī (oriģināls tika
         iesniegts 25. janvārī), J. Mellings [J. Mölling] lūdz atcelt Eiropola 2007. gada 10. oktobra lēmumu, ar kuru viņam tika atteikta piedalīšanās atlases procedūrā, kas bija
         organizēta, lai aizpildītu Eiropola nodaļas “Narkotikas” galvenā administratora (“first officer”) amatu.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Eiropola Civildienesta noteikumu 1. panta 1. punktā, versijā, kas piemērojama šajā gadījumā (turpmāk tekstā – “Civildienesta
         noteikumi”), ir noteikts:

      “[..] Civildienesta noteikumi ir piemērojami visiem personāla locekļiem, ar kuriem Eiropols ir noslēdzis darba līgumu. Šo
         personālu veido:

      –        Eiropola darbinieki, kas pieņemti darbā tikai kompetentajās iestādēs, kuras ir paredzētas Konvencijas [par Eiropas Policijas
         biroja izveidi, kuras pamatā ir Līguma par Eiropas Savienību K3. pants,] 2. panta 4. punktā, un darbinieki, kas var tikt pieņemti
         darbā vai nu šajās iestādēs, vai arī ārpus tām,

      –        vietējie darbinieki, ja tie ir skaidri minēti Civildienesta noteikumos.”
      3        Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Par Eiropola darbinieku Civildienesta noteikumu [..] nozīmē uzskata darbinieku, kas pieņemts darbā, lai ieņemtu amatu, kas
         ir paredzēts 1. pielikumā iekļautajā sarakstā, izņemot amatus, kas norādīti kā tādi, kas jāieņem vietējiem darbiniekiem.

      Šo amatu vidū tiek noteikti tie, ko var ieņemt tikai tie darbinieki, kuri pieņemti darbā tajās kompetentajās iestādēs, kas
         ir paredzētas Konvencijas [par Eiropas Policijas biroja izveidi, kuras pamatā ir Līguma par Eiropas Savienību K3. pants,]
         2. panta 4. punktā, un tie, ko var ieņemt arī citi darbinieki.

      Ar darbiniekiem, kas pieņemti darbā, lai ieņemtu amatu, kuru drīkst ieņemt tikai tie darbinieki, kas ir pieņemti darbā kompetentajās
         iestādēs, var noslēgt tikai pagaidu darba līgumu uz šo amatu saskaņā ar 6. pantu.”

      4        Civildienesta noteikumu 1. pielikuma 1. punktā ir uzskaitīti Eiropola amati, un tajā ir noteikts, ka, “ievērojot 3. punktu,
         Eiropola amati ir šādi: [..]”. 1. pielikuma 1. punkta pēdējā daļā ir noteikts, ka “šo Eiropola amatu sarakstu var grozīt ar
         vienbalsīgu valdes lēmumu”.

      5        Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 6. pantu:

      “Visus Eiropola darbiniekus, kurus pieņem darbā amatos, kurus var ieņemt tikai tādi darbinieki, ko pieņēmušas darbā Konvencijas
         [par Eiropas Policijas biroja izveidi, kuras pamatā ir Līguma par Eiropas Savienību K3. pants,] 2. panta 4. punktā minētās
         kompetentās iestādes, vai kurus pieņem darbā amatā, uz kuru neattiecas minētais ierobežojums, sākotnēji pieņem darbā uz noteiktu
         laiku no viena gada līdz pieciem gadiem.

      Pirmo darba līgumu var pagarināt. Maksimālais kopējais ilgums līgumiem uz noteiktu laiku, ietverot visus līguma pagarināšanas
         laikposmus, ir deviņi gadi.

      Vienīgi tos darbiniekus, kas pieņemti darbā amatos, uz kuriem neattiecas ierobežojums nodarbināt tikai tos darbiniekus, ko
         pieņēmušas darbā Konvencijas [par Eiropas Policijas biroja izveidi, kuras pamatā ir Līguma par Eiropas Savienību K3. pants,]
         2. panta 4. punktā minētās kompetentās iestādes, var pieņemt darbā uz nenoteiktu laiku pēc tam, kad tie, konsekventi nodrošinot
         augstas kvalitātes darba izpildi, ir nostrādājuši iestādē laikposmu, kas atbilst diviem līgumiem uz noteiktu laiku un nav
         mazāks par sešiem gadiem.

      [..]”
      6        1995. gada 26. jūlija Konvencijas par Eiropas Policijas biroja izveidi, kuras pamatā ir Līguma par Eiropas Savienību K3. pants
         (OV C 316, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Eiropola konvencija”), 2. panta 4. punktā kompetentās iestādes, kas ir minētas Civildienesta
         noteikumu 6. pantā, ir definētas šādi:

      “Šīs konvencijas mērķiem kompetentas iestādes ir visas dalībvalstīs pastāvošās valsts iestādes, kas saskaņā ar valsts likumiem
         ir atbildīgas par noziedzīgu nodarījumu novēršanu un apkarošanu.”

      7        Civildienesta noteikumu otrās sadaļas trešajā nodaļā ar nosaukumu “Darbā pieņemšanas nosacījumi” ir iekļauts šāds 24. pants:

      “1. Eiropola darbiniekus pieņem darbā, lai [Eiropolam] nodrošinātu tādu personu atbalstu, kam ir vislielākā kompetence, produktivitāte
         un integritāte. Atlasot Eiropola darbiniekus, tiek ņemtas vērā ne tikai personiskās spējas un profesionālās kvalifikācijas,
         bet arī nepieciešamība nodrošināt to, ka ir pienācīgi pārstāvētas visas Eiropas Savienības dalībvalstis un visas tās oficiālās
         valodas. Eiropols īsteno vienlīdzīgu iespēju politiku.

