title: Tiesas (trešā palāta) 2013. gada 18. jūlija spriedums.#Mark Alemo-Herron u.c. pret Parkwood Leisure Ltd.#Supreme Court of the United Kingdom lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Uzņēmumu pāreja – Direktīva 2001/23/EK – Darba ņēmēju tiesību aizsardzība – Koplīgums, kurš pārejas brīdī piemērojams cedentam un darba ņēmējam.#Lieta C‑426/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-426/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Supreme Court of the United Kingdom  (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 10. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 12. augustā, tiesvedībā
            Mark Alemo-Herron  u.c.
            pret
            Parkwood Leisure Ltd .
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], kas pilda trešās palātas priekšsēdētājas pienākumus, tiesneši K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], Dž. Arestis [ G. Arestis ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ] (referents) un D. Švābi [ D. Šváby ],
            ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
            sekretāre L. Hjūleta [ L. Hewlett ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 20. septembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – M. Alemo-Herron  u.c. vārdā – T. Linden , barrister , un L. Prince , advokāte,
            – Parkwood Leisure Ltd  vārdā – A. Lynch , QC ,
            – Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Walker , pārstāve,
            – Eiropas Komisijas vārdā – G. Rozet  un J. Enegren , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 19. februāra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 82, 16. lpp.) 3. panta interpretāciju.
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp M. Alemo-Herron  u.c. un Parkwood Leisure Ltd  (turpmāk tekstā – “ Parkwood ”) jautājumā par koplīguma piemērošanu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Ar Direktīvu 2001/23 ir konsolidēta Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīva 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV L 61, 26. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Direktīvu 98/50/EK (OV L 201, 88. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 77/187”).
            4. Direktīvas 2001/23 3. panta 1.–3. punktā ir noteikts:
            “1. Īpašumtiesības nododošās personas [cedenta] tiesības un pienākumi, kas izriet no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā, sakarā ar īpašumtiesību nodošanu pāriet īpašumtiesību saņēmējam [cesionāram].
            Dalībvalstis var noteikt, ka persona, kas nodod īpašumtiesības [cedents], un īpašumtiesību saņēmējs [cesionārs] pēc to nodošanas dienas ir solidāri atbildīgi par pienākumiem, kuri ir izrietējuši no darba līguma vai darba attiecībām, kas pastāv īpašumtiesību pārejas dienā.
            2 Dalībvalstis var veikt attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu, ka persona, kas nodod īpašumtiesības [cedents], dara zināmas to saņēmējam [cesionāram] visas tiesības un pienākumus, kuras saskaņā ar šo pantu pāries īpašumtiesību saņēmējam [cesionāram], ciktāl šīs tiesības un pienākumi ir zināmi vai tiem vajadzētu būt zināmiem personai, kas nodod īpašumtiesības [cedentam], to nodošanas laikā. Ja persona, kas nodod īpašumtiesības [cedents], nepaziņo saņēmējam [cesionāram] kādas no šādām tiesībām un pienākumiem, tas neietekmē šo tiesību vai pienākumu pāreju un jebkura darbinieka tiesības saistībā ar tiem vērsties pret īpašumtiesību saņēmēju [cesionāru] un/vai personu, kas nodod īpašumtiesības [cedentu].
            3. Pēc īpašumtiesību pārejas to saņēmējs [cesionārs] turpina ievērot tos pašus koplīguma noteikumus un nosacījumus, kas saskaņā ar līgumu attiecās uz personu, kas nodod īpašumtiesības [cedentu], līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums.
            Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu noteikumu un nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu.”
            5. Saskaņā ar šīs direktīvas 8. pantu:
            “Šī direktīva neietekmē dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darbiniekiem, kā arī veicināt vai atļaut darbiniekiem labvēlīgākus koplīgumus vai līgumus starp darba devējiem un darba ņēmējiem.”
            Apvienotās Karalistes tiesības
            6. Direktīva 77/187 Apvienotās Karalistes tiesībās tika iesviesta ar 1981. gada Uzņēmējsabiedrību pārejas (Darba tiesisko attiecību aizsardzība) noteikumiem ( Transfer of Undertakings (Protection of Employment) Regulations 1981 , turpmāk tekstā – “ TUPE ”).
            7. TUPE  5. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ar kuru ir transponēts Direktīvas 2001/23 3. panta 2. punkta saturs, ir noteikts:
            “Visas cedenta tiesības, pilnvaras, pienākumi un atbildība atbilstoši darba līgumam vai saistībā ar to atbilstoši šiem Noteikumiem pāriet cesionāram.”
            8. Saskaņā ar valsts tiesībām līgumslēdzējām pusēm ir iespēja iekļaut savā līgumā noteikumu, kas paredz, ka darba ņēmēja darba algu periodiski nosaka trešā persona, tāda kā National Joint Council for Local Government Services  (turpmāk tekstā – “ NJC ”), kurā darba devējs nav biedrs vai kurā tas nav pārstāvēts. Saskaņā ar Apvienotās Karalistes attiecības starp sociālajiem partneriem regulējošo sistēmu tādu darba koplīgumu veidu par līgumslēdzējām pusēm saistošu uzskata tikai tad, ja līgumslēdzējas puses par to tieši vienojas. Šajā gadījumā šāda koplīguma noteikumi var kļūt iedarbīgi kā starp darba devēju un darba ņēmēju noslēgta individuāla darba līguma noteikumi. Tas, kā tas ir šajā lietā, var tikt panākts, iekļaujot līgumā noteikumu, kas paredz, ka attiecībā uz darba ņēmēju ir spēkā starp darba devēju un arodbiedrību panākti vai ar kādu citu institūciju, kā, piemēram, NJC , saskaņoti nosacījumi. Ja šādi nosacījumi ir tikuši iekļauti darba līgumā, tie iegūst darba līguma noteikumu spēku.
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            9. 2002. gadā viena no Londonas rajonu pašvaldībām – Lewisham London Borough Council (turpmāk tekstā – “ Lewisham ”) nodeva pašvaldības “brīvā laika” pakalpojumu [uzņēmumu] privātā sektora uzņēmumam CCL Limited  (turpmāk tekstā – “ CCL ”), un šos pakalpojumus nodrošinošie darba ņēmēji kļuva par CCL uzņēmuma darba ņēmējiem. 2004. gada maijā CCL nodeva minēto “brīvā laika” pakalpojumu [uzņēmumu] citam privātā sektora uzņēmumam – Parkwood .
            10. Laikā, kad “brīvā laika” pakalpojumu [uzņēmums] bija pakļauts Lewisham , uz darba līgumiem, kas bija noslēgti starp to un šī uzņēmuma darba ņēmējiem, attiecās nodarbinātības noteikumi, par kuriem bija panākta vienošanās NJC , kas ir kolektīva sarunu organizācijā pašvaldību sektorā. NJC saskaņoto koplīgumu piemērojamība izrietēja nevis no likuma, bet gan no darba līgumā paredzēta līgumiska noteikuma, kurā bija paredzēts:
            “Jūsu darba attiecību ar [ Lewisham ] laikā jūsu nodarbinātības noteikumi būs atbilstoši darba koplīgumiem, kurus periodiski saskaņo [ NJC ], ko papildina koplīgumi, kurus vietējā līmenī slēdz [ Lewisham ] sarunu rīkošanas komitejas.”
            11. “Brīvā laika” pakalpojumu [uzņēmuma] pārejas CCL brīdī bija piemērojams koplīgums, ko NJC  bija noslēgusi attiecībā uz laikposmu no 2002. gada 1. aprīļa līdz 2004. gada 31. martam. 2004. gada maijā šos pakalpojumus nodrošinošais uzņēmums tika nodots Parkwood .
            12. Parkwood  nepiedalās NJC  un katrā ziņā to arī nevarētu darīt, jo tas ir privāts uzņēmums, kuram nav sakara ar valsts pārvaldi.
            13. 2004. gada jūnijā NJC  vienojās par jaunu koplīgumu, kurš stājās spēkā ar atpakaļejošu datumu 2004. gada 1. aprīlī un bija spēkā līdz 2007. gada 31. martam. Tādējādi šis koplīgums tika noslēgts pēc attiecīgā uzņēmuma nodošanas Parkwood . Šī iemesla dēļ Parkwood  secināja, ka jaunais koplīgums tai nav saistošs, un par to paziņoja darba ņēmējiem, atsakoties paaugstināt to darba samaksu atbilstoši tam, kā attiecībā uz laiku no 2004. gada aprīļa līdz 2007. gada martam tas bija ticis paredzēts ar NJC  panākto vienošanos.
            14. Ņemot vērā Parkwood  atteikšanos piemērot nolīgumus, par kuriem bija panākta vienošanās NJC , darba ņēmēji cēla prasību Employment Tribunal  [Darba strīdu tiesā], kura 2008. gadā to noraidīja. Šo nolēmumu tie pārsūdzēja Employment Appeal Tribunal  [Darba strīdu apelācijas tiesā], kura 2009. gada 12. janvārī apelācijas sūdzību apmierināja. Parkwood  šīs pēdējās minētās tiesas nolēmumu pārsūdzēja Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)  [Anglijas un Velsas Apelācijas tiesas Civillietu palātā].
            15. 2010. gada 29. janvārī minētā tiesa apmierināja Parkwood  iesniegto sūdzību un atstāja spēkā Employment Tribunal  nolēmumu, ar kuru tika noraidīta prasītāju pamatlietā prasība. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)  uzskatīja, ka 2006. gada 9. marta spriedums lietā C-499/04 Werhof (Krājums, I-2397. lpp.) nozīmē, ka Direktīvas 77/187 3. panta 1. punkts neparedz cesionāra pienākumu ievērot kādu darba koplīgumu, kas ir ticis noslēgts pēc uzņēmuma pārejas.
            16. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)  nolēmumu prasītāji pamatlietā pārsūdzēja Supreme Court of the United Kingdom  [Apvienotās Karalistes Augstākajā tiesā], kura nolēma iesniegt Tiesai noteiktus jautājumus par Direktīvas 2001/23 interpretāciju un iedarbību. Iesniedzējtiesa uzskata, ka jautājums, uz kuru Tiesai bija jāatbild iepriekš minētajā spriedumā lietā Werhof , nav identisks tam, kas ir jāatrisina pamatlietā.
            17. Šajā ziņā tā norāda, ka Vācijas tiesībās, kas tika aplūkotas lietā, kurā tika pasludināts iepriekš minētais spriedums Werhof , attiecībā uz darba ņēmēju aizsardzību pēc uzņēmuma vai darbības jomas pārejas tiekot īstenota “statiskā” pieeja. Šajās tiesībās esot noteikts, ka koplīgumos ietverti noteikumi par daļu no darba līguma kļūst vienīgi ar tādu saturu, kāds tiem ir bijis uzņēmuma vai darbības jomas pārejas brīdī, un ka pēc pārejas tie netiekot atjaunināti.
            18. Turpretim pamatlietā jautājums ir par to, vai uzņēmuma vai darbības jomas pārejas gadījumā dalībvalstij nav iespējas, piemērojot valsts līgumtiesības, piešķirt darba ņēmējiem “dinamisku” aizsardzību, tas ir, aizsardzību, atbilstoši kurai cesionārs ir pakļauts ne vien attiecīgas pārejas brīdī spēkā esošajiem koplīgumiem, bet arī tiem, kas tiek noslēgti pēc šīs pārejas.
