title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 9.jūlijā. # Archer Daniels Midland Co. pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Citronskābes tirgus - Naudas soda apmēra noteikšana - Vadošā loma - Tiesības uz aizstāvību - Pierādījumi, kas iegūti procedūrā, kura īstenota trešā valstī - Konkrētā tirgus noteikšana - Atbildību mīkstinoši apstākļi. # Lieta C-511/06 P.

text:
      Lieta C‑511/06 P
      Archer Daniels Midland Co.
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Citronskābes tirgus – Naudas soda apmēra noteikšana – Aizsācēja loma – Tiesības uz aizstāvību – Pierādījumi, kas iegūti trešā valstī īstenotā procedūrā – Konkrētā tirgus noteikšana – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs – Tiesību uz aizstāvību ievērošana
            – Piemērošanas joma – Pienākums norādīt apstākļus, kas ļauj pierādīt aizliegtas vienošanās aizsācēja lomu
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 96/C 207/04 B iedaļas e) punkts un Paziņojuma 98/C 9/03
            2. punkts)
      2.        Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkts)
      3.        Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Naudas soda neuzlikšana vai samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību
            – Sadarbības apstākļu vērtējums galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī
      (Padomes Regula Nr. 17; Komisijas Paziņojuma 96/C 207/04 E iedaļa)
      4.        Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Konkrētā ietekme uz tirgu
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta pirmā daļa)
      5.        Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Apsūdzētā uzņēmuma sadarbības ar Komisiju ņemšana vērā – “Pirmā
            uzņēmuma”, kas sniedzis izšķirošu informāciju, jēdziens
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 96/C 207/04 B sadaļas b) punkts)
      1.        Aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikācija būtiski ietekmē šādi kvalificējamam uzņēmumam piemērojamā naudas soda apmēru.
         Tādējādi saskaņā ar Pamatnostādņu [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma
         65. panta 5. punktu, 2. punktu runa ir par atbildību pastiprinošu apstākli, kas ir pamats naudas soda pamatsummas būtiskam
         palielinājumam. Tāpat arī saskaņā ar paziņojuma par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas
         vienošanās, B iedaļas e) punktu šāda kvalifikācija jau sākotnēji izslēdz ļoti liela samazinājuma piemērošanu naudas sodam,
         kaut arī uzņēmums, kas kvalificēts kā aizliegtas vienošanās aizsācējs, būtu izpildījis visus tajā minētos nosacījumus, lai
         varētu saņemt šādu samazinājumu.

      Tādējādi Komisijai paziņojumā par iebildumiem ir jānorāda apstākļi, ko tā uzskata par atbilstošiem, lai apsūdzētais uzņēmums,
         ko var kvalificēt kā aizliegtas vienošanās aizsācēju, varētu atbildēt uz šādu iebildumu. Tomēr, ņemot vērā, ka šāds paziņojums
         ir viens no posmiem galīgā lēmuma pieņemšanā un ka tādējādi tas nav atzīstams par Komisijas galīgo nostāju, nevar prasīt,
         lai Komisija jau šajā stadijā veiktu to apstākļu juridisko kvalifikāciju, ar kuriem tā pamato savu galīgo lēmumu, lai uzņēmumu
         kvalificētu kā aizliegtas vienošanās aizsācēju. Paziņojumā par iebildumiem Komisijai nav jānorāda veids, kādā tā izmanto faktiskos
         apstākļus, lai noteiktu naudas soda apmēru, ne arī īpaši tas, vai tā, pamatojoties uz šiem faktiem, ir paredzējusi kādu uzņēmumu
         kvalificēt kā aizliegtas vienošanās aizsācēju. Komisijai tomēr vismaz ir jānorāda šie faktiskie apstākļi. Ja dokumentus un
         pierādījumus, no kuriem ir iegūti fakti, ar kuriem ir pamatota aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikācija, veido liecības,
         ko sniegušas personas, kuru rīcība apšaubīta pārkāpuma procedūrā, un tādējādi tām piemīt subjektīvs aspekts, tas, ka šie dokumenti
         ir pievienoti paziņojumam par iebildumiem, šos faktus tieši neminot pašā paziņojuma tekstā, neļauj attiecīgajam uzņēmumam
         ne novērtēt ticamību, ko Komisija piešķir katram no apstākļiem, kas ir darīts zināms minētajos dokumentos, ne tos apstrīdēt,
         ne arī pienācīgi aizstāvēt savas tiesības. Tādējādi šādā situācijā, uzņēmumu kvalificējot par aizliegtas vienošanās aizsācēju,
         pamatojoties uz apstākļiem, kas ir norādīti paziņojuma par iebildumiem pielikumā, bet kas nav minēti šajā paziņojumā, Komisija
         pārkāpj šī uzņēmuma tiesības uz aizstāvību un tādējādi nevar pamatoties uz šiem apstākļiem, lai to kvalificētu kā aizliegtas
         vienošanās aizsācēju. Paziņojumā par iebildumiem, nepastāvot citiem apstākļiem, kas ļauj izdarīt šādu kvalifikāciju, Komisija
         nevar nepiemērot paziņojuma par sadarbību B iedaļu tāpēc, ka uzņēmumam bija aizliegtas vienošanās aizsācēja loma.

      (sal. ar 70.–72., 80., 89., 90., 93.–95., 112., 133. un 136. punktu)
      2.        Tas, vai tiek atzīts, ka var samazināt naudas soda pamatsummu atbilstoši Pamatnostādņu [naudas soda] noteikšanai, piemērojot
         Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, 3. punktam, noteikti ir saistīts ar attiecīgās lietas
         apstākļiem, jo attiecīgā pārkāpuma izbeigšana automātiski neizraisa naudas soda pamatsummas samazināšanu.

      Ja atbildību mīkstinoša apstākļa piemērošana tiktu atzīta situācijās, kurās uzņēmums ir tādas acīmredzami prettiesiskas vienošanās
         dalībnieks, par kuru tas zināja vai nevarēja nezināt, ka tā ir pārkāpums, tas varētu mudināt uzņēmumus turpināt būt slepenās
         vienošanās dalībniekiem tik ilgi, cik iespējams, cerot, ka to rīcība nekad netiks atklāta, tomēr apzinoties, ka, ja to rīcība
         tiktu atklāta, pārtraucot pārkāpumu, tie varētu panākt naudas soda samazinājumu. Šāds atzinums liegtu jebkādu uzliktā naudas
         soda preventīvo iedarbību un apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību.

      Līdz ar to Komisijai nevar būt pienākums uzņēmumam piemērot naudas soda pamatsummas samazinājumu tāpēc, ka tas bija izbeidzis
         savu prettiesisko rīcību pēc pirmās trešās valsts konkurences iestāžu iejaukšanās.

      (sal. ar 100., 102., 105. un 106. punktu)
      3.        Saskaņā ar paziņojuma par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās, E iedaļu
         tikai brīdī, kad Komisija pieņem galīgo lēmumu, tā vērtē, vai ir izpildīti minētā paziņojuma B, C vai D iedaļā minētie nosacījumi.
         Tādējādi Komisija nevar uzņēmumam sniegt nekādas precīzas garantijas attiecībā uz jebkāda naudas soda samazinājuma piemērošanu
         kādā procedūras stadijā pirms galīgā lēmuma pieņemšanas.

      (sal. ar 118. punktu)
      4.        Kaut arī pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu ir apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu minētā pārkāpuma smagumu, runa
         ir par vienu no kritērijiem, un pārējie kritēriji ir pārkāpuma raksturs un ģeogrāfiskā tirgus izmērs. Tāpat arī Pamatnostādnēs
         [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, ir precizēts,
         ka šī konkrētā ietekme uz tirgu ir jāņem vērā tikai tad, ja tā ir nosakāma.

      (sal. ar 125. punktu)
      5.        Pašā paziņojuma par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās, B iedaļas b) punkta
         tekstā nav paredzēts, ka “pirmajam” uzņēmumam ir jāsniedz visa informācija, kas pierāda aizliegtas vienošanās darbības visos
         sīkumos. Saskaņā ar šo tiesību normu, lai uzņēmumu varētu uzskatīt pa “pirmo” uzņēmumu, pietiek, ka tas sniedz izšķirošu “informāciju”,
         lai pierādītu aizliegtas vienošanās pastāvēšanu. Šajā tekstā arī nav paredzēts, ka sniegtajai informācijai pašai par sevi
         jābūt pietiekošai, lai sagatavotu paziņojumu par iebildumiem vai pat pieņemtu galīgo lēmumu, kurā konstatēta pārkāpuma esamība.
         Tomēr, kaut arī minētajā B iedaļas b) punktā paredzētajai informācijai pašai par sevi ne vienmēr ir jābūt pietiekamai, lai
         pierādītu aizliegtas vienošanās pastāvēšanu, tai tomēr ir jābūt izšķirošai šajā sakarā. Līdz ar to informācijai ir jābūt ne
         tikai avotam, kas ļauj vadīt izmeklēšanu, kura jāveic Komisijai, bet tādai informācijai, kas var tikt izmantota tieši kā galvenais
         pierādījumu avots, lai pieņemtu lēmumu, kurā ir konstatēts pārkāpums.

      Saskaņā ar minēto B iedaļas b) punktu nav nozīmes tam, ka izšķiroša informācija ir sniegta mutvārdos. Turklāt tam, ka informācija
         neizriet no tiešām liecībām vai ka tā vēlāk tika papildināta vai precizēta, nav nozīmes, lai novērtētu tās izšķirošo raksturu.

      Komisijai ir zināma rīcības brīvība, lai novērtētu, vai uzņēmuma sadarbība ir bijusi “izšķiroša” šīs tiesību normas nozīmē,
         lai konstatētu pārkāpuma esamību un lai to izbeigtu, līdz ar to Kopienu tiesa var aizliegt tikai acīmredzami pārmērīgu šīs
         rīcības brīvības izmantošanu.

      (sal. ar 150.–152. un 161.–163. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 9. jūlijā (*)

      Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Citronskābes tirgus – Naudas soda apmēra noteikšana – Aizsācēja loma – Tiesības uz aizstāvību – Pierādījumi, kas iegūti trešā valstī īstenotā procedūrā – Konkrētā tirgus noteikšana – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      Lieta C‑511/06 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2006. gada 11. decembrī iesniedza
      Archer Daniels Midland Co., Dekatūra [Decatur] (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv K. O. Lencs [C. O. Lenz], Rechtsanwalt, L. Martina Aledži [L. Martin Alegi], E. Bačelors [E. Batchelor] un M. Garsija [M. Garcia], solicitors, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otrs lietas dalībnieks, kas piedalās tiesvedībā –
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv A. Bukē [A. Bouquet] un K. Lūiss [X. Lewis], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumu veicējs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 8. maija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 6. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā apelācijas sūdzībā ArcherDanielsMidland Co. (turpmāk tekstā – “ADM”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑59/02 ArcherDanielsMidland/Komisija (Krājums, II‑3627. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru minētā tiesa daļēji ir noraidījusi
         tā prasību daļēji atcelt Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2002/742/EK par procedūru atbilstoši EK līguma 81. pantam
         un EEZ līguma 53. pantam (Lieta COMP/E‑1/36.604 – Citronskābe) (OV 2002, L 239, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”)
         tiktāl, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17: Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.)
         15. panta 2. punktā bija paredzēts:

      “Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā
         apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības
         dēļ:

      a)      pārkāpj [EKL] [81.] panta 1. punktu vai [82.] pantu [..]
      [..]
      Nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.”
      3        Komisijas 1998. gada 14. janvāra paziņojumā ar nosaukumu “Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot
         Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu” (OV C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”),
         ir noteikts:

      “Turpmāk izklāstītie principi nodrošina Komisijas lēmumu pārredzamību un objektivitāti gan no uzņēmumu, gan no Eiropas Kopienu
         Tiesas viedokļa, vienlaicīgi nostiprinot Komisijai piešķirto diskrecionāro varu [rīcības brīvību], kas noteikta saskaņā ar
         attiecīgiem tiesību aktiem, noteikt sodanaudu [naudas sodu] līdz 10 % apmērā no uzņēmuma kopējā apgrozījuma. Šī vara [rīcības
         brīvība] jāīsteno ar saskaņotas un nediskriminējošas politikas palīdzību, kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu
         par konkurences noteikumu pārkāpumiem.