      2. Eiropola darbiniekus var pieņemt darbā tikai saskaņā ar 2. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem un tikai tad,
      a)      ja viņš ir kādas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsonis un īsteno visas pilsonim pienākošās tiesības;
      b)      ja viņš ir izpildījis visas saistības, kas noteiktas ar likumiem par militāro dienestu;
      c)      ja viņš uzrāda atbilstošas rekomendācijas par piemērotību savu pienākumu veikšanai;
      d)      ja viņš ir fiziski spējīgs pildīt savus pienākumus;
      e)      ja viņš pierāda padziļinātas zināšanas kādā no Eiropas Savienības oficiālajām valodām un pietiekamas zināšanas kādā citā no
         šīm valodām tādā mērā, kādā tās vajadzīgas, lai veiktu viņam uzticētos uzdevumus.

      [..]
      4. Atlases procedūras, kas reglamentē Eiropola darbinieku pieņemšanu darbā, ir iekļautas [Civildienesta] noteikumu [..] 2. pielikumā.”
      8        Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 2. pielikuma 5. panta pirmo daļu “atkarībā no kvalifikācijas, pieredzes un nepieciešamās
         specializācijas un, pamatojoties uz [Civildienesta] noteikumu 24. pantā paredzēto iepriekšējo atlasi, atlases komisija veic
         pirmo atlasi, izskatot saņemtās kandidatūras”.

      9        Eiropola direktora 2006. gada 8. decembra lēmuma par vispārējo Civildienesta noteikumu 6. panta īstenošanas politiku (turpmāk
         tekstā – “2006. gada 8. decembra lēmums”) sestais apsvērums ir formulēts šādi:

      “Iemesls, kura dēļ maksimālais dienesta ilgums ir ierobežots attiecībā uz visiem Eiropola darbiniekiem, kas iecelti amatos,
         [kurus var ieņemt tikai darbinieki, kas pieņemti darbā Eiropola konvencijas 2. panta 4. punktā paredzētajās kompetentajās
         valsts iestādēs], pamatojoties uz diviem līgumiem uz noteiktu laiku, ir tāds, ka dalībvalstis vēlas nodrošināt rotāciju saviem
         Eiropola personāla locekļiem, kuriem tādējādi būtu jāstājas atpakaļ darbā to kompetentajās valsts iestādēs (rotācijas princips)
         [..].” (“The reason for prescribing a maximum period of service for all Europol staff on bold posts under two fixed-term contracts
         is that the Member States want a rotation of such staff members who should subsequently be re-integrated into the service
         of their competent national authority (the rotation principle) [..].”)

      10      2006. gada 8. decembra lēmuma 15. apsvērumā ir norādīts, ka, “pamatojoties uz saprātīgu Civildienesta noteikumu 6. panta un
         2. pielikuma interpretāciju, Eiropols var uzskatīt, ka bijušajam Eiropola personāla loceklim ir tiesības pieteikt savu kandidatūru
         jaunam amatam pēc prombūtnē pavadīta laika posma, kas garantē, ka attieksme pret visiem kandidātiem uz konkrētu amatu, neatkarīgi
         no tā, vai viņi ir kandidāti iestādes iekšienē vai ārpus tās, ir vienlīdzīga un ka neviens kandidāts nevar iespējami ietekmēt
         darbā pieņemšanas kampaņu” (“Based on a reasonable interpretation of Article 6 and Appendix 2 of the Staff Regulations, Europol
         is not prevented from considering a previous staff member as eligible to apply for a new post following a period of absence
         which ensures that all candidates for a particular post, internal or external, are in an equal position and that no candidate
         may have influenced a forthcoming recruitment campaign”).

      11      2006. gada 8. decembra lēmuma 1. pantā atsevišķas frāzes, kas ir citētas minētajā lēmumā, ir definētas šādi:

      “[1. punkts] Amats Eiropolā: Ikviena amats, kas ir iekļauts vai ko ir paredzēts iekļaut Civildienesta noteikumu 1. pielikumā
         paredzētajā Eiropola amatu sarakstā, izņemot direktora, direktora vietnieku un vietējo darbinieku amatus, kā tas ir paredzēts
         Civildienesta noteikumu 98.–100. pantā [“Europol Post”: Any post that is included or is intended to be included in the list
         of Europol posts set out in Appendix 1 of the Staff Regulations, with the exception of the Director, the Deputy Directors
         and local staff as provided for by Articles 98–100 of the Staff Regulations];

      [..]
      [6. punkts] “Kompetentās [valsts] iestādes”: saskaņā ar Eiropola konvencijas 2. panta 4. punktu ir visas dalībvalstīs pastāvošās
         valsts iestādes, kas saskaņā ar valsts likumiem ir atbildīgas par noziedzīgu nodarījumu novēršanu un apkarošanu [“Competent
         Authority”: In accordance with Article 2(4) of the Europol Convention, all public bodies existing in the Member States which
         are responsible under national law for preventing and combating criminal offences];

      [7. punkts] “Amats, kas norādīts ar trekninātiem burtiem”: Ikviens amats, ko var ieņemt tikai darbinieki, ko pieņēmušas darbā
         kompetentās iestādes [“Bold Post”: Any Europol post which can be filled only by staff engaged from a Competent Authority];

      [8. punkts] “Amats, kas nav norādīts ar trekninātiem burtiem”: Ikviens amats, ko var ieņemt darbinieki, kuri nav jāpieņem
         darbā kompetentajām iestādēm [“Non‑bold Post”: Any Europol post which can be filled by staff that do not need to be engaged
         from a Competent Authority].”

