title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 22.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Direktīva 96/96/EK - Valsts tiesiskais regulējums - Ierobežojoši pieejas nosacījumi transportlīdzekļu pārbaudes darbībai - EKL 45. pants - Darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu - Drošība uz ceļiem - Samērīgums. # Lieta C-438/08.

text:
      Lieta C‑438/08
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Portugāles Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Direktīva 96/96/EK – Valsts tiesiskais regulējums – Ierobežojoši pieejas nosacījumi transportlīdzekļu pārbaudes darbībai – EKL 45. pants – Darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu – Ceļu satiksmes drošība – Samērīgums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi
      (EKL 43. pants)
      2.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Atkāpes – Darbības, kas saistītas
            ar valsts varas īstenošanu – Piemērošanas joma
      (EKL 45. pants; Padomes Direktīvas 96/96 2. pants)
      1.        Uzliekot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību citu dalībvalstu organizācijām, kuras vēlas šajā dalībvalstī veikt transportlīdzekļu
         pārbaudes darbību, proti, pakārtojot atļauju piešķiršanu sabiedrības interesēm, prasībai, ka pamatkapitālam ir jābūt vismaz
         EUR 100 000, ierobežojot uzņēmumu darbības mērķi un paredzot nesaderības noteikumus to akcionāriem, vadītājiem un valdes locekļiem,
         dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. pants.

      Proti, pat ja valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās prasības ir vienādi piemērojamas gan uzņēmumiem, kas reģistrēti attiecīgajā
         dalībvalstī, gan uzņēmumiem no citām dalībvalstīm, tās var traucēt uzņēmējiem, kuri neatbilst tajā noteiktajiem kritērijiem,
         reģistrēties minētajā valstī, lai tajā veiktu transportlīdzekļu pārbaudes darbību. It īpaši sabiedrības interešu kritērijs,
         kam ir pakārtota attiecīgā administratīvo atļauju piešķiršana, var pavērt ceļu kompetento iestāžu rīcības brīvības patvaļīgai
         izmantošanai, tām ļaujot atteikt šo atļauju dažiem ieinteresētajiem uzņēmējiem, pat ja tie atbilst pārējiem tiesiskajā regulējumā
         noteiktajiem nosacījumiem. Turklāt, ja nav pierādīta nedz šādu pasākumu vajadzība, nedz samērīgums attiecībā uz noteikto mērķi,
         tie nevar tikt uzskatīti par pamatotiem ar ceļu satiksmes drošības aizsardzības iemesliem.

      (sal. ar 30., 49. un 53. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.        Saskaņā ar Direktīvas 96/96 par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju
         tehniskajām apskatēm 2. pantu, ja dalībvalsts uztic iestāžu, kuras veic tehniskās apskates, vadīšanu privātajām organizācijām,
         tā tomēr turpina tās tieši uzraudzīt. Dalībvalstij saskaņā ar šā panta pirmo teikumu ir jāizraugās kompetentās iestādes, jāizveido
         pilnvarošanas process un tās tieši jāuzrauga. Saskaņā ar šā panta otro teikumu, kurā ir minēti piesardzības pasākumi, kas
         jāveic interešu konflikta gadījumā starp transportlīdzekļu pārbaudes darbību un remontēšanas darbību, dalībvalstīm ir īpaši
         jānodrošina apskates objektivitāte un augsta kvalitāte. No vārda “īpaši” izmantošanas izriet, ka Direktīvā 96/96 ir paredzēts,
         ka valstij ir stingri jāievēro šie divi konkrētie kvalitātes mērķi, proti, transportlīdzekļu tehniskās apskates objektivitāte
         un augsta kvalitāte, interešu konflikta gadījumā un it īpaši arī izpildot savu privāto transportlīdzekļu pārbaudes iestāžu
         pārraudzības uzdevumu, kas aprakstīts direktīvas 2. panta pirmajā teikumā. Šādos apstākļos, ņemot vērā, ka privātās organizācijas,
         kas veic darbību tās kompetentās valsts iestādes aktīvā pārraudzībā, kas ir pēdējā atbildīgā par minēto organizāciju veiktām
         pārbaudēm un lēmumiem, nav uzskatāmas par tādām, kas “tieši un konkrēti piedalās valsts varas īstenošanā” EKL 45. panta izpratnē,
         uz privāto organizāciju veikto transportlīdzekļu tehnisko apskašu darbību neattiecas EKL 45. pantā paredzētā atkāpe.

      (sal. ar 37., 42., 43. un 45. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2009. gada 22. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Direktīva 96/96/EK – Valsts tiesiskais regulējums – Ierobežojoši pieejas nosacījumi transportlīdzekļu pārbaudes darbībai – EKL 45. pants – Darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu – Ceļu satiksmes drošība – Samērīgums
      Lieta C‑438/08
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2008. gada 3. oktobrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv E. Traversa [E. Traversa] un M. Telliša Romau [M. Telles Romão], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Portugāles Republiku, ko pārstāv L. Fernandišs [L. Fernandes] un A. Pereira de Miranda [A. Pereira de Miranda], pārstāvji,

      atbildētāja.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: trešās palātas priekšsēdētājs, ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumu izpildītājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents),

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, ierobežojot brīvību veikt uzņēmējdarbību citu dalībvalstu
         organizācijām, kas vēlas Portugālē veikt transportlīdzekļu pārbaudes darbību, it īpaši pakārtojot atļauju piešķiršanu sabiedrības
         interesēm, prasībai, ka pamatkapitālam ir jābūt vismaz EUR 100 000, un ierobežojot uzņēmumu darbības mērķi un paredzot noteikumus
         par nesaderību to akcionāriem, vadītājiem un valdes locekļiem, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek
         EKL 43. pants.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        Padomes 1996. gada 20. decembra Direktīvas 96/96/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu
         un to piekabju tehniskajām apskatēm (OV 1997, L 46, 1. lpp.) preambulas 33. apsvērumā ir noteikts:

      “[..] šajā direktīvā paredzētie Kopienas pasākumi ir vajadzīgi, lai panāktu tehnisko apskašu noteikumu saskaņošanu, novērstu
         autopārvadātāju konkurences izkropļojumus un garantētu transportlīdzekļu pareizu pārbaudi un apkopi [..].”

      3        Direktīvas 96/96 1. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Katrā dalībvalstī tajā reģistrētajiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem un to piekabēm un puspiekabēm periodiski veic tehniskās
         apskates saskaņā ar šo direktīvu [..].”

      4        Šīs direktīvas 2. panta teksts ir šāds:

      “Tehniskās apskates, kas paredzētas šajā direktīvā, veic valsts vai publiskā struktūra, kurai valsts uzticējusi šo uzdevumu,
         vai struktūras vai uzņēmumi, kas izraudzīti šim nolūkam un kas ir tiešā valsts uzraudzībā, tostarp attiecīgi pilnvarotas privātas
         struktūras. Īpaši, ja uzņēmumos, kas ir transportlīdzekļu apskates centri, arī remontē mehāniskos transportlīdzekļus, dalībvalstis
         veic visus pasākumus, kuri vajadzīgi, lai nodrošinātu transportlīdzekļu apskates objektivitāti un augstu kvalitāti.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      5        Saskaņā ar 1999. gada 15. decembra Dekrētlikuma Nr. 550/99 par mehānisko transportlīdzekļu tehnisko apskašu darbību (turpmāk
         tekstā – “dekrētlikums”) 3. pantu:

      “1.      Iekšlietu ministrija pēc ceļu satiksmes ģenerāldirekcijas priekšlikuma ar lēmumu piešķir atļauju veikt transportlīdzekļu pārbaudi
         valsts vai ārvalstu juridiskām personām, ja ārvalstu juridiskās personas valsts teritorijā ir likumīgi reģistrētas.

      2.      Ceļu satiksmes ģenerāldirekcija var iesniegt iepriekšējā punktā minēto priekšlikumu tikai tad, ja minētās atļaujas piešķiršanu
         pamato sabiedrības intereses par pārbaudes veikšanu.”

      6        Tā kā pa šo laiku ceļu satiksmes ģenerāldirekcija tika likvidēta, tās kompetence transportlīdzekļu pārbaužu jomā tika nodota
         Valsts mobilitātes un sauszemes transportlīdzekļu institūtam.

      7        Dekrētlikuma 6. pantā ir noteikts:

      “1.      Par pietiekami tehniski, ekonomiski un finansiāli spējīgiem tiek uzskatīti uzņēmumi, kas iesniedz pētījumu, kurā ir pierādīta
         to dzīvotspēja un kurā pamatoti vajadzīgie resursi, lai nodrošinātu pārbaužu centru atvēršanu un labu pārvaldību.

      2.      Pētījuma piemērojamību un struktūru, kā arī iepriekšējā punktā minētos finansiālo spēju rādītājus nosaka Iekšlietu ministrija.”
      8        Pamatojoties uz šā panta 2. punktu, tika pieņemts 2000. gada 9. decembra dekrēts Nr. 1165/2000 par noteikumu apstiprināšanu
         valsts konkursam transportlīdzekļu apskašu centru ieviešanai (turpmāk tekstā – “dekrēts”), kura 1. punktā ir noteikts:

      “Atļauju transportlīdzekļu pārbaudes darbības veikšanai piešķir, pārbaudot 1999. gada 15. decembra dekrētlikuma Nr. 550/99
         4. un 6. pantā paredzētās tehniskās, ekonomiskās un finansiālās spējas, pamatojoties uz šādu ieinteresētās personas iesniegto
         informāciju:

      [..]
      e) dokuments, kas pierāda, ka ieinteresētajai personai pamatkapitāls ir vismaz EUR 100 000 vai tam līdzvērtīga summa eskudo
         izteiksmē [..].”

      9        Dekrētlikuma 7. pantā ir paredzēts:

      “Atļauju transportlīdzekļu pārbaudes darbībai nevar piešķirt iestādēm, kas atrodas kādā no šādām situācijām:
      a) to darbības mērķis ir ne tikai transportlīdzekļu pārbaudes darbības veikšana;
      b) to akcionāri, vadītāji vai valdes locekļi nodarbojas ar transportlīdzekļu, to detaļu vai aksesuāru ražošanu, remontu, iznomāšanu,
         importēšanu vai tirdzniecību, vai veic pārvadāšanas darbību.”

       Pirmstiesas procedūra
      10      Uzskatot, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā ir noteikti atļaujas saņemšanas nosacījumi transportlīdzekļu pārbaužu darbības
         veikšanai, rada saderības ar brīvības veikt uzņēmējdarbību principu, kam veltīts EKL 43. pants, problēmu, Komisija nolēma
         sākt EKL 226. pantā paredzēto procedūru un nosūtīja Portugāles Republikai 2005. gada 18. oktobra brīdinājuma vēstuli.

      11      Saņemot atbildes iesniegšanas termiņa pagarinājumu līdz 2006. gada 18. februārim, Portugāles Republika atbildēja 2006. gada
         25. aprīļa vēstulē. Pēc šīs vēstules joprojām uzskatīdama, ka attiecīgais tiesiskais regulējums neatbilst EKL 43. pantam,
         Komisija 2006. gada 15. decembrī nosūtīja šai dalībvalstij argumentētu atzinumu, kurā to aicināja veikt vajadzīgos pasākumus
         šī atzinuma izpildei divu mēnešu laikā pēc tā saņemšanas.

      12      Portugāles Republika vispirms atbildēja uz šo argumentēto atzinumu 2007. gada 29. janvāra vēstulē, norādot, ka tika izstrādāts
         projekts tiesību aktam, ar ko groza dekrētlikumu, lai atceltu kritizētās tiesību normas. 2008. gada 11. janvāra vēstulē tā
         apstiprināja, ka minētajam izstrādes procesam ir jābeidzas pirms 2008. gada janvāra beigām, pēc tam 2008. gada 19. maija vēstulē
         tā minēja, ka tas atrodas galīgas pieņemšanas stadijā. Tā kā Komisija nevarēja secināt, ka tika veikti visi vajadzīgie pasākumi,
         lai attiecīgais valsts tiesiskais regulējums atbilstu EKL 43. pantam, tā nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      13      Vispirms Komisija uzskata, ka izņēmuma klauzula EKL 45. panta pirmajā daļā, uz ko atsaucās Portugāles Republika, lai pierādītu,
         ka tās tiesiskais regulējums ir saderīgs ar EKL 43. pantu, šajā gadījumā nav piemērojama.