      Jaunā metodoloģija, ko piemēro sodanaudas [naudas soda] apmēra noteikšanai, atbilst turpmāk minētajiem noteikumiem, nosakot
         vispirms pamatapmēru, ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību mīkstinošus
         apstākļus.”

      4        Saskaņā ar Pamatnostādņu 1. punkta A daļu:

      “Novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā
         ģeogrāfiskā tirgus apjoms.

      Tādējādi pārkāpumi tiek grupēti vienā no trim pārkāpumu kategorijām: sīkāki pārkāpumi, smagi pārkāpumi un sevišķi smagi pārkāpumi.
      [..]
      Jāņem vērā arī pārkāpumu izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja izraisīt ievērojamus [būtiskus] zaudējumus citiem tirgus dalībniekiem,
         jo īpaši patērētājiem, un jānosaka tāds sodanaudas [naudas soda] apmērs, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām.

      [..]
      Ja pārkāpumā iesaistīti vairāki uzņēmumi (piemēram, “karteļi”), atsevišķos gadījumos var būt vajadzība izsvērt piemērojamo
         sodanaudu [naudas sodu] apjomus, kas noteikti atbilstoši katrai no trim kategorijām, lai ņemtu vērā nodarījuma īpašo nozīmi
         un līdz ar to katra uzņēmuma nodarītā kaitējuma reālo ietekmi uz konkurenci, īpaši gadījumos, kad uzņēmumi, kuri izdarījuši
         viena veida konkurences pārkāpumus, būtiski atšķiras pēc apjoma.

      [..]”
      5        Pamatnostādņu 2. punktā ar virsrakstu “Atbildību pastiprinoši apstākļi” ir noteikts:

      “Pamatapjomu [pamatapmēru] palielina, ja pastāv atbildību pastiprinoši apstākļi, piemēram:
      [..]
      –      pārkāpuma aizsācēja vai pamudinātāja loma,
      [..].”
      6        Pamatnostādņu 3. punkts ar virsrakstu “Atbildību mīkstinoši apstākļi” ir formulēts šādi:

      “Pamatapjoms [pamatapmērs] tiek samazināts, ja pastāv atbildību mīkstinoši apstākļi, piemēram:
      [..]
      –      pārkāpumu pārtraukšana, tiklīdz iejaucas Komisija (jo īpaši tad, ja tā veic pārbaudes),
      [..].”
      7        Saskaņā ar Komisijas 1996. gada 18. jūlija paziņojuma par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar
         aizliegtas vienošanās (OV C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”), B iedaļu ar virsrakstu “Naudas soda
         neuzlikšana vai tā apmēra būtiska samazināšana”:

      “Uzņēmumam, kas
      “a)      paziņo par slepenu aizliegtu vienošanos Komisijai, pirms tā ar lēmumu ir uzsākusi pārbaudi attiecībā uz uzņēmumiem, kas ir
         aizliegtas vienošanās dalībnieki, ja vien Komisijas rīcībā jau nav pietiekamas informācijas paziņotās aizliegtās vienošanās
         esamības pierādīšanai;

      b)      pirmais sniedz izšķirošo informāciju, lai pierādītu aizliegtas vienošanās esamību;
      c)      ir pārtraucis savu dalību prettiesiskajā darbībā vēlākais brīdī, kad tas paziņo par aizliegtu vienošanos;
      d)      sniedz Komisijai visu atbilstošo informāciju, kā arī visus tā rīcībā esošos ar aizliegtu vienošanos saistītos dokumentus un
         pierādījumus un pastāvīgi un pilnībā sadarbojas visā izmeklēšanas laikā;

      e)      nav piespiedis citu uzņēmumu būt aizliegtas vienošanās dalībniekam un nelikumīgajā darbībā tam nav bijusi iniciatora vai noteicoša
         loma,

      tiek piešķirts naudas soda apmēra, kas tam būtu noteikts sadarbības neesamības gadījumā, samazinājums vismaz 75 % apmērā,
         kas var tikt palielināts līdz pilnai naudas soda nepiemērošanai.”

      8        Šī paziņojuma D iedaļā ar virsrakstu “Naudas soda apmēra ievērojams samazinājums” ir paredzēts:

      “1.      Ja uzņēmums sadarbojas, neizpildot visus B un C iedaļā uzskaitītos nosacījumus, tam naudas soda apmēru samazina par 10 % līdz
         50 % no apmēra, kāds tam būtu noteikts gadījumā, ja tas nebūtu sadarbojies.

      [..]”
      9        Minētā paziņojuma E iedaļas 2. punkts ir formulēts šādi:

      “Tikai brīdī, kad Komisija pieņems savu lēmumu, tā novērtēs, vai B, C vai D iedaļā paredzētie nosacījumi ir izpildīti un līdz
         ar to vai naudas soda apmērs ir jāsamazina vai pat naudas sods nav jāuzliek. Nebūtu pareizi, ja Komisija veiktu šādus pasākumus
         pirms administratīvās procedūras beigām, jo minētie nosacījumi ir piemērojami visā šīs procedūras gaitā.”

       Prāvas rašanās fakti
       Aizliegta vienošanās
      10      Komisija apstrīdēto lēmumu nosūtīja pieciem uzņēmumiem, kas ražo citronskābi, proti, ADM, CerestarBioproducts BV (turpmāk tekstā – “Cerestar”), F. Hoffmann‑La Roche AG (turpmāk tekstā – “HLR”), Haarmann & Reimer Corporation (turpmāk tekstā – “H & R”) un Jungbunzlauer AG (turpmāk tekstā – “JBL”).

      11      Citronskābe ir oksidētājs un konservēšanas līdzeklis, ko izmanto pārtikā un dzērienos, mājsaimniecības tīrīšanas un mazgāšanas
         līdzekļos, farmaceitiskajos un kosmētikas produktos, kā arī dažādos rūpnieciskos procesos.

      12      1995. gada augustā Komisija tika informēta, ka Amerikas Savienoto Valstu tieslietu ministrija ir uzsākusi izmeklēšanu saistībā
         ar citronskābes tirgu Amerikas Savienotajās Valstīs. Uzņēmumi ADM, Cerestar, HLR, H & R un JBL, kas bija atzinuši, ka ir bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, samaksāja naudas sodus saskaņā ar vienošanos, kas panākta
         ar minēto ministriju. Turklāt dažām personām naudas sods tika noteikts personīgi.

      13      1997. gada 6. augustā Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu četriem lielākajiem citronskābes ražotājiem Eiropas Kopienā
         nosūtīja lūgumus sniegt informāciju.

      14      Atbildot uz vēlāku lūgumu, kas nosūtīts 1998. gada jūlijā, Cerestar informēja Komisiju par savu nodomu sadarboties. 1998. gada 29. oktobra sanāksmē ar Komisijas pārstāvjiem Cerestar pārstāvji no galvas aprakstīja aizliegtas vienošanās ietvaros veiktas darbības, kurās bija piedalījušies pieci šī sprieduma
         10. punktā minētie uzņēmumi (turpmāk tekstā – “aizliegta vienošanās”), kā arī dažus tās darbības mehānismus. Turklāt šis uzņēmums
         uzsvēra ADM lomu atsevišķās daudzpusējās minēto uzņēmumu sanāksmēs. Cerestar apstiprināja šo liecību 1999. gada 25. marta rakstveida paziņojumā (turpmāk tekstā – “Cerestar paziņojums”).

      15      1998. gada 11. decembrī ADM pārstāvji sanāksmē ar Komisijas pārstāvjiem izklāstīja, kādās pret konkurenci vērstās darbībās šī sabiedrība bija piedalījusies,
         īstenojot aizliegtu vienošanos. Minētā sabiedrība šos izteikumus apstiprināja ar 1999. gada 15. janvāra vēstuli (turpmāk tekstā
         – “ADM paziņojums”).

      16      Pamatojoties uz informāciju, ko pieci apsūdzētie uzņēmumi paziņojuši, atbildot uz Komisijas papildu lūgumiem sniegt informāciju,
         tā 2000. gada 29. martā tiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem (turpmāk tekstā – “paziņojums par iebildumiem”), kurā tā
         pārmeta, ka no 1991. gada marta līdz 1995. gada maijam četri no tiem, tostarp ADM, un no 1992. gada maija līdz 1995. gada maijam – Cerestar, piedaloties slepenā aizliegtā vienošanās par citronskābes tirgu, tie ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Eiropas Ekonomikas
         zonas 1992. gada 2. maija līguma (OV 1994, L 1, 3. lpp.) 53. panta 1. punktu. Komisija tiem īpaši pārmeta, ka tie sev ir piešķīruši
         precīzas tirdzniecības kvotas un tās ir ievērojuši, ir noteikuši mērķa un/vai minimālās cenas, atcēluši atlaides un apmainījušies
         ar īpašu informāciju par klientiem. Neviens no šiem uzņēmumiem nav pieprasījis veikt nopratināšanu, ne arī ir apstrīdējis
         paziņojumā par iebildumiem izklāstīto faktu esamību. Tie tikai rakstveidā ir atbildējuši uz tajā izteiktajiem pārmetumiem.

       Paziņojums par iebildumiem
      17      Paziņojuma par iebildumiem I daļas C iedaļā Komisija ir izklāstījusi faktus, uz kuriem attiecas tās iebildumi. Šī paziņojuma
         50. punktā tā ir uzskaitījusi piecus galvenos pierādījumu dokumentus, ar kuriem tā ir pamatojusi savu faktu konstatāciju un
         kas ir pievienoti minētajam paziņojumam kopā ar sešiem citiem dokumentiem, starp kuriem bija arī protokols, kurā iekļauti
         paziņojumi, ko sniedzis ADM pārstāvis 1998. gada 11. decembra sanāksmē ar Komisijas pārstāvjiem, proti, ADM paziņojums, 1996. gada 5. novembra protokols, kurā iekļauti ADM bijušā pārstāvja paziņojumi Amerikas Savienoto Valstu Tieslietu ministrijas pārstāvjiem un Federālā izmeklēšanas biroja (FIB)
         aģentiem antitrust procedūras gaitā, ko īstenojušas Amerikas Savienoto Valstu iestādes (turpmāk tekstā – “FIB ziņojums”), kā arī Cerestar paziņojums.

      18      Turklāt paziņojuma par iebildumiem 161. un 162. punktā bija norādīts, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, Komisija ņems vērā
         faktus, kas aprakstīti un novērtēti minētajā C iedaļā, un ka, nosakot katram uzņēmumam piemērojamo naudas sodu, tā tostarp
         ņems vērā lomu, kāda bija katram uzņēmumam slepenajās vienošanās, kas ir aprakstītas šī paziņojuma I daļā.

      19      Visbeidzot, minētā paziņojuma 57. un 58. punktā ir minētas divpusējas sanāksmes, kurās 1991. gada janvārī piedalījās ADM un attiecīgi JBL, HLR, kā arī H & R, lai uzsāktu īstenot aizliegtu vienošanos.

       ADM paziņojums

      20      ADM paziņojumā ir iekļauts sīks un skaitļos izteikts aizliegtas vienošanās mehānismu apraksts un konkrētāk lēmumi, ko pieņēmuši
         apsūdzētie uzņēmumi sanāksmēs, kuras tā rīkojusi no 1991. gada marta līdz 1995. gada maijam.