      12      2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 3. punktā ir noteikts, ka, “ievērojot 2. panta 4. punkta noteikumus, Eiropola darbinieki
         ar Eiropolu var noslēgt tikai vienu pirmo līgumu” (“Without prejudice to Article 2.4 below, only one First Contract shall
         be entered into with any individual”).

      13      Saskaņā ar 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktu “pēc 18 mēnešu laika posma, kurā bijušais personāla loceklis nav
         bijis saistīts ne ar vienu amatu Eiropolā, un pēc jaunas atlases procedūras – ikviens jauns darba līgums tiks uzskatīts par
         pirmo līgumu” (“After a period of 18 months during which a former member of staff has been detached from any Europol post,
         and following a new selection procedure, any new Employment Contract shall be deemed to be a First Contract”).

      14      Eiropola konvencijas 40. panta 3. punktā ir noteikts, ka “noteikumi par pārsūdzībām, kas minēti noteikumos par nodarbinātības
         nosacījumiem, ko piemēro Eiropas Kopienu pagaidu darbiniekiem un palīgdarbiniekiem, mutatismutandis attiecas uz Eiropola darbiniekiem”. Tādējādi Civildienesta noteikumu 92. un 93. panta noteikumi atbilst tiem, kas ir iekļauti
         Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā un kas saskaņā ar Eiropas Kopienu pārējiem darbiniekiem piemērojamās
         kārtības 117. pantu pēc analoģijas ir piemērojami Eiropas Kopienu pagaidu darbiniekiem un palīgdarbiniekiem.

       Prāvas rašanās fakti
      15      Prasītājs, Vācijas policijas ierēdnis, 1999. gada 1. septembrī stājās galvenā administratora (“first officer”) amatā Eiropola
         nodaļā “Narkotikas”. Viņa līgums, kas noslēgts saskaņā ar Eiropola Civildienesta noteikumu 6. panta pirmo ievilkumu, redakcijā,
         kas bija spēkā, pirms tika pieņemts Padomes 2006. gada 4. decembra lēmums, ar ko groza Eiropola Civildienesta noteikumus (OV
         C 311, 1. lpp.), izbeidzās 2005. gada 31. augustā.

      16      Šajā datumā prasītājs atgriezās darbā Vācijas policijas dienestos, kuros viņš strādāja jau pirms 1999. gada 1. septembra un
         kas, sākot no 2005. gada 1. septembra, viņu norīkoja darbam Eiropolā norīkota eksperta statusā (“seconded expert”). Šis norīkojums,
         kam sākotnēji bija jābeidzas 2007. gada 28. februārī, tika pagarināts līdz 2008. gada 28. februārim, pagarinot līgumu par
         prasītāja norīkošanu. Prasītājs norāda, ka kopš norīkojuma perioda sākuma Eiropols viņam bija darījis zināmu, ka minētā norīkojuma
         beigās viņš varēs “atgriezties Eiropolā kā darbinieks”.

      17      2007. gada 13. jūlijā Eiropols publicēja paziņojumu par vakanci uz galvenā administratora amatu (“first officer”) nodaļā “Narkotikas”
         (turpmāk tekstā – “strīdīgais amats”). Saskaņā ar paziņojuma par vakanci 3.1. punktu ar nosaukumu “Vispārīgie nosacījumi (Civildienesta
         noteikumu 24. pants)” strīdīgā amata kandidātam bija “jābūt vienas no Eiropas Savienības dalībvalsts kompetento iestāžu loceklim
         un jāīsteno visas pilsonim pienākošās tiesības (amats, kas norādīts ar trekninātiem burtiem)”.

      18      Prasītājs pieteica savu kandidatūru uz strīdīgo amatu.

      19      Civildienesta noteikumu 2. pielikumā paredzētā atlases komisija veica pirmo kandidātu atlasi, prasītāju klasificējot pirmajā
         vietā.

      20      2007. gada 10. oktobrī Eiropola nodaļas “Narkotikas” vadītājs mutiski informēja prasītāju, ka viņa kandidatūra nav pieņemama,
         jo viņš neatbilst 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Nodaļas “Narkotikas” vadītājs
         uzskatīja, ka, izbeidzoties līgumam, kas noslēgts ar Eiropolu uz laika posmu no 1999. gada 1. septembra līdz 2005. gada 31. augustam,
         prasītājs nav bijis nesaistīts ne ar vienu amatu Eiropolā 18 mēnešu laika posmā, kā tas ir prasīts minētajā tiesību normā.

      21      2007. gada 11. oktobrī prasītājs iesniedza sūdzību par Eiropola 2007. gada 10. oktobra lēmumu, apstrīdot interpretāciju, kādu
         Eiropols sniedzis 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktam.

      22      Ar 2007. gada 23. oktobra lēmumu Eiropols sūdzību noraidīja.

       Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
      23      Veicot procesa organizatoriskos pasākumus, Civildienesta tiesa atbilstoši Reglamenta 55. panta 2. punkta d) apakšpunktam aicināja
         lietas dalībniekus iesniegt dokumentus.