      14      Pirmkārt, uz izņēmumu, kas saistīts ar valsts varas īstenošanu, varot atsaukties tikai saistībā ar diskriminējošiem pasākumiem,
         bet attiecīgā atļauju izsniegšanas kārtība ir skaidri piemērojama gan valsts, gan ārvalstu uzņēmumiem. Otrkārt, šis izņēmums
         esot interpretējams šauri, un tas esot piemērojams tikai darbībām, kas kā tādas ir tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā.

      15      Portugāles Republika savā atbildē uz brīdinājuma vēstuli apgalvoja, ka transportlīdzekļu pārbaude ir saimnieciska darbība
         un ka pārbaudes iestāžu atbildībai par zaudējumiem, kas radīti pārbaudes laikā vai pēc tās, ir piemērojamas privātās tiesības.
         Pārbaudes protokola vai uzlīmes izsniegšana neesot pierādījums valsts varas īstenošanai. Tāpat neesot nozīmes tam, ka par
         transportlīdzekļu pārbaudes noteikumu neievērošanu var tikt uzlikts sods. Šādu sodu uzlikšana esot tikai policijas vai tiesu
         iestāžu kompetencē, un pārbaudes veicošajiem uzņēmumiem neesot nekādu sodīšanas pilnvaru.

      16      Līdz ar to Komisija apgalvo, ka atļaujas veikt transportlīdzekļu pārbaudes darbību saņemšanas nosacījumi rada brīvības veikt
         uzņēmējdarbību ierobežojumu, kas neesot saderīgs ar EKL 43. pantu. Pirmkārt, sakarā ar dekrētlikuma 3. panta 2. punktā paredzēto
         noteikumu, ka jaunas atļaujas tiek piešķirtas sabiedrības interesēs, citu dalībvalstu juridiskās personas, kuras vēlas veikt
         šo darbību Portugālē, esot atkarīgas no kompetento valsts iestāžu rīcības brīvības. Līdz ar to šis tiesiskais regulējums neatbilstot
         nosacījumiem, kas noteikti Tiesas judikatūrā, atbilstoši kurai, lai iepriekšēju administratīvo atļauju sistēma būtu pamatota,
         tai ir jābūt balstītai uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem tādējādi, lai atbilstoši ierobežotu
         valsts iestāžu rīcības brīvības īstenošanu.

      17      Turklāt sabiedrības interešu kritēriju nepamatojot ceļu satiksmes drošības iemesli, un Komisija šajā sakarā precizē, ka neesot
         izpildīts samērīguma nosacījums. Neņemot vērā pārbaudes centru darbību, attiecīgā valsts sistēma nevarot pienācīgi nodrošināt
         šā mērķa īstenošanu. Turklāt atļauju piešķiršana, pamatojoties uz nedrošu sabiedrības interešu kritēriju, pārsniedzot to,
         kas nepieciešams ceļu satiksmes drošības mērķa sasniegšanai.

      18      Otrkārt, Komisija apgalvo, ka prasība, lai pamatkapitāls būtu vismaz EUR 100 000, kas paredzēta dekrētlikuma 6. panta 1. punktā,
         skatot to kopā ar dekrēta 1. panta e) punktu, atbilstoši 2004. gada 29. aprīļa spriedumam lietā C‑171/02 Komisija/Portugāle
         (Recueil, I‑5645. lpp., 54. punkts) traucē Kopienu uzņēmējam ar zemāku pamatkapitālu, veikt uzņēmējdarbību Portugāles teritorijā.
         Turklāt tā apgalvo, ka Portugāles Republikas arguments, ka šī prasība esot paredzēta, lai nodrošinātu licencēto iestāžu finansiālo
         maksātspēju, neesot apstiprināms. Pastāvot mazāk ierobežojoši līdzekļi kreditoru aizsardzībai, piemēram, garantijas sniegšana
         vai apdrošināšanas līguma parakstīšana (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle, 55. punkts).

      19      Treškārt, Komisija uzskata, ka dekrētlikuma 7. panta a) punkts, kas ierobežo uzņēmumu, kuri veic transportlīdzekļu pārbaudes,
         darbības mērķi līdz tikai šīs darbības veikšanai, arī nav saderīgs ar EKL 43. pantu. Uzņēmējiem, kas savās reģistrācijas dalībvalstīs
         likumīgi sniedz citus pakalpojumus, būtu jāgroza uzņēmuma darbības mērķis, pat iekšējā struktūra, lai varētu veikt darbību
         Portugālē. Uz ceļu satiksmes drošības mērķi nevarot atsaukties, jo attiecīgā tiesību norma neesot piemērota šā mērķa sasniegšanai
         un pārbaužu kvalitāti varot nodrošināt ar kvalitātes kontroles procedūru palīdzību. Visbeidzot, attiecībā uz krāpniecisku
         pārbaužu samazināšanas mērķi Komisija norāda: nevar vienkārši pieņemt, ka saistītu darbību gadījumā pārbaudēm ir krāpniecisks
         raksturs, un šādu pārbaužu risks nepastāv tādu darbību gadījumā, kas nav saistītas ar transportlīdzekļu pārbaudi. Turklāt
         varot paredzēt mazāk ierobežojošus pasākumus.

      20      Ceturtkārt, Komisija apgalvo, ka dekrētlikuma 7. panta b) punktā attiecībā uz transportlīdzekļu pārbaužu uzņēmumu akcionāriem,
         vadītājiem un valdes locekļiem paredzētajiem nesaderīguma noteikumiem var būt līdzīgas ierobežojošas sekas, jo tie uzliek
         uzņēmējiem, kas jau ir likumīgi reģistrēti citā dalībvalstī un tajā veic citas darbības, pienākumu grozīt to iekšējo struktūru,
         atdalīties no akcionāriem vai neveikt nesaderīgas darbības. Turklāt, pēc Komisijas domām, šādi noteikumi nav samērīgi ar minētajiem
         mērķiem: ceļu satiksmes drošību, pārbaužu objektivitāti un krāpšanas novēršanu. Pastāv mazāk ierobežojoši risinājumi, piemēram,
         pienākums nodot citu uzņēmumu pārbaudei transportlīdzekļus, kas ir saistīti ar uzņēmuma akcionāru, vadītāju vai valdes locekļu
         saistītajām darbībām, un otrādi – pienākums pēc pārbaudes ar nelabvēlīgu rezultātu veikt remonta darbus neatkarīgā iestādē,
         aizliegums pārbaudīt savu vadītāju, personāla un viņu radinieku transportlīdzekļus, iestāžu pakļaušana regulārām pārbaudēm
         vai arī civiltiesisku vai krimināltiesisku sodu sistēmas ieviešana.

      21      Portugāles Republika apgalvo, ka nav apspriežams, ka transportlīdzekļu tehniskās apskates darbība atbilst sabiedrības interesēm
         par ceļu satiksmes drošību. Tā apgalvo, pirmkārt, ka šī darbība ir daļa no valsts atbildības, kura tomēr var sadarboties ar
         privātām organizācijām, kas ir skaidrots Direktīvas 96/96 2. pantā. Tomēr uzdevuma deleģēšana šādām organizācijām nekādā ziņā
         nav šā valsts uzdevuma privatizēšana pēc būtības. Strīdīgo kritēriju pieņemšanu pamato vajadzība valstij īstenot īpašu kontroli
         pār privātajiem uzņēmējiem, kuriem deleģēšanas ceļā ir izsniegta atļauja šīs darbības veikšanai.

      22      Otrkārt, šīs privātās organizācijas, kurām tika deleģēts šis uzdevums, veicot valsts varas īstenošanas aktus. Teorētiski pastāvot
         divas iespējas īstenot attiecīgo darbību: vai nu pārbaudes protokola projektu izstrādā privātās organizācijas un tad valsts
         iestāde to apliecina, vai arī pārbaude un apliecināšana tiek uzticēta privātām organizācijām valsts iestāžu uzraudzībā. Portugāles
         sistēmā pārbaužu procesa, kam ir tikai sagatavošanas funkcija, kulminācija ir lēmuma pieņemšana par to, vai apliecināt transportlīdzekļu
         saderību ar piemērojamām tiesību normām, valsts administratīvajām iestādēm neiejaucoties. Šie lēmumi, tā kā tiem ir ietekme
         uz transportlīdzekļa īpašnieka tiesisko stāvokli, esot saistīti ar valsts varas īstenošanu.

      23      Līdz ar to Portugāles Republika uzskata, ka transportlīdzekļu pārbaudes darbība ir tieši saistīta ar valsts varas īstenošanu.
         Tādējādi, pat pieņemot, ka nesaderības noteikumi var būt nesaderīgi ar EKL 43. pantu, tie esot pamatoti ar EKL 45. panta pirmo
         daļu.

      24      Katrā ziņā Portugāles Republika apgalvo, ka ir uzsākusi dekrētlikuma grozīšanas procesu, lai iepriekšējas atļauju izsniegšanas
         sistēmu būtībā aizstātu ar konkursa kārtībā piešķirtu koncesiju sistēmu. Kad tiks pieņemts un pasludināts šis jaunais tiesību
         akts, kas saskaņā ar atbildes rakstu uz repliku sākotnēji bija paredzēts līdz 2009. gada pirmā ceturkšņa beigām, pēc tam –
         līdz 2009. gada jūlijam, dekrētlikumā noteiktie atļaujas piešķiršanas nosacījumi un iespējamie brīvības veikt uzņēmējdarbību
         ierobežojumi pazudīšot.

       Tiesas vērtējums
       Par ierobežojuma pastāvēšanu
      25      Komisija būtībā pārmet Portugāles Republikai ar EKL 43. pantu nesaderīgu piekļuves noteikumu paredzēšanu privātiem uzņēmumiem,
         kuri tās teritorijā vēlas veikt transportlīdzekļu pārbaudes darbību.

      26      Vispirms ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Direktīvas 96/96 preambulas 33. apsvērumu šīs direktīvas mērķis ir panākt transportlīdzekļu
         tehnisko apskašu noteikumu saskaņošanu, it īpaši – kā norādīts Direktīvas 96/96 1. panta 2. punktā – nosakot transportlīdzekļu,
         kuriem veicama tehniskā apskate, kategoriju, šo apskašu biežumu, kā arī obligātos pārbaudāmos rādītājus. Tomēr šajā direktīvā
         nav nevienas tiesību normas par piekļuves transportlīdzekļu pārbaudes darbībai noteikumiem.

      27      Lai gan, ja kādā nozarē nepastāv pilnīga saskaņošana Kopienas līmenī, dalībvalstis principā ir kompetentas noteikt nosacījumus
         darbību veikšanai šajā nozarē, tomēr tām sava kompetence ir jāīsteno, ievērojot EK līgumā garantētās pamatbrīvības (skat.
         2007. gada 29. novembra spriedumus lietā C‑393/05 Komisija/Austrija, Krājums, I‑10195. lpp., 29. punkts, un lietā C‑404/05
         Komisija/Vācija, Krājums, I‑10239. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

      28      Šajā gadījumā rodas jautājums, vai ar EKL 43. pantu ir saderīgs valsts tiesiskais regulējums, kurā ir noteikti zināmi nosacījumi,
         lai saņemtu atļauju transportlīdzekļu pārbaudes darbības veikšanai, tostarp administratīvo atļauju piešķiršanas pakļaušana
         sabiedrības interešu kritērijam, vismaz EUR 100 000 liela pamatkapitāla prasība uzņēmumiem, kuri vēlas veikt uzņēmējdarbību
         šajā tirgū, šo uzņēmumu darbības mērķa ierobežošana un nesaderības noteikumu paredzēšana to akcionāriem, vadītājiem un valdes
         locekļiem.

      29      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem ir uzskatāmi visi pasākumi, kas aizliedz,
         traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (it īpaši skat. 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑79/01
         Payroll u.c., Recueil, I‑8923. lpp., 26. punkts; 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑442/02 CaixaBank France, Krājums, I‑8961. lpp., 11. punkts, kā arī 2008. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑157/07 Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, Krājums, I‑8061. lpp., 30. punkts).