            19. Šādos apstākļos Supreme Court of the United Kingdom nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Gadījumā, kad – kā tas ir izskatāmajā lietā – darbiniekam attiecībā pret personu, kas nodod savas īpašuma tiesības citai personai, ir līgumā noteiktas tiesības baudīt nodarbinātības noteikumus un nosacījumus, par kuriem ik pa laikam ir veikusi pārrunas un par kuriem ir vienojusies trešā persona – kolektīva sarunu organizācija –, un šādas tiesības attiecībās starp darbinieku un darba devēju, kas nodod savas īpašuma tiesības, valsts tiesiskajā regulējumā drīzāk tiek atzītas par dinamiskām, nevis statiskām, vai [..] Direktīvas [2001/23] 3. pants kopsakarā ar [iepriekš minēto] spriedumu lietā Werhof :
            a) pieprasa, lai šādas tiesības tiek aizsargātas un tiek piemērotas pret īpašumtiesību pārņēmēju, kad notiek attiecīgā uzņēmuma pāreja, uz kuru attiecas [šī] direktīva,
            vai
            b) piešķir tiesības valsts tiesām uzskatīt, ka šādas tiesības ir jāaizsargā un jāpiemēro pret īpašumtiesību pārņēmēju gadījumā, kad notiek attiecīgā uzņēmuma pāreja, uz kuru attiecas [minētā] direktīva,
            vai
            c) aizliedz valsts tiesām uzskatīt, ka šādas tiesības ir jāaizsargā un jāpiemēro pret īpašumtiesību pārņēmēju gadījumā, kad notiek attiecīgā uzņēmuma pāreja, uz kuru attiecas [šī paša] direktīva?
            2) Apstākļos, kad dalībvalsts ir izpildījusi savas saistības attiecībā uz minimālo Direktīvas 2001/23 3. pantā ietverto prasību ieviešanu, bet rodas jautājums, vai ieviešanas pasākumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pārsniedz šīs prasības veidā, kas ir labvēlīgs aizsargātajiem darbiniekiem, nodrošinot dinamiskas līgumsaistības attiecībās ar īpašumtiesību pārņēmēju, vai tas ir gadījums, kad dalībvalsts tiesas var brīvi piemērot valsts tiesības, lai interpretētu ieviešanas tiesisko regulējumu, ar nosacījumu, ka šāda interpretācija nenonāk pretrunā Kopienu tiesībām, vai tomēr ir jāizvēlas kāda cita interpretācijas pieeja, un, ja tā, tad kāda pieeja?
            3) Konkrētajā gadījumā, tā kā darba devējs nav apgalvojis, ka darba ņēmēju dinamisko tiesību atzīšana saskaņā ar valsts tiesībām attiecībā uz kolektīvi panāktiem nodarbinātības noteikumiem un nosacījumiem aizskartu darba devēja tiesības saskaņā ar [Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās] Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 11. pantu, vai valsts tiesa var piemērot TUPE interpretāciju, ko aizstāv darba ņēmēji?”
            Par prejudiciāliem jautājumiem
            20. Ar trim jautājumiem, kas ir jāizskata kopumā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/23 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka tādas uzņēmuma pārejas gadījumā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, dalībvalsts paredz, ka cesionāram ir piemērojami noteikumi, ar kuriem tiek dinamiski izdarīta atsauce uz koplīgumiem, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc pārejas datuma.
            21. Vispirms ir jānorāda, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Werhof  attiecībā uz Direktīvas 77/187 3. pantu ir atrodami vairāki apstākļi, kuriem ir nozīme pamatlietā. Protams, pamatlieta ir saistīta ar Direktīvu 2001/23, bet minētie apstākļi uz to ir pilnībā attiecināmi, jo ar šo direktīvu Direktīva 77/187 tiek konsolidēta un attiecīgie katras no šīm divām direktīvām 3. panta noteikumi ir izteikti identiskā redakcijā.
            22. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Werhof  37. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 77/187 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret to, ka, ja darba līgums atsaucas uz koplīgumu, kurš saista cedentu, cesionāram, kurš nav šāda koplīguma dalībnieks, nav saistoši koplīgumi, kuri seko tam koplīgumam, kurš bija spēkā uzņēmuma pārejas brīdī.
            23. Vēl arī no Direktīvas 2001/23 8. panta izriet, ka šī direktīva neskar dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba ņēmējiem, kā arī veicināt vai atļaut darba ņēmējiem labvēlīgākus starp sociālajiem partneriem noslēgtus koplīgumus vai līgumus.
            24. Saistībā ar pamatlietu, kā izriet jau no otrā uzdotā jautājuma formulējuma, nav strīda par to, ka noteikumi, ar kuriem ir izdarītas atsauces uz koplīgumiem, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc attiecīga uzņēmuma pārejas datuma, un ar kuriem ir paredzētas dinamiskā rakstura līgumtiesības, darba ņēmējiem ir labvēlīgāki.
            25. Tomēr Direktīvas 77/187 mērķis ir ne tikai aizsargāt darba ņēmēju intereses uzņēmuma pārejas gadījumā, bet arī nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp šo pēdējo minēto interesēm, no vienas puses, un cesionāra interesēm, no otras puses. Konkrētāk, tajā ir precizēts, ka cesionāram ir jābūt iespējai veikt pielāgojumus, kas ir nepieciešami tā darbības turpināšanai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Werhof , 31. punkts).
            26. Šajā ziņā ir jānorāda, ka pamatlietā aplūkojamā uzņēmuma pāreja ir notikusi starp publisko tiesību juridisko personu, no vienas puses, un privāttiesību juridisko personu, no otras puses.
            27. Tā kā jautājums ir par uzņēmuma pāreju no publiskā sektora un privāto sektoru, ir uzskatāms, ka, ņemot vērā neizbēgamās starp šiem diviem sektoriem pastāvošās atšķirības nodarbinātības nosacījumos, cesionāra darbības turpināšanai būs vajadzīgi būtiski pielāgojumi.
            28. Noteikums, ar kuru tiek dinamiski izdarīta atsauce uz koplīgumiem, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc attiecīga uzņēmuma pārejas datuma, un ar kuriem ir paredzēts regulēt nodarbinātības nosacījumu attīstību publiskajā sektorā, var būtiski ierobežot rīcības iespējas, kas ir vajadzīgas, lai privātais cesionārs varētu veikt minētos pielāgošanas pasākumus.
            29. Šādā situācijā šāds noteikums var apdraudēt taisnīgu līdzsvaru starp cesionāra kā darba devēja interesēm, no vienas puses, un darba ņēmēju interesēm, no otras puses.
            30. Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvas 2001/23 noteikumi ir jāinterpretē, ievērojot Eiropas Savienības Pamattiesību hartā (turpmāk tekstā – “Harta”) paredzētās pamattiesības (šajā ziņā skat. 2012. gada 27. septembra spriedumu lietā C-179/11 Cimade un GISTI , 42. punkts).
            31. Šajā ziņā iesniedzējtiesa, protams, norāda, ka tiesības neapvienoties asociācijā pamatlietā netiek aplūkotas. Tomēr Direktīvas 2001/23 3. panta interpretācijai katrā ziņā ir jābūt atbilstošai Hartas 16. pantam, kurā ir paredzēta uzņēmējdarbības brīvība.
            32. Kā izriet no paskaidrojumiem, kas ir tikuši izstrādāti, lai sniegtu Hartas interpretācijas norādes (OV 2007, C 303, 17. lpp.), un kas saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā, veicot tās interpretāciju, šīs pamattiesības tostarp ietver līgumslēgšanas brīvību (2013. gada 22. janvāra spriedums lietā C-283/11 Sky Österreich , 42. punkts).
            33. Attiecībā uz Direktīvas 2001/23 3. pantu no minētā izriet, ka atbilstoši uzņēmējdarbības brīvībai cesionāram līgumslēgšanas procesā, kurā tas piedalās, jābūt iespējai efektīvi īstenot savas intereses un vest pārrunas par apstākļiem, kas nosaka tā darba ņēmēju nodarbinātības nosacījumu attīstību, lai nodrošinātu savu nākotnes ekonomisko darbību.
            34. Tomēr ir jākonstatē, ka pamatlietā aplūkojamajam cesionāram nav nekādas iespējas piedalīties attiecīgajā kolektīvajā sarunu organizācijā. Šajos apstākļos šim cesionāram nav iespējas nedz efektīvi īstenot savas intereses līgumslēgšanas procesā, nedz arī vest pārrunas par apstākļiem, kas nosaka tā darba ņēmēju nodarbinātības nosacījumu attīstību, lai nodrošinātus savu nākotnes ekonomisko darbību.
            35. Šajos apstākļos minētā cesionāra līgumslēgšanas brīvība ir ierobežota tik nozīmīgi, ka šāds ierobežojums var apdraudēt pašu tā tiesību uz uzņēmējdarbības brīvību būtību.
            36. Tomēr Direktīvas 2001/23 3. pantu, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 8. pantu, nevar interpretēt tādējādi, ka ar to dalībvalstīm būtu ļauts veikt pasākumus, kuri, lai gan tie ir labvēlīgāki darba ņēmējiem, var apdraudēt pašu cesionāra tiesību uz uzņēmējdarbības brīvību būtību (skat. pēc analoģijas 2012. gada 6. septembra spriedumu lietā C-544/10 Deutsches Weintor , 54. un 58. punkts).
            37. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trim uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/23 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka attiecībā uz uzņēmuma pārejas gadījumu dalībvalsts paredz, ka cesionāram ir piemērojami noteikumi, ar kuriem tiek dinamiski izdarīta atsauce uz koplīgumiem, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc [uzņēmuma] pārejas datuma, ja cesionāram nav iespējas piedalīties šādu pēc [uzņēmuma] pārejas noslēgtu koplīgumu saskaņošanas procesā.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            38. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            Padomes 2001. gada 12. marta Direktīvas 2001/23/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka attiecībā uz uzņēmuma pārejas gadījumu dalībvalsts paredz, ka cesionāram ir piemērojami noteikumi, ar kuriem tiek dinamiski izdarīta atsauce uz koplīgumiem, par kuriem pārrunas tiek veiktas un kuri tiek pieņemti pēc [uzņēmuma] pārejas datuma, ja cesionāram nav iespējas piedalīties šādu pēc [uzņēmuma] pārejas noslēgtu koplīgumu saskaņošanas procesā.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 6. martā. # Maatschap M.J.M. Linthorst, K.G.P. Pouwels en J. Scheren c.s. pret Inspecteur der Belastingdienst/Ondernemingen Roermond. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nīderlande. # Sestā PVN direktīva - 9. pants. # Lieta C-167/95.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 19. jūlija spriedums.#Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö pret A Oy.#Korkein hallinto‑oikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Tiešie nodokļi – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kapitāla brīva aprite – EEZ līgums – 31. un 40. pants – Direktīva 2009/133/EK – Piemērošanas joma – Akciju maiņa starp dalībvalstī dibinātu sabiedrību un trešā valstī, kas ir EEZ līguma slēdzēja puse, dibinātu sabiedrību – Nodokļu priekšrocības atteikums – Konvencija par administratīvo sadarbību nodokļu jomā.#Lieta C‑48/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 19. jūlijā (
            *1
         )
      “Tiešie nodokļi — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Kapitāla brīva aprite — EEZ līgums — 31. un 40. pants — Direktīva 2009/133/EK — Piemērošanas joma — Akciju maiņa starp dalībvalstī dibinātu sabiedrību un trešā valstī, kas ir EEZ līguma slēdzēja puse, dibinātu sabiedrību — Nodokļu priekšrocības atteikums — Konvencija par administratīvo sadarbību nodokļu jomā”
      Lieta C-48/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Korkein hallinto-oikeus (Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 31. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 2. februārī, tiesvedībā

            Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö

      pret

            A Oy.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis] (referents) un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 29. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  A Oy vārdā – M. Ohtonen, asianajaja,

               —

               Somijas valdības vārdā – M. Pere, pārstāve,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Fernandes, pārstāvis,

               —

               Norvēģijas valdības vārdā – K. B. Moen un K. Moe Winther, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – R. Lyal un I. Koskinen, pārstāvji,

               —

               EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – X. Lewis un F. Simonetti, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 31. un 40. pantu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”).

               2

               Šis lūgums ir radies saistībā ar prāvu starp Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö, proti, Somijas nodokļu iestādi, un saskaņā ar Somijas tiesībām dibinātu sabiedrību A Oy (turpmāk tekstā – “A”) par akciju maiņas darījumu.

         Atbilstošās tiesību normas

         EEZ līgums

               3

               EEZ līguma 6. pantā ir paredzēts:
               “Neskarot tiesu prakses attīstību nākotnē, šā līguma noteikumus, ciktāl tie ir pēc būtības līdzvērtīgi attiecīgajiem Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma un Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma noteikumiem, kā arī tiesību aktiem, kas pieņemti, piemērojot šos abus Līgumus, tos ieviešot un piemērojot, interpretē saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru līdz šā līguma parakstīšanas dienai.”

               4

               Šī līguma 31. pantā ir noteikts:
               “1.   Šā līguma ietvaros nav ierobežojumu attiecībā uz kādas [Eiropas Kopienas] dalībvalsts vai [Eiropas Brīvās Tirdzniecības Asociācijas] EBTA valsts pilsoņu tiesībām veikt uzņēmējdarbību kādas citas EK dalībvalsts vai EBTA valsts teritorijā. Tas attiecas arī uz jebkuras [Eiropas Kopienas] dalībvalsts vai EBTA valsts pilsoņu tiesībām dibināt pārstāvniecības, nodaļas vai filiāles, ja viņi ir reģistrēti jebkuras šīs valsts teritorijā.
               Brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus, jo īpaši uzņēmumus, kas definēti 34. panta otrajā daļā, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem paredz tās valsts tiesību akti, kurā šī uzņēmējdarbība notiek, ņemot vērā 4. nodaļas noteikumus.
               2.   Īpaši brīvībai veikt uzņēmējdarbību piemērojamie noteikumi ir ietverti VIII līdz XI pielikumā.”

               5

               Minētā līguma 40. punktā ir noteikts:
               “Šā līguma ietvaros ir aizliegti ierobežojumi starp Līgumslēdzējām Pusēm attiecībā uz tāda kapitāla apriti, kurš pieder personām, kas dzīvo [Eiropas Kopienas] dalībvalstīs vai EBTA valstīs, kā arī diskriminācija pušu pilsonības, dzīves vietas vai šā kapitāla ieguldījuma vietas dēļ. Šā līguma XII pielikumā ir iekļauti noteikumi šā panta ieviešanai.”

         Savienības tiesības

               6

               Akciju maiņa Padomes 2009. gada 19. oktobra Direktīvas 2009/133/EK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, daļējai sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, kā arī SE vai SCE juridiskās adreses pārcelšanai no vienas dalībvalsts uz citu (OV L 310, 34. lpp.), 2. panta e) punktā ir definēta šādi:
               “[..] “akciju maiņa” ir operācija, ar ko kāda uzņēmējsabiedrība iegūst īpašumā citas uzņēmējsabiedrības kapitāla daļu tādējādi, ka tā iegūst balsu vairākumu tajā, vai, ja šāds vairākums jau iegūts, veic turpmāku iegādi, apmaiņā pret otrās minētās uzņēmējsabiedrības akcionāru vērtspapīriem emitējot vērtspapīrus, kas pārstāv pirmās minētās uzņēmējsabiedrības kapitālu, un – attiecīgos gadījumos – apmaiņā pret maksājumu skaidrā naudā, nepārsniedzot 10 % no apmaiņā emitēto vērtspapīru nominālvērtības vai, ja nominālvērtības nav, no to grāmatvedības vērtības.”

         Somijas tiesiskais regulējums

               7

               Likuma 360/1968 par ienākumu no uzņēmējdarbības aplikšanu ar nodokli [Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968), turpmāk tekstā – “Likums par uzņēmumu ienākuma nodokli”] 52. un 52.f panta 1. un 2. punkta redakcija ir šāda:
               “52. pants
               52.a–52.f pantu piemēro iekšzemes kapitālsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, uzņēmuma pārņemšanai un akciju maiņai. Šī likuma 52.a–52.e pantu piemēro arī citu Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 3. pantā minēto sabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, uzņēmuma pārņemšanai un akciju maiņai. Noteikumus par kapitālsabiedrībām, akcijām, kapitālu un akcionāriem šim mērķim piemēro citām sabiedrībām, to kapitāldaļām, to kapitālam atbilstošajām akcijām un to akcionāriem vai dalībniekiem. Noteikumus par apvienošanas darījumiem piemēro arī iekšzemes ekonomisko apvienību apvienošanas darījumiem. Noteikumus par kapitālsabiedrībām, akcijām un akcionāriem šim nolūkam piemēro apvienību kapitāldaļām, kā arī to akcionāriem un pašām apvienībām.
               Likuma 52.a–52.f pants ar turpmāk minētajiem ierobežojumiem tiek piemērots arī tad, ja apvienošana, sadalīšana vai uzņēmuma pārņemšana vai sabiedrību, kas ir uzņēmuma nodokļa maksātāja, akciju maiņa Padomes [1990. gada 23. jūlija] Direktīvas 90/434/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, 3. panta a) punkta izpratnē attiecas uz dažādu dalībvalstu sabiedrībām, kā arī SE vai SCE juridiskās adreses pārcelšanai no vienas dalībvalsts uz citu. Sabiedrība tiek uzskatīta par dibinātu dalībvalstī, ja saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesībām tiek uzskatīts, ka tās juridiskā adrese atrodas tur, nevis, pamatojoties uz nodokļu dubultas uzlikšanas [novēršanas] konvenciju starp Eiropas Savienības dalībvalsti un trešo valsti, tiek uzskatīta par tādu, kurai juridiskā adrese ir ārpus Savienības.
               [..]
               52.f pants
               “Akciju maiņa ir darījums, kur viena akciju sabiedrība iegūst no otras akciju sabiedrības tik daudz akciju, kā rezultātā tās īpašumā esošā akciju daļa tai piešķir vairāk nekā pusi no akcijām ar balsstiesībām, kas izriet no kopējā otras akciju sabiedrības akciju skaita, vai – ja tās īpašumā jau ir vairāk nekā puse no akcijām ar balsstiesībām – iegūst pārējās akcijas un citas sabiedrības akcionāri kā pretizpildījumu no tās saņem jaunas akcijas vai savas īpašumā esošās akcijas. Pretizpildījums var izpausties arī kā samaksa naudā, taču tā nedrīkst pārsniegt desmit procentus no pretizpildījuma ietvaros nodoto akciju nominālvērtības vai – ja nominālvērtības nav – atbilstošās iemaksātā akciju kapitāla daļas.
               Akciju maiņa nodokļu ziņā netiek uzskatīta par atsavināšanu. Par maiņas ceļā saņemto akciju iegādes izdevumiem nodokļu ziņā uzskata nodoto akciju iegādes izdevumu neamortizēto daļu. Ja kā pretizpildījums tiek saņemta nauda, tad akciju maiņa tiek uzskatīta par akciju atsavināšanu.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               8

                  A pieder 4093 no 20743 akcijām saskaņā ar Somijas tiesībām dibinātā sabiedrībā C (turpmāk tekstā – “C”), kas atbilst apmēram 19,7 %. Otra C īpašniece ir Norvēģijas sabiedrība B AS (turpmāk tekstā – “B”), kurai pieder apmēram 80,3 % tās kapitāldaļu. Pamatlietā aplūkojamā darījuma mērķis Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 52.f panta izpratnē bija apmainīties ar akcijām tā, ka A savas akcijas, kuras tai pieder C, nodod B un kā pretizpildījumu no B saņem jaunas akcijas, kas ir apmēram 6 % B akciju. Šāda darījuma rezultātā B kļūtu par vienīgo C akciju kapitāla īpašnieci.

               9

                  A jautāja Keskusverolautakunta (Centrālā nodokļu pārvalde), vai 52.f pants, saskaņā ar kuru akciju apmaiņu zināmos apstākļos nevar uzskatīt par [ar nodokli] apliekamu atsavināšanas darījumu, ir piemērojams pamatlietā aplūkotajam akciju maiņas darījumam.

               10

               Šī pārvalde savā 2008. gada 1. oktobra Iepriekšējā lēmumā Nr. 55/2008 nosprieda, ka starp A un B plānotajai akciju maiņai esot piemērojami Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 52.f pantā minētie principi. Saskaņā ar šo lēmumu Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 52.f pantā minētie principi šajā darījumā esot piemērojami tā, ka šī maiņa neesot uzskatāma par atsavināšanu, lai no A ieturētu nodokli.

               11

               Savā kasācijas sūdzībā Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa) Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö prasa atcelt Centrālās nodokļu pārvaldes iepriekšējo nolēmumu.