      24      Atbildot uz lūgumu iesniegt dokumentus, prasītājs iesniedza ar Eiropolu uz laika posmu no 1999. gada 1. septembra līdz 2005. gada
         31. augustam noslēgtā darba līguma kopiju. Savukārt Eiropols nosūtīja paziņojuma par vakanci uz strīdīgo amatu kopiju, dokumentus
         par diviem citiem kandidātiem uz minēto amatu, kuri piedalījās atlases procedūrā un ko prasītājs bija minējis saistībā ar
         pamatu, kurš pamatots ar “vienlīdzības principa” pārkāpumu, kā arī eksperta, kas norīkots darbam nodaļā “Narkotikas”, amata
         aprakstu (“Job description for the Seconded Expert to the Drugs Unit”), kuru sagatavojis prasītājs un apstiprinājis Eiropola
         nodaļas “Narkotikas” vadītājs.

      25      Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        atcelt Eiropola 2007. gada 10. oktobra lēmumu, ar ko viņam ir atteikta dalība atlases procedūrā, lai aizpildītu strīdīgo amatu;
      –        atcelt lēmumu, ar ko ir noraidīta 2007. gada 23. oktobra sūdzība;
      –        piespriest Eiropolam samaksāt tiesāšanās izdevumus, tai skaitā atlīdzību advokātam.
      26      Eiropola prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Par prasības priekšmetu
      27      Papildus lūgumam atcelt Eiropola 2007. gada 10. oktobra lēmumu, ar ko prasītājam tika atteikta dalība atlases procedūrā, lai
         aizpildītu strīdīgo amatu, prasītājs lūdz atcelt 2007. gada 23. oktobra lēmumu, ar kuru ir noraidīta viņa sūdzība. Šajā sakarā
         ir jāatgādina, ka prasījumi atcelt tiesību aktus, kas formāli vērsti pret lēmumu, ar kuru ir noraidīta sūdzība, gadījumā,
         ja šim lēmumam nav autonoma satura, nozīmē, ka Civildienesta tiesā tiek apsūdzēts akts, pret kuru ir iesniegta sūdzība (šajā
         sakarā skat. Tiesas 1989. gada 17. janvāra spriedumu lietā 293/87 Vainker/Parlaments, Recueil, 23. lpp., 8. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā T‑309/03 CamósGrau/Komisija, Krājums, II‑1173. lpp., 43. punkts; Civildienesta tiesas 2008. gada 4. septembra spriedumu lietā F‑103/07 Duta/Tiesa, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 23. punkts, par kuru ir iesniegta apelācijas sūdzība Pirmās instances
         tiesā, lieta T‑475/08 P).

      28      Prasītājs savu sūdzību ir iesniedzis pret Eiropola 2007. gada 10. oktobra lēmumu neļaut viņam piedalīties atlases procedūrā,
         lai aizpildītu strīdīgo amatu. Līdz ar to ir jāuzskata, ka prasītāja prasība ir vērsta pret šo lēmumu.

       Juridiskais pamatojums
      29      Savas prasības pamatojumam prasītājs norāda divus pamatus, kas pamatoti, pirmkārt, ar nepareizu 2006. gada 8. decembra lēmuma
         2. panta 4. punkta piemērošanu un tiesiskās drošības principa pārkāpumu un, otrkārt, ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

      30      Vispirms ir jāpārbauda pamats, kas ir pamatots ar nepareizu 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta piemērošanu un
         tiesiskās drošības principa pārkāpumu.

       Lietas dalībnieku argumenti
      31      Vispirms prasītājs atsaucas uz 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta saturu, saskaņā ar kuru pēc 18 mēnešu laika
         posma, kurā bijušais Eiropola darbinieks nav bijis saistīts ne ar vienu amatu Eiropolā (“any Europol post”) un pēc jaunas
         atlases procedūras ikviens darba līgums tiks uzskatīts par pirmo līgumu.

      32      Prasītājs arī apgalvo, ka, izbeidzoties viņa līgumam ar Eiropolu 2005. gada 31. augustā, viņš strādāja Eiropolā kā “norīkots
         eksperts”. Šis amats nav iekļauts Civildienesta noteikumu 1. pielikumā, līdz ar to viņu no atlases procedūras uz strīdīgo
         amatu nedrīkstēja izslēgt, tāpēc ka viņš neatbilda 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem.

      33      Prasītājs piebilst, ka tas, ka Eiropols ir nošķīris frāzes “Europol post” un “Europol Post”, kurās vārds “post” rakstīts gan
         ar mazo, gan ar lielo burtu, nekādi 2006. gada 8. decembra lēmumā nav pamatots. Ja tiktu pieņemts, ka pastāv konceptuāla atšķirība,
         uz to būtu jānorāda minētajā lēmumā. Civildienesta noteikumos, tāpat kā 2006. gada 8. decembra lēmumā, šīs abas frāzes ir
         izmantotas vienādi.

      34      Visbeidzot, prasītājs norāda, ka viņš strādāja Eiropolā sešus gadus, kaut gan termiņš, kura beigās notika Eiropola personāla
         “rotācija”, pa to laiku tika pagarināts uz deviņiem gadiem.

      35      Eiropols atsaucas, pirmkārt, uz 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta jēgu. Eiropols uzskata, ka Civildienesta
         noteikumu 6. pants reglamentē līgumus ar darbiniekiem, kas ieņem amatus, kuri norādīti ar trekninātiem burtiem (“bold posts”),
         proti, amatus, kas rezervēti darbiniekiem, kuri nāk no valsts policijas un muitas dienestiem un kuri, izbeidzoties viņu līgumam
         ar Eiropolu, stājas atpakaļ darbā savos attiecīgajos dienestos. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 6. pantu šie līgumi līdz
         ar to ir ierobežoti laikā, kas izskaidro to, ka 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktā ir paredzēts, ka persona,
         kura ir bijusi Eiropola darbinieks, var no jauna noslēgt līgumu ar Eiropolu tikai pēc 18 mēnešu “prombūtnes laika posma” beigām.