      30      Pat ja Portugāles tiesiskajā regulējumā paredzētās prasības ir vienādi piemērojamas gan uzņēmumiem, kas reģistrēti Portugālē,
         gan uzņēmumiem no citām dalībvalstīm, tās var traucēt uzņēmējiem, kuri neatbilst tajā noteiktajiem kritērijiem, reģistrēties
         Portugālē, lai tajā veiktu transportlīdzekļu pārbaudes darbību. It īpaši, kā uzsver Komisija, sabiedrības interešu kritērijs,
         kam ir pakārtota attiecīgā administratīvo atļauju piešķiršana, var pavērt ceļu kompetento iestāžu rīcības brīvības patvaļīgai
         izmantošanai, tām ļaujot atteikt šo atļauju dažiem ieinteresētajiem uzņēmējiem, pat ja tie atbilst pārējiem tiesiskajā regulējumā
         noteiktajiem nosacījumiem.

      31      Līdz ar to strīdīgie piekļuves transportlīdzekļu tehnisko apskašu darbībai nosacījumi, kas paredzēti Portugāles tiesiskajā
         regulējumā, ir uzskatāmi par šķērsli brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

       Par EKL 45. panta pirmās daļas piemērojamību
      32      Portugāles Republika, kas detalizēti neapstrīd attiecīgā tiesiskā regulējuma ierobežojošo raksturu, apgalvo, ka transportlīdzekļu
         pārbaudes darbība ir “dalība valsts varas īstenošanā” EKL 45. panta izpratnē, un tādējādi uzskata, ka EKL 43. pants nav piemērojams.
         Komisija šajā sakarā min, ka runa ir par saimniecisku darbību, kas nav tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā, un
         ka EKL 45. pants ir piemērojams tikai diskriminējošiem pasākumiem.

      33      Tomēr attiecībā uz šo pēdējo minēto argumentu, kā tika atgādināts šā sprieduma 29. pantā, ir jāatzīst, ka saskaņā ar pastāvīgo
         judikatūru EKL 43. pantā ir iekļauts ne tikai diskriminācijas aizliegums, bet arī jebkuru tādu ierobežojumu aizliegums, kas
         padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu. Tā kā EKL 45. pantā ir iekļauta vispārīga izņēmuma klauzula no EKL 43. pantā
         noteiktā brīvības veikt uzņēmējdarbību principa, tas ir piemērojams ne tikai diskriminējošiem pasākumiem. Tādējādi šis Komisijas
         arguments nevar tikt apstiprināts.

      34      Turpretī ir jāatgādina, ka EKL 45. pants kā atkāpe no pamatbrīvības veikt uzņēmējdarbību ir jāinterpretē tā, lai tas būtu
         piemērojams tikai absolūtas nepieciešamības gadījumā to interešu aizsardzībai, ko šī tiesību norma ļauj aizstāvēt dalībvalstīm
         (it īpaši skat. 1988. gada 15. marta spriedumu lietā 147/86 Komisija/Grieķija, Recueil, 1637. lpp., 7. punkts; 1998. gada 29. oktobra spriedumu lietā C‑114/97 Komisija/Spānija, Recueil, I‑6717. lpp., 34. punkts, un 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, Krājums, I‑2941. lpp., 45. punkts).

      35      Tāpat netiek apstrīdēts, ka, izvērtējot EKL 45. pantā paredzētos izņēmumus no brīvības veikt uzņēmējdarbību, ir jāņem vērā
         Kopienu tiesību raksturs, kas piemīt šajā pantā noteiktajām minētās brīvības izņēmumu robežām (šajā sakarā skat. 1974. gada
         21. jūnija spriedumu lietā 2/74 Reyners, Recueil, 631. lpp., 50. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Grieķija, 8. punkts).

      36      Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šajā pantā paredzētā atkāpe ir piemērojama tikai darbībām, kas pašas par sevi ir
         tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Reyners, 45. punkts; 1993. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑42/92 Thijssen, Recueil, I‑4047. lpp., 8. punkts, un 2001. gada 31. maija spriedumu lietā C‑283/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4363. lpp., 20. punkts), kas izslēdz to, ka par “dalību valsts varas īstenošanā” minētās atkāpes izpratnē var uzskatīt
         funkcijas, kam ir tikai papildu un sagatavošanas raksturs attiecībā uz iestādi, kas faktiski īsteno valsts varu, pieņemot
         galīgo lēmumu (iepriekš minētie spriedumi lietās Thijssen, 22. punkts; Komisija/Austrija, 36. punkts, un Komisija/Vācija, 38. punkts).

      37      Turklāt Tiesa ir precizējusi atšķirību starp privāto organizāciju darbību, ko veido vienkāršas sagatavošanas funkcijas, un
         to, kas ir uzskatāma par tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā, atzīstot, ka, pat ja privātās organizācijas īsteno
         valsts varas prerogatīvas, uzņemoties veiktās kontroles sekas, uz EKL 45. pantu nevar atsaukties, ja piemērojamais tiesiskais
         regulējums paredz, ka šīs privātās organizācijas atrodas kompetentās valsts iestādes pārraudzībā (šajā sakarā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietās Komisija/Austrija, 41. punkts, un Komisija/Vācija, 43. punkts). Tiesa atzina, ka privātās organizācijas,
         kas veic darbību tās kompetentās valsts iestādes aktīvā pārraudzībā, kas ir pēdējā atbildīgā par minēto organizāciju veiktām
         pārbaudēm un lēmumiem, nav uzskatāmas par tādām, kas “tieši un konkrēti piedalās valsts varas īstenošanā” EKL 45. panta izpratnē
         (iepriekš minētie spriedumi lietās Komisija/Austrija, 42. punkts, un Komisija/Vācija, 44. punkts).

      38      Saskaņā ar norādēm prasības pieteikumā un iebildumu rakstā transportlīdzekļu tehnisko apskašu veikšana Portugālē ir valsts
         iestādes – Valsts mobilitātes un sauszemes transportlīdzekļu institūta – kompetencē, kura tomēr var izmantot privātās organizācijas,
         lai veiktu šīs apskates. Lēmumu par transportlīdzekļu atbilstības tehniskām prasībām apliecināšanu pieņem privātās organizācijas,
         kuras veic transportlīdzekļu pārbaudi, bez jebkādas valsts administratīvās iestādes iejaukšanās.

      39      Turklāt, kā izriet no iebildumu raksta, transportlīdzekļu pārbaudes iestāžu darbība notiek divos posmos. Pirmajā posmā notiek
         tehniskās apskates, proti, pārbaudāmo transportlīdzekļu atbilstības piemērojamām tehniskām normām vērtējums un apskates protokola
         izstrāde, norādot veikto testu detalizēto informāciju un gūtos rezultātus. Otrajā posmā šī darbība ietver veiktās pārbaudes
         apliecināšanu, piestiprinot transportlīdzeklim uzlīmi, vai – otrādi – atsakoties veikt šādu apliecināšanu.

      40      Pirmajā posmā veicamie uzdevumi ir pilnīgi tehniski, tātad tādi, kas nav saistīti ar valsts varas īstenošanu (šajā sakarā
         skat. 1989. gada 5. decembra spriedumu lietā C‑3/88 Komisija/Itālija, Recueil, 4035. lpp., 13. punkts). Turpretī otrajā posmā, ko raksturo tehniskās apskates apliecināšana, tiek īstenotas valsts varas
         prerogatīvas, uzņemoties tehniskās apskates tiesiskās sekas.

      41      Šajā ziņā tomēr ir jāatzīmē, ka lēmuma par tehniskās apskates apliecināšanu pieņemšana, kas būtībā ir tikai tehniskās apskates
         rezultātu konstatēšana, pirmkārt, nav patstāvīga lēmuma pieņemšanas darbība, kas piemīt valsts varas prerogatīvu īstenošanai,
         un, otrkārt, notiek ar tiešu valsts uzraudzību.

      42      No Direktīvas 96/96 2. panta izriet: ka dalībvalsts uztic iestāžu, kuras veic tehniskās apskates, vadīšanu privātajām organizācijām,
         tai tomēr turpinot tās tieši uzraudzīt.

      43      Dalībvalstij saskaņā ar šā panta pirmo teikumu ir jāizraugās kompetentās iestādes, jāizveido pilnvarošanas process un tās
         tieši jāuzrauga. Saskaņā ar minētā panta otro teikumu, kurā ir minēti piesardzības pasākumi, kas jāveic interešu konflikta
         gadījumā starp transportlīdzekļu pārbaudes darbību un remontēšanas darbību, dalībvalstīm ir īpaši jānodrošina apskates objektivitāte
         un augsta kvalitāte. No termina “īpaši” izmantošanas izriet, ka Direktīvā 96/96 ir paredzēts, ka valstij ir stingri jāievēro
         šie divi konkrētie kvalitātes mērķi, proti, transportlīdzekļu tehniskās apskates objektivitāte un augsta kvalitāte, interešu
         konflikta gadījumā un it īpaši arī izpildot savu privāto transportlīdzekļu pārbaudes iestāžu pārraudzības uzdevumu, kas aprakstīts
         Direktīvas 96/96 2. panta pirmajā teikumā.

      44      Turklāt, kā norāda Komisija, Portugāles Republikai pret to neiebilstot, transportlīdzekļu pārbaudes privātajām organizācijām,
         veicot savu darbību, nav sodīšanas pilnvaru, jo soda uzlikšana ar transportlīdzekļu pārbaudi saistīto noteikumu neievērošanas
         jomā ir policijas un tiesu iestāžu kompetencē.

      45      Līdz ar to uz attiecīgo privāto organizāciju transportlīdzekļu tehnisko apskašu darbību šajā gadījumā neattiecas EKL 45. pantā
         paredzētā atkāpe. Tādējādi ir jāizvērtē, vai var pamatot Portugāles Republikas izveidoto pieejas transportlīdzekļu pārbaudes
         darbībai sistēmu.

       Par pamatojuma pastāvēšanu
      46      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums ir pieļaujams tikai tad, ja to pamato primārie
         vispārējo interešu iemesli. Turklāt šādā gadījumā šim ierobežojumam ir jābūt piemērotam, lai nodrošinātu attiecīgā mērķa sasniegšanu,
         un tas nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (šajā sakarā skat. 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā
         C‑158/03 Komisija/Spānija, 35. punkts; 2009. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C‑518/06 Komisija/Itālija, Krājums, I‑3491. lpp.,
         72. punkts, un 2009. gada 19. maija spriedumu lietā C‑531/06 Komisija/Itālija, Krājums, I‑4103. lpp., 49. punkts).

      47      Šajā ziņā kompetentajām valsts iestādēm ir jāpierāda, pirmkārt, ka to tiesiskais regulējums ir vajadzīgs, lai sasniegtu paredzēto
         mērķi, un, otrkārt, ka minētais tiesiskais regulējums atbilst samērīguma principam (šajā sakarā skat. 2007. gada 15. marta
         spriedumu lietā C‑54/05 Komisija/Somija, Krājums, I‑2473. lpp., 39. punkts, un 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑297/05
         Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑7467. lpp., 76. punkts).

      48      Šajā gadījumā Portugāles Republikas pirmstiesas procedūras laikā minētais pamatojums attiecas uz vajadzību nodrošināt ceļu
         satiksmes drošību, kas saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir primārs vispārējo interešu iemesls (it īpaši skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 77. punkts, un 2009. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑110/05 Komisija/Itālija, Krājums,
         I‑519. lpp., 60. punkts).

      49      Tomēr ir jāsecina, ka pirmstiesas procedūras laikā Portugāles Republika nav aizstāvējusies pret Komisijas apgalvojumiem šajā
         jautājumā un nav pierādījusi nedz attiecīgo pasākumu vajadzību, nedz samērīgumu attiecībā uz noteikto mērķi. Līdz ar to strīdīgās
         tiesību normas nevar tikt uzskatītas par pamatotām ar ceļu satiksmes drošības aizsardzības iemesliem.