               12

                  Korkein hallinto-oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai akciju maiņa, kurā Somijas akciju sabiedrība Norvēģijas sabiedrībai (juridiskā forma “aksjeselskap” [SA]) nodod pirmajai minētajai citā sabiedrībā piederošas akcijas un kā pretizpildījumu saņem Norvēģijas sabiedrības izdotas akcijas, nodokļa ieturēšanas ziņā, ņemot vērā EEZ līguma 31. un 40. pantu, ir jāvērtē tikpat neitrāli kā tad, ja šāda akciju maiņa būtu notiksi starp divām iekšzemes akciju sabiedrībām vai Eiropas Savienības dalībvalstīs dibinātām sabiedrībām?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               13

               Vispirms ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa min, ka ar Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli iekšējās tiesībās ir transponēta Direktīva 2009/133.

               14

               Saskaņā ar minētās direktīvas 1. pantu to piemēro tikai tādai akciju maiņai, kurā iesaistītas divu vai vairāku dalībvalstu sabiedrības. Tā kā viena no sabiedrībām, kas piedalās attiecīgajā akciju maiņā, nav dibināta dalībvalstī, proti, sabiedrība B, kas ir dibināta Norvēģijā, tad minētā maiņa neietilpst Direktīvas 2009/133 piemērošanas jomā. Šādos apstākļos uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild, vērtējot valsts tiesību normas par nodokļiem EEZ līguma noteikumu kontekstā.

               15

               Attiecībā uz EEZ ir jāatgādina, ka viens no galvenajiem šī līguma mērķiem ir panākt pēc iespējas pilnīgāku preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvu apriti visā Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), lai iekšējā tirgū, kas ir izveidots Savienības teritorijā, tiktu iekļautas EBTA valstis. Šādā perspektīvā daudzu minētā līguma normu mērķis ir nodrošināt pēc iespējas vienveidīgāku tā interpretāciju visā EEZ (skat. 1992. gada 10. aprīļa atzinumu 1/92, Recueil, I-2821. lpp.). Tiesai šajā ziņā ir jānodrošina, lai EEZ līguma normas, kuras būtībā ir identiskas LESD normām, dalībvalstīs tiktu interpretētas vienādi (2009. gada 19. novembra spriedums lietā C-540/07 Komisija/Itālija, Krājums, I-10983. lpp., 65. punkts, un 2010. gada 28. oktobra spriedums lietā C-72/09 Établissements Rimbaud, Krājums, I-10659. lpp., 20. punkts).

               16

               Turklāt jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm tā tomēr ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības (it īpaši skat. 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C-319/02 Manninen, Krājums, I-7477. lpp., 19. punkts; 2007. gada 6. marta spriedumu lietā C-292/04 Meilicke u.c., Krājums, I-1835. lpp., 19. punkts; 2007. gada 24. maija spriedumu lietā C-157/05 Holböck, Krājums, I-4051. lpp., 21. punkts, kā arī 2007. gada 11. oktobra spriedumu lietā C-451/05 ELISA, Krājums, I-8251. lpp., 68. punkts). Tāpat šī kompetence tām neļauj piemērot pasākumus, kas ir pretrunā aprites brīvībām, kas garantētas ar līdzīgām EEZ līguma tiesību normām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Établissements Rimbaud, 23. punkts).

               17

               Attiecībā uz brīvību, kuras kontekstā ir jāvērtē pamatlietā aplūkojamie tiesību akti, no pastāvīgas judikatūras izriet, ka, lai noteiktu, vai valsts tiesību akti ietilpst noteikumos par brīvību veikt uzņēmējdarbību vai arī noteikumos par kapitāla brīvu apriti, ir jāņem vērā attiecīgo tiesību aktu mērķis (2007. gada 10. maija rīkojums lietā C-492/04 Lasertec, Krājums, I-3775. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

               18

               Tādējādi valsts tiesību normas par kapitāldaļu turējumu, ar kuru iespējams īstenot zināmu ietekmi pār attiecīgās sabiedrības lēmumiem un tādējādi noteikt tās darbības, ietilpst LESD noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību materiālajā piemērošanas jomā (skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā Lasertec, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

               19

               No Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 52.f panta skaidri izriet, ka, lai attiecīgo akciju maiņu varētu neuzskatīt par apliekamu atsavināšanu, ieguvējai sabiedrībai ir jātur vai jāiegūst citas sabiedrības akcijas, kas tai dod vairāk nekā pusi balsstiesību šajā otrā minētajā sabiedrībā. Šādas valsts tiesību normas, kas piemērojamas darījumos, kuru rezultātā tiek īstenota vai pārņemta sabiedrības kontrole, ietilpst brīvībā veikt uzņēmējdarbību.

               20

               Šādos apstākļos uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild vienīgi saistībā ar EEZ līguma 31. pantu.

               21

               Šai sakarā Tiesa pamatoti jau ir nospriedusi, ka noteikumi, ar kuriem tiek aizliegts ierobežot uzņēmējdarbības brīvību, ir identiski LESD 49. pantā paredzētajiem noteikumiem (skat. 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C-471/04 Keller Holding, Krājums, I-2107. lpp., 49. punkts, un 2008. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-157/07 Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, Krājums, I-8061. lpp., 24. punkts).

               22

               Jānorāda arī, ka EEZ līguma 6. pantā ir noteikts, ka, neskarot tiesu prakses attīstību nākotnē, šā līguma noteikumi, ciktāl tie būtībā ir līdzvērtīgi attiecīgajiem Savienības līgumu noteikumiem, tos ieviešot un piemērojot, tiek interpretēti saskaņā ar Tiesas judikatūru līdz šā līguma parakstīšanas dienai.

               23

               Tā brīvība veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz sabiedrībām, kas izveidotas atbilstoši dalībvalsts vai trešās valsts, kas ir EEZ līguma slēdzēja puse, tiesību aktiem un kuru juridiskā adrese, galvenā administrācija vai galvenais uzņēmums atrodas Savienībā, ietver tiesības veikt savu darbību citās dalībvalstīs ar meitassabiedrības, filiāles vai pārstāvniecības starpniecību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               24

               Tiesa ir minējusi arī, ka uzņēmējdarbības jēdziens LESD nozīmē ir ļoti plašs, paredzot Savienības pilsonim iespēju pastāvīgi un ilgstoši piedalīties tās dalībvalsts ekonomiskajā dzīvē, kas nav viņa izcelsmes valsts, un no tā gūt labumu, tādējādi veicinot ekonomisko un sociālo mijiedarbību Savienības teritorijā pašnodarbinātības jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ELISA, 63. punkts). Tādējādi brīvības veikt uzņēmējdarbību mērķis ir meitassabiedrību uzņemošajā dalībvalstī nodrošināt tādu pašu attieksmi kā pret šīs valsts sabiedrībām, aizliedzot jebkādu, pat niecīgu diskrimināciju atkarībā no mātessabiedrības juridiskās adreses atrašanās vietas (skat. 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C-170/05 Denkavit Internationaal un Denkavit France, Krājums, I-11949. lpp., 22. punkts).

               25

               Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai par šādiem ierobežojumiem ir jāuzskata visi pasākumi, ar kuriem tiek aizliegta, apturēta vai padarīta mazāk pievilcīga šīs brīvības izmantošana (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, 30. punkts).

               26

               Saskaņā ar pamatlietā aplūkojamajiem valsts tiesību aktiem akciju maiņas darījums sabiedrību starpā attiecībā uz sabiedrību atsavinātāju, kura ir dibināta Somijā, nodokļu ziņā neitrāls ir tad, ja sabiedrība ieguvēja arī ir dibināta Somijā vai Savienības dalībvalstī un akciju maiņas rezultātā sabiedrība ieguvēja iegūst sabiedrības akciju vairākumu. Ja šie nosacījumi nav izpildīti, it īpaši tad – kā pamatlietā –, kad sabiedrība ieguvēja ir dibināta trešā valstī, kas ir EEZ līguma slēdzēja puse, akciju maiņa nodokļu ziņā ir ar nodokli apliekams akciju atsavināšanas darījums.

               27

               Šādi konstatētā atšķirība attieksmē nav izskaidrojama ar atšķirīgu objektīvu situāciju. Faktiski akciju maiņas vērtējums nodokļu kontekstā, kam ir pakļauta iekšzemes sabiedrība, tādā kā pamatlietā aplūkojamā situācijā ir nosakāms tikai un vienīgi atkarībā no sabiedrības ieguvējas juridiskās adreses. Taču EEZ līguma 31. pantā ir ietverts aizliegums diskriminēt sabiedrību juridiskās adreses dēļ (šajā ziņā skat. 2008. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-284/06 Burda, Krājums, I-4571. lpp., 77. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Vēl jānorāda, ka atšķirībā no Somijas valdības apgalvojumiem EEZ līguma 31. panta piemērošana tādam tiesiskajam regulējumam kā pamatlietā minētais nenoved pie Direktīvas 2009/133 piemērošanas jomas paplašināšanas līdz sabiedrībām, kuras dibinātas trešās valstīs, kas ir EEZ līguma slēdzējas puses. Saskaņā ar EEZ līguma 31. pantā ietverto nediskriminēšanas principu dalībvalstij faktiski starp iekšzemes sabiedrībām veiktajai akciju maiņai piemērotais nodokļu režīms ir jāpiemēro arī akciju maiņai, kurā ir piedalījusies tādā trešā valstī dibināta sabiedrība, kas ir EEZ līguma slēdzēja puse.

               29

               Ir jāsecina, ka pamatlietā aplūkotais nodokļu režīms ierobežo tiesības, kas ir minētas EEZ līguma 31. pantā.

               30

               No Tiesas judikatūras izriet, ka ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību var pieļaut tikai tad, ja to pamato primāri vispārējo interešu iemesli. Tāpat šādā gadījumā ir nepieciešams, lai tas būtu piemērots attiecīgā mērķa sasniegšanai un lai tas nepārsniegtu to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, 40. punkts)

               31

               Iesniedzējtiesa izvirza jautājumu par to, vai šāds ierobežojums ir pamatots ar vispārējo interešu apsvērumiem saistībā ar krāpšanas nodokļu jomā apkarošanu un vajadzību aizsargāt nodokļu pārbaužu efektivitāti.

               32

               Tomēr tikai tas apstāklis vien, ka akciju maiņas ietvaros sabiedrība saņēmēja pārceļ savu faktisko vadības centru uz trešo dalībvalsti, kas ir EEZ līguma slēdzēja puse, nevar būt pamats vispārējai prezumpcijai par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un pamatot pasākumu, kas apdraud ar EEZ līgumu garantētas pamatbrīvības īstenošanu (šajā ziņā skat. 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C-478/98 Komisija/Beļģija, Recueil, I-7587. lpp., 45. punkts; 2002. gada 21. novembra spriedumu lietā C-436/00 X un Y, Recueil, I-10829. lpp., 62. punkts; 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C-334/02 Komisija/Francija, Recueil, I-2229. lpp., 27. punkts, kā arī 2011. gada 29. novembra spriedumu lietā C-371/10 National Grid Indus, Krājums, I-12273. lpp., 84. punkts).