      36      Otrkārt, Eiropols apgalvo, ka prasītāja norādītais pamats, ņemot vērā gan 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta
         tekstu, gan tā mērķi, ir nepamatots.

      37      Vispirms 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktā ir paredzēti divi nosacījumi, kas ir jāizpilda vienlaikus. Prasītājs
         bija izpildījis pirmo nosacījumu, proti, to, ka viņš ir bijis Eiropola darbinieks. Taču prasītājs nav bijis “nesaistīts ne
         ar vienu amatu Eiropolā” 18 mēnešu laika posmā. Šajā sakarā Eiropols apgalvo, ka, lai persona būtu bijusi “nesaistīta ne ar
         vienu amatu Eiropolā” 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta nozīmē, nedrīkst pastāvēt nekāda juridiska vai faktiska
         saikne starp Eiropolu un bijušo tā personāla locekli.

      38      Eiropols arī norāda, ka saskaņā ar 2006. gada 8. decembra lēmuma sesto apsvērumu Eiropola konvencijas dalībvalstis paredz,
         ka Eiropola personāla locekļi, kas ieņem amatus, kuri ir norādīti ar trekninātiem burtiem, Eiropolā strādā tikai ierobežotu
         laika posmu, lai būtu iespējama to “rotācija” un līdz ar to viņu stāšanās atpakaļ darbā viņu izcelsmes valsts dienestos. Eiropols
         uzskata, ka 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktā izmantotā frāze “nesaistīts ne ar vienu amatu Eiropolā” būtu
         atbilstoši interpretējama.

      39      Turklāt saskaņā ar 2006. gada 8. decembra lēmuma 15. apsvērumu bijušais Eiropola personāla loceklis varētu iesniegt savu kandidatūru
         jaunam amatam tikai pēc “prombūtnes laika posma”, kas ļautu garantēt vienlīdzību visu kandidātu starpā.

      40      Šajā gadījumā nākamajā dienā pēc tam, kad bija izbeidzies viņa sešu gadu līgums ar Eiropolu, prasītāju viņa valsts norīkoja
         darbam Eiropolā kā “norīkotu ekspertu”. Šajā statusā viņš turpināja strādāt Eiropola labā un Eiropola uzraudzībā.

      41      Visbeidzot, Eiropols apgalvo, ka prasītājam ir jāpierāda, ka viņš atbilst visiem nosacījumiem, kas ir paredzēti 2006. gada
         8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktā. Prasītājs galvenokārt tikai atsakoties nošķirt frāzes “Europol post” un “Europol Post”,
         kurās vārds “post” ir rakstīts gan ar mazo burtu “p”, gan ar lielo burtu “P”.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      42      Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punkta pirmajā daļā vispirms ir noteikts, ka “par Eiropola darbinieku [Civildienesta]
         noteikumu [..] nozīmē uzskata darbinieku, kas pieņemts darbā, lai ieņemtu amatu, kas ir paredzēts sarakstā, kurš ir iekļauts
         1. pielikumā, izņemot amatus, kas norādīti kā tādi, kuri jāieņem vietējiem darbiniekiem”.

      43      Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punkta otrajā daļā ir nošķirti “[amati], kurus var ieņemt tikai tie darbinieki, ko darbā
         pieņēmušas Eiropola konvencijas 2. panta 4. punktā paredzētās kompetentās iestādes, un tie, kurus var ieņemt arī citi darbinieki”.

      44      Visbeidzot, no Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punkta trešās daļas izriet, ka ar darbiniekiem, kas darbā pieņemti amatā,
         kuru var ieņemt tikai darbinieki, ko darbā pieņēmušas Eiropola konvencijas 2. panta 4. punktā paredzētās kompetentās iestādes,
         var noslēgt tikai pagaidu līgumu uz šo amatu. Šajā tiesību normā ir atsauce uz Civildienesta noteikumu 6. pantu, kurā ir noteikts
         maksimālais termiņš, uz kādu var ieņemt amatu, attiecībā uz kuru ir noslēgts līgums uz noteiktu laiku. Šis ilgums, kas ir
         deviņi gadi, bija seši gadi, pirms Civildienesta noteikumu 6. pants tika grozīts ar Padomes 2006. gada 4. decembra lēmumu,
         ar ko groza Eiropola Civildienesta noteikumus.

      45      Šajā gadījumā amats, ko prasītājs ieņēma no 1999. gada 1. septembra līdz 2005. gada 31. augustam, bija pakļauts ierobežojumam
         laikā, kas ir paredzēts Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punktā un kas lika prasītājam atstāt savu amatu 2005. gada 31. augustā.

      46      Tomēr ir jāsecina, ka noteikums, kurā ir paredzēts maksimālais darba līguma ilgums Civildienesta noteikumu 2. panta 1. punktā
         paredzētajām personām, neatņem Eiropolam iespēju noslēgt jaunu darba līgumu ar minētajām personām pēc tam, kad tās nav bijušas
         saistītas ne ar vienu amatu Eiropolā 18 mēnešu laikā. 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktā ir noteikts, ka “18 mēnešu
         laika posma beigās, kurā bijušais personāla loceklis nav bijis saistīts ne ar vienu amatu Eiropolā, un pēc jaunas atlases
         procedūras ikviens jauns darba līgums tiks uzskatīts par pirmo līgumu”.