      50      Turklāt Portugāles Republika norāda, ka tā uzsāka dekrētlikuma grozīšanas procedūru, kurai bija jābeidzas 2009. gada jūlijā,
         lai atkārtoti noteiktu transportlīdzekļu pārbaudes darbības tehniskās un tiesiskās robežas un novērstu ierobežojumus brīvībai
         veikt uzņēmējdarbību, kuri izriet no spēkā esošās sistēmas.

      51      Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru grozījumiem, kas izdarīti valsts tiesību aktos, nav nozīmes, spriežot
         par prasības par valsts pienākumu neizpildi priekšmetu, ja tie netika īstenoti pirms argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa
         beigām (it īpaši skat. 1996. gada 2. jūlija spriedumu lietā C‑173/94 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑3265. lpp., 16. punkts, un 2008. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑66/06 Komisija/Īrija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums
         – Krājums, I‑158.* lpp., 91. punkts). Tādējādi Portugāles Republika nevar atsaukties uz grozījumiem tiesību aktos, kas notikuši
         pēc šā datuma.

      52      Šādos apstākļos Komisijas celtā prasība uzskatāma par pamatotu.

      53      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, uzliekot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību citu dalībvalstu
         organizācijām, kuras vēlas Portugālē veikt transportlīdzekļu pārbaudes darbību, proti, pakārtojot atļauju piešķiršanu sabiedrības
         interesēm, prasībai, ka pamatkapitālam ir jābūt vismaz EUR 100 000, ierobežojot uzņēmumu darbības mērķi un paredzot nesaderības
         noteikumus to akcionāriem, vadītājiem un valdes locekļiem, Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek
         EKL 43. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      54      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Portugāles
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, šai dalībvalstij jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      uzliekot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību citu dalībvalstu organizācijām, kuras vēlas Portugālē veikt transportlīdzekļu
            pārbaudes darbību, proti, pakārtojot atļauju piešķiršanu sabiedrības interesēm, prasībai, ka pamatkapitālam ir jābūt vismaz
            EUR 100 000, ierobežojot uzņēmumu darbības mērķi un paredzot nesaderības noteikumus to akcionāriem, vadītājiem un valdes locekļiem,
            Portugāles Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. pants;
      2)      Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums 1973. gada 11. jūlijā. # Hessische Mehlindustrie Karl Schöttler KG pret Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Vācija. # Lieta 3-73.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 5.oktobrī. # Eiropas Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 49. pants - Sociālais nodrošinājums - Medicīniskā aprūpe, kuru paredzēts veikt citā dalībvalstī un kurai jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas - Iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasība - Plānotā aprūpe, kas veikta citā dalībvalstī - Starpība starp seguma līmeņiem, kas ir spēkā attiecīgi apdrošināšanas dalībvalstī un uzturēšanās dalībvalstī - Sociāli apdrošinātās personas tiesības uz kompetentās iestādes palīdzību papildus uzturēšanās dalībvalsts iestādes sniegtajai palīdzībai. # Lieta C-512/08.

text:
      Lieta C‑512/08
      Eiropas Komisija
      pret
      Francijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 49. pants – Sociālais nodrošinājums – Medicīniskā aprūpe, kuru paredzēts veikt citā dalībvalstī un kurai jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas – Iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasība – Citā dalībvalstī veikta plānotā aprūpe – Starpība starp seguma līmeņiem, kas ir spēkā attiecīgi apdrošināšanas dalībvalstī un uzturēšanās dalībvalstī – Sociāli apdrošinātās personas tiesības uz kompetentās iestādes palīdzību papildus uzturēšanās dalībvalsts iestādes sniegtajai
         palīdzībai

      Sprieduma kopsavilkums
      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz citā dalībvalstī radušos medicīnisko
            izdevumu atlīdzināšanu
      (EKL 49. pants)
      Dalībvalsts nav pārkāpusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus, ja saskaņā ar tās valsts tiesisko regulējumu, izņemot īpašas
         situācijas, kas tostarp saistītas ar apdrošinātās personas veselības stāvokli vai nepieciešamās aprūpes steidzamo raksturu,
         ir jāsaņem iepriekšēja atļauja, lai kompetentā iestāde atbilstoši dalībvalstī, kurā tā darbojas, spēkā esošajiem noteikumiem
         par apdrošināšanas segumu atlīdzinātu tādas aprūpes izdevumus, kuru plānots saņemt citā dalībvalstī un kurai ir jāizmanto
         smagās medicīniskās iekārtas ārpus stacionārās aprūpes infrastruktūras.

      Lai gan šāds tiesisks regulējums var atturēt vai pat liegt valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajām personām vērsties
         pie citā dalībvalstī reģistrētajiem medicīnisko pakalpojumu sniedzējiem, lai saņemtu attiecīgo aprūpi, un līdz ar to gan attiecībā
         uz šīm apdrošinātajām personām, gan attiecībā uz šiem pakalpojumu sniedzējiem ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums,
         tomēr, ņemot vērā riskus attiecībā uz sabiedrības veselības politikas organizāciju un sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālo
         līdzsvaru, šāda prasība atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām ir jāuzskata par pamatotu ierobežojumu. Šie
         riski ir saistīti ar to, ka neatkarīgi no tā, vai smagās medicīniskās iekārtas, kas vispusīgi uzskaitītas attiecīgajā valsts
         tiesiskajā regulējumā, ir paredzēts ierīkot un izmantot stacionārās aprūpes iestādēs vai citās iestādēs, ir jābūt iespējai
         attiecināt uz šīm iekārtām tādu plānošanas politiku kā tā, kas noteikta šajā tiesiskajā regulējumā, tostarp attiecībā uz to
         skaitu un ģeogrāfisko izvietojumu, lai sekmētu mērķi nodrošināt visā valsts teritorijā racionālu, ilgtspējīgu, līdzsvarotu
         un pieejamu pirmrindas veselības aprūpi, kā arī lai, cik vien iespējams, izvairītos no jebkādas finanšu, tehnisko un darbaspēka
         resursu izšķērdēšanas.

      Ja nav pierādījumu par administratīvo praksi, kas būtu pretrunā Savienības tiesībām, un apdrošinātās personās šajā sakarā
         nav iesniegušas sūdzības, valsts tiesiskais regulējums – kas apstiprināts ar vismaz vienu valsts augstākās tiesas nolēmumu
         un kurā noteikts vispārīgs princips, saskaņā ar kuru valsts kompetentā iestāde valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātai
         personai atlīdzina citā dalībvalstī vai kādā Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu dalībvalstī sniegtās veselības aprūpes izdevumus
         saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem kā tad, ja aprūpe tiktu saņemta attiecīgajā dalībvalstī, un nepārsniedzot to izdevumu
         summu, kas faktiski radušies apdrošinātajai personai, – nerada situāciju, kurā valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātām
         personām varētu tikt liegtas tiesības uz papildu atlīdzību gadījumā, kas paredzēts 2001. gada 12. jūlija spriedumā lietā C‑368/98
         Vanbraekel u.c., proti, ja uzturēšanās dalībvalstī sniegto stacionārās aprūpes pakalpojumu izdevumu atlīdzības summa, kas izriet no
         šajā dalībvalstī spēkā esošo normu piemērošanas, ir mazāka nekā summa, kas izrietētu no apdrošināšanas dalībvalstī spēkā esošo
         tiesību aktu piemērošanas. Ņemot vērā šī tiesiskā regulējuma formulējuma vispārīgumu, tas ietver tiesības uz papildu atlīdzību,
         kas jāmaksā valsts kompetentajai iestādei minētajā spriedumā paredzētajā gadījumā.

      (sal. ar 27., 28., 32., 37., 42., 43., 51., 57., 58. un 67.–69. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 5. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 49. pants – Sociālais nodrošinājums – Medicīniskā aprūpe, kuru paredzēts veikt citā dalībvalstī un kurai jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas – Iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasība – Citā dalībvalstī veikta plānotā aprūpe – Starpība starp seguma līmeņiem, kas ir spēkā attiecīgi apdrošināšanas dalībvalstī un uzturēšanās dalībvalstī – Sociāli apdrošinātās personas tiesības uz kompetentās iestādes palīdzību papildus uzturēšanās dalībvalsts iestādes sniegtajai
         palīdzībai

      Lieta C‑512/08
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2008. gada 25. novembrī cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv N. Jerela [N. Yerrell], kā arī Ž. Rozē [G. Rozet] un E. Traversa [E. Traversa], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Francijas Republiku, ko pārstāv A. Čubinski [A. Czubinski] un Ž. de Bergess [G. de Bergues], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv H. M. Rodrigess Karkamo [J. M. Rodríguez Cárcamo], pārstāvis,

      Somijas Republika, ko pārstāv A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski], pārstāve,

      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv I. Rao [I. Rao], pēc tam – S. Osovskis [S. Ossowski], pārstāvji, kuriem palīdz M. E. Demetriu [M.‑E. Demetriou], barrister,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents), Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un K. Toadere [C. Toader], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel] un M. Safjans [M. Safjan],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs M. A. Godisārs [M.‑A. Gaudissart], nodaļas vadītājs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 2. marta tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 15. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pirmkārt, atbilstoši Sociālā nodrošinājuma kodeksa
         R. 332‑4. pantam paredzot, ka, lai tiktu atlīdzināti ambulatorā ārstniecības iestādē pieejamo medicīnisko pakalpojumu, saistībā
         ar kuriem ir jāizmanto Sabiedrības veselības kodeksa R. 712‑2. panta II iedaļā (tagad – minētā kodeksa R. 6122‑26. pants)
         paredzētās smagās medicīniskās iekārtas, izdevumi, ir jāsaņem iepriekšēja atļauja, un, otrkārt, minētajā R. 332‑4. pantā vai
         kādā citā Francijas tiesību normā neparedzot, ka pacientam, kurš apdrošināts Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā, ir iespējams
         piešķirt papildu atlīdzību apstākļos, kādi noteikti 2001. gada 12. jūlija sprieduma lietā C‑368/98 Vanbraekel u.c. (Recueil, I‑5363. lpp.) 53. punktā, Francijas Republika nav izpildījusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      2        Saskaņā ar Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem,
         pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, redakcijā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada
         2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.), ar jaunākajiem grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta
         un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006 (OV L 392, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 22. panta
         1. punktu:

      “Tādam darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, kas atbilst kompetentās valsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz
         pabalstiem, attiecīgi ņemot vērā 18. pantu, un

      a)      kura stāvoklī nepieciešami materiāli pabalsti [pabalsti natūrā], kas, personai uzturoties citas dalībvalsts teritorijā, kļūst
         vajadzīgi medicīnisku iemeslu dēļ, atbilstīgi materiālo pabalstu [pabalstu natūrā] veidam un gaidāmajam uzturēšanās laikam;
         vai

      [..]
      c)      kuram kompetentā institūcija ir atļāvusi doties uz citu dalībvalsti, lai saņemtu tur savam stāvoklim pienācīgu aprūpi,
      ir tiesības:
      i)      uz pabalstiem natūrā, ko kompetentās institūcijas vārdā nodrošina uzturēšanās [..] institūcija saskaņā ar tiesību aktiem,
         ko piemēro šī institūcija, tā, it kā viņš būtu tajā apdrošināts; kompetentās valsts tiesību akti tomēr reglamentē laika posma
         ilgumu, kurā tiek nodrošināti šie pabalsti;

      [..].”
       Valsts tiesības
       Sociālā nodrošinājuma kodekss
      3        Personām, kas apdrošinātas Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā, ārpus Francijas sniegtās veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšana
         ir reglamentēta tostarp Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑3. un R. 332‑4. pantā, kas šajā kodeksā iekļauti ar 2005. gada
         19. aprīļa Dekrētu Nr. 2005‑386 par ārpus Francijas saņemtās aprūpes izdevumu atlīdzināšanu un par grozījumiem Sociālā nodrošinājuma
         kodeksā (otrā daļa: Valsts Padomes dekrēti) (2005. gada 27. aprīļa JORF, 7321. lpp.).

      4        Šajos Sociālā nodrošinājuma kodeksa pantos ir paredzēts:

      “R. 332‑3. pants
      Slimokases atlīdzina aprūpes, ko saņēmušas sociāli apdrošinātās personas un to apgādībā esošās personas kādā Eiropas Savienības
         dalībvalstī vai Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu dalībvalstī, izdevumus saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem kā tad, ja
         aprūpe tiktu saņemta Francijā, ievērojot nosacījumu, ka atlīdzības summa nevar pārsniegt apdrošinātās personas veikto izdevumu
         summu, un ievērojot R. 332‑4. līdz R. 332‑6. pantā paredzētos pielāgojumus.