       FIB ziņojums
      21      FIB ziņojumā ir iekļauts bijušā ADM pārstāvja sniegts aizliegtas vienošanās mehānismu apraksts un konkrētāk informācija par sanāksmēm, kas notikušas apsūdzēto
         uzņēmumu starpā. Šajā ziņojumā turklāt ir minēts, ka tika organizētas sanāksmes, kurās piedalījās katra uzņēmuma, kas bija
         aizliegtas vienošanās dalībnieks, pārstāvji, to skaitā tā sauktās “masters” sanāksmes, kurās satikās visaugstākās pakāpes
         pārstāvji un kuras bija saistītas ar aizliegtas vienošanās mērķiem un mehānismiem, bet tā sauktajās “sherpa” sanāksmēs tikās
         pārstāvji, kas bija atbildīgi par šo mehānismu praktisku īstenošanu. Saskaņā ar šo pašu ziņojumu iztaujātajai personai bija
         šķitis, ka kādam citam bijušajam ADM pārstāvim, sauktam par “Viedo”, kas bija piedalījies iepriekš minētajās divu veidu sanāksmēs, bija zināma aizliegtas vienošanās
         – sauktas par “G‑4/5 nolīgumu” – mehānisma ideja un tam bija pietiekami aktīva loma šī mehānisma īstenošanā.

       Cerestar paziņojums

      22      Cerestar paziņojumā kopsavilkuma veidā ir iekļauts apsūdzēto uzņēmumu pārstāvju daudzpusējo sanāksmju apraksts, kā arī tajās pieņemtie
         lēmumi. Šajā paziņojumā ir precizēts, ka Cerestar pārstāvim šķita, ka ADM pārstāvim šajās sanāksmēs bija vadošā loma.

       Apstrīdētais lēmums
      23      Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu pieci uzņēmumi, uz kuriem tas attiecas, “ir pārkāpuši Līguma 81. panta 1. punktu
         [..], piedaloties līgumā un/vai ilgstošās saskaņotās darbībās citronskābes nozarē”.

      24      Šī lēmuma 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka pārkāpums ir turpinājies no 1991. gada marta līdz 1995. gada maijam ADM, HLR, H & R, kā arī JBL gadījumā un no 1992. gada maija līdz 1995. gada maijam Cerestar gadījumā.

      25      Minētā lēmuma 3. pants ir formulēts šādi:

      “Par [1. punktā] konstatēto pārkāpumu [..] tiek noteikti šādi naudas sodi:
      a)      [ADM]:                        naudas sods EUR 39,69 miljonu apmērā,

      b)      [Cerestar]:               naudas sods EUR 170 000 apmērā,

      c)      [HLR]:                        naudas sods EUR 63,5 miljonu apmērā,

      d)      [H & R]:               naudas sods EUR 14,22 miljonu apmērā,

      e)      [JBL]:                        naudas sods EUR 17,64 miljonu apmērā.”

      26      Lai apstrīdētajā lēmumā noteiktu naudas sodu apmēru, Komisija piemēroja Pamatnostādnēs, kā arī paziņojumā par sadarbību izklāstīto
         metodiku.

      27      Pirmkārt, Komisija naudas soda pamatsummu noteica atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma.

      28      Attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija vispirms apstrīdētā lēmuma 230. apsvērumā pārkāpumu kvalificēja kā sevišķi smagu,
         ņemot vērā tā raksturu, tā konkrēto ietekmi uz Eiropas Ekonomikas zonas citronskābes tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus
         izmēru.

      29      Pēc tam apstrīdētā lēmuma 233. apsvērumā Komisija norādīja, ka bija jāņem vērā faktiskā ekonomiskā spēja kaitēt konkurencei
         un naudas sods jānosaka tādā apmērā, kas garantētu pietiekami preventīvu ietekmi. Tādējādi, pamatojoties uz pasaules apgrozījumu,
         ko attiecīgie uzņēmumi ieguvuši, pārdodot citronskābi 1995. gadā, kas bija pārkāpuma perioda pēdējais gads, Komisija tos ir
         iedalījusi trīs kategorijās. Pirmajā tā ir iekļāvusi H & R, kam pieder 22 % no pasaules tirgus, otrajā – ADM un JBL, kam pieder [konfidenciāls] no tirgus, kā arī HLR, kam pieder 9 % no tirgus, un trešajā – Cerestar, kam pieder 2,5 % no pasaules tirgus. Pamatojoties uz šo, Komisija sākumsummu noteica attiecīgi EUR 35 miljonu apmērā uzņēmumam,
         kas iekļauts pirmajā kategorijā, EUR 21 miljonu apmērā uzņēmumiem, kuri iekļauti otrajā kategorijā, un EUR 3,5 miljonu apmērā
         – trešajā kategorijā iekļautajiem uzņēmumiem.

      30      Turklāt, lai nodrošinātu naudas sodam pietiekami preventīvu ietekmi, Komisija pielāgoja šīs pamatsummas. Tādējādi, ņemot vērā
         attiecīgo uzņēmumu izmēru un kopējos līdzekļus, kas izteikti kā to kopējais pasaules apgrozījums, sākumsummām, kas noteiktas
         attiecībā uz ADM un HLR, Komisija ir piemērojusi reizināšanas koeficientu 2 un sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz H & R, – reizināšanas koeficientu 2,5.

      31      Turklāt no apstrīdētā lēmuma 249. un 250. apsvēruma izriet, ka, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma ilgumu, šādā
         veidā noteiktās summas tika palielinātas par 10 % par katru gadu, kurā tas bija aizliegtas vienošanās dalībnieks, proti, palielinātas
         par 40 % attiecībā uz ADM, HLR, H & R un JBL un par 30 % attiecībā uz Cerestar.

      32      Tādējādi apstrīdētā lēmuma 254. apsvērumā Komisija attiecībā uz ADM naudas soda pamatsummu ir noteikusi EUR 58,8 miljonu apmērā. Attiecībā uz Cerestar, HLR, H & R un JBL pamatsummas tika noteiktas attiecīgi EUR 4,55, 58,8, 122,5 un 29,4 miljonu apmērā.

      33      Otrkārt, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 273. apsvēruma, ADM un HLR piemērojamās naudas sodu pamatsummas tika palielinātas par 35 % atbildību pastiprinošo apstākļu dēļ, jo šiem uzņēmumiem bija
         bijusi aizsācēja loma aizliegtas vienošanās īstenošanā.

      34      Šī lēmuma 263. un 264. apsvērumā Komisija divpusējās ADM un trīs pārējo uzņēmumu, kas ir aizliegtas vienošanās dalībnieki, sanāksmes ir uzskatījusi par norādi uz to, ka ADM bija aizliegtas vienošanās iniciatore, piebilstot, ka cita informācija pierāda, ka tai aizliegtas vienošanās īstenošanā bija
         aizsācēja loma.

      35      Šajā sakarā apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā Komisija ir atsaukusies uz dažiem faktiem, kas iekļauti FIB ziņojumā
         un Cerestar paziņojumā.

      36      Treškārt, šī lēmuma 274.–291. apsvērumā Komisija ir pārbaudījusi un noraidījusi atsevišķu uzņēmumu lūgumus tiem piemērot atbildību
         mīkstinošus apstākļus.

      37      Ceturtkārt, atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam Komisija apstrīdētā lēmuma 293. apsvērumā ir pielāgojusi summas,
         kas šādā veidā ir aprēķinātas attiecībā uz Cerestar, kā arī H & R, lai tās nepārsniegtu 10 % robežu no šo uzņēmumu ikgadējā kopējā apgrozījuma.

      38      Visbeidzot, piektkārt, atbilstoši paziņojumam par sadarbību Komisija apsūdzētajiem uzņēmumiem ir piešķīrusi attiecīgo naudas
         sodu apmēra samazinājumu.

      39      Tādējādi no apstrīdētā lēmuma 305. un 310. apsvēruma izriet, ka Cerestar atbilstoši šī paziņojuma B iedaļai saņēma “ļoti lielu” samazinājumu, proti, 90 % no naudas soda apmēra, kas tam būtu bijis
         noteikts nesadarbošanās gadījumā, jo tas bija pirmais uzņēmums, kas Komisijai sniedza izšķirošu informāciju, lai pierādītu
         aizliegtas vienošanās esamību.

      40      Apstrīdētā lēmuma 306. apsvērumā Komisija noraidīja ADM argumentus, kuru mērķis bija pierādīt, ka tā ir jāuzskata par uzņēmumu, kas pirmais ir sniedzis šo informāciju, un tai atbilstoši
         paziņojuma par sadarbību D iedaļai piešķīra tikai “būtisku” samazinājumu, proti, 50 % no naudas soda apmēra, kas tai būtu
         bijis noteikts nesadarbošanās gadījumā.

      41      Turklāt JBL, H & R un HLR saņēma samazinājumu attiecīgi 40 %, 30 % un 20 % apmērā no naudas sodu apmēra, kas tiem būtu noteikts nesadarbošanās gadījumā.

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      42      2002. gada 28. februārī ADM par apstrīdēto lēmumu cēla prasību Pirmās instances tiesā.

      43      Minētajā prasībā ADM lūdza atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tajā ir konstatēts, ka tā ir piedalījusies citronskābes tirgus ražotspējas
         ierobežošanā un tā ražotāja izvēlē, kam ir jānosaka cenas palielinājums katrā minētā tirgus valsts segmentā, atcelt šī lēmuma
         3. pantu tiktāl, ciktāl tas uz to attiecas, un pakārtoti samazināt tai noteikto naudas sodu.

      44      Savas prasības pamatojumam ADM iesniedza dažādus pamatus, kas attiecas uz tai noteiktā naudas soda apmēru un kas tostarp vērsti pret pārkāpuma smaguma vērtējumu,
         ADM kā aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikāciju, atbildību mīkstinošo apstākļu un sadarbības, ko tā ir pierādījusi administratīvās
         procedūras gaitā, vērtējumu.

      45      Pirmkārt, attiecībā uz pārkāpuma smagumu ADM norādīja, ka, novērtējot aizliegtas vienošanās konkrētu ietekmi, Komisija ir pieļāvusi kļūdas, nosakot konkrēto tirgu, jo
         tā nav iepriekš noteikusi šādu tirgu un līdz ar to šādā noteikšanā nav ņēmusi vērā citronskābes aizstājējus.

      46      Pēc tam, kad pārsūdzētā sprieduma 201. punktā bija konstatēts, ka ADM nebija pierādījusi, ka aizliegtas vienošanās, kas attiecas uz citronskābi plašākā tirgū, uz kuru tā atsaucās, ietekme nepastāvēja
         vai vismaz nebija būtiska, Pirmās instances tiesa šo pamatu noraidīja.

      47      Otrkārt, attiecībā uz ADM kā aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikāciju tas pārmeta Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdas, novērtējot apstākļus,
         kas tika izvēlēti, lai veiktu šādu kvalifikāciju. No vienas puses, apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja, ka Komisija bija
         izmantojusi dokumentu, ko sagatavojušas trešās valsts iestādes, proti, FIB ziņojumu, pārkāpjot tās procesuālās garantijas,
         jo tai nebija iespējas izteikt savu viedokli par minētā dokumenta spēkā esamību. No otras puses, tā apgalvo, ka Komisija nebija
         ievērojusi tās tiesības uz aizstāvību, jo tā savā paziņojumā par iebildumiem nebija minējusi ne ADM kā aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikāciju, ne arī apstākļus, kas iegūti no FIB ziņojuma un Cerestar paziņojuma, lai pierādītu šo aizsācēja lomu.

      48      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 215. punktā ir atgādinājusi, ka Komisija šādas kvalifikācijas veikšanai bija pamatojusies
         uz trīs apstākļiem, proti, divpusējām sanāksmēm, FIB ziņojumu un Cerestar paziņojumu.