      47      Šajā lietā strīdīgais jautājums ir tas, vai amats, ko prasītājs ieņēma no 2005. gada 1. septembra un ko sākotnēji bija paredzēts
         ieņemt 18 mēnešus, bet kas pēc tam tika ieņemts līdz 2008. gada 28. februārim, bija amats, kas saskaņā ar 2006. gada 8. decembra
         lēmuma 2. panta 4. punktu padarīja prasītāja kandidatūru nepieņemamu strīdīgajam amatam.

      48      Eiropols neapgalvo, ka prasītājs kā eksperts, kas norīkots darbam Eiropolā no 2005. gada 1. septembra līdz 2008. gada 28. februārim,
         ieņēma Civildienesta noteikumu 1. pielikumā minētu amatu. Eiropols tomēr norāda, ka, tā kā 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta
         4. punktā ir paredzēts “ikviens amats Eiropolā” (“any Europol post”), tajā amati Eiropolā nav ierobežoti ar amatiem, kas ir
         paredzēti Civildienesta noteikumu 1. pielikumā. Lai pamatotu šo apgalvojumu, Eiropols lēmumā, ar ko tika noraidīta prasītāja
         iesniegtā sūdzība, ir norādījis, ka 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta tekstā nav atsauces uz frāzes “Europol
         Post” definīciju, kas paredzēta minētā lēmuma 1. panta 1. punktā. Eiropols uzskata, ka tas, ka 2006. gada 8. decembra lēmuma
         2. panta 4. punktā izmantotais vārds “post” nav rakstīts ar lielo burtu “p”, kā tas ir minētā lēmuma 1. panta 1. punktā, faktiski
         nozīmē, ka frāze “Europol post” attiecas uz ikvienu amatu Eiropolā, nevis tikai uz tiem, kas ir paredzēti 2006. gada 8. decembra
         lēmuma 1. panta 1. punktā.

      49      Savā prasības pieteikumā prasītājs noraida šo Eiropola argumentu, un Eiropols savā iebildumu rakstā nav reaģējis uz šo prasītāja
         iebildumu. Tomēr, atbildot uz tiesneša referenta tiesas sēdē uzdoto jautājumu, Eiropols precizēja, ka tas tomēr uztur savu
         argumentu par secinājumiem, kas jāizdara no tā, ka 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punktā ir izmantots vārds “post”
         ar mazo burtu “p”.

      50      Eiropols turklāt norāda, ka 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta teksts apstiprina interpretāciju, ko tas sniedzis
         minētā panta noteikumiem, jo šajā noteikumā ir atsauce uz ikvienu amatu Eiropolā (“detached from any Europol post”), kas pierāda,
         ka minētajā 2. panta 4. punktā ir iekļauta prasība ne tikai par jebkādas juridiskas saiknes neesamību, bet arī par faktiskas
         saiknes neesamību starp Eiropolu un bijušo tā personāla locekli.

      51      Visbeidzot, Eiropols apgalvo, ka tā sniegto 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta noteikumu gramatisko interpretāciju
         apstiprina šo noteikumu mērķa analīze.

      52      Vispirms ir jāpārbauda, vai 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta gramatiskā interpretācija apstiprina Eiropola
         nostājas pamatotību.

      53      Attiecībā, pirmkārt, uz to, vai frāzē “Europol post” vārdam “post” jāpiešķir atšķirīga nozīme atkarībā no tā, vai tas ir rakstīts
         ar lielo burtu “P” vai mazo burtu “p”, ir svarīgi norādīt, pirmkārt, ka 2006. gada 8. decembra lēmuma 1. pantā visi tajā definētie
         termini sākas ar lielo burtu.

      54      Otrkārt, no 2006. gada 8. decembra lēmuma izriet, ka visos šajos noteikumos (1. panta 7. punkts, 1. panta 8. punkts, 5. panta
         5. punkts, 5. panta 5.1. punkts, 5. panta 5.2. punkts), nevis tikai 2. panta 4. punktā frāzē “Europol post” vārds “post” ir
         rakstīts ar mazo burtu “p”, kaut gan acīmredzami šī termina saturs visos šajos noteikumos neatšķiras no tā, kāds ir noteikts
         2006. gada 8. decembra lēmuma 1. panta 1. punktā, pretējā gadījumā jēgu zaudētu frāzes “Europol Post” definīcija, kas ir iekļauta
         minētajā pantā. Tādējādi pašā 2006. gada 8. decembra lēmumā nav noteikta sistemātiska atšķirība starp frāzēm “Europol Post”
         un “Europol post” atkarībā no tā, vai vārds “post” ir rakstīts ar lielo burtu “P” vai mazo burtu “p”.

      55      Treškārt, ir jānorāda, ka Civildienesta noteikumu 1. pielikuma angļu valodas versijā ir izmantots vārds “post” ar mazo burtu
         “p” gan tā virsrakstā, gan arī visā tekstā.

      56      Visbeidzot, ja 2006. gada 8. decembra lēmuma autors būtu vēlējies nošķirt frāzes “Europol post” un “Europol Post”, atbilstoši
         labai likumdošanas praksei tas skaidri būtu bijis jānorāda lēmumā, kas šajā gadījumā nav ticis darīts.