      R. 332‑4. pants
      Izņemot neparedzētas aprūpes sniegšanas gadījumus, izdevumus par sociāli apdrošinātām personām un to apgādībā esošajām personām
         citā Eiropas Savienības dalībvalstī vai Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu dalībvalstī sniegtajiem un šo personu stāvoklim
         atbilstošiem stacionārās aprūpes pakalpojumiem vai aprūpes pakalpojumiem, saistībā ar kuriem ir jāizmanto Sabiedrības veselības
         kodeksa R. 712‑2. panta II iedaļā minētās smagās medicīniskās iekārtas, slimokases var atlīdzināt tikai ar iepriekšēju atļauju.

      Šo atļauju var atteikt tikai tad, ja iestājas viens no šādiem diviem nosacījumiem:
      1)      plānotā aprūpe neietilpst tādu aprūpes pakalpojumu vidū, kuri tiek atlīdzināti saskaņā ar Francijas tiesisko regulējumu;
      2)      identisku vai tikpat efektīvu ārstēšanu var savlaicīgi saņemt Francijā, ņemot vērā pacienta veselības stāvokli un iespējamo
         slimības gaitu.

      Sociāli apdrošinātā persona iesniedz pieteikumu par atļaujas piešķiršanu slimokasē, kurā tā ir apdrošināta. Lēmumu pieņem
         pēc medicīniskās apskates veikšanas. Lēmums ir jāpaziņo termiņā, kas atbilst steidzamības pakāpei un paredzēto aprūpes pakalpojumu
         pieejamībai, bet, vēlākais, divu nedēļu laikā pēc pieteikuma saņemšanas. Ja, beidzoties šim pēdējam laikposmam, atbilde nav
         sniegta, tiek uzskatīts, ka atļauja ir piešķirta.

      Lēmumi par atteikumu ir pienācīgi jāpamato, un par tiem saskaņā ar vispārīgajās tiesībās paredzētajiem nosacījumiem var iesniegt
         prasību kompetentajā sociālā nodrošinājuma tiesā. Tomēr, pārsūdzot šos lēmumus, ja pārsūdzība attiecas uz [iestādes] ārsta
         sniegto novērtējumu par pacienta stāvokli, par paredzētās aprūpes atbilstību pacienta stāvoklim vai par Francijā pieejamās
         ārstēšanas identiskumu vai tādu pašu efektivitātes pakāpi, ir jāveic medicīniskā ekspertīze atbilstoši šā kodeksa I sējuma
         IV sadaļas I nodaļā paredzētajiem nosacījumiem.”

      5        Dekrēta Nr. 2005‑386 piemērošanai tika izdots 2005. gada 19. maija apkārtraksts DSS/DACI/2005/235 (turpmāk tekstā – “2005. gada
         19. maija apkārtraksts”), kurā ir paredzēts:

      “Ar Dekrētu Nr. 2005‑386 [..] tiek pabeigta Kopienu judikatūras par pakalpojumu sniegšanas brīvību un preču brīvu apriti veselības
         aprūpes jomā integrēšana valsts tiesībās.

      [..]
      Tajā ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem tiek atlīdzināti ārvalstīs saņemtās aprūpes izdevumi atkarībā no ģeogrāfiskā apgabala,
         kurā aprūpes pakalpojumi ir sniegti: [..] ar tā 3. pantu ir izveidoti četri jauni panti (R. 332‑3., R. 332‑4., R. 332‑5. un
         R. 332‑6. pants), kas īpaši attiecas uz [Eiropas Savienībā un Eiropas Ekonomikas zonā (ES‑EEZ)] saņemto aprūpi.

      [..]
      II. – ES‑EEZ saņemtās aprūpes izdevumu atlīdzināšana (R. 332‑3., R. 332‑4., R. 332‑5. un R. 332‑6. pants)
      Šie četri jaunie panti īpaši attiecas uz ES un EEZ saņemto aprūpi.
      No tiem viens ir vispārīgs pants, kas apstiprina citā dalībvalstī saņemtās aprūpes izdevumu atlīdzināšanas principu, un trīs
         panti par tā pielāgošanu īpašām situācijām.

      [..]
      B – Īpašie pielāgojumi (R. 332‑4., R. 332‑5. un R. 332‑6. pants)
      R. 332‑4., R. 332‑5. un R. 332‑6. pants papildina R. 332‑3. pantu, paredzot dažus minētajā pantā noteiktā principa pielāgojumus
         šādās situācijās:

      1. – Stacionārā aprūpe (R. 332‑4. pants)
      –        R. 332‑4. pants reglamentē stacionārās aprūpes izdevumu atlīdzināšanu un smago medicīnisko iekārtu izmantošanu – IRM, TEP‑SCAN veida u.c. –, kas uzskaitītas Sabiedrības veselības kodeksa R. 712‑2. panta II iedaļā [..] un kuras var būt pieejamas ārpus
         slimnīcas, ambulatorā ārstniecības iestādē.

      –        Šis pants nav piemērojams neparedzētai aprūpes saņemšanai pagaidu uzturēšanās laikā (profesionālo, ģimenes, tūrisma u.tml.
         iemeslu dēļ), kas jāatlīdzina, pamatojoties uz Regulām [(EEK)] Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 par sociālā nodrošinājuma sistēmu
         koordinēšanu Eiropā, neatkarīgi no tā, vai apdrošinātā persona aprūpes sniegšanas valstī ir uzrādījusi Kopienas dokumentu,
         kas apliecina tās tiesības.

      –        Stacionārās aprūpes un smago iekārtu izmantošanas izdevumu atlīdzināšanai joprojām ir jāsaņem iepriekšēja atļauja, ko izsniedz
         iestāde, kurā ir apdrošināta persona, kas plāno saņemt šos pakalpojumus ES‑EEZ.

      Šo ierobežojumu ir atļāvusi [Eiropas Kopienu Tiesa], jo stacionārā aprūpe un smago medicīnisko iekārtu izmantošana gadījumā,
         ja tiek nodrošināta pilnīgi brīva pieeja ārpus valsts teritorijas, var būtiski kaitēt valsts, kurā apdrošināta attiecīgā persona,
         veselības aprūpes sistēmas organizācijai vai sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālajam līdzsvaram.

      Tomēr praksē slimokasēm nav sistemātiski jāatsaka iepriekšēja atļauja šāda veida pakalpojumiem, kuru saņemšana ir plānota
         citā dalībvalstī.

      Iepriekšēju atļauju var atteikt tikai tad, ja plānotās aprūpes izdevumus ir paredzēts atlīdzināt Francijā un ja šī aprūpe
         vai tikpat efektīva ārstēšana nav pieejama savlaicīgi, t.i., termiņā, kas atbilst pacienta stāvoklim un iespējamajai slimības
         gaitai.

      [..]
      –        Protams, lēmumi par atteikumu ir jāpamato. [Tiesa] nepieļauj, ka gadījumā, kad iepriekšēja atļauja tiek atteikta, lēmumā apdrošinātajai
         personai nav precīzi norādīti iemesli, kādēļ tai nav ļauts saņemt aprūpi citā dalībvalstī. Tādējādi tikai norādi – nesniedzot
         papildu precizējumus –, ka Francijā var tikt savlaicīgi sniegta aprūpe, nevar uzskatīt par pietiekamu, ņemot vērā [Tiesas]
         izvirzītās prasības. Tātad, ja pieteikuma iesniedzējam tiek atbildēts, ka tikpat efektīva ārstēšana var tikt sniegta Francijā,
         lēmumā par atteikumu ir jānorāda fakti, kas apstiprina šo apgalvojumu. Tostarp var būt lietderīgi norādīt tādu veselības aprūpes
         iestāžu vai profesionāļu sarakstu, kas varētu sniegt pacientam nepieciešamos aprūpes pakalpojumus atbilstošajā termiņā.

      –        Apgabalos, kur pastāv konkrēto stacionārās veselības aprūpes pakalpojumu vai smago medicīnisko iekārtu piedāvājuma trūkums,
         slimokasēm ir sistemātiski jāatļauj noteiktu ES‑EEZ plānotās aprūpes veidu izdevumu atlīdzināšana. Nākamajā apkārtrakstā tiks
         precizēti apgabali un stacionārās veselības aprūpes veidi vai smagās medicīniskās iekārtas, uz ko attiecas šī tiesību norma.”

      6        2005. gada 19. maija apkārtraksts tika grozīts un papildināts ar 2008. gada 21. jūlija apkārtrakstu DSS/DACI/2008/242 par
         citā ES‑EEZ dalībvalstī saņemtās aprūpes izdevumu atlīdzināšanu (turpmāk tekstā – “2008. gada 21. jūlija apkārtraksts”), kurā
         cita starpā norādīts, ka, “lai gan slimokases jau tagad piemēro judikatūru [lietā Vanbraekel u.c.]”, tās sastopas ar daudzām konkrētām problēmām. Šajā apkārtrakstā kompetentais ministrs “tomēr lūdz [attiecīgo iestāžu
         atbildīgās personas] turpināt darīt visu nepieciešamo, lai īstenotu papildu diferenciālās atlīdzības saņemšanas iespēju, ja
         to pieprasa apdrošinātā persona”.

       Sabiedrības veselības kodekss
      7        Sabiedrības veselības kodeksa L. 6121‑1. pantā ir paredzēts:

      “Veselības aprūpes organizācijas plāna mērķis ir paredzēt un sekmēt nepieciešamo attīstību profilaktiskās, ārstnieciskās un
         paliatīvās veselības aprūpes piedāvājumā, lai apmierinātu fiziskās un garīgās veselības vajadzības. Tas ietver arī aprūpes
         piedāvājumu attiecībā uz grūtniecēm un jaundzimušajiem.

      Veselības aprūpes organizācijas plāna mērķis ir sekmēt veselības aprūpes piedāvājuma pielāgošanu un papildināšanu, kā arī
         sadarbību, tostarp starp veselības aprūpes iestādēm. Tajā ir noteikti mērķi, lai uzlabotu veselības aprūpes organizācijas
         kvalitāti, pieejamību un iedarbīgumu.

      Tajā ir ņemta vērā veselības aprūpes iestāžu resursu kopsakarība ar ambulatoro ārstniecību un medicīniski sociālo un sociālo
         nozari, kā arī veselības aprūpes piedāvājums blakus esošajos reģionos un pierobežas teritorijās.

      Par veselības jautājumiem atbildīgā ministra rīkojumā ir noteikts tematu, aprūpes darbību un smago medicīnisko iekārtu, kam
         obligāti ir jābūt veselības aprūpes organizācijas plānā, saraksts.

      Veselības aprūpes organizācijas plāns tiek apstiprināts, pamatojoties uz iedzīvotāju veselības vajadzību un to attīstības
         novērtējumu, ņemot vērā demogrāfiskos un epidemioloģiskos datus un medicīnas tehnoloģiju attīstību un pēc esošā veselības
         aprūpes piedāvājuma kvantitatīvas un kvalitatīvas analīzes.

      Veselības aprūpes organizācijas plānu jebkurā brīdī var pilnībā vai daļēji grozīt. To pārskata vismaz ik pēc pieciem gadiem.”
      8        Minētā kodeksa L. 6122‑1. pantā ir noteikts:

      “Projektiem, kas saistīti ar jebkādas veselības aprūpes iestādes izveidi, veselības aprūpes pakalpojumu, tostarp stacionārās
         aprūpes alternatīvu formā, izveidi, pārveidošanu un apvienošanu un smago medicīnisko iekārtu uzstādīšanu, ir jāsaņem atļauja,
         ko izsniedz reģionālā stacionārās veselības aprūpes aģentūra.