               33

               Attiecībā uz nepieciešamību aizsargāt nodokļu pārbaužu efektivitāti Tiesa ir nospriedusi, ka nav pieļaujams a priori izslēgt, ka nodokļa maksātājs būtu spējīgs sniegt atbilstošus pierādījumus, lai dalībvalsts nodokļu iekasēšanas iestādes varētu skaidri un precīzi pārbaudīt, vai tas nemēģina izvairīties no nodokļu maksāšanas vai tos apiet (skat. 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C-101/05 A, Krājums, I-11531. lpp., 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

               34

               Tomēr ir jāatgādina, ka judikatūru par aprites brīvību izmantošanas ierobežojumiem Savienībā nevar pilnībā attiecināt uz brīvībām, kas garantētas ar EEZ līgumu, jo šāda aprite iekļaujas atšķirīgā tiesiskā kontekstā (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā A, 60. punkts, un lietā Établissements Rimbaud, 40. punkts).

               35

               Šai sakarā ir jānorāda, ka sadarbība starp dalībvalstu kompetentajām iestādēm, kas ieviesta ar Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīvu 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā (OV L 336, 15. lpp.), kā arī ar Padomes 2011. gada 15. februāra Direktīvu 2011/16/ES par administratīvu sadarbību nodokļu jomā un ar ko atceļ Direktīvu 77/799/EEK (OV L 64, 1. lpp.), nepastāv attiecībās ar trešās valsts kompetentajām iestādēm, ja šī valsts nav uzņēmusies nekādas saistības par savstarpējo palīdzību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Établissements Rimbaud, 41. punkts).

               36

               It īpaši attiecībā uz valstīm, kas ir EEZ līguma slēdzējas puses, ja dalībvalsts tiesību aktos nodokļu priekšrocība ir padarīta atkarīga no nosacījumiem, kuru ievērošanu var pārbaudīt, tikai saņemot informāciju no trešās valsts, kas ir EEZ dalībvalsts, kompetentajām iestādēm, šī dalībvalsts principā var likumīgi atteikties piešķirt šo priekšrocību, ja, it īpaši tādēļ, ka šai trešajai valstij nav līgumiska pienākuma sniegt informāciju, izrādās neiespējami no šīs valsts iegūt šo informāciju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Établissements Rimbaud, 44. punkts).

               37

               Jānorāda, ka starp Somijas Republiku un Norvēģijas Karalisti ir spēkā 1989. gada 7. decembrī parakstītā Konvencija par administratīvu sadarbību nodokļu jomā – Konvencija 37/1991. Lai arī iesniedzējtiesas ziņā ir izvērtēt, vai šajā konvencijā ir ietverti mehānismi pietiekamai informācijas apmaiņai, lai Somijas iestādēm ļautu pārbaudīt un kontrolēt, vai nodokļu neitralitātes režīma piemērošanai ir izpildītas valsts tiesību aktos izvirzītās prasības tādai akciju maiņai kā pamatlietā minētā, ir jākonstatē, ka tiesas sēdes laikā Somijas valdība pati paskaidroja, ka minētās konvencijas noteikumos paredzētā informācijas apmaiņa starp valstu iestādēm ir tikpat efektīva cik Direktīvu 77/799 un 2011/16 noteikumos paredzētā.

               38

               Šādos apstākļos attiecīgā dalībvalsts nevar balstīties uz nepieciešamību aizsargāt nodokļu pārbaužu efektivitāti, lai pamatotu šī sprieduma 27. punktā konstatēto atšķirīgo attieksmi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ELISA, 98.–101. punkts).

               39

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdoto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka ar EEZ līguma 31. pantu netiek pieļauti dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem ar nodokli apliekamam atsavināšanas darījumam tiek pielīdzināta akciju maiņa starp minētās dalībvalsts teritorijā dibinātu sabiedrību un tādas trešās valsts teritorijā dibinātu sabiedrību, kas ir EEZ līguma slēdzēja puse, savukārt šāds darījums nodokļu ziņā būtu neitrāls, ja tajā būtu iesaistītas tikai iekšzemes vai citās dalībvalstīs dibinātas sabiedrības, ciktāl starp attiecīgo dalībvalsti un trešo valsti ir spēkā konvencija par administratīvu sadarbību nodokļu jomā, kurā minētā informācijas apmaiņa starp valstu iestādēm ir noteikta tikpat efektīva cik Direktīvu 77/799 un 2011/16 noteikumos paredzētā; to pārbaudīt ir iesniedzējtiesas ziņā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               40

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Ar 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 31. pantu netiek pieļauti dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem ar nodokli apliekamam atsavināšanas darījumam tiek pielīdzināta akciju maiņa starp minētās dalībvalsts teritorijā dibinātu sabiedrību un tādā trešās valsts teritorijā dibinātu sabiedrību, kas ir šī līguma slēdzēja puse, savukārt šāds darījums nodokļu ziņā būtu neitrāls, ja tajā būtu iesaistītas tikai iekšzemes vai citās dalībvalstīs dibinātas sabiedrības, ciktāl starp attiecīgo dalībvalsti un trešo valsti ir spēkā konvencija par administratīvu sadarbību nodokļu jomā, kurā minētā informācijas apmaiņa starp valstu iestādēm ir noteikta tikpat efektīva cik Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīvas 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā un Padomes 2011. gada 15. februāra Direktīvas 2011/16/ES par administratīvu sadarbību nodokļu jomā un ar ko atceļ Direktīvu 77/799/EEK, noteikumos paredzētā; to pārbaudīt ir iesniedzējtiesas ziņā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – somu.


Tiesas spriedums 1977. gada 20. oktobrī. # Antonio Giuliani pret Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sozialgericht Augsburg - Vācija. # Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums. # Lieta 32-77.


Tiesas spriedums 1998. gada 16.jūlijā. # Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG pret Hartlauer Handelsgesellschaft mbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Direktīva 89/104/EEK. # Lieta C-355/96.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 6.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Lieta C-146/00.


Tiesas spriedums 1975. gada 21. oktobrī. # Teresa un Silvana Petroni pret Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS), Bruxelles. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Bruxelles - Beļģija. # Lieta 24-75.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 17. decembrī.#Imtech Marine Belgium NV pret Radio Hellenic SA.#Hof van beroep te Antwerpen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 805/2004 – Eiropas izpildes rīkojums neapstrīdētiem prasījumiem – Apstiprināšanas prasības – Parādnieka tiesības – Lēmuma pārskatīšana.#Lieta C-300/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 17. decembrī (
            *
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Regula (EK) Nr. 805/2004 — Eiropas izpildes rīkojums neapstrīdētiem prasījumiem — Apstiprināšanas prasības — Parādnieka tiesības — Lēmuma pārskatīšana”
      Lieta C‑300/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko hof van beroep te Antwerpen (Antverpenes apelācijas tiesa, Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 16. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 20. jūnijā, tiesvedībā

            Imtech Marine Belgium NV

      pret

            Radio Hellenic SA .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] (referents), A. Prehala [A. Prechal] un K. Jirimēe [K. Jürimäe],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Beļģijas valdības vārdā – C. Pochet, J.‑C. Halleux un L. Van den Broeck, pārstāvji,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un E. Pedrosa, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – G. Wils un A.‑M. Rouchaud-Joët, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 8. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 805/2004, ar ko izveido Eiropas izpildes rīkojumu neapstrīdētiem prasījumiem (OV L 143, 15. lpp.), 19. panta 1. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Beļģijā reģistrētu sabiedrību Imtech Marine Belgium NV (turpmāk tekstā – “Imtech Marine”) un Grieķijā reģistrētu sabiedrību Radio Hellenic SA (turpmāk tekstā – “Radio Hellenic”) par pirmās lūgumu apstiprināt par Eiropas izpildes rīkojumu Regulas Nr. 805/2004 izpratnē aizmuguriski pieņemtu spriedumu par prasījumu, piespriežot maksāt sodu un nokavējuma procentus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Regula (EK) Nr. 44/2001

               3

               Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 34. panta 2. punktā ir noteikts, ka spriedumu neatzīst gadījumos, ja “atbildētājam dokuments, ar kuru ierosināta lieta, vai līdzīgs dokuments nav uzrādīts pietiekami laicīgi, lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību, ja vien atbildētājs nav uzsācis sprieduma pārsūdzēšanas procedūru, kad to bija iespējams darīt”.

         Regula Nr. 805/2004

               4

               Saskaņā ar Regulas Nr. 805/2004 preambulas 10.–14. un 18. un 19. apsvērumu:

                        “(10)

                        Ja kādas dalībvalsts tiesa ir pieņēmusi spriedumu par neapstrīdētu prasījumu, parādniekam nepiedaloties tiesas procesā, šo spriedumu izpildes dalībvalstī drīkst nepārbaudīt tikai un vienīgi tad, ja pastāv pietiekamas garantijas par aizstāvības tiesību ievērošanu.

                        (11)

                        Šī regula veicina pamattiesību nodrošināšanu un ievēro principus, kas jo īpaši ir atzīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartā [turpmāk tekstā – “Harta”]. Tās nolūks jo īpaši ir pilnībā nodrošināt tiesības uz taisnīgu tiesu, kas atzītas minētās hartas 47. pantā.

                        (12)

                        Būtu jāievieš minimālās normas tiesu procesos, kuru gaitā pieņem spriedumu, lai nodrošinātu parādnieka informēšanu par tiesvedību, kas pret to uzsākta, par prasībām, ka tam aktīvi jāpiedalās procesā, lai apstrīdētu prasījumu, un par sekām, kas iestājas, ja tas nav to darījis, paredzot informēšanai termiņu un veidu, kas ir pietiekami, lai tas varētu parūpēties par savu aizstāvību.

                        (13)

                        Ņemot vērā dalībvalstu atšķirīgos civilprocesa noteikumus, jo īpaši tos, kas attiecas uz dokumentu piegādi, ir sīki un precīzi jādefinē šīs obligātās normas. Jo īpaši jāņem vērā, ka piegādes metode, kas balstīta uz juridisko fikciju, saistībā ar obligāto normu ievērošanu nav pietiekama, lai spriedumu apstiprinātu par Eiropas izpildu rīkojumu.

                        (14)

                        Visiem 13. un 14. pantā minētajiem dokumentu piegādes veidiem ir raksturīga vai nu pilnīga drošība (13. pants), vai ļoti augsta ticamības pakāpe (14. pants), ka piegādātais dokuments ir sasniedzis adresātu. Otrajā kategorijā spriedums būtu jāapstiprina par Eiropas izpildu rīkojumu tikai tad, ja tā izcelsmes dalībvalstī ir piemērots mehānisms, kā parādnieks var lūgt pilnībā pārskatīt spriedumu 19. pantā minētajos apstākļos tajos ārkārtas gadījumos, kad dokuments, neraugoties uz 14. panta izpildi, nav sasniedzis adresātu.

                  [..]