      57      Attiecībā, otrkārt, uz argumentu, ka vārda “any” izmantošana frāzē “any Europol post”, kas izmantota 2006. gada 8. decembra
         lēmuma 2. panta 4. punktā, pierāda, ka minētā frāze attiecas uz visu veidu darba attiecībām, nevis tikai uz Civildienesta
         noteikumu 1. pielikumā paredzētajiem amatiem, jāatzīst, ka tas nerada pārliecību. Šo frāzi varētu saprast arī tā, ka tā attiecas
         uz jebkuru amatu 2006. gada 8. decembra lēmuma 1. panta 1. punktā iekļautās frāzes “Europol Post” definīcijas nozīmē. Šajā
         sakarā ir svarīgi konstatēt, ka frāze “Europol Post” 2006. gada 8. decembra lēmuma 1. panta 1. punktā ir definēta kā “any
         post”, kas ietilpst Civildienesta noteikumu 1. pielikumā iekļautajā sarakstā. Turklāt 2006. gada 8. decembra lēmuma 1. panta
         7. un 8. punkta noteikumos ir izmantota frāze “Any Europol post”, kaut gan nav šaubu, ka šie noteikumi attiecas tikai uz minētā
         lēmuma 1. panta 1. punktā definētajiem amatiem.

      58      No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta gramatiskā interpretācija neļauj frāzei
         “Europol post” piešķirt saturu, kas atšķiras no frāzes “Europol Post” satura, kas ir definēta minētā lēmuma 1. panta 1. punktā,
         un līdz ar to apstiprināt Eiropola apgalvojumu, ka frāze “any Europol post” attiecas arī uz citiem amatiem, nevis tikai tiem,
         kas ir minēti Civildienesta noteikumu 1. pielikumā.

      59      Šajā gadījumā ir jāuzskata, ka, laika posmā no 2005. gada 1. septembra līdz 2008. gada 28. februārim ieņemot eksperta, kas
         norīkots darbam Eiropolā, amatu, kas nav iekļauts Civildienesta noteikumu 1. pielikumā ietvertajā sarakstā, prasītājs bija
         “nesaistīts ne ar vienu amatu Eiropolā” 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta nozīmē.

      60      Ir skaidrs, ka starp prasītāju un Eiropolu netika noslēgts neviens līgums attiecībā uz laika posmu no 2005. gada 1. septembra
         līdz 2008. gada 28. februārim. Prasītāja norīkojums eksperta darbam Eiropolā izriet no vienošanās, kas panākta starp Eiropolu
         un “Polizeipräsident in Berlin” [Berlīnes Policijas prezidentu] un kas nosaka prasītāja statusu, funkcijas, tiesības un pienākumus.
         Turklāt ir svarīgi norādīt, ka ne Civildienesta noteikumos, ne Eiropola pieņemto lēmumu tekstos, ko tas darījis zināmus Civildienesta
         tiesai, nav paredzēti noteikumi par norīkotiem ekspertiem. No šiem secinājumiem izriet, ka prasītājs kā norīkots eksperts
         bija Vācijas policijas ierēdnis, ko Eiropola rīcībā nodevusi Vācijas policija atbilstoši kārtībai un nosacījumiem, ko paredz
         vienošanās.

      61      Vēl ir jāpārbauda, vai faktiskie Eiropola norādītie apstākļi var atspēkot šo secinājumu.

      62      Šajā sakarā ir jānorāda, ka viens no mērķiem, kāpēc ir noteikts maksimālais dienesta ilgums, kas ir paredzēts Civildienesta
         noteikumu 6. pantā, saskaņā ar 2006. gada 8. decembra lēmuma sesto apsvērumu ir nodrošināt personāla “rotāciju”, lai personām,
         kuras ir nostrādājušas maksimālo termiņu kādā amatā Eiropolā, būtu pienākums stāties atpakaļ darbā savas valsts iestādē.

      63      Šajā gadījumā Eiropols Civildienesta tiesā iesniedza 2006. gada 19. jūlija dokumentu “Job Description for the Seconded Expert
         to the Drugs Unit”, ko sagatavojis prasītājs un apstiprinājis Eiropola nodaļas “Narkotikas” vadītājs un no kura izriet, ka
         prasītājam bija aktīvi jāpiedalās šīs nodaļas ikdienas darbā, ka atsevišķos gadījumos viņam arī bija jāpārstāv Eiropols un
         ka viņam bija pienākums aizvietot nodaļas “Narkotikas” vadītāju viņa prombūtnes laikā. Svarīgi arī ir norādīt, ka minētajā
         dokumentā ir norādīts, ka “ viņš kā norīkots eksperts, pildot savus uzdevumus, uzrauga un koordinē dažādu nodaļas “Narkotikas”
         daļu operatīvo darbību, apstiprina un atļauj ārējiem partneriem nosūtīt operatīvos dokumentus, ziņojumus un citus dokumentus,
         sniedz intervijas plašsaziņas līdzekļiem un konsultē nodaļas “Narkotikas” vadītāju jautājumos par politiku. Katru dienu notiek
         nodaļas “Narkotikas” vadītāja un norīkotā eksperta sanāksmes” (“[i]n his capacity as Seconded Expert and his special tasking,
         he supervises and co-ordinates the operational activities in the various Sections of the Drugs Unit, approves and authorises
         the distribution, to external partners, of operational documents, reports and other products, gives interviews to the media
         and advises the Head of the Drugs Unit on policy matters[; d]aily meetings between the Head of the Drugs Unit and the Seconded
         Expert take place”).