      Aprūpes pakalpojumu un smago medicīnisko iekārtu, kam nepieciešama atļauja, saraksts tiek apstiprināts ar Valsts Padomes rīkojumu.”
      9        Sabiedrības veselības kodeksa R. 6122‑26. pantā, kurā pārņemti šā kodeksa R. 712‑2. panta II iedaļas noteikumi, ir paredzēts:

      “L. 6122‑1. pantā paredzētā atļauja ir jāsaņem attiecībā uz turpmāk uzskaitītajām smagajām medicīniskajām iekārtām:
      1.      Scintilācijas kamera ar pozitronu emisijas sakritības detektoru, emisijas tomogrāfu vai pozitronu kameru vai bez tiem;
      2.      Kodolmagnētiskās rezonanses attēlveidošanas vai spektrometrijas aparatūra klīniskām vajadzībām;
      3.      Medicīniskais skeneris;
      4.      Hiperbāriska kamera;
      5.      Medicīnā izmantojams ciklotrons.”
       Pirmstiesas procedūra
      10      Pēc sūdzības saņemšanas Komisija 2006. gada 18. oktobrī nosūtīja Francijas Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā tā apgalvoja,
         ka Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑4. pants neatbilst EKL 49. pantam, kā to ir interpretējusi Tiesa. Šā apgalvojuma pamatojumam
         tika izvirzīti trīs konkrēti iebildumi, proti:

      –        prasība iegūt iepriekšēju atļauju noteiktu citā dalībvalstī saņemto aprūpes pakalpojumu, kas nav stacionāri pakalpojumi, izdevumu
         atlīdzināšanai;

      –        tiesību normas, kurā būtu paredzēta saņemšanas apliecinājuma nosūtīšana personai, kas iesniedz pieteikumu par iepriekšējas
         atļaujas izsniegšanu citā dalībvalstī saņemtās stacionārās aprūpes izdevumu atlīdzināšanai, neesamība un

      –        tiesību normas, kurā Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajai personai būtu ļauts piešķirt papildu atlīdzību
         apstākļos, kādi noteikti iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā, neesamība.

      11      Minētā sprieduma 53. punktā ir noteikts:

      “[..]
      Līguma [49]. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja summa, par kādu kompensē uzturēšanās dalībvalstī sniegto hospitalizācijas
         pakalpojumu izmaksas, kas izriet no šajā dalībvalstī spēkā esošiem noteikumiem, ir mazāka par summu, kas būtu izrietējusi
         no sociālās apdrošināšanas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanas, ja hospitalizācija būtu notikusi šajā pēdējā valstī, tad
         [..] kompetentajai institūcijai sociāli apdrošinātajam ir jāpiešķir papildu kompensācija.”

      12      Francijas Republika atbildēja uz šo brīdinājuma vēstuli ar 2007. gada 1. marta vēstuli.

      13      Saistībā ar pirmo iebildumu šī dalībvalsts ir paziņojusi par savu nodomu grozīt Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑4. pantu
         atbilstoši tam, ko prasīja Komisija, un, kamēr šie grozījumi nav izdarīti, izdot apkārtrakstu, kas nodrošinātu no Savienības
         tiesībām izrietošo prasību ievērošanu.

      14      Francijas Republika ir apstrīdējusi otrā iebilduma pamatotību, norādot, ka Francijas sociālā nodrošinājuma iestādēm kā administratīvajām
         iestādēm, kas paredzētas valsts tiesību aktos saistībā ar pilsoņu tiesībām viņu attiecībās ar administrāciju, ir pienākums
         izsniegt personai, kas iesniegusi pieteikumu par iepriekšējas atļaujas piešķiršanu citā dalībvalstī paredzētās veselības aprūpes
         izdevumu atlīdzināšanai, apliecinājumu par saņemšanu, kurā, starp citu, tiek norādīts pieteikuma saņemšanas datums un termiņš,
         kuram beidzoties pieteikums ir uzskatāms par apmierinātu.

      15      Saistībā ar trešo iebildumu Francijas Republika ir norādījusi, ka Komisijas minētā apstākļa iemesls ir neskaidrības, kas saistītas
         ar iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. precīzu piemērojamību, par ko būtu jāapspriežas dalībvalstu starpā Eiropas Savienības Padomes līmenī. Norādot uz 2003. gada
         16. jūnija apkārtrakstu DSS/DACI/2003/286 par tiesiskā regulējuma piemērošanu, lai nodrošinātu personu, kas apdrošināti Francijas
         sociālā nodrošinājuma sistēmā, piekļuvi veselības aprūpei Eiropas Savienībā un Eiropas Ekonomikas zonā (turpmāk tekstā – “2003. gada
         16. jūnija apkārtraksts”), šī dalībvalsts tomēr ir piebildusi, ka tai nebūt nav bijis nodoma slēpt no minētajām apdrošinātajām
         personām tiesību uz papildu atlīdzību, kurām veltīts minētais spriedums, pastāvēšanu. Turklāt tā ir uzsvērusi, ka Francijas
         administratīvās iestādes nodrošina šim spriedumam plašu piemērojamību atbilstoši Kasācijas tiesas judikatūrai.

      16      Ņemot vērā šo atbildē ietverto informāciju, Komisija 2007. gada 23. oktobrī nosūtīja Francijas Republikai argumentētu atzinumu,
         kurā tā ir norādījusi, ka, pirmkārt, tā atsakās no otrā iebilduma, kas ietverts tās brīdinājuma vēstulē, un, otrkārt, tā uztur
         spēkā pārējos divus iebildumus un aicina šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus šī argumentētā atzinuma prasību izpildei
         divu mēnešu termiņā pēc tā saņemšanas.

      17      Savā 2007. gada 13. decembra atbildē uz minēto argumentēto atzinumu Francijas Republika ir paziņojusi par topošo dekrētu,
         kas tiks pieņemts, lai pielāgotu Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑4. pantu Savienības tiesību prasībām un papildinātu
         minētā kodeksa R. 332‑2. līdz R. 332‑6. pantu saistībā ar iepriekš minētajā spriedumā lietā Vanbraekel u.c. paredzētajām tiesībām uz papildu atlīdzību. Tāpat tā ir norādījusi, ka apkārtraksts, ar kuru plānots aizstāt 2005. gada
         19. maija apkārtrakstu, ir galīgās pieņemšanas stadijā.

      18      Pēc atgādinājuma, ko Komisija tai bija nosūtījusi 2008. gada 10. jūnijā, Francijas Republika darīja zināmu Komisijai 2008. gada
         21. jūlija apkārtrakstu. Turklāt tā ir paziņojusi par zināmām tehniskām problēmām, kas kavē tās atbildē uz argumentēto atzinumu
         pasludinātās Sociālā nodrošinājuma kodeksa reformas galīgo pieņemšanu.

      19      Nebūdama apmierināta ar šiem paskaidrojumiem, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par pirmo pamatu, kas saistīts ar iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasību, lai tiktu atlīdzināti citā dalībvalstī paredzētās
            veselības aprūpes, kas nav stacionāra aprūpe un kurai ir jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas, izdevumi
       Lietas dalībnieku argumenti
      20      Komisija norāda, ka prasība saņemt iepriekšēju atļauju, lai kompetentā iestāde atlīdzinātu veselības aprūpes, kas pieejama
         ambulatorā ārstniecības iestādē citā dalībvalstī un kurai ir jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas, izdevumus, esot pakalpojumu
         sniegšanas brīvības ierobežojums.

      21      Tā apgalvo, ka, lai gan ir tiesa, ka plānošanas mērķi var attaisnot līdzīgu prasību saistībā ar citā dalībvalstī paredzētās
         stacionārās veselības aprūpes sociālo nodrošinājumu, šī prasība turpretim, kā to nospriedusi Tiesa 1998. gada 28. aprīļa spriedumā
         lietā C‑158/96 Kohll (Recueil, I‑1931. lpp.) un 2003. gada 13. maija spriedumā lietā C‑385/99 Müller‑Fauré un van Riet (Recueil, I‑4509. lpp.), nav attaisnota ambulatorās aprūpes jomā.

      22      Atbilstoši iepriekš minētā sprieduma lietā Müller‑Fauré un van Riet 75. pantam uzskatot, ka stacionārās aprūpes pakalpojuma raksturīgais elements ir tāds, ka attiecīgo pakalpojumu nevar sniegt
         ārpus stacionārās iestādes, Komisija apgalvo, ka attiecībā uz aprūpi, kurai ir jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas, kas
         pieejamas ārpus stacionārās aprūpes infrastruktūras, iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasības uzturēšana nav objektīvi pamatota.

      23      Tā piebilst, ka noteikti apstākļi, piemēram, apdrošināšanas dalībvalstī spēkā esošo seguma ierobežojumu un sociālā nodrošinājuma
         pabalstu piešķiršanas nosacījumu piemērošana, lingvistiskie un ģeogrāfiskie faktori, informācijas par citās dalībvalstīs pieejamās
         veselības aprūpes veidiem trūkums vai arī uzturēšanās izmaksas, kas rodas līdz ar pārvietošanos uz citu dalībvalsti ar medicīnu
         saistītu iemeslu dēļ, ļauj uzskatīt, ka iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasības atcelšana aprūpes jomā, kurā ir jāizmanto
         smagās medicīniskās iekārtas, neizraisīs Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošināto personu masveida pārcelšanos
         uz citām dalībvalstīm un neapdraudēs valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālo līdzsvaru.

      24      Francijas Republika, kuru atbalsta Spānijas Karaliste, Somijas Republika un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste,
         apstrīd šā pirmā iebilduma pamatotību.

      25      Šīs dalībvalstis norāda, ka Tiesas judikatūra, kurā vispārējās plānošanas mērķu dēļ ir pieļauta iepriekšējas atļaujas saņemšana,
         lai kompetentā iestāde atlīdzinātu citā dalībvalstī saņemtās stacionārās veselības aprūpes izdevumus (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Müller‑Fauré un van Riet, 67. un 77.–80. punkts, kā arī 2006. gada 16. maija spriedumu lietā C‑372/04 Watts, Krājums, I‑4325. lpp., 104. un 108.–111. punkts), ir pārnesama uz situāciju ar medicīniskiem pakalpojumiem, kuriem ir jāizmanto
         smagās medicīniskās iekārtas ārpus stacionārās aprūpes infrastruktūras, ņemot vērā šo iekārtu ļoti lielās izmaksas, kā arī
         to ietekmi uz sociālā nodrošinājuma sistēmu budžetu.

       Tiesas vērtējums
      26      Vispirms ir jānorāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑4. panta formulējumu strīdīga iepriekšējas
         atļaujas saņemšanas prasība neattiecas uz tā sauktās “neparedzētās aprūpes sniegšanas” gadījumiem, proti, veselības aprūpi,
         kuras nepieciešamība ir atklājusies sociāli apdrošinātās personas pagaidu uzturēšanās citā dalībvalstī laikā. Kā izriet no
         Komisijas iesniegtajiem procesuālajiem rakstiem, pirmais iebildums tātad attiecas tikai uz tā saukto “plānoto” veselības aprūpi,
         t.i., aprūpi, ko sociāli apdrošinātā persona plāno saņemt citā dalībvalstī.

      27      Otrkārt, ir jāuzsver, ka minētais iebildums neattiecas uz apgalvojumu par to, ka ir pārkāpti Regulas Nr. 1408/71 22. panta
         1. punkta c) apakšpunkta noteikumi, saskaņā ar kuriem kompetentajai iestādei, izņemot īpašas situācijas, kas tostarp saistītas
         ar apdrošinātās personas veselības stāvokli vai nepieciešamās aprūpes steidzamo raksturu (šajā ziņā skat. 2010. gada 5. oktobra
         spriedumu lietā C‑173/09 Elchinov, Krājums, I‑0000. lpp., 45. un 51. punkts), ir tiesības paredzēt iepriekšējas atļaujas saņemšanu kā priekšnosacījumu citā
         dalībvalstī plānotās veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanai, ko uz kompetentās iestādes rēķina veic uzturēšanas valsts
         iestāde atkarībā no šajā pēdējā dalībvalstī spēkā esošajiem noteikumiem par apdrošināšanas segumu.

      28      Līdz ar to pirmajā iebildumā, kas pamatots ar EKL 49. pantu, tiek apgalvots, ka iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasība,
         lai kompetentā iestāde saskaņā ar apdrošināšanas dalībvalstī spēkā esošajiem noteikumiem par apdrošināšanas segumu atlīdzinātu
         tādas aprūpes izdevumus, kuru plānots veikt citā dalībvalstī esošā struktūrā, kas nav stacionārās aprūpes iestāde, un kurai
         ir jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas, neatbilst minētā panta prasībām.