      49      Attiecībā uz divpusējām sanāksmēm Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 226. punktā ir norādījusi, ka Komisija nav pieļāvusi
         acīmredzamas kļūdas vērtējumā, uzskatot, ka runa ir par papildu norādi attiecībā pret diviem citiem dokumentiem – FIB ziņojumu
         un Cerestar paziņojumu, kas pierāda, ka ADM bija aizliegtas vienošanās aizsācēja loma.

      50      Attiecībā uz FIB ziņojumu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 268. punktā ir norādījusi, ka, paziņojumam par iebildumiem
         pievienojot šo ziņojumu, Komisija bija devusi ADM iespēju izteikt savu viedokli par minētā ziņojuma spēkā esamību it īpaši saistībā ar iespējamiem procesuāliem pārkāpumiem,
         kas izriet no tā ņemšanas vērā. Pēc tam, kad bija konstatēts, ka ADM šo ziņojumu nebija apšaubījusi nevienā administratīvās procedūras stadijā, Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 270. punktā
         atzina, ka Komisija nav pārkāpusi prasītājas procesuālās tiesības.

      51      Attiecībā uz Cerestar paziņojumu Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 290. punktā ir konstatējusi, ka tā saturs atbilst FIB ziņojuma saturam,
         tāpēc Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, tam piešķirot lielāku pierādījuma spēku nekā citiem pierādījumiem,
         ko apelācijas sūdzības iesniedzēja bija sniegusi, lai mēģinātu pierādīt, ka tai nebija aizliegtas vienošanās aizsācēja loma.

      52      Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 436.–439. punktā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka apsūdzētajiem uzņēmumiem nosūtītajā
         paziņojumā par iebildumiem bija iekļauti galvenie faktiskie un tiesību apstākļi, kas varēja pamatot naudas sodu, kuru Komisija
         bija paredzējusi tiem piemērot. Pirmkārt, šajā procedūras stadijā Komisijai nebija jāinformē ADM, ka tā tiks atzīta par aizliegtas vienošanās aizsācēju. Otrkārt, tā kā tika konstatēts, ka FIB ziņojums un Cerestar paziņojums bija pievienoti šim paziņojumam, Pirmās instances tiesa atzina, ka ADM nevarēja apgalvot, ka ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību, kaut arī tajā minētā paziņojuma daļā, kas attiecas uz faktu
         izklāstu, Komisija nebija skaidri norādījusi, ka tā varētu ADM uzskatīt par aizliegtas vienošanās aizsācēju, ne arī bija norādījusi apstākļus, ko tā bija ņēmusi vērā, lai secinātu, ka
         ADM ir aizliegtas vienošanās aizsācēja.

      53      Līdz ar to Pirmās instances tiesa noraidīja ADM pamatu, kas attiecās uz tās atzīšanu par aizliegtas vienošanās aizsācēju.

      54      Treškārt, ADM norādīja, ka Komisija nepamatoti tai nebija piemērojusi Pamatnostādņu 3. punkta trešajā ievilkumā paredzēto atbildību mīkstinošo
         apstākli, kaut arī tā bija beigusi piedalīties aizliegtā vienošanā tūlīt pēc Amerikas Savienoto Valstu konkurences iestāžu
         iejaukšanās.

      55      Pēc tam, kad pārsūdzētā sprieduma 335. un 336. punktā Pirmās instances tiesa bija interpretējusi Pamatnostādņu 3. punkta trešo
         ievilkumu, tā minētā sprieduma 338. punktā secināja, ka šo atbildību mīkstinošo apstākli nevar piemērot pēc savas ierosmes,
         bet ka tas ir atkarīgs no īpašiem, konkrētam gadījumam raksturīgajiem apstākļiem. Pirmās instances tiesa uzskata, ka attiecīgās
         aizliegtās vienošanās slepenais raksturs pierāda, ka pārkāpumu, kuros attiecīgie uzņēmumi tika vainoti, tie ir izdarījuši
         apzināti, līdz ar to saskaņā ar tās judikatūru šāda pārkāpuma izbeigšanu nevar uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli,
         ja tas tiek atklāts pēc Komisijas iejaukšanās. Tādējādi Pirmās instances tiesa noraidīja ADM pamatu, kas attiecās uz to, ka šis apstāklis nebija ņemts vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis.

      56      Ceturtkārt, ADM pārmeta Komisijai, ka tā nav tai piešķīrusi “ļoti lielu” naudas soda, kas tai būtu noteikts nesadarbošanās gadījumā, apmēra
         samazinājumu paziņojuma par sadarbību B iedaļas nozīmē, kaut arī tā bija pirmais uzņēmums, kas Komisijai bija sniedzis izšķirošu
         informāciju, lai pierādītu aizliegtas vienošanās pastāvēšanu.

      57      Pirmās instances tiesa noraidīja arī šo pamatu, pārsūdzētā sprieduma 377. un 378. punktā atzīstot, ka Komisija pamatoti nav
         piemērojusi “ļoti lielu” naudas soda apmēra samazinājumu, ņemot vērā, ka ADM bija aizliegtas vienošanās aizsācēja loma.

      58      Visbeidzot, pārējā daļā Pirmās instances tiesa apmierināja ADM pamatu, kas attiecās uz to, ka apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā prettiesiski bija ņemti vērā atsevišķi apstākļi, kuri nebija
         minēti paziņojumā par iebildumiem. Tādējādi tā atcēla šī lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl kopā ar minēto apsvērumu tajā bija
         konstatēts, ka ADM, pirmkārt, ir iesaldējusi, ierobežojusi un slēgusi citronskābes ražošanu un, otrkārt, ir izvēlējusies ražotāju, kam jānosaka
         cenas paaugstinājums katrā attiecīgā tirgus valsts sektorā. Tomēr, uzskatot, ka šie apstākļi bija pārmērīgi salīdzinājumā
         ar galvenajām aizliegtas vienošanās pazīmēm, Pirmās instances tiesa atzina, ka naudas soda apmērs, ko Komisija noteikusi ADM, nebija jāgroza. Visbeidzot, tā piesprieda ADM segt visus tiesāšanās izdevumus, izņemot vienu desmito daļu no tā tiesāšanās izdevumiem, ko tā piesprieda atlīdzināt Komisijai.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      59      ADM lūdz Tiesu:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ar to ir noraidījusi prasību atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        atcelt apstrīdētā lēmuma 3. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju;
      –        pakārtoti – grozīt minēto 3. pantu, atceļot vai samazinot apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu;
      –        pakārtoti tam – nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai, lai tā pasludinātu nolēmumu saskaņā ar Tiesas spriedumā izvērtētajiem
         tiesību jautājumiem, un

      –        katrā ziņā piespriest Komisijai segt pašai savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt ADM tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību Pirmās instances tiesā un Tiesā.

      60      Komisija lūdz Tiesu:

      –        apelācijas sūdzību noraidīt un
      –        piespriest ADM atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par apelāciju
      61      Apelācijas sūdzības iesniedzēja savas apelācijas sūdzības pamatojumam norāda deviņus pamatus, kas attiecīgi ir pamatoti ar:

      –        attiecībā uz pieciem pirmajiem pamatiem – dažādām kļūdām tiesību piemērošanā, ko Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi saistībā
         ar ADM kā aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikāciju;

      –        attiecībā uz sesto pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, ko Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi, atsakoties ADM piemērot atbildību mīkstinošus apstākļus, kas saistīti ar tās dalības aizliegtā vienošanās izbeigšanu;

      –        attiecībā uz septīto un astoto pamatu – tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu un kļūdu tiesību piemērošanā,
         ko Pirmās instances tiesa pieļāvusi saistībā ar paziņojumā par sadarbību paredzēto noteikumu piemērošanu, un

      –        attiecībā uz devīto pamatu – principa, saskaņā ar kuru Komisijai ir jāievēro normas, ko tā sev ir noteikusi saistībā ar konkrētā
         tirgus noteikšanu, novērtējot pārkāpuma smagumu, pārkāpumu.

       Par pirmo pamatu, kas pamatots ar kļūdu tiesību piemērošanā, kura pieļauta, novērtējot, vai ir ievērotas ADM tiesības uz aizstāvību saistībā ar tās aizsācēja lomas atzīšanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      62      Norādot šo pamatu, kas ir sadalīts divās daļās, ADM apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību.

      63      Pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 437. un 438. punktā
         ir konstatējusi, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem ir norādījusi galvenos faktiskos apstākļus, kas raksturo tās rīcības
         smagumu, kaut arī tajā nebija minēts, ka ADM varēja uzskatīt par aizliegtas vienošanās aizsācēju. Aizsācēja loma ir viens no galvenajiem apstākļiem, kam bija jāizriet
         no paziņojuma par iebildumiem, lai nebūtu pārkāptas attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību.

      64      Otrajā daļā ADM norāda, ka Komisija to paziņojumā par iebildumiem nav brīdinājusi par faktiem, kas apstrīdētajā lēmumā ņemti vērā, lai secinātu,
         ka tai ir bijusi aizsācēja loma. Tas vien, ka šī paziņojuma pielikumā bija iekļauti dokumenti, no kuriem šie fakti izriet,
         nebija pietiekams apstāklis, lai nodrošinātu apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesību uz aizstāvību ievērošanu.

      65      Komisija uzskata, ka šis pamats nav pamatots. Attiecībā uz pirmo daļu ir jānorāda, ka, paziņojuma par iebildumiem 158. punktā
         minot, ka tiks ņemta vērā loma, kāda bija individuāli katram uzņēmumam, kas piedalījās pārkāpumā, kad tiks novērtēts pārkāpuma
         smagums, Komisija ir izpildījusi judikatūrā paredzētās prasības, uz kurām atsaucas pati apelācijas sūdzības iesniedzēja, kā
         Pirmās instances tiesa to ir atzinusi.

      66      Otrajai daļai nav nozīmes, jo Pirmās instances tiesa tostarp ir atzinusi, ka Komisijai paziņojumā par iebildumiem nebija jāizklāsta
         fakti, kas tai lika prasītāju atzīt par aizliegtas vienošanās aizsācēju. Katrā ziņā minētā daļa ir nepamatota, ņemot vērā,
         ka prasītājai šie fakti bija zināmi, jo tie izrietēja no šim paziņojumam pievienotajiem dokumentiem. Turklāt dažādos minētā
         paziņojuma punktos apelācijas sūdzības iesniedzēja bija skaidri minēta. Tādējādi tai bija dota iespēja izteikt savus iebildumus
         attiecībā uz dokumentiem, kas izmantoti, lai pierādītu tās aizsācēja lomu administratīvās procedūras stadijā, līdz ar to tās
         tiesības uz aizstāvību nav tikušas pārkāptas.

       Tiesas vērtējums
      –       Par pirmā pamata pirmo daļu
      67      No pārsūdzētā sprieduma 437. punktā iekļautajiem secinājumiem izriet, ka pārkāpumu, kurā tiek vainoti apsūdzētie uzņēmumi,
         Komisija ADM nosūtītajā paziņojumā par iebildumiem ir kvalificējusi kā ļoti smagu un ir izteikusi nodomu naudas sodus noteikt pietiekami
         preventīvā apmērā. Šajā kontekstā arī no minētā paziņojuma 158., 161. un 162. apsvēruma izriet, ka Komisija ņems vērā lomu,
         kāda bija individuāli katram uzņēmumam, kurš bija piedalījies pārkāpumā.

      68      Ir jāuzsver, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras, ko Pirmās instances tiesa minējusi pārsūdzētā sprieduma 434. punktā, izriet
         – tā kā Komisija savā paziņojumā par iebildumiem tieši norāda, ka tā pārbaudīs, vai attiecīgajiem uzņēmumiem uzliekams naudas
         sods, un tā kā Komisija norāda galvenos faktu un tiesību elementus, uz kuru pamata var piemērot naudas sodu, kā, piemēram,
         iespējamā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kā arī faktu, ka pārkāpums izdarīts “tīši vai nolaidības dēļ”, tā izpilda savu pienākumu
         ievērot apsūdzēto uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem. Šādi rīkojoties, Komisija tiem sniedz informāciju, kas nepieciešama,
         lai aizstāvētos ne tikai pret apsūdzību pārkāpumā, bet arī pret naudas soda uzlikšanu (šajā sakarā skat. 2005. gada 28. jūnija
         spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P DanskRørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 428. punkts, kā arī 2008. gada 18. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑101/07 P
         un C‑110/07 P Coop deFrance BétailetViande/Komisija, 49. punkts).