                        (18)

                        Savstarpēji uzticoties dalībvalstu tiesvedībai, vienas dalībvalsts tiesas veiktais novērtējums tad, kad ir ievēroti visi nosacījumi, lai spriedumu apstiprinātu par Eiropas izpildu rīkojumu, var kalpot par pamatu, lai spriedumu varētu izpildīt visās pārējās dalībvalstīs, tiesai neizvērtējot, vai ir pienācīgi piemērotas tās dalībvalsts obligātās procesuālās normas, kurā paredzēts izpildīt spriedumu.

                        (19)

                        Šī regula neuzliek dalībvalstīm pienākumu pielāgot savas valsts tiesību aktus šajā regulā noteiktajām minimālajām procesuālajām normām. Tās mērķis ir radīt sistēmu, kā efektīvāk un ātrāk izpildīt spriedumus citās dalībvalstīs, ja vien ir ievērotas šīs minimālās normas.”

               5

               Šīs regulas 6. panta “Prasības sprieduma apstiprināšanai par Eiropas izpildu rīkojumu” 1. punktā ir noteikts:
               “Spriedumu lietā par neapstrīdētu prasījumu, kas pieņemts kādā dalībvalstī, var apstiprināt par Eiropas izpildu rīkojumu, iesniedzot pieprasījumu izcelsmes tiesai, ja:

                        a)

                        spriedums ir izpildāms izcelsmes dalībvalstī;

                        b)

                        spriedums nekolidē ar jurisdikcijas noteikumiem, kas paredzēti Regulas (EK) Nr. 44/2001 II nodaļas 3. un 6. iedaļā;

                        c)

                        tiesas process izcelsmes dalībvalstī ir atbildis III nodaļā noteiktajām prasībām, un prasījums ir neapstrīdēts 3. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunkta izpratnē;

                        d)

                        spriedums ir pasludināts dalībvalstī, kur atrodas parādnieka domicils Regulas [(EK)] Nr. 44/2001 59. panta izpratnē gadījumos, ja:

                                 —

                                 prasījums ir neapstrīdēts 3. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunkta izpratnē,

                                 —

                                 tas attiecas uz līgumu, ko kāda persona – patērētājs – ir noslēgusi mērķim, kas nav saistīts ar tās arodu vai profesiju,

                                 —

                                 parādnieks ir patērētājs.”

               6

               Regulas Nr. 805/2004 9. pants “Eiropas izpildu rīkojuma apstiprinājuma izsniegšana” ir izteikts šādā redakcijā:
               “1.   Eiropas izpildu rīkojuma apstiprinājumu izsniedz, izmantojot I pielikumā sniegto veidlapas paraugu.
               2.   Eiropas izpildu rīkojumu izsniedz valodā, kādā taisīts spriedums.”

               7

               Regulas Nr. 805/2004 10. pantā “Eiropas izpildu rīkojuma apstiprinājuma labojumi vai atsaukšana” ir noteikts:
               “1.   Atsaucoties uz izcelsmes tiesai iesniegtu pieprasījumu, Eiropas izpildu rīkojuma apstiprinājumu:

                        a)

                        labo, ja būtiskas kļūdas dēļ ir atšķirības starp spriedumu un apstiprinājumu;

                        b)

                        atsauc, ja skaidri redzams, ka tas izsniegts nepamatoti, neievērojot šajā regulā noteiktās prasības.

                  2.   Labojot vai atsaucot Eiropas izpildu rīkojuma apstiprinājumu, piemēro izcelsmes dalībvalsts tiesību aktus.
               3.   Pieteikumu Eiropas izpildu rīkojuma apstiprinājuma labojumiem vai atsaukšanai var iesniegt, izmantojot VI pielikumā sniegto veidlapas paraugu.
               4.   Eiropas izpildu rīkojuma apstiprinājuma izsniegšanu nevar pārsūdzēt.”

               8

               Minētās regulas 13. pantā “Piegāde parādniekam ar apstiprinājumu par saņemšanu” ir paredzēts:
               “1.   Dokumentu par tiesvedības uzsākšanu vai līdzvērtīgu dokumentu parādniekam var piegādāt, izmantojot kādu no turpmākajām metodēm:

                        a)

                        piegādājot personiski, ko apliecina apstiprinājums par saņemšanu, kurā norādīts saņemšanas datums un kuru parakstījis parādnieks;

                        b)

                        piegādājot personiski, ko apliecina tās atbildīgās personas parakstīts dokuments, kura veikusi piegādi, norādot, ka parādnieks ir saņēmis dokumentu vai ir atteicies to pieņemt bez juridiska pamatojuma, un minot piegādes datumu;

                        c)

                        piegādājot pa pastu, ko apliecina apstiprinājums par saņemšanu, kurā norādīts saņemšanas datums un kuru parakstījis un atdevis atpakaļ parādnieks;

                        d)

                        piegādājot elektroniski ar tādiem līdzekļiem kā fakss vai e‑pasts, ko apliecina apstiprinājums par saņemšanu, kurā norādīts saņemšanas datums un kuru parakstījis un atdevis atpakaļ parādnieks.

                  2.   Jebkuru uzaicinājumu ierasties uz lietas izskatīšanu tiesā parādniekam var piegādāt saskaņā ar 1. punktu vai paziņojot mutiski iepriekšējā tiesas sēdē, kur izskatīts tas pats prasījums, un norādot šo faktu iepriekšējās tiesas sēdes protokolā.”

               9

               Saskaņā ar Regulas Nr. 805/2004 14. panta “Piegāde parādniekam bez apstiprinājuma par saņemšanu” noteikumiem:
               “1.   Dokumentu par tiesvedības uzsākšanu vai līdzvērtīgu dokumentu un uzaicinājumu ierasties uz lietas izskatīšanu tiesā parādniekam var piegādāt, izmantojot arī vienu no turpmākajiem paņēmieniem:

                        a)

                        personiski piegādājot parādnieka dzīvesvietā personām, kas dzīvo vienā mājsaimniecībā ar parādnieku vai ir tur nodarbinātas;

                        b)

                        ja parādnieks ir pašnodarbināta vai juridiska persona, – personiski piegādājot parādnieka uzņēmuma telpās personām, kuras tas nodarbina;

                        c)

                        iemetot dokumentu parādnieka pastkastītē;

                        d)

                        nogādājot dokumentu pasta iestādē vai kompetentām valsts iestādēm un iemetot parādnieka pastkastītē rakstveida paziņojumu par dokumenta atrašanos minētajās iestādēs, ja šajā rakstveida paziņojumā ir skaidri norādīts dokumenta kā tiesas dokumenta veids vai paziņojuma kā īstenotas piegādes juridiskās sekas, sākot ritēt noteiktajam termiņam;

                        e)

                        piegādājot pa pastu bez 3. punktā minētajiem pierādījumiem, ja parādnieka adrese ir izcelsmes dalībvalstī;

                        f)

                        ar elektroniskiem līdzekļiem, saņemot automātisko piegādes apstiprinājumu, ja parādnieks iepriekš ir skaidri atzinis šādu piegādes paņēmienu.

                  2.   Šajā regulā nav pieļaujama piegāde 1. punkta izpratnē, ja nav droši zināma parādnieka adrese.
               3.   Piegādi, kas veikta saskaņā ar 1. punkta a) līdz d) apakšpunktu, apliecina:

                        a)

                        ar piegādi veikušās kompetentās personas parakstītu dokumentu, kurā norādīti šādi dati:

                                 i)

                                 izmantotais piegādes veids;

                                 ii)

                                 piegādes datums;

                                 iii)

                                 ja dokuments nogādāts citai personai, nevis parādniekam – šīs personas vārds, uzvārds un sakars ar parādnieku;
                                 vai arī

                        b)

                        apstiprinājums par saņemšanu, ko parakstījis adresāts 1. punkta a) un b) apakšpunkta izpratnē.”

               10

               Šīs pašas regulas 19. pants “Minimālās normas sprieduma pārskatīšanai ārkārtas gadījumos” ir izteikts šādi:
               “1.   Turklāt attiecībā uz 13. līdz 18. pantu spriedumu drīkst apstiprināt par Eiropas izpildu rīkojumu tikai tad, ja parādnieks saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem ir tiesīgs iesniegt spriedumu pārskatīšanai, kad:

                        a)

                        i) dokuments par tiesvedības uzsākšanu vai līdzvērtīgs dokuments, vai attiecīgā gadījumā pavēste par ierašanos uz prāvas izskatīšanu ir nogādāts(‑a), izmantojot vienu no 14. pantā minētajiem veidiem; un

                                 ii)

                                 piegādes termiņš nebija pietiekams, lai ļautu parādniekam parūpēties par savu aizstāvību, ja no tā puses nav konstatējama vaina;
                                 vai

                        b)

                        nepārvaramas varas apstākļi vai ārkārtas apstākļi, kuros parādnieks nav vainojams, aizkavēja to apstrīdēt prasījumu,
                        ja abos šajos gadījumos tas ir rīkojies nekavējoties.

                  2.   Šis pants neietekmē dalībvalstu tiesības noteikt sprieduma pārskatīšanas iespēju ar nosacījumiem, kas nav tik stingri kā 1. punktā minētie.”

               11

               Regulas Nr. 805/2004 21. pantā “Izpildes atteikums” ir noteikts:
               “1.   Izpildes valsts kompetentā tiesa noraida sprieduma izpildi pēc parādnieka pieprasījuma, ja spriedums, kas apstiprināts par Eiropas izpildu rīkojumu, ir pretrunā ar kādu agrāku spriedumu, kas izdarīts jebkurā dalībvalstī vai trešajā valstī, ja:

                        a)

                        agrākajam spriedumam ir bijis tas pats prasījuma pamats un tas pieņemts lietā starp tām pašām pusēm;

                        b)

                        agrākais spriedums ir pieņemts izpildes dalībvalstī vai atbilst nosacījumiem, kas vajadzīgi, lai to atzītu izpildes dalībvalstī; un

                        c)

                        pretrunīgums nav minēts un nevarēja būt minēts lietas izskatīšanā izcelsmes dalībvalstī.

                  2.   Spriedumu vai tā apstiprinājumu par Eiropas izpildu rīkojumu izpildes dalībvalstī nekādā gadījumā nedrīkst pārsūdzēt pēc būtības.”

               12

               Saskaņā ar minētās regulas 30. panta “Informācija par prasību procedūru, valodām un iestādēm” noteikumiem:
               “1.   Dalībvalstis Komisijai dara zināmu:

                        a)

                        labojumu un atsaukuma procedūr[as], kas minētas 10. panta 2. punktā, un pārskatīšanas procedūru, kas minēta 19. panta 1. punktā;

                  [..].”

         Beļģijas tiesības

               13

               Saskaņā ar Tiesu kodeksa 50. pantu:
               “Noilguma termiņus nevar nedz saīsināt, nedz pagarināt ar lietas dalībnieku piekrišanu, izņemot likumā paredzētajos gadījumos un atbilstoši tajā noteiktajām prasībām.
               Tomēr, ja 1048. un 1051. pantā un 1253. c panta c) un d) punktā noteiktais pārsūdzības termiņš vai termiņš iebildumu celšanai sākas un beidzas tiesas oficiālajās brīvdienās, to pagarina līdz nākamā tiesas gada piecpadsmitajam datumam.”