      64      Turklāt Eiropols tiesas sēdē apgalvoja, ka nodaļas “Narkotikas” galvenā administratora statusā (“first officer”) prasītājs
         veica tieši tādus pašus uzdevumus kā norīkotā eksperta statusā. Neesot izdarītas nekādas izmaiņas veicamajos uzdevumos, un
         prasītājs esot palicis šīs nodaļas vadītāja vietnieka amatā (“deputy head”). Eiropols norādīja arī, ka prasītājs nav strādājis
         Berlīnē pēc darba līguma izbeigšanās 2005. gada 31. augustā.

      65      Tiesas sēdē Eiropols arī paskaidroja, ka, 2005. gada 31. augustā izbeidzoties prasītāja darba līgumam, praktisku apsvērumu
         dēļ Eiropols licis viņam turpināt strādāt tā iekšienē citā statusā.

      66      Prasītājs neapstrīd to, ka dokumentā “Job Description for the Seconded Expert to the Drugs Unit” viņam uzticētie uzdevumi
         ir atspoguļoti pareizi. Tomēr prasītāja pārstāvis tiesas sēdē apgalvoja, ka viņam nebija “sajūtas, ka runa ir par funkcijām
         vai darba pienākumiem, kas ir identiski [tiem, ko prasītājs pildīja galvenā administratora statusā (‘first officer’)]; ja
         tā tas būtu bijis, [prasītājam nebūtu] bijis vajadzības sagatavot jaunu uzdevumu aprakstu”. Turklāt prasītājs ir norādījis,
         ka norīkotā eksperta statusā viņam nebija tiesību pildīt nodaļas “Narkotikas” vadītāja vietnieka pienākumus (“deputy head”)”,
         jo šos pienākumus varēja veikt tikai Eiropola personāla loceklis.

      67      Aplūkojot juridisko un faktisko situāciju, kādā atradās prasītājs, veicot norīkota eksperta pienākumus, ir jāsecina, ka, kaut
         arī viņš 2005. gada 1. septembrī formāli stājās atpakaļ darbā Vācijas policijā, faktiski viņš turpināja veikt galvenokārt
         tos pašus pienākumos, ko iepriekš citā juridiskajā statusā. Prasītājs turklāt nav pierādījis, kādā veidā viņa darbs būtiski
         ir mainījies kopš 2005. gada 1. septembra.

      68      Tomēr ir svarīgi norādīt, ka pats Eiropols, pirmkārt, pieprasīja prasītājam 2005. gada 31. augustā pamest savu amatu, lai
         ievērotu ierobežoto līguma un tā pagarinājumu ilgumu, kā tas ir paredzēts Civildienesta noteikumu 6. pantā. Otrkārt, Eiropols
         piekrita tam, ka prasītājs turpina strādāt tajā norīkota eksperta statusā, kas faktiski ļāva Eiropolā nodrošināt prasītāja
         pienākumu turpmāku pildīšanu, un tādējādi prasītājs varēja izvairīties no faktiskas stāšanās atpakaļ darbā valsts iestādē.

      69      Šajos apstākļos Eiropolam nav likumīga pamata atsaukties uz šī sprieduma 63.–65. punktā izklāstītajiem faktiskajiem apstākļiem,
         lai aizstāvētu 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta noteikumu interpretāciju, kas ir pretrunā to skaidrajam un
         nepārprotamajam formulējumam. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja nav noteikuma izstrādes dokumentu (travaux préparatoires), kuros ir skaidri pausts noteikuma autoru nodoms, jāpamatojas tikai uz izstrādātā teksta piemērojamību un tam jāpiešķir
         tāda nozīme, kāda izriet no tā gramatiskas un loģiskas interpretācijas (šajā sakarā skat. Tiesas 1961. gada 1. jūnija spriedumu
         lietā 15/60 Simon/Tiesa, Recueil, 223. un 244. lpp.; Civildienesta tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā F‑10/06 André/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑183. un II‑A‑1‑755. lpp., 44. punkts). Tādējādi interpretāciju, kas izriet no paša teksta formulējuma,
         nevar aizstāt ar interpretāciju, kura pamatota ar faktiskiem apsvērumiem, kas izriet no konkrēta gadījuma.

      70      No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka pamatam, kas pamatots ar nepareizu 2006. gada 8. decembra lēmuma 2. panta 4. punkta
         piemērošanu, ir jāpiekrīt. Tādējādi, nepārbaudot pārējos prasītāja norādītos pamatus, Eiropola 2007. gada 10. oktobra lēmums
         ir jāatceļ.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      71      Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

      72      Tā kā Eiropolam spriedums nav labvēlīgs un prasītājs ir prasījis piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus,
         Eiropolam ir jāpiespriež atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajā tiesvedībā.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Policijas biroja (Eiropols) 2007. gada 10. oktobra lēmumu, ar ko Mellingam tika atteikta piedalīšanās atlases
            procedūrā, kas organizēta, lai aizpildītu Eiropola nodaļas “Narkotikas” galvenā administratora amatu (“first officer”);
      2)      Eiropols atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.

               Van Raepenbusch

               Boruta

               Kanninen

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 4. jūnijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                     H. Kanninen

         Šī nolēmuma teksts, kā arī tajā minēto un Krājumā vēl nepublicēto Kopienu tiesu nolēmumu teksti ir pieejami Tiesas interneta
            vietnē www.curia.europa.eu

      * Tiesvedības valoda – holandiešu.