      69      Turklāt no judikatūras izriet, ka tad, ja Komisijai būtu pienākums paziņojuma par iebildumiem sagatavošanas stadijā apsūdzētajiem
         uzņēmumiem sniegt konkrētas norādes par paredzēto naudas sodu apmēru, tai būtu noteikts pienākums nepiemērotā veidā apsteigt
         savu galīgo lēmumu (šajā sakarā skat. 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 MusiqueDiffusionfrançaise u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 21. punkts).

      70      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikācija būtiski ietekmē šādi kvalificējamam uzņēmumam piemērojamā
         naudas soda apmēru. Tādējādi saskaņā ar Pamatnostādņu 2. punktu runa ir par atbildību pastiprinošu apstākli, kas ir pamats
         naudas soda pamatsummas būtiskam palielinājumam. Tāpat arī saskaņā ar paziņojuma par sadarbību B iedaļas e) punktu šāda kvalifikācija
         jau sākotnēji izslēdz ļoti liela samazinājuma piemērošanu naudas sodam, kaut arī apsūdzētais uzņēmums, kas kvalificēts kā
         aizliegtas vienošanās aizsācējs, būtu izpildījis visus tajā minētos nosacījumus, lai varētu saņemt šādu samazinājumu.

      71      Tādējādi Komisijai paziņojumā par iebildumiem ir jānorāda apstākļi, ko tā uzskata par atbilstošiem, lai apsūdzētais uzņēmums,
         ko var kvalificēt kā aizliegtas vienošanās aizsācēju, varētu atbildēt uz šādu iebildumu. Tomēr, ņemot vērā, ka šāds paziņojums
         ir viens no posmiem galīgā lēmuma pieņemšanā un ka tādējādi tas nav atzīstams par Komisijas galīgo nostāju, nevar prasīt,
         lai Komisija jau šajā stadijā veiktu to apstākļu juridisko kvalifikāciju, ar kuriem tā pamato savu galīgo lēmumu, lai uzņēmumu
         kvalificētu kā aizliegtas vienošanās aizsācēju.

      72      No tā izriet, ka Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka paziņojumā
         par iebildumiem Komisija varēja nenorādīt, ka tai ir iespēja ADM kvalificēt kā aizliegtas vienošanās aizsācēju.

      73      Tādējādi pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

      –       Par pirmā pamata otro daļu
      74      Šajā daļā ADM apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 439. punktā atzīstot, ka tai bija dota iespēja paust savu viedokli par atsevišķiem faktiem,
         kas ņemti vērā, lai to atzītu par aizliegtas vienošanās aizsācēju, jo šie fakti izriet no paziņojumam par iebildumiem pievienotajiem
         dokumentiem, Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību.

      75      Lai ADM atzītu par aizliegtas vienošanās aizsācēju, Komisija apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā ir pamatojusies uz faktiem,
         kas izriet no FIB ziņojuma, kā arī no Cerestar paziņojuma.

      76      Tādējādi, pirmkārt, minētajā 265. apsvērumā, kurā ir citāts no FIB ziņojuma, ir norādīts, ka “G‑4/5 nolīguma mehānisms, šķiet,
         ir [ADM pārstāvja] iecere un ka 1991. gada 6. marta Bāzeles sanāksmē, kurā ticis formulēts nolīgums [par citronskābi], [šim pārstāvim]
         ir bijusi samērā aktīva loma, un arī ka minētais pārstāvis “ticis saukts par “Viedo” un pat nodēvēts par “mācītāju””.

      77      Otrkārt, minētajā 266. apsvērumā ir iekļauts izvilkums no Cerestar paziņojuma, saskaņā ar kuru, “lai gan augstākā līmeņa sanāksmes parasti vadīja [HLR un JBL pārstāvji], [Cerestar] pilnībā šķitis, ka [ADM pārstāvim] bijusi vadoša loma. [ADM pārstāvis] vadījis “sherpa” sanāksmes un parasti sagatavojis aizliegtās vienošanās materiālus un saskaņojamo cenu sarakstus”.

      78      Vispirms ir jāuzsver, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Pirmās instances tiesa nav apstiprinājusi principu, ka Komisijai
         nebija pienākuma paziņojumā par iebildumiem norādīt faktiskos apstākļus, kas tai lika ADM atzīt par aizliegtas vienošanās aizsācēju. Tā pārsūdzētajā spriedumā ir norādījusi:

      “438      Attiecīgo uzņēmumu tiesību uz aizstāvību ievērošana neuzliek Komisijai pienākumu paziņojumā par iebildumiem sniegt precīzākas
         norādes par to, kā tā attiecīgā gadījumā izmantos [galvenos faktiskos un tiesību apstākļus, kas var pamatot naudas sodu],
         naudas soda aprēķināšanai. Komisijai it īpaši nebija jānorāda, vai tā var uzskatīt ADM par aizliegtās vienošanās līderi, tāpat tai nebija jākomentē eventuālais ADM naudas soda palielinājums, ko uzņēmums šai sakarā izpelnījies [..].

      439      [..] jāatgādina, ka Komisija iekļāva [FIB ziņojumu un Cerestar paziņojumu] paziņojuma par iebildumiem pielikumā, līdz ar to dalībnieki varēja par tiem izteikties, tostarp arī par to lietojumu
         pierādījumu statusā.”

      79      Tādējādi Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka Komisija bija ievērojusi ADM tiesības uz aizstāvību, jo tā paziņojumam par iebildumiem bija pievienojusi pierādījumus, no kuriem izrietēja fakti, ko tā
         bija izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, lai ADM kvalificētu kā aizliegtas vienošanās aizsācēju.

      80      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto un kaut arī Pirmās instances tiesai nevar pārmest, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
         pārsūdzētā sprieduma 438. punktā atzīstot, ka paziņojumā par iebildumiem Komisijai nebija jānorāda veids, kādā tā izmanto
         faktiskos apstākļus, lai noteiktu naudas soda apmēru, ne arī īpaši tas, vai tā, pamatojoties uz šiem faktiem, bija paredzējusi
         kādu uzņēmumu kvalificēt kā aizliegtas vienošanās aizsācēju, Komisijai tomēr vismaz bija jānorāda šie faktiskie apstākļi.

      81      Tomēr ir jāsecina, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, fakti, ar kuriem tā ir pamatojusi savu nostāju apstrīdētā lēmuma 265. un
         266. apsvērumā un kas ir atrodami FIB ziņojumā un Cerestar paziņojumā, nav minēti paziņojumā par iebildumiem.

      82      Kā to ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 40. punktā, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 439. punktā nav uzskatījusi,
         ka paziņojumā par iebildumiem ir tikuši izklāstīti izšķiroši fakti, bet tā ir konstatējusi, ka ar to vien, ka Komisija minētajam
         paziņojumam ir pievienojusi dokumentus, no kuriem izriet šie fakti, prasītājai tika dota iespēja izteikt savu viedokli ne
         tikai par šo dokumentu izmantošanu pierādījumu statusā, bet arī par faktiem, kas tajos bija aprakstīti.

      83      Tādējādi ir jānoskaidro, vai Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka Komisija, šādi rīkojoties,
         bija ievērojusi prasītājas tiesības uz aizstāvību.

      84      Jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru rezultātā var tikt noteiktas sankcijas, it īpaši naudas
         sodi un kavējuma naudas, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro arī administratīva rakstura procesā (skat. it īpaši
         2007. gada 10. maija spriedumu lietā C‑328/05 P SGLCarbon/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 70. punkts).

      85      Tiesību uz aizstāvību ievērošana pieprasa, lai uzņēmums, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana, būtu varējis administratīvās
         procedūras laikā pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par attiecīgo faktu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par dokumentiem,
         kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu par Līguma pārkāpuma pastāvēšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
         lietās MusiqueDiffusionfrançaise u.c./Komisija, 10. punkts; 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑407/04 Dalmine/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 44. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā SGLCarbon/Komisija, 71. punkts).

      86      Tieši paziņojums par iebildumiem ļauj uzņēmumiem, attiecībā uz kuriem tiek veikta izmeklēšana, noskaidrot tos pierādījuma
         elementus, kas ir Komisijas rīcībā, un nodrošina tiesību uz aizstāvību pilnīgu efektivitāti (šajā sakarā skat. 2002. gada
         15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un
         C‑254/99 P LimburgseVinylMaatschappij u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp., 315. un 316. punkts, kā arī 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P,
         C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P AalborgPortland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 66. un 67. punkts).

      87      Šajā sakarā šajā paziņojumā skaidri ir jānorāda visi būtiskie apstākļi, kurus Komisija ir ņēmusi vērā šajā procedūras stadijā
         (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās MusiqueDiffusionfrançaise u.c./Komisija, 14. punkts).

      88      Lai būtu ievērotas tiesības uz aizstāvību, attiecīgajam uzņēmumam administratīvās procedūras laikā ir jādod iespēja pienācīgi
         darīt zināmu savu viedokli par attiecīgo faktu un apstākļu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija
         izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu par pārkāpuma pastāvēšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dalmine/Komisija, 44. punkts).

      89      Jāsecina, ka šajā gadījumā pastāvošajos apstākļos ar to vien, ka paziņojumam par iebildumiem bija pievienoti dokumenti, no
         kuriem ir iegūti fakti, pamatojoties uz kuriem ADM tika atzīta par aizliegtas vienošanās aizsācēju, nepietiek, lai būtu izpildītas iepriekš minētās prasības, jo ar minēto paziņojumu
         tai netika dota iespēja apstrīdēt šos faktus un tādējādi pienācīgi aizstāvēt savas tiesības.

      90      Jāsecina, ka pierādījumiem, no kuriem ir iegūti fakti, ar kuriem apstrīdētajā lēmumā bija pamatota ADM atzīšana par aizliegtas vienošanās aizsācēju, to rakstura dēļ noteikti piemīt subjektīvs aspekts, jo tos veido personu, kuru
         rīcība apšaubīta Komisijas uzsāktajā pārkāpuma procedūrā, vai citu valsts konkurences iestāžu sniegtas liecības.

      91      Tādējādi, pirmkārt, FIB ziņojums ir sagatavots, nopratinot bijušo ADM pārstāvi, kam bija imunitāte procedūrā, kuru bija īstenojušas Amerikas Savienoto Valstu konkurences iestādes.

      92      Otrkārt, otru pierādījumu veido Cerestar, kas ir ar ADM konkurējošs uzņēmums citronskābes tirgū un kas pats ir bijis attiecīgās aizliegtas vienošanās dalībnieks, pēkšņs paziņojums.

      93      Tas vien, ka šie dokumenti bija pievienoti paziņojumam par iebildumiem, neļāva apelācijas sūdzības iesniedzējai novērtēt ticamību,
         ko Komisija piešķīra katram no apstākļiem, kas bija darīts zināms minētajos dokumentos.

      94      Tādējādi šajā gadījumā pastāvošajos apstākļos nevar uzskatīt, ka, tikai paziņojumam par iebildumiem pievienojot dokumentus
         un pierādījumus, no kuriem izriet fakti, ar kuriem Komisija ir pamatojusi apstrīdēto lēmumu, lai apelācijas sūdzības iesniedzēju
         kvalificētu kā aizliegtas vienošanās aizsācēju, šos faktus tieši neminot pašā minētā paziņojuma tekstā, Komisija ir devusi
         ADM iespēju aizstāvēt savas tiesības.