      29      Pēc tam, kad ir sniegti šie ievada precizējumi, ir jāuzsver, ka, tā kā Savienības līmenī saskaņošana nav veikta, katras dalībvalsts
         tiesību aktos tostarp ir jānosaka sociālā nodrošinājuma pabalstu, kas sedz tādu aprūpi kā tā, uz kuru attiecas pirmais iebildums,
         piešķiršanas nosacījumi. Šīs kompetences īstenošanā dalībvalstīm tomēr ir jāievēro Savienības tiesības, tostarp tiesību normas
         par pakalpojumu sniegšanas brīvību (šajā ziņā skat. 2010. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑211/08 Komisija/Spānija, Krājums,
         I‑0000. lpp., 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

      30      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai maksas medicīnas pakalpojumi ietilpst minēto normu piemērošanas jomā un stacionārās aprūpes
         iestādē sniegtā veselības aprūpe nav jānošķir no aprūpes, kas sniegta ārpus šādas iestādes (skat. tostarp 2004. gada 18. marta
         spriedumu lietā C‑8/02 Leichtle, Recueil, I‑2641. lpp., 28. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Watts, 86. punkts, un 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑444/05 Stamatelaki, Krājums, I‑3185. lpp., 19. punkts).

      31      Tāpat vairākkārt ticis nospriests, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība ietver pakalpojumu saņēmēju, tostarp personu, kurām ir
         jāsaņem medicīniskā aprūpe, brīvību doties uz citu dalībvalsti, lai tur saņemtu šos pakalpojumus, nesastopoties ar ierobežojumiem
         (šajā ziņā skat. tostarp iepriekš minētos spriedumus lietā Watts, 87. punkts, un lietā Komisija/Spānija, 49. punkts).

      32      Aplūkojamajā lietā iepriekšējas atļaujas saņemšanas prasība, kas saskaņā ar attiecīgo valsts tiesisko regulējumu ir izvirzīta
         kā priekšnosacījums, lai kompetentā iestāde atbilstoši dalībvalstī, kurā tā darbojas, spēkā esošajiem noteikumiem par apdrošināšanas
         segumu atlīdzinātu tādas aprūpes izdevumus, kuru plānots saņemt citā dalībvalstī un kurai ir jāizmanto smagās medicīniskās
         iekārtas ārpus stacionārās aprūpes infrastruktūras, var atturēt vai pat liegt Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajām
         personām vērsties pie šādā citā dalībvalstī reģistrētajiem medicīnisko pakalpojumu sniedzējiem, lai saņemtu attiecīgo aprūpi.
         Līdz ar to gan attiecībā uz šīm apdrošinātajām personām, gan attiecībā uz šiem pakalpojumu sniedzējiem šī prasība ir pakalpojumu
         sniegšanas brīvības ierobežojums (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Müller‑Fauré un van Riet, 44. un 103. punkts, kā arī lietā Watts, 98. punkts).

      33      Saistībā ar objektīvu šāda ierobežojuma pamatojumu ir jāatgādina, ka Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka plānošanas prasības,
         kas saistītas, no vienas puses, ar mērķi nodrošināt attiecīgās dalībvalsts teritorijā pietiekamu un pastāvīgu pieeju līdzsvarotam
         kvalitatīvu aprūpes pakalpojumu klāstam un, no otras puses, ar vēlmi nodrošināt izmaksu kontroli un, cik vien iespējams, izvairīties
         no finanšu, tehnisko un darbaspēka resursu izšķērdēšanas, var pamatot prasību saņemt iepriekšēju atļauju, lai kompetentā iestāde
         finansiāli atlīdzinātu citā dalībvalstī plānotās aprūpes izdevumus (šajā ziņā skat. 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā
         C‑157/99 Smits un Peerbooms, Recueil, I‑5473. lpp., 76.–81. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Müller‑Fauré un van Riet, 76.–81. punkts, un lietā Watts, 108.–110. punkts).

      34      Šādi apsvērumi, kas pausti attiecībā uz stacionārās veselības aprūpes iestādē sniegtajiem medicīniskajiem pakalpojumiem, var
         tikt apstiprināti arī attiecībā uz medicīniskajiem pakalpojumiem, kuriem ir jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas, pat ja
         šie pēdējie pakalpojumi – kā tie, uz ko attiecas Komisijas pirmais iebildums, – tiek sniegti ārpus stacionārās aprūpes iestādes.

      35      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Müller‑Fauré un van Riet 75. punktā Tiesa pēc tam, kad tā bija uzsvērusi grūtības nošķirt “stacionārās aprūpes pakalpojumu” jēdzienu no “ambulatorās
         aprūpes pakalpojumu” jēdziena, tiešām ir norādījusi, ka pakalpojumus, kas sniegti stacionārās aprūpes iestādē, bet kas ir
         tādi, ko varētu sniegt praktizējošs ārsts savā prakses vietā vai medicīnas centrā, šajā ziņā var pielīdzināt ambulatoriem
         pakalpojumiem.

      36      Pretēji nostājai, ko aizstāv Komisija, no minētā sprieduma izvilkuma tomēr nevar secināt, ka apstāklis, ka veselības aprūpe,
         kurai ir jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas, var tikt sniegta ārpus stacionārās veselības aprūpes iestādēm, atņem jebkādu
         nozīmi apsvērumiem, kas saistīti ar plānošanas prasībām.

      37      Neatkarīgi no tā, vai smagās medicīniskās iekārtas, kas izsmeļoši uzskaitītas Sabiedrības veselības kodeksa R. 6122‑26. pantā,
         ir paredzēts ierīkot un izmantot stacionārās aprūpes iestādēs vai citās iestādēs, ir jābūt iespējai attiecināt uz šīm iekārtām
         plānošanas politiku, tādu kā tā, kas noteikta aplūkojamajā valsts tiesiskajā regulējumā, tostarp attiecībā uz to skaitu un
         ģeogrāfisko izvietojumu, lai sekmētu mērķi nodrošināt visā valsts teritorijā racionālu, ilgtspējīgu, līdzsvarotu un pieejamu
         pirmrindas veselības aprūpi, kā arī lai, cik vien iespējams, izvairītos no jebkādas finanšu, tehnisko un darbaspēka resursu
         izšķērdēšanas.

      38      Šāda izšķērdēšana būtu īpaši kaitīga, jo Sabiedrības veselības kodeksa R. 6122‑26. pantā izsmeļoši uzskaitīto piecu veidu
         iekārtu ierīkošanas, darbības un izmantošanas apstākļi ir īpaši apgrūtinoši, savukārt budžeta resursi, ko dalībvalstis var
         veltīt pirmrindas veselības aprūpei, it īpaši šādu iekārtu subsidēšanai, neatkarīgi no izmantotās finansēšanas veida nav neierobežoti
         (pēc analoģijas saistībā ar zālēm skat. 2009. gada 19. maija spriedumus lietā C‑531/06 Komisija/Itālija, Krājums, I‑4103. lpp.,
         57. punkts, kā arī apvienotajās lietās C‑171/07 un C‑172/07 Apothekerkammer des Saarlandes u.c., Krājums, I‑4171. lpp., 33. punkts).

      39      Francijas Republika un Apvienotā Karaliste – un šajā jautājumā Komisija tām nav iebildusi –, ņemot par piemēru pozitronu emisijas
         tomogrāfu, ko izmanto vēža diagnostikā un ārstēšanā, ir arī uzsvērušas, ka šīs iekārtas rada izmaksas, kas sasniedz simtus
         tūkstošus vai pat miljonus eiro gan saistībā ar to iegādi, gan arī saistībā ar to ierīkošanu un izmantošanu.

      40      Ja Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātās personas no citās dalībvalstīs reģistrētajiem pakalpojumu sniedzējiem
         brīvi un visos apstākļos – uz kompetentās iestādes rēķina – varētu saņemt veselības aprūpi, kurai ir jāizmanto smagās medicīniskās
         iekārtas, kas atbilst Sabiedrības veselības kodeksā izsmeļoši uzskaitītajām, valsts iestāžu plānošanas pūles, kā arī pirmrindas
         veselības aprūpes piedāvājuma finansiālais līdzsvars līdz ar to būtu apdraudēti.

      41      Šāda iespēja varētu izraisīt apdrošināšanas dalībvalstī ierīkoto un tās subsidēto smago medicīnisko iekārtu nepietiekamu izmantošanu
         vai arī nesamērīgu slodzi šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma budžetam.

      42      Ņemot vērā šos riskus attiecībā uz sabiedrības veselības politikas organizāciju un sociālā nodrošinājuma sistēmas finansiālo
         līdzsvaru, prasība – izņemot tādas īpašas situācijas kā tās, kas minētas šā sprieduma 27. punktā, – saņemt no kompetentās
         iestādes iepriekšēju atļauju, lai tā saskaņā ar dalībvalstī, kurā tā darbojas, spēkā esošajiem noteikumiem par apdrošināšanas
         segumu atlīdzinātu izdevumus par ārstniecību, ko plānots veikt citā dalībvalstī esošā ambulatorās veselības aprūpes iestādē
         un kurai ir jāizmanto smagās medicīniskās iekārtas, kas uzskaitītas Sabiedrības veselības kodeksa R. 6122‑26. pantā, atbilstoši
         pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām ir jāuzskata par pamatotu ierobežojumu (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Müller‑Fauré un van Riet, 81. punkts).

      43      Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iepriekšējas atļaujas sistēmai ir jābalstās uz objektīviem un nediskriminējošiem
         kritērijiem, kas ir iepriekš zināmi, nosakot robežas valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošanai, lai tā nevarētu tikt izmantota
         patvaļīgi. Šādai atļauju sistēmai turklāt ir jābalstās uz procesuālo sistēmu, kas ir viegli pieejama un piemērota, lai nodrošinātu
         ieinteresētajām personām, ka to pieteikumi tiks izskatīti pieņemamā termiņā, objektīvi un neatkarīgi, un turklāt atļaujas
         atteikuma gadījumā ir jābūt iespējai par to iesniegt prasību tiesā (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Smits un Peerbooms, 90. punkts; lietā Müller‑Fauré un van Riet, 85. punkts, kā arī lietā Watts, 116. punkts).

      44      Aplūkojamajā lietā Komisija nav izteikusi nekādus konkrētus iebildumus attiecībā uz procesuālajām un materiālajām normām,
         kas reglamentē attiecīgo iepriekšējas atļaujas saņemšanas pasākumu, it īpaši attiecībā uz ierobežojošajiem nosacījumiem, kuru
         dēļ minētā atļauja saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑4. pantu var tikt atteikta.

      45      Šajos apstākļos pirmā iebilduma ietvaros izvirzītais apgalvojums par EKL 49. pantā paredzēto pienākumu neizpildi nav pamatots.
         Līdz ar to minētais iebildums ir jānoraida.

       Par otro iebildumu, kas saistīts ar tādas Francijas tiesību normas neesamību, kurā būtu paredzētas Francijas sociālā nodrošinājuma
            sistēmā apdrošinātās personas tiesības uz papildu atlīdzību apstākļos, kādi noteikti iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā
       Lietas dalībnieku argumenti
      46      Komisija apgalvo, ka, tā kā Francijas tiesībās nav normas, kurā būtu paredzēta iespēja saņemt papildu atlīdzību iepriekš minētā
         sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā noteiktajos apstākļos, Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajai personai nevar būt tiesību
         uz šādu atlīdzību. Līdz ar to nevarot uzskatīt, ka no minētā sprieduma izrietošais risinājums ir ticis īstenots Francijas
         tiesībās.

      47      Komisija piebilst, ka administratīvā prakse vien neesot uzskatāma par no EK līguma izrietošo pienākumu pienācīgu izpildi.
         Turklāt 2003. gada 16. jūnija, 2005. gada 19. maija un 2008. gada 21. jūlija apkārtraksti, ko Veselības ministrija ir nosūtījusi
         Francijas sociālā nodrošinājuma iestādēm, liecinot par neskaidrībām Francijas tiesību aktos, kas varētu radīt pārpratumu un
         līdz ar to liegt Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajām personām faktiski izmantot no iepriekš minētā sprieduma
         lietā Vanbraekel u.c. izrietošās tiesības.