               14

               Šī kodeksa 55. pantā ir noteikts:
               “Ja likumā ir paredzēts pagarināt termiņu lietas dalībniekam, kuram nav nedz dzīvesvietas, nedz pastāvīgas uzturēšanās vietas Beļģijā, nedz arī viņa norādītas izsniegšanas adreses šajā valstī, to pagarina par:

                        1)

                        piecpadsmit dienām, ja lietas dalībnieks dzīvo robežvalstī vai [Lielbritānijas un Ziemeļīrijas] Apvienotajā Karalistē;

                        2)

                        trīsdesmit dienām, ja viņš dzīvo citā Eiropas valstī;

                        3)

                        astoņdesmit dienām, ja viņš dzīvo citā pasaules valstī.”

               15

               Minētā kodeksa 860. pantā ir noteikts:
               “Neatkarīgi no tā, kāda formalitāte netika ievērota vai tika ievērota kļūdaini, nevienu procesuālu dokumentu nevar atcelt, ja vien likumā nav skaidri noteikts to atzīt par spēkā neesošu.
               Pārsūdzības iesniegšanai paredzētie termiņi ir tās noilguma termiņi.
               Citi termiņi ir noilguma termiņi tikai tad, ja tas ir noteikts likumā.”

               16

               Atbilstoši minētā kodeksa 1047. pantam:
               “Ikvienu aizmuguriski pieņemtu spriedumu var pārsūdzēt, izņemot likumā noteiktos gadījumus.
               [..]”

               17

               Tiesu kodeksa 1048. pantā ir paredzēts:
               “Neskarot starpvalstu un starptautiskajos noteikumos paredzētos termiņus, termiņš iebildumu celšanai ir viens mēnesis no nolēmuma izsniegšanas vai nosūtīšanas brīža saskaņā ar 792. panta otro un trešo daļu.
               Ja dalībniekam, kas nav ieradies tiesā, nav nedz dzīvesvietas, nedz pastāvīgas uzturēšanās vietas Beļģijā, nedz arī viņa norādītas izsniegšanas adreses šajā valstī, termiņu iebildumu celšanai pagarina saskaņā ar 55. panta noteikumiem.”

               18

               Tiesu kodeksa 1051. pantā ir noteikts:
               “Neskarot starpvalstu un starptautiskajos noteikumos paredzētos termiņus, apelācijas sūdzības iesniegšanas termiņš ir viens mēnesis no nolēmuma izsniegšanas vai nosūtīšanas brīža saskaņā ar 792. panta otro un trešo daļu.
               Minētais termiņš sākas nolēmuma izsniegšanas dienā arī lietas dalībniekam, pret kuru tas ir izdots.
               Ja vienam no lietas dalībniekiem, kuram vai pret kuru tas ticis izsniegts, nav nedz dzīvesvietas, nedz pastāvīgas uzturēšanās vietas Beļģijā, nedz arī viņa norādītas izsniegšanas adreses šajā valstī, termiņu iebildumu celšanai pagarina saskaņā ar 55. panta noteikumiem.
               [..]”

         Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi

               19

                  Imtech Marine sniedza dažādus pakalpojumus Radio Hellenic, par kuriem tā tai ir parādā summu EUR 23506,99 apmērā. Saskaņā ar Imtech Marine vispārējiem noteikumiem maksājuma neveikšanas gadījumā ir jāmaksā soda nauda 10 % apmērā un nokavējuma procenti ar gada likmi 12 % apmērā.

               20

               Neraugoties uz vairākiem brīdinājumiem, Radio Hellenic savas maksājuma saistības neizpildīja.

               21

               Ar 2013. gada 25. martā parakstītu uzaicinājumu Imtech Marine lūdza rechtbank van koophandel te Antwerpen (Antverpenes Komerctiesa) piespriest Radio Hellenic samaksāt attiecīgo summu un spriedumu, kurā ir iekļautas šīs sankcijas, pamatojoties uz Regulu Nr. 805/2004, apstiprināt par Eiropas izpildes rīkojumu. Ar 2013. gada 5. jūnija spriedumu šī tiesa atzina šo pieteikumu par pieņemamu un daļēji pamatotu. Radio Hellenic aizmuguriski tika piespriests samaksāt summu EUR 23506,99 apmērā, pieskaitot soda naudu 10 % apmērā un nokavējuma procentus. Tomēr minētā tiesa uzskatīja, ka tā nevar apstiprināt šo spriedumu par Eiropas izpildes rīkojumu, jo nav piemērotu valsts tiesību aktu.

               22

               2013. gada 3. septembrīImtech Marine pārsūdzēja šo spriedumu iesniedzējtiesā. Prasības pieteikumā tā lūdza pasludināmo spriedumu apstiprināt par Eiropas izpildes rīkojumu Regulas Nr. 805/2004 izpratnē.

               23

               Iesniedzējtiesa norāda, ka jautājums, vai Beļģijas tiesības atbilst Regulas Nr. 805/2004 19. panta prasībām, kā arī tiesas un tiesas kancelejas attiecīgās pilnvaras saistībā ar sprieduma apstiprināšanu par Eiropas izpildes rīkojumu faktiski raisa diskusiju. Valsts likumdevēja bezdarbība radītu tiesisko nenoteiktību indivīdam. Neraugoties uz minētās regulas tiešo iedarbību, Beļģijas tiesas esot drīzāk negatīvi noskaņotas pret šādiem apstiprinājumiem.

               24

               Konkrētāk, iesniedzējtiesa norāda, ka attiecībā uz Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punktā norādīto pārskatīšanas procedūru termiņš prasības celšanai par aizmuguriski pieņemtu nolēmumu Beļģijas tiesībās var iestāties, pirms parādniekam ir bijusi iespēja to izpildīt.

               25

               Šādos apstākļos hof van beroep te Antwerpen (Antverpenes Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Regulas Nr. 805/2004 tieša nepiemērošana ir LESD 288. panta pārkāpums, jo

                                 a)

                                 Beļģijas likumdevējs nav transponējis šo regulu Beļģijas tiesiskajā regulējumā un,

                                 b)

                                 pat ja Beļģijas tiesiskajā regulējumā ir paredzēta iebildumu celšana un pārsūdzība, Beļģijas likumdevējs nav ieviesis pārskatīšanas procedūru?

                        2)

                        Noliedzošas atbildes gadījumā uz pirmo jautājumu, ņemot vērā, ka regula ir tieši piemērojama, kas ir jāsaprot ar vārdiem “spriedumu pārskatīšana” Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punktā? Vai pārskatīšanas procedūra ir jāparedz tikai tad, kad dokuments par tiesvedības uzsākšanu vai uzaicinājums ierasties uz lietas izskatīšanu tiesā ir piegādāts atbilstoši šīs regulas 14. pantam, proti, bez apstiprinājuma par saņemšanu? Vai Beļģijas tiesiskais regulējums nesniedz pietiekamas garantijas, lai izpildītu “pārskatīšanas procedūras” kritērijus, kas paredzēti minētās regulas 19. panta 1. punktā, paredzot iebildumu celšanu atbilstīgi Beļģijas Tiesu kodeksa 1047. un nākamajiem pantiem un pārsūdzību atbilstīgi šī paša kodeksa 1050. un nākamajiem pantiem?

                        3)

                        Vai Beļģijas Tiesu kodeksa 50. pants, ar ko ir ļauts pagarināt šī paša kodeksa 860. panta otrajā daļā un 55. un 1048. pantā paredzētos noilguma termiņus nepārvaramas varas apstākļos vai ārkārtas apstākļos neatkarīgi no attiecīgās personas gribas, sniedz pietiekamu aizsardzību Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē?

                        4)

                        Vai Eiropas izpildes rīkojuma apstiprinājums neapstrīdētiem prasījumiem ir tiesas akts, kas ir jālūdz dokumentā par tiesvedības uzsākšanu? Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai tiesai ir jāapstiprina spriedums par Eiropas izpildes rīkojumu un kancelejai ir jāizsniedz Eiropas izpildes rīkojuma apstiprinājums?
                        Noraidošas atbildes gadījumā – vai kancelejas uzdevums varētu būt apstiprināt spriedumu kā Eiropas izpildes rīkojumu?

                        5)

                        Ja Eiropas izpildes rīkojuma apstiprinājums nav tiesas akts, vai prasītājs – kurš nav iesniedzis dokumentu par tiesvedības uzsākšanu, lai lūgtu Eiropas izpildes rīkojumu, – var lūgt kancelejai apstiprināt spriedumu par Eiropas izpildes rīkojumu pēc tam, kad spriedums ir kļuvis galīgs?”

               26

               2014. gada 7. augustā iesniedzējtiesai tika nosūtīts informācijas pieprasījums, uz kuru tā atbildēja 2014. gada 16. oktobrī.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               27

               Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 805/2004 19. pants, to lasot LESD 288. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir noteikts pienākums dalībvalstīm valsts tiesībās ieviest minētajā 19. pantā noteikto pārskatīšanas procedūru.

               28

               Minētās regulas 19. pantā ir noteikts, ka spriedumu drīkst apstiprināt par Eiropas izpildes rīkojumu tikai tad, ja parādnieks saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem ir tiesīgs iesniegt spriedumu pārskatīšanai. Taču saskaņā ar Regulas Nr. 805/2004 preambulas 19. apsvērumu tā neuzliek dalībvalstīm pienākumu pielāgot savas valsts tiesību aktus tajā noteiktajām minimālajām procesuālajām normām, nedz līdz ar to arī ieviest īpašu pārskatīšanas procedūru minētā 19. panta izpratnē.

               29

               Vienīgās sekas pārskatīšanas procedūras neesamībai, kā tas paredzēts pašā Regulas Nr. 805/2004 19. pantā, ir tādas, ka nav iespējams apstiprināt spriedumu par Eiropas izpildes rīkojumu atbilstoši tajā noteiktajiem nosacījumiem.

               30

               Šādos apstākļos un neatkarīgi no pienākuma saskaņā ar minētās regulas 30. panta 1. punkta a) apakšpunktu darīt zināmu Komisijai pārskatīšanas procedūru, kas attiecīgajā gadījumā pastāvētu valsts tiesībās, dalībvalsts, kas saskaņā ar šīs pašas regulas noteikumiem izvēlētos nepielāgot tās tiesību aktus, nepārkāptu LESD 288. pantu.

               31

               Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 805/2004 19. pants, lasot to LESD 288. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav noteikts pienākums dalībvalstīm valsts tiesībās ieviest minētajā 19. pantā noteikto pārskatīšanas procedūru.