      95      Līdz ar to no iepriekš izklāstītā izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka Komisija
         nav pārkāpusi apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību, to kvalificējot kā aizliegtas vienošanās aizsācēju,
         pamatojoties uz apstākļiem, ko tā šajā nolūkā norādījusi, bet kas nebija minēti apelācijas sūdzības iesniedzējai nosūtītajā
         paziņojumā par iebildumiem.

      96      Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jāpieņem.

       Par otro līdz piekto pamatu, kas ir pamatots ar kļūdām tiesību piemērošanā vai pierādījumu sagrozīšanu attiecībā uz ADM kā aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikāciju
      97      Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz ADM norādīto pirmo pamatu, otrais līdz piektais apelācijas sūdzības pamats, kas attiecas arī uz ADM kā aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikāciju, pamatojoties uz apstākļiem, kas izriet no FIB ziņojuma un Cerestar paziņojuma, nav jāanalizē.

       Par sesto pamatu, kas ir pamatots ar kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar Pirmās instances tiesas vērtējumu, kurš attiecas
            uz atbildību mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā
       Lietas dalībnieku argumenti
      98      ADM apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 346. punktā atzīstot, ka Komisijai nebija Pamatnostādnēs paredzētā pienākuma piemērot atbildību
         mīkstinošus apstākļus pārkāpuma izbeigšanas gadījumā, Pirmās instances tiesa ir kļūdaini interpretējusi šīs Pamatnostādnes.
         Pretēji tam, kas ir atzīts 335.–340. punktā, atbildību mīkstinošu apstākļu piemērošana nevar būt tikai iespēja, kas sniegta
         Komisijai, kura varētu ņemt vērā aizliegtas vienošanās slepeno raksturu, lai tai piemērotu minētos apstākļus vai nepiemērotu
         tos.

      99      Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka pārkāpuma izbeigšana mehāniski neizraisa tiesības
         uz naudas soda samazinājumu. Komisijai šajā sakarā esot rīcības brīvība tostarp attiecībā uz attiecīgā uzņēmuma rīcību. Šajā
         gadījumā ADM ieguldījums administratīvajā procedūrā neesot bijis tik izšķirošs, lai tai varētu piemērot atbildību mīkstinošos apstākļus.

       Tiesas vērtējums
      100    Jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punktu Komisijas noteiktā naudas soda pamatsumma tiek samazināta tostarp, ja apsūdzētais
         uzņēmums pārkāpumu izbeidz pēc pirmās Komisijas iejaukšanās.

      101    Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 338. punktā ir atzinusi, ka šī norma ir jāinterpretē tādējādi, ka
         tikai attiecīgās lietas īpašie apstākļi, kuros pieņēmums par pārkāpuma izbeigšanu pēc pirmās Komisijas iejaukšanās ir īstenojies,
         varētu pamatot šī apstākļa kā vainu mīkstinoša apstākļa ņemšanu vērā.

      102    Tātad Pirmās instances tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu, saskaņā ar kuru atbilstoši Pamatnostādņu
         3. punktam aizliegtās vienošanās izbeigšanai būtu automātiski jāizraisa naudas soda pamatsummas samazināšana, pārsūdzētā sprieduma
         337. punktā uzsverot, ka ADM ieteiktā šīs normas interpretācija apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību.

      103    Šādi rīkojoties, Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      104    Ir jāsecina, ka šāda naudas soda pamatsummas samazinājuma atzīšana ir obligāti saistīta ar lietas apstākļiem, kuri Komisijai
         var likt to nepiemērot uzņēmumam, kurš ir prettiesiskas vienošanās dalībnieks.

      105    Tādējādi, ja atbildību mīkstinoša apstākļa piemērošana tiktu atzīta situācijās, kurās uzņēmums ir tādas acīmredzami prettiesiskas
         vienošanās dalībnieks, par kuru tas zināja vai nevarēja nezināt, ka tā ir pārkāpums, tas varētu mudināt uzņēmumus turpināt
         būt slepenās vienošanās dalībniekiem tik ilgi, cik iespējams, cerot, ka to rīcība nekad netiks atklāta, tomēr apzinoties,
         ka, ja to rīcība tiktu atklāta, pārtraucot pārkāpumu, tie varētu panākt naudas soda samazinājumu. Šāds atzinums liegtu jebkādu
         uzliktā naudas soda preventīvo iedarbību un apdraudētu EKL 81. panta 1. punkta lietderīgo iedarbību (skat. 2009. gada 19. marta
         spriedumu lietā C‑510/06 P ArcherDanielsMidland/Komisija, Krājums,  I‑0000. lpp., 149. punkts).

      106    Līdz ar to Pirmās instances tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka tās konstatētajos apstākļos apelācijas sūdzības iesniedzēja
         nevar apgalvot, ka Komisijai noteikti bija pienākums tai piemērot naudas soda pamatsummas samazinājumu tāpēc, ka tā bija izbeigusi
         savu prettiesisko rīcību pēc pirmās Amerikas Savienoto Valstu konkurences iestāžu iejaukšanās.

      107    Tādējādi sestais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

       Par septīto pamatu, kas ir pamatots ar kļūdu tiesību piemērošanā, piemērojot paziņojuma par sadarbību B iedaļu
       Lietas dalībnieku argumenti
      108    Uzskatot, ka ADM kā aizliegtas vienošanās aizsācēja  kvalificēta kļūdas dēļ, tā pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav pieņēmusi tās pamatu,
         kas attiecas uz paziņojuma par sadarbību B iedaļas piemērošanu.

      109    Komisija uzskata, ka šis pamats atkārto pirmo apelācijas sūdzības pamatu, līdz ar to tas ir jāatzīst par nepieņemamu.

       Tiesas vērtējums
      110    Kā tas tika atzīts šī sprieduma 95. punktā, Pirmās instances tiesa nepamatoti uzskatīja, ka Komisija būtu varējusi izmantot
         faktus, kas izriet no FIB ziņojuma un Cerestar paziņojuma, lai ADM kvalificētu kā aizliegtas vienošanās aizsācēju, kaut arī šie fakti nebija minēti paziņojumā par iebildumiem, nepārkāpjot
         ADM tiesības uz aizstāvību.

      111    Tā kā pārsūdzētā sprieduma 225. un 226. punktā Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka neatkarīgi no iepriekš minētajiem pierādījumiem
         divpusēju sanāksmju esamība ir tikai norāde, kas pati par sevi neļāva secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai bija aizsācēja
         loma, šajos apstākļos no tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti ir apstiprinājusi ADM kā aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikāciju.

      112    Tādējādi, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav likumīgi tikusi kvalificēta kā aizliegtas vienošanās aizsācēja, Pirmās
         instances tiesa nevarēja, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, nepiemērot paziņojuma par sadarbību B iedaļu tādēļ, ka ADM bija aizliegtas vienošanās aizsācēja loma.

      113    Tādējādi šis pamats ir jāpieņem.

       Par astoto pamatu, kas ir pamatots ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      114    ADM uzskata, ka tam, ko Pirmās instances tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 386.–391. punktā, bija jāliek tai secināt,
         ka Komisija ADM bija radījusi tiesisku paļāvību attiecībā uz naudas soda apmēra samazinājuma piemērošanu atbilstoši paziņojuma par sadarbību
         B iedaļai. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka procesa stadija, kurā notiek sadarbība, nevar būt tāda,
         kurā var rasties šāda paļāvība, pretēji tam, ko Pirmās instances tiesa ir atzinusi pārsūdzētā sprieduma 394. punktā. Tā šajā
         sakarā atsaucas uz 2006. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑182/03 Beļģija un Forum 187/Komisija (Krājums, I‑5479. lpp., 147.–167. punkts).

      115    Komisija uzskata, ka, tā kā tā objektīvi nespēj precīzi definēt katra aizliegtas vienošanās dalībnieka lomu pirms administratīvās
         procedūras beigām, ADM nevarēja rasties paļāvība attiecībā uz iespējamu “ļoti liela” tam nosakāmā naudas soda apmēra samazinājuma piemērošanu paziņojuma
         par sadarbību B iedaļas nozīmē.

       Tiesas vērtējums
      116    Pirmkārt, kā to ir uzsvēris ģenerāladvokāts secinājumu 208. punktā, ir jāsecina, ka ar šo pamatu ADM mēģina apelācijas tiesvedībā panākt, ka tiek pārskatīti fakti, ko ir novērtējusi Pirmās instances tiesa, kas nav Tiesas kompetencē,
         izņemot pierādījumu sagrozīšanas gadījumu.

      117    Šajā gadījumā, pamatojoties uz apstākļiem, ko ir izskatījusi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 386.–391. punktā,
         tā pienācīgi varēja secināt, ka Komisija vēlējās mudināt apelācijas sūdzības iesniedzēju sadarboties, nesniedzot tomēr tai
         precīzas garantijas attiecībā uz samazinājuma piemērošanu nosakāmā naudas soda apmēram atbilstoši paziņojuma par sadarbību
         B iedaļai.

      118    Otrkārt, saskaņā ar šī paziņojuma E iedaļu tikai brīdī, kad Komisija pieņem galīgo lēmumu, tā vērtē, vai ir izpildīti minētā
         paziņojuma B, C vai D iedaļā minētie nosacījumi. Tādējādi Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
         atzīstot, ka Komisija nevarēja apelācijas sūdzības iesniedzējai sniegt nekādas precīzas garantijas attiecībā uz jebkāda naudas
         soda samazinājuma piemērošanu kādā procedūras stadijā pirms galīgā lēmuma pieņemšanas.

      119    Līdz ar to astotais pamats ir jānoraida daļēji kā nepieņemams un daļēji kā nepamatots.

       Par devīto pamatu, kas ir pamatots ar principa, ka Komisijai ir jāievēro normas, ko tā sev ir noteikusi, pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      120    ADM pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav konstatējusi, ka Komisija nepamatoti nebija definējusi konkrēto tirgu, lai novērtētu
         aizliegtas vienošanās ietekmi, kaut gan runa ir par priekšnosacījumu, kas noteikti ir jāizpilda, lai konstatētu apdraudējumu,
         kas tirgum nodarīts ar šo aizliegto vienošanos. Kaut arī Komisija bija noteikusi minēto tirgu, tai bija jāņem vērā citronskābes
         aizstājēji un, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas sniegtos pierādījumus, jāsecina, ka aizliegtā vienošanās nav ietekmējusi
         cenas, kas piemērotas citronskābes nozarē.

      121    Komisija uzskata, pirmkārt, ka šis pamats ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja faktiski lūdz Tiesu pārbaudīt
         tās sniegto pierādījumu vērtējumu. Otrkārt, ADM pārmetums ir pamatots ar sliktu izpratni par mērķi, kāds ir attiecīgā tirgus definēšanai. Šajā gadījumā būtu jānošķir EKL
         81. panta pārkāpuma esamības vērtējums, kam ir nepieciešams definēt konkrēto tirgu, no pārkāpuma smaguma vērtējuma.

       Tiesas vērtējums
      122    Vispirms ir jāatgādina, ka Pamatnostādnēs ir paredzēts, ka pārkāpuma konkrēta ietekme uz tirgu ir apstāklis, kas ir jāņem
         vērā, lai novērtētu izdarītā pārkāpuma smagumu, nosakot naudas soda apmēru.

      123    Pārsūdzētā sprieduma 198. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka, lai noteiktu aizliegtas vienošanās konkrēto ietekmi,
         Komisija ir ņēmusi vērā tikai citronskābes tirgu. Šādi rīkojoties, tā nav ņēmusi vērā plašāku tirgu, kas, kā uzskata apelācijas
         sūdzības iesniedzēja, būtu jāņem vērā un kurā ir iekļauti arī apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītie citronskābes aizstājēji.

      124    Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 152.–156. un 180.–193. punktā Pirmās instances tiesa ir atsaukusies uz analīzi, uz ko apstrīdētajā
         lēmumā bija norādījusi Komisija un kas tai lika konstatēt citronskābes cenu pieaugumu vienlaikus ar aizliegtas vienošanās
         ieviešanu, ko ADM nebija apstrīdējusi.

      125    Šajā sakarā, pirmkārt, kaut arī pārkāpuma konkrētā ietekme uz tirgu ir apstāklis, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu minētā
         pārkāpuma smagumu, runa ir par vienu no kritērijiem, un pārējie kritēriji ir pārkāpuma raksturs un ģeogrāfiskā tirgus izmērs.
         Tāpat arī Pamatnostādnēs ir precizēts, ka šī konkrētā ietekme uz tirgu ir jāņem vērā tikai tad, ja tā ir nosakāma.

      126    Otrkārt, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 200. un 201. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apstrīdējusi
         to, ka vismaz daļā tirgus aizliegta vienošanās ietekmēja citronskābes cenas.

      127    Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 200. un 201. punktā pamatoti atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas
         argumentācijai nevar piekrist, jo tā nav pierādījusi, ka Komisijai būtu bijis jākonstatē, ka nepastāv aizliegtas vienošanās
         ietekme, ja tā būtu noteikusi konkrēto tirgu, kā to iesaka apelācijas sūdzības iesniedzēja.

      128    Rīkojoties šādā veidā, pretēji tam, ko apgalvo ADM, Pirmās instances tiesa tikai uzskatīja, ka tās iesniegtie pierādījumi neļauj noraidīt Komisijas analīzi, nenovirzot pierādīšanas
         pienākumu.

      129    Līdz ar to devītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

      130    Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā ir noraidīti pamati,
         kurus prasītāja norādījusi savas prasības pamatojumam un kuru mērķis bija panākt, ka tiek atcelts apstrīdētais lēmums tiktāl,
         ciktāl ADM šajā lēmumā ir kvalificēta kā aizliegtas vienošanās aizsācēja un šī iemesla dēļ, pirmkārt, ir palielināta prasītājai piemērojamā
         naudas soda pamatsumma, un, otrkārt, ADM nav piemērota paziņojuma par iebildumiem B iedaļa.

       Par prasību Pirmās instances tiesā
      131    Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Pirmās instances tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa
         pati var taisīt galīgo spriedumu šajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā tas ir šajā gadījumā.

       Par pamatu, kas ir pamatots ar kļūdainu aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikāciju
      132    Pamats, kas norādīts, lai pamatotu prasību par apstrīdēto lēmumu, par kuru Pirmās instances tiesa ir lēmusi kļūdaini, ietilpst
         prasītājas iebildumos par aizliegtas vienošanās aizsācēja kvalifikāciju un šī iemesla dēļ notikušo naudas soda pamatsummas
         paaugstinājuma 35 % apmērā piemērošanu.

      133    Tā kā no šī sprieduma 94. punkta izriet, ka Komisija nav devusi ADM iespēju aizstāvēt savas tiesības saistībā ar apstākļiem, kas izriet no FIB ziņojuma un Cerestar paziņojuma, ko tā ir ņēmusi vērā apstrīdētajā lēmumā, lai apelācijas sūdzības iesniedzēju kvalificētu kā aizliegtas vienošanās
         aizsācēju, ir jāpārbauda, vai šī iestāde papildus šiem faktiem ir iesniegusi pierādījumus, kas ļauj noteikt šādu kvalifikāciju.

      134    Šajā sakarā no apstrīdētā lēmuma 263. un 264. apsvēruma, kā arī paziņojuma par iebildumiem 56.–58. punkta izriet, ka Komisija
         papildus ir apgalvojusi, ka pastāvēja virkne divpusēju sanāksmju, kurā 1991. gada janvārī piedalījās ADM un attiecīgi HLR, H & R un JBL, lai uzsāktu vai pat sagatavotu aizliegtu vienošanos.

      135    Tomēr apstrīdētā lēmuma 264. apsvērumā Komisija ir piebildusi, ka “tas, ka ADM bija sarīkojusi virkni divpusēju sanāksmju ar saviem konkurentiem īsi pirms pirmās daudzpusējās aizliegtās vienošanās sanāksmes,
         nav pietiekams pamats, lai secinātu, ka ADM ir bijusi aizliegtās vienošanās iniciatore, tomēr tas ir uzskatāms par būtisku norādi”. Pēc tam šī lēmuma 265. un 266. apsvērumā
         Komisija ir atsaukusies uz precīziem apstākļiem, kas izriet no FIB ziņojuma un Cerestar paziņojuma.

      136    Kā tas ir uzsvērts šī sprieduma 94. un 95. punktā, Komisija nevarēja pamatoties uz izšķirošiem apstākļiem, kas ņemti vērā
         apstrīdētā lēmuma 265. un 266. apsvērumā, lai ADM kvalificētu kā aizliegtas vienošanās aizsācēju, nepārkāpjot tās tiesības uz aizstāvību.

      137    Tādējādi, tā kā ar to vien, ka ir virkne divpusēju sanāksmju, kā tas paredzēts šī lēmuma 263. un 264. apsvērumā, nepietiek,
         lai ADM kvalificētu kā aizliegtas vienošanās aizsācēju, Komisija nav pierādījusi šīs kvalifikācijas pamatotību, līdz ar to tā nevarēja
         apelācijas sūdzības iesniedzējai noteiktajai naudas soda pamatsummai piemērot 35 % palielinājumu, ņemot vērā atbildību pastiprinošu
         apstākli, kas saistīts ar minēto kvalifikāciju.

      138    Līdz ar to šis pamats ir jāpieņem.

       Par pamatu, kas ir pamatots ar kļūdainu paziņojuma par sadarbību B iedaļas b) punkta noteikumu piemērošanu
       Apstrīdētais lēmums
      139    Pamatojoties uz secinājumiem, kas izdarīti apstrīdētā lēmuma 305. apsvērumā, Komisija saskaņā ar paziņojuma par sadarbību
         B iedaļu Cerestar piemēroja “ļoti lielu samazinājumu”, proti, 90 % no naudas soda apmēra, kas tam tiktu noteikts nesadarbošanās gadījumā. Komisija
         minētajā apsvērumā atzina, ka šis uzņēmums bija pirmais, kas 1998. gada 29. oktobra sanāksmē ar Komisijas dienestiem sniedza
         izšķirošu informāciju, kura ļāva pierādīt aizliegtas vienošanās esamību. Nākamajā apsvērumā tā piebilda, ka “informācija,
         ko [Cerestar] sniedzis 1998. gada 29. oktobra sanāksmē un kas atbilst tai, kas vēlāk bija norādīta tā 1999. gada 25. marta rakstiskajā
         paziņojumā, bija pietiekama, lai pierādītu aizliegtas vienošanās esamību, un tā Komisijai tika nosūtīta, pirms to bija sniegusi
         ADM”. Tādējādi minētā lēmuma 308. apsvērumā Komisija ir noraidījusi ADM apgalvojumu, ka tā bija izpildījusi minētajā B iedaļā paredzētos nosacījumus, lai saņemtu “ļoti lielu [naudas soda apmēra]
         samazinājumu”.

       Lietas dalībnieku argumenti
      140    Savas prasības pamatojumam Pirmās instances tiesā ADM apgalvoja, ka Komisija bija kļūdaini piemērojusi paziņojuma par sadarbību B iedaļas b) punktu. Tā faktiski bija “pirmā, kas
         sniedza izšķirošu informāciju, lai pierādītu aizliegtas vienošanās esamību” šīs tiesību normas nozīmē 1998. gada 11. decembra
         sanāksmē, jo Cerestar sniegtā informācija 1998. gada 29. oktobra sanāksmē nebija “izšķiroša” minētās tiesību normas nozīmē.

      141    Pirmkārt, Cerestar nav sniedzis nekādu informāciju par aizliegto vienošanos pirms 1992. gada 12. maija, jo tas kļuvis par aizliegtās vienošanās
         dalībnieku tikai pēc šī datuma. Visas ziņas, kas Komisijai bija par aizliegto vienošanos šajā laikposmā, esot gūtas tikai
         no informācijas, ko sniegusi galvenokārt ADM.

      142    Otrkārt, Cerestar paziņojums, kas atbilst informācijai, kura mutvārdos paziņota 1998. gada 29. oktobra sanāksmē, nebija ne pārliecinošs, ne
         precīzs attiecībā uz sanāksmju datumiem un aizliegtas vienošanās dalībniekiem. Cerestar esot norādījis 32 sanāksmes, kas notikušas dažādos datumos no 1991. gada 14. novembra, proti, pirms Cerestar kļuva par aizliegtas vienošanās dalībnieku, līdz 1996. gada 17. jūlijam, proti, krietni pēc aizliegtās vienošanās izjukšanas.
         Tas esot norādījis, ka deviņas no sanāksmēm esot bijušas aizliegtās vienošanās sanāksmes, kas noteikti ir notikušas, astoņas
         bijušas “iespējamas” sanāksmes, bet piecpadsmit citas neesot bijušas aizliegtas vienošanās sanāksmes vai “[esot bijis] maz
         ticams, ka tās tādas varētu būt”. Dalībnieku personas dati esot sniegti par trim no šīm 17 sanāksmēm, kuras izrādījušās šīs
         “drošās” vai “iespējamās” aizliegtās vienošanās sanāksmes. Sešas šādas sanāksmes faktiski neesot notikušas, kā to apliecinājuši
         citi attiecīgie uzņēmumi vai konstatējusi Komisija.

      143    Treškārt, Cerestar vēlāk Komisijai adresētā 1999. gada 7. maija vēstulē esot atzinis, ka virkne norādīto sanāksmju tomēr faktiski nav notikušas.

      144    Ceturtkārt, Cerestar paziņojums ir neskaidrs un nepārliecinošs attiecībā uz šo sanāksmju priekšmetu. Nav sniegti nekādi precīzi dati par cenām
         un kvotām, izņemot pašam Cerestar noteiktās kvotas.

      145    Piektkārt, nav skaidrs, vai Cerestar tāpat kā ADM ir sniegusi Komisijai pierādījumus no pirmavotiem. Tomēr Cerestar vēlāk esot uzskatījis par nepieciešamu pilnveidot un precizēt savu 1998. gada 29. oktobra mutvārdu paziņojumu.

      146    Sestkārt, pats Cerestar ir saņēmis no Komisijas pieprasījumu sniegt sīkāku informāciju, kurš datēts ar 1999. gada 3. martu un pamatots ar ADM paziņojumiem. Cerestar esot bijusi dota iespēja izskatīt informācijas pieprasījumu, kas attiecas uz sanāksmju datumiem un norises vietām un kas
         esot bijis pamatots ar ADM sniegtajiem pierādījumiem, pirms Komisijai nosūtīt savu galīgo paziņojumu 1999. gada 25. martā.

      147    Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka tā sniegtie pierādījumi esot bijuši pārliecinoši. ADM norāda, ka 1998. gada 11. decembra sanāksmē tā sniegusi Komisijai liecību no pirmavotiem, proti, aktuālu dokumentāru pierādījumu,
         kā arī dokumentus, kas pierāda, kā tika organizēta un īstenota aizliegtā vienošanās. ADM sniegtajos pierādījumos esot bijušas daudzas sīkas ziņas par aizliegtās vienošanās sanāksmēm, dalībniekiem, kompensējošiem
         un kontroles mehānismiem, cenām un kvotām.

      148    Komisija norāda, ka saistībā ar sniegto pierādījumu “izšķirošā” rakstura vērtējumu paziņojuma par sadarbību B iedaļas b) punkta
         nozīmē nav nozīmes tam, ka šos pierādījumus ir sniedzis uzņēmums, kas nav bijis attiecīgās aizliegtas vienošanās dalībnieks
         visā tās spēkā esamības laikā. Šiem pierādījumiem ir jābūt saistītiem ar aizliegtas vienošanās pastāvēšanu, nevis ar tās ilgumu.