         Par otro un trešo jautājumu

               32

               Uzdodot otro un trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, kādi nosacījumi ir paredzēti Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punktā, lai aizmuguriski pasludinātu spriedumu varētu apstiprināt par Eiropas izpildes rīkojumu.

               33

               Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punktā ir paredzēts, ka šī panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajos gadījumos spriedums var tikt apstiprināts par Eiropas izpildes rīkojumu tikai tad, ja parādnieks saskaņā ar izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem ir tiesīgs pieprasīt pārskatīt attiecīgo spriedumu.

               34

               Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētais gadījums ir tāds, kad dokuments par tiesvedības uzsākšanu vai līdzvērtīgs dokuments ir paziņots parādniekam, izmantojot kādu no šīs regulas 14. pantā minētajiem veidiem; tomēr paziņošana nav notikusi pietiekamā laikā, lai viņš varētu parūpēties par savu aizstāvību, un nav konstatējama viņa vaina.

               35

               Gadījums, kad nepārvaramas varas apstākļi vai ārkārtas apstākļi, kuros parādnieks nav vainojams, ir aizkavējuši to apstrīdēt prasījumu, ir ietverts Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punkta b) apakšpunktā. Šis gadījums var attiekties arī uz situāciju, kad šķērslis būtu pastāvējis arī stadijā, kurā sākās termiņš pārsūdzības celšanai par aplūkoto spriedumu.

               36

               Lai gan dalībvalstis valsts tiesībās var ieviest īpašu spriedumu pārskatīšanas procedūru Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētajos gadījumos, tomēr nav izslēgts, ka procedūras, kas dalībvalstī pastāvēja pirms šīs regulas stāšanās spēkā, ļauj parādniekam pieprasīt šādu pārskatīšanu. Neietekmējot dalībvalstu pienākumu saskaņā ar minētās regulas 30. panta 1. punkta a) apakšpunktu darīt zināmas Komisijai attiecīgās procedūras, visu šīs regulas elementu saistošais raksturs saskaņā ar LESD 288. pantu rada pienākumu tiesai, kurā ir iesniegts pieteikums par apstiprināšanu, izskatīt, vai ir izpildīts šim nolūkam šīs regulas 19. panta 1. punktā paredzētais nosacījums, proti, vai valsts tiesībās šādos gadījumos ir ļauts efektīvi un bez izņēmumiem iesniegt pieteikumu par attiecīgā sprieduma pārskatīšanu.

               37

               Kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 24. punktā, var būt runa par tiesību aizsardzības līdzekļiem, ar kuriem pietiekami ir ievērotas Regulas Nr. 805/2004 preambulas 10. un 11. apsvērumā norādītās tiesības uz aizstāvību un taisnīgu tiesu, ja Savienības tiesībās nav regulēta pārskatīšanas procedūra un ja Regulā Nr. 805/2004 ir tieša atsauce uz izcelsmes dalībvalsts tiesību aktiem.

               38

               Lai tiktu ievērotas Hartas 47. panta 2. punktā garantētās parādnieka tiesības uz aizstāvību un tiesības uz taisnīgu tiesu, ir jāpieprasa, lai, veidojot pārskatīšanas procedūru Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punkta izpratnē, to interpretējot tās preambulas 14. apsvēruma gaismā, aplūkotie tiesību aizsardzības līdzekļi, pirmkārt, ļautu juridiski un faktiski pilnīgi pārskatīt nolēmumu.

               39

               Otrkārt, minētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem ir jāļauj parādniekam, kurš atsaucas uz kādu no šīs regulas 19. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā norādītajiem gadījumiem, pieprasīt šādu pārskatīšanu, neievērojot valsts tiesībās paredzēto parasto termiņu iebildumu vai pārsūdzības par spriedumu celšanai. Tā tas it īpaši ir gadījumā, ja valsts tiesībās ir paredzēta iespēja pagarināt šos termiņus tādējādi, ka tie atsākas, agrākais, skaitot no dienas, kad parādniekam faktiski ir bijusi iespēja uzzināt par sprieduma saturu vai to pārsūdzēt.

               40

               Lai valsts tiesības atbilstu it īpaši Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punkta b) apakšpunktam, tajās ir jāatļauj šādi pagarināt termiņu pārsūdzības celšanai gan nepārvaramas varas apstākļos, gan ārkārtas apstākļu, kuros parādnieks nav vainojams, gadījumā, jo šajā tiesību normā šie abi jēdzieni ir nošķirti.

               41

               Iesniedzējtiesas sniegtajā informācijā ir norādīts, ka Beļģijas tiesību sistēmā principā ir paredzēti divi tiesību aizsardzības līdzekļi, lai apstrīdētu nolēmumu tādā lietā, kāda tiek apskatīta pamatlietā, proti, iebildums, kas ir ieviests īpaši, lai apstrīdētu aizmuguriski pasludinātus spriedumus, kas ir paredzēts Tiesu kodeksa 1047. un nākamajos pantos, un apelācija, kas ir paredzēta Tiesu kodeksa 1050. un nākamajos pantos. Iesniedzējtiesai, kas vienīgā var interpretēt šīs valsts tiesību normas, ir jāizdara secinājumi no šī sprieduma 38.–40. punktā sniegtās Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punkta interpretācijas un jānosaka, vai valsts tiesību akti atbilst šajā tiesību normā noteiktajiem minimālajiem procesuālajiem nosacījumiem. Šādā gadījumā, ciktāl ir izpildīti visi citi šim nolūkam paredzētie nosacījumi, šai tiesai ir jāveic apstiprinājums.

               42

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro un trešo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai aizmuguriski pasludinātu nolēmumu apstiprinātu par Eiropas izpildes rīkojumu, tiesai, kurā ir iesniegts šāds pieteikums, ir jānodrošina, ka tās valsts tiesībās efektīvi un bez izņēmuma ir ļauts veikt juridiski un faktiski pilnīgu šāda nolēmuma pārskatīšanu abos šajā tiesību normā norādītajos gadījumos un ka tajās ir ļauts pagarināt termiņus pārsūdzības celšanai par neapstrīdētu prasījumu ne tikai nepārvaramas varas gadījumā, bet arī tad, ja citi ārkārtēji apstākļi, kas nav atkarīgi no parādnieka gribas, tam ir traucējuši apstrīdēt aplūkoto prasījumu.

         Par ceturto un piekto jautājumu

               43

               Uzdodot ceturto un piekto jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, vai Regulas Nr. 805/2004 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka sprieduma apstiprināšana par Eiropas izpildes rīkojumu ir tiesas akts, kuru tādējādi var izdot tikai tiesa un kas ir jāpieprasa dokumentā par tiesvedības uzsākšanu.

               44

               Regulas Nr. 805/2004 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka pieteikums par sprieduma par neapstrīdētu prasījumu apstiprināšanu par Eiropas izpildes rīkojumu ir jānosūta izcelsmes tiesai, neprecizējot, kam šajā tiesā ir pilnvaras izsniegt šādu apliecinājumu.

               45

               Tādējādi, ņemot vērā Regulas Nr. 805/2004 sistēmu, ir iespējams nošķirt pašu nolēmuma apstiprināšanu par Eiropas izpildes rīkojumu no minētās regulas 9. pantā norādītā apstiprinājuma izsniegšanas formālā akta. Kā ģenerāladvokāts norādīja savu secinājumu 52. punktā, šis formālais akts pēc tam, kad ir pieņemts lēmums par Eiropas izpildes rīkojuma apstiprinājumu, noteikti nav akts, kas ir jāpieņem tiesai, tādējādi tas var tikt uzticēts tiesas kancelejai.

               46

               Turpretī paša apstiprinājuma veikšanai ir jāveic Regulā Nr. 805/2004 paredzēto nosacījumu pārbaude tiesā.

               47

               Lai neskaidrības apstākļos, kas saistīti ar minimālajiem noteikumiem, kuru mērķis ir nodrošināt parādnieka tiesību uz aizstāvību un tiesību uz taisnīgu tiesu ievērošanu, pareizi varētu tikt novērtēti valsts tiesību aizsardzības līdzekļi atbilstoši šī sprieduma 38.–40. punktam, liela nozīme ir tiesas juridiskajai kvalifikācijai. Turklāt tikai tiesa LESD 267. panta izpratnē, iesniedzot Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var nodrošināt, lai Regulā Nr. 805/2004 paredzētie minimālie noteikumi būtu vienotas interpretācijas un piemērošanas Eiropas Savienībā priekšmets.

               48

               Attiecībā uz jautājumu par to, vai nolēmuma apstiprināšana par Eiropas izpildes rīkojumu ir jāpieprasa dokumentā par tiesvedības uzsākšanu, Regulas Nr. 805/2004 6. pantā ir noteikts, ka spriedumu lietā par neapstrīdētu prasījumu, kas pieņemts kādā dalībvalstī, apstiprina par Eiropas izpildes rīkojumu, jebkurā laikā iesniedzot pieprasījumu izcelsmes tiesai.

               49

               Turklāt, kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 56. punktā, nebūtu loģiski visos gadījumos prasīt, lai pieteikums par apstiprināšanu būtu ietverts dokumentā par tiesvedības uzsākšanu, jo šajā posmā tomēr vēl nevar zināt, vai prasījums tiks apstrīdēts vai nē un vai tādējādi minētajā tiesvedībā pieņemtais nolēmums atbildīs prasībām, kas ir jāizpilda, lai to varētu apstiprināt par Eiropas izpildes rīkojumu.

               50

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz ceturto un piekto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 805/2004 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka sprieduma apstiprināšana par Eiropas izpildes rīkojumu, ko var tikt lūgts veikt jebkurā laikā, ir jāveic tiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               51

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 805/2004, ar ko izveido Eiropas izpildes rīkojumu neapstrīdētiem prasījumiem, 19. pants, lasot to LESD 288. panta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav noteikts pienākums dalībvalstīm valsts tiesībās ieviest minētajā 19. pantā noteikto pārskatīšanas procedūru;

                           2)

                           Regulas Nr. 805/2004 19. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai aizmuguriski pasludinātu nolēmumu apstiprinātu par Eiropas izpildes rīkojumu, tiesai, kurā ir iesniegts šāds pieteikums, ir jānodrošina, ka tās valsts tiesībās efektīvi un bez izņēmuma ir ļauts veikt juridiski un faktiski pilnīgu šāda nolēmuma pārskatīšanu abos šajā tiesību normā norādītajos gadījumos un ka tajās ir ļauts pagarināt termiņus pārsūdzības celšanai par neapstrīdētu prasījumu ne tikai nepārvaramas varas gadījumā, bet arī tad, ja citi ārkārtēji apstākļi, kas nav atkarīgi no parādnieka gribas, tam ir traucējuši apstrīdēt aplūkoto prasījumu;

                           3)

                           Regulas Nr. 805/2004 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka sprieduma apstiprināšana par Eiropas izpildes rīkojumu, ko var tikt lūgts veikt jebkurā laikā, ir jāveic tiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1974. gada 4. aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Lieta 167-73.