      149    Tāpat arī tas, ka Komisijai paziņotā informācija ir nepilnīga, nav šķērslis tam, lai to varētu uzskatīt par izšķirošu.

       Tiesas vērtējums
      150    Vispirms ir jāuzsver, kā to ir darījis ģenerāladvokāts secinājumu 221. un 222. punktā, ka pašā paziņojuma par sadarbību B iedaļas
         b) punkta tekstā nav paredzēts, ka “pirmajam” uzņēmumam ir jāsniedz visa informācija, kas pierāda aizliegtas vienošanās darbības
         visos sīkumos. Saskaņā ar šo tiesību normu, lai uzņēmumu varētu uzskatīt pa “pirmo” uzņēmumu, pietiek, ka tas sniedz izšķirošu
         “informāciju”, lai pierādītu aizliegtas vienošanās pastāvēšanu. Šajā tekstā arī nav paredzēts, ka sniegtajai informācijai
         pašai par sevi jābūt pietiekošai, lai sagatavotu paziņojumu par iebildumiem vai pat pieņemtu galīgo lēmumu, kurā konstatēta
         pārkāpuma esamība. Tomēr, kaut arī minētajā B iedaļas b) punktā paredzētajai informācijai pašai par sevi ne vienmēr ir jābūt
         pietiekamai, lai pierādītu aizliegtas vienošanās pastāvēšanu, tai tomēr ir jābūt izšķirošai šajā sakarā. Līdz ar to informācijai
         ir jābūt ne tikai avotam, kas ļauj vadīt izmeklēšanu, kura jāveic Komisijai, bet tādai informācijai, kas var tikt izmantota
         tieši kā galvenais pierādījumu avots, lai pieņemtu lēmumu, kurā ir konstatēts pārkāpums.

      151    Jāuzsver arī, ka saskaņā ar minēto B iedaļas b) punktu nav nozīmes tam, ka izšķiroša informācija ir sniegta mutvārdos.

      152    Visbeidzot, Komisijai ir zināma rīcības brīvība, lai novērtētu, vai uzņēmuma sadarbība ir bijusi “izšķiroša” šīs tiesību normas
         nozīmē, lai konstatētu pārkāpuma esamību un lai to izbeigtu, līdz ar to tikai acīmredzami pārmērīga šīs rīcības brīvības izmantošana
         var tikt aizliegta.

      153    Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāpārbauda, vai šajā gadījumā Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā,
         uzskatot, ka Cerestar bija pirmais uzņēmums, kas sniedzis izšķirošu informāciju, lai pierādītu aizliegtas vienošanās pastāvēšanu.

      154    Apstrīdētā lēmuma 305. un 306. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka Cerestar bija pirmais, kas 1998. gada 29. oktobrī notikušajā sanāksmē sniedza izšķirošu informāciju, kura ļāva pierādīt aizliegtas
         vienošanās pastāvēšanu, un šī uzņēmuma paziņojumi rakstiski tika apstiprināti 1999. gada 25. martā.

      155    Pirmkārt, ir jānorāda, ka ADM nevar apstrīdēt Cerestar sniegtās informācijas izšķirošo raksturu tikai tāpēc vien, ka pēdējais minētais kļuva par aizliegtas vienošanās dalībnieku
         tikai gadu pēc tās ieviešanas.

      156    No vienas puses, kā to pamatoti ir uzsvērusi Komisija, paziņojuma par sadarbību B iedaļas b) punkts paredz, ka sniegtajai
         izšķirošajai informācijai ir jāattiecas uz pašu aizliegtas vienošanās pastāvēšanu, nevis uz tās ilgumu.

      157    No otras puses, Cerestar paziņojumā ir iekļautas norādes par daudzpusējām sanāksmēm, kas notikušas, pirms tas kļuvis par aizliegtās vienošanās dalībnieku,
         kuras ir apstiprinātas ADM paziņojumos sanāksmē, kurā tikās ADM un Komisijas pārstāvji.

      158    Otrkārt, attiecībā uz pašu Cerestar paziņojuma saturu ir svarīgi uzsvērt, pirmkārt, ka tajā ir aprakstīti aizliegtas vienošanās mehānismi, proti, cenu noteikšanas
         sistēma, tirgus daļu piešķiršana, informācijas apmaiņas sistēma un kompensācijas kārtība. Otrkārt, šajā paziņojumā ir iekļauts
         dažādu sanāksmju saraksts, kurās piedalījušies uzņēmumi, kas bija aizliegtas vienošanās dalībnieki.

      159    Kaut arī atsevišķa Cerestar paziņojumā iekļautā informācija ir aptuvena un tajā sistemātiski nav iekļauti skaitļi attiecībā uz lēmumiem, kas pieņemti
         aizliegtas vienošanās sanāksmju laikā, atliek secināt, ka Komisija, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, varēja uzskatīt,
         ka šī informācija bija izšķiroša, lai pierādītu aizliegtas vienošanās pastāvēšanu.

      160    Cerestar sniegtā informācija 1998. gada 29. oktobra sanāksmē ļāva Komisijai uzzināt, ka Eiropas citronskābes tirgū pastāv aizliegta
         vienošanās, aptuveni uzzināt tās ilgumu, mehānismus un norisi.

      161    Tādējādi, kaut arī Cerestar sniegtā informācija nebija paši par sevi pietiekami pierādījumi attiecībā uz visiem pārkāpuma aspektiem, tā ir vairāk nekā
         avots, kas ļauj vadīt izmeklēšanu, kura ir jāveic Komisijai, jo Komisija to var izmantot tieši, lai pierādītu aizliegtas vienošanās
         pastāvēšanu.

      162    Šajā sakarā tam, ka šī informācija neizriet no tiešām liecībām vai ka tā vēlāk tika papildināta vai precizēta, nav nozīmes,
         lai novērtētu tās izšķirošo raksturu.

      163    Tādējādi ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas pamats, kas pamatots ar to, ka Komisija kļūdaini ir piemērojusi paziņojuma
         par sadarbību B iedaļas b) punktu.

      164    No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu apstrīdētā lēmuma 3. pants ir jāatceļ
         tiktāl, ciktāl ADM tajā ir noteikts naudas sods EUR 39,69 miljonu apmērā, ņemot vērā palielinājumu par 35 % no tai noteiktā naudas soda pamatsummas,
         jo tā tika atzīta par aizliegtas vienošanās aizsācēju, un līdz ar to samazināt šo naudas sodu līdz EUR 29,4 miljoniem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      165    Tiesas Reglamenta 122. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir
         pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā
         saskaņā ar tā 118. pantu, dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis
         lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar minētā reglamenta 69. panta 3. punktu, ja abiem lietas dalībniekiem
         spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki
         sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

      166    Tā kā abiem lietas dalībniekiem spriedums apelācijas tiesvedībā ir daļēji labvēlīgs, Komisijai ir jāpiespriež atlīdzināt puse
         no apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesāšanās izdevumiem, bet apelācijas sūdzības iesniedzēja atlīdzina Komisijas tiesāšanās
         izdevumus, kā arī pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem.

      167    Tā kā saistībā ar tiesvedību Pirmās instances tiesā pārsūdzētais spriedums daļēji ir atcelts un prasītājas prasījumi pirmajā
         instancē daļēji ir apmierināti, Komisijai ir jāpiespriež atlīdzināt vienu ceturto daļu no apelācijas sūdzības iesniedzējas
         tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē, bet apelācijas sūdzības iesniedzēja atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus, kā arī
         trīs ceturtdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑59/02 ArcherDanielsMidland/Komisija tiktāl, ciktāl ar to ir noraidīts ArcherDanielsMidland Co. pamats, kas attiecas uz tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu administratīvajā procedūrā, kurā tika pieņemts Komisijas 2001. gada
            5. decembra Lēmums 2002/742/EK par procedūru atbilstoši EK līguma 81. pantam un EEZ līguma 53. pantam (Lieta COMP/E‑1/36.604
            – Citronskābe), jo Eiropas Kopienu Komisija tai nedeva iespēju aizstāvēt savas tiesības saistībā ar faktiem, kurus tā ņēmusi
            vērā, lai ArcherDanielsMidland Co. atzītu par aizliegtas vienošanās aizsācēju;
      2)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā ArcherDanielsMidland/Komisija tiktāl, ciktāl ar to kā neatbilstošs ir noraidīts ArcherDanielsMidland Co. pamats, kas attiecas uz to, ka Eiropas Kopienu Komisija ir kļūdaini piemērojusi Komisijas 1996. gada 18. jūlija paziņojuma
            par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās, B iedaļas b) punktu;
      3)      atcelt Lēmuma 2002/742/EK 3. pantu tiktāl, ciktāl tajā naudas soda apmērs ArcherDanielsMidland Co. ir noteikts EUR 39,69 miljonu apmērā;
      4)      naudas soda apmērs, kas jāmaksā Archer DanielsMidland Co. saistībā ar pārkāpumu, kas konstatēts Lēmuma 2002/742/EK, kurš daļēji atcelts ar Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas
            2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑59/02 Archer Daniels Midland/Komisija, 1. pantā, ir EUR 29,4 miljoni;
      5)      pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt;
      6)      ArcherDanielsMidland Co. sedz trīs ceturtdaļas no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumus, kas saistīti
            ar tiesvedību Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā, kā arī sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem un atlīdzina Eiropas
            Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar apelācijas tiesvedību;
      7)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina vienu ceturtdaļu no ArcherDanielsMidland Co. tiesāšanās izdevumiem, kas saistīti ar tiesvedību Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā, kā arī pusi no ArcherDanielsMidland Co. tiesāšanās izdevumiem, kas saistīti ar apelācijas tiesvedību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 12. jūnijā. # Yamanouchi Pharmaceutical Co. Ltd pret Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Chancery Division, Patents Court - Apvienotā Karaliste. # Lieta C-110/95.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 22.februārī. # Gustave Rose pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-22/99.


Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta) 2010. gada 24.novembrī. # Luigi Marcuccio pret Eiropas Komisiju. # Apelācija - Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta T-9/09 P.


Tiesas spriedums 1986. gada 30. septembrī. # Suzanne Culmsee un citi pret Ekonomikas un sociālo lietu komiteju. # Ierēdņi - Procenti par atalgojuma parādu. # Lieta 175/83.


Pirmās instances tiesas spriedums (tiesnesis vienpersoniski) 2003. gada 17.jūlijā. # Margot Wagemann-Reuter pret Eiropas Kopienu Revīzijas palātu. # Civildienesta lietas. # Lieta T-81/02.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 24.martā.#Legris Industries SA pret Eiropas Komisiju.#Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Vara un vara sakausējumu savienotājelementu nozare - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Vainojamība pārkāpjošā rīcībā.#Lieta T-376/06.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 24. marta spriedums – Legris Industries/Komisija
      (lieta T‑376/06)
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Vara un vara sakausējumu savienotājelementu nozare – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
      1.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Strīda priekšmeta noteikšana – Kopsavilkums par izvirzītajiem
            pamatiem – Vispārēja atsauce uz citiem prasības pieteikumam pievienotiem dokumentiem – Nepieņemamība (Tiesas Statūtu 21. pants;
            Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 30.–32. punktu)
      2.                     Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātessabiedrība un meitassabiedrības – Ekonomiska
            vienība – Vērtējuma kritēriji – Prezumpcija par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz tai pilnībā piederošām meitassabiedrībām
            – Holdingsabiedrībai pilnībā piederoša meitassabiedrība – Nepietiekams apstāklis, lai atspēkotu prezumpciju (EKL 81. panta
            1. punkts) (sal. ar 47.–54. un 58. punktu)
      Priekšmets

               Prasība daļēji atcelt Komisijas 2006. gada 20. septembra Lēmumu C(2006) 4180 par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas
                  procedūru (Lieta Nr. COMP/F‑1/38.121 – Savienojumi [Savienotājelementi]).

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	LegrisIndustries SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.