      48      Papildus Komisija apgalvo, ka ar Francijas Republikas minētajiem gadījumiem, kad sociāli apdrošinātajām personām saskaņā ar
         minēto spriedumu ir izdevies saņemt papildu atlīdzību vai tie drīzumā varētu saņemt šādu atlīdzību, nepietiek, lai pierādītu,
         ka Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošināto personu tiesības tiek faktiski ievērotas kopumā.

      49      Francijas Republika, kuru tiesas sēdē atbalstīja Spānijas Karaliste, norāda, ka, ņemot vērā EKL 49. panta tiešo iedarbību,
         kā arī valsts tiesu pienākumu aizsargāt ar šo pantu privātpersonām piešķirtās tiesības, tam, lai ar minēto pantu tiktu piešķirtas
         tiesības uz papildu atlīdzību iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā noteiktajos apstākļos, nav nepieciešams īpašs īstenošanas pasākums valsts tiesību aktos. Tā piebilst, ka
         Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑3. pantā tostarp ietverts 53. punktā paredzētais gadījums. Turklāt minētajā spriedumā
         paredzētais risinājums faktiski esot ticis piemērots Kasācijas tiesas 2002. gada 28. marta spriedumā.

      50      Francijas Republika norāda, ka šajos apstākļos ar apkārtrakstu, kura mērķis ir atgādināt šo risinājumu kompetentajām iestādēm,
         pietiek, lai nodrošinātu tā īstenošanu. Turklāt šajā nolūkā izdotie apkārtraksti esot tikuši ievēroti praksē, par ko liecinot
         tas, ka 2006. gadā tika izveidots Valsts ārvalstīs sniegtās aprūpes centrs, kam ir pienākums atbilstoši minētajam risinājumam
         apstrādāt pieteikumus par Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajām personām citā dalībvalstī vai trešā valstī
         sniegtās veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanu.

       Tiesas vērtējums
      51      Iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā Tiesa saistībā ar citā dalībvalstī sniegto plānoto aprūpi, attiecībā uz kuru iepriekšēja atļauja, kas vajadzīga,
         lai kompetentā iestāde atlīdzinātu tās izdevumus, ir tikusi nelikumīgi atteikta, EKL 49. pantu ir interpretējusi tādējādi,
         ka, ja uzturēšanās dalībvalstī sniegto stacionārās aprūpes pakalpojumu izdevumu atlīdzības summa, kas izriet no šajā dalībvalstī
         spēkā esošo normu piemērošanas, ir mazāka nekā summa, kas izrietētu no apdrošināšanas dalībvalstī spēkā esošo tiesību aktu
         piemērošanas gadījumā, ja attiecīgā persona tiktu hospitalizēta šajā dalībvalstī, minētajai iestādei ir jāpiešķir sociāli
         apdrošinātajai personai papildu atlīdzība, kas atbilst šai starpībai.

      52      Kā Tiesa to ir precizējusi vēlāk, sociāli apdrošinātās personas tiesības uz šādu papildu atlīdzību nepārsniedz izmaksas, kas
         faktiski radušās uzturēšanās dalībvalstī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Watts, 131. un 143. punkts).

      53      Šajā ziņā ir jāuzsver, ka EKL 49. pants, tāds kā tas interpretēts iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā, kā tieši piemērojama Līguma norma ir saistošs visām dalībvalstu iestādēm, tostarp administratīvajām un tiesu
         iestādēm, kurām tātad tas ir jāievēro – bez nepieciešamības pieņemt valsts izpildes noteikumus (šajā ziņā skat. 1986. gada
         15. oktobra spriedumu lietā 168/85 Komisija/Itālija, Recueil, 2945. lpp., 11. punkts, kā arī 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑412/04 Komisija/Itālija, Krājums, I‑619. lpp.,
         67. un 68. punkts).

      54      Privātpersonu iespēja atsaukties uz šo pantu – tā, kā to interpretējusi Tiesa, – valsts tiesās tomēr ir tikai minimāla garantija,
         un ar to vien nepietiek, lai nodrošinātu pilnīgu šīs tiesību normas piemērošanu (šajā ziņā skat. 1986. gada 20. marta spriedumu
         lietā 72/85 Komisija/Nīderlande, Recueil, 1219. lpp., 20. punkts; iepriekš minēto 1986. gada 15. oktobra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 11. punkts, kā arī 1996. gada
         5. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du Pêcheur un Factortame, Recueil, I‑1029. lpp., 20. punkts).

      55      Vēl ir jānodrošina, lai attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēma neradītu divdomīgu situāciju, kurā attiecīgie tiesību subjekti
         paliktu nenoteiktības stāvoklī attiecībā uz iespēju atsaukties uz šo Savienības tiesību normu, kurai ir tieša iedarbība (šajā
         ziņā skat. iepriekš minēto 1986. gada 15. oktobra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 11. punkts, kā arī 1991. gada 26. februāra
         spriedumus lietā C‑120/88 Komisija/Itālija, Recueil, I‑621. lpp., 9. punkts, un lietā C‑119/89 Komisija/Spānija, Recueil, I‑641. lpp., 8. punkts).

      56      Šajā ziņā tomēr ir jāatgādina, ka pienākumu neizpildes procedūras atbilstoši EKL 226. pantam ietvaros Komisijai ir jāpierāda,
         ka pastāv apgalvotā pienākumu neizpilde, sniedzot Tiesai informāciju, kas vajadzīga, lai tā pārbaudītu, vai pastāv šī pienākumu
         neizpilde (skat. tostarp 2010. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑160/08 Komisija/Vācija, Krājums, I‑3713. lpp., 116. punkts
         un tajā minētā judikatūra).

      57      Aplūkojamajā lietā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑3. pantā ir noteikts – ko apstiprina 2005. gada
         19. maija apkārtraksts – vispārīgs princips, saskaņā ar kuru Francijas kompetentā iestāde Francijas sociālā nodrošinājuma
         sistēmā apdrošinātajai personai citā dalībvalstī vai kādā Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu dalībvalstī sniegtās veselības
         aprūpes izdevumus atlīdzina “saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem kā tad, ja aprūpe tiktu saņemta Francijā”, un nepārsniedzot
         to izdevumu summu, kas faktiski radušies apdrošinātajai personai.

      58      Ņemot vērā šīs normas formulējuma vispārīgumu, tā ietver tiesības uz papildu atlīdzību, kas jāmaksā Francijas kompetentajai
         iestādei iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. pantā paredzētajā gadījumā, – to Komisija turklāt ir formāli pieņēmusi zināšanai tiesvedības Tiesā laikā.

      59      Šo konstatējumu neatspēko “pielāgojumi, kas paredzēti Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑4. līdz R. 332‑6. pantā”, uz kuriem
         ir norāde tā paša kodeksa R. 332‑3. pantā un kuri attiecīgi ir saistīti ar prasību saņemt iepriekšēju atļauju citā dalībvalstī
         saņemtās noteiktu veidu veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanai, ar Francijas sociālā nodrošinājuma iestādēm sniegto iespēju
         noslēgt ar kādā citā dalībvalstī vai kādā Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu dalībvalstī reģistrētajām veselības aprūpes iestādēm
         vienošanās par Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošināto personu atrašanās šajās iestādes nosacījumiem un par šajās
         iestādēs šīm personām sniegtās veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanas kārtību, kā arī ar kādā citā dalībvalstī vai kādā
         Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu dalībvalstī reģistrēto biomedicīnisko analīžu laboratoriju veikto analīžu izdevumu atlīdzināšanas
         nosacījumiem.

      60      Kā Francijas Republika to norādījusi tiesas sēdē, Komisija turklāt nav identificējusi Francijas tiesību normu, kas radītu
         šķērsli iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā noteiktā risinājuma piemērošanai.

      61      Otrkārt, ir jāatzīmē, ka Komisija aplūkojamajā lietā nav norādījusi uz valsts tiesu pieņemtajiem nolēmumiem, kuru dēļ būtu
         noliegtas tiesības, kas par labu Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajām personām izriet no EKL 49. panta iepriekš
         minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā paredzētajā gadījumā.

      62      Turpretim prasības iesniedzēja iestāde tiesvedības Tiesā laikā ir formāli pieņēmusi zināšanai Kasācijas tiesas 2002. gada
         28. marta spriedumu, kurā Kasācijas tiesa ir nospriedusi, ka “no [EKL] 49. panta, kā to interpretējusi Tiesa [iepriekš minētajā
         spriedumā lietā Vanbraekel u.c.], izriet, ka apdrošināšanas vietas slimokasei ir jāatlīdzina medicīniskie izdevumi, kas radušies tās apdrošinātajai
         personai citā dalībvalstī saskaņā ar tarifu, kas piemērojams identiskiem Francijā sniegtajiem veselības aprūpes pakalpojumiem,
         un līdz ar to, ja atlīdzība, kas piešķirta saskaņā ar uzturēšanās valstī spēkā esošajiem noteikumiem, ir mazāka nekā tā, kas
         izrietētu no apdrošināšanas dalībvalstī spēkā esošo tiesību aktu piemērošanas, kompetentajai iestādei ir jāpiešķir apdrošinātajai
         personai papildu atlīdzība, kas atbilst šai starpībai”.

      63      Treškārt, aplūkojamajā lietā Komisija nav pierādījusi jebkādas tādas administratīvās prakses pastāvēšanu, kas Francijas sociālā
         nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajām personām liegtu tiesības uz papildu atlīdzību iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā paredzētajā gadījumā.

      64      Gluži pretēji, Komisija argumentētajā atzinumā ir atzīmējusi norādes, ko Francijas Republika sniegusi savā atbildē uz argumentēto
         atzinumu un saskaņā ar kurām atbilstoši šā sprieduma 62. punktā minētajam Kasācijas tiesas 2002. gada 28. marta spriedumam
         Francijas sociālā nodrošinājuma iestādes plaši piemēro iepriekš minētajā spriedumā lietā Vanbraekel u.c. noteikto risinājumu.

      65      Runājot par 2003. gada 16. jūnija, 2005. gada 19. maija un 2008. gada 21. jūlija apkārtrakstiem, ko izdevusi kompetentā ministrijas
         institūcija, to mērķis – pretēji nostājai, ko Komisija aizstāvēja Tiesā, – nebija izkliedēt apgalvotās neskaidrības. Tāpat
         to mērķis nebija izbeigt apgalvotās Francijas sociālā nodrošinājuma iestāžu neatbilstošās darbības, daļa no kurām būtu izraisījusi
         iepriekš minētajā spriedumā lietā Vanbraekel u.c. noteiktā risinājuma nepiemērošanu.

      66      Kā Komisija pati ir atzinusi savā argumentētajā atzinumā, 2003. gada 16. jūnija apkārtraksts sniedza attiecīgajām iestādēm
         vienkāršu minētajā spriedumā noteiktā risinājuma aprakstu. 2005. gada 19. maija apkārtraksta mērķis, kā izriet no lietas materiālos
         ietvertajiem izvilkumiem no tā, bija paskaidrot Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑3. līdz R. 332‑6. panta, kas ieviesti
         ar dekrētu Nr. 2005/386, piemērošanas jomu. Savukārt 2008. gada 21. jūlija apkārtrakstā ir ietverts konstatējums, ka “slimokases
         jau tagad piemēro” minēto risinājumu, un lūgums slimokasēm “turpināt darīt visu nepieciešamo, lai īstenotu papildu diferenciālās
         atlīdzības saņemšanas iespēju”, neraugoties uz konkrētām problēmām, ar kurām tās sastopas, aprēķinot šo papildu atlīdzību,
         tostarp tādēļ, ka nav metodes, lai salīdzinātu viena un tā paša ārstniecības veida izmaksas Francijā un citās dalībvalstīs,
         kā arī tādēļ, ka sadarbība starp attiecīgajām valsts iestādēm noris lēni.

      67      Šajos apstākļos, lai gan ir tiesa, ka saskaņā ar Komisijas atgādināto Tiesas pastāvīgo judikatūru situācijā, kad valsts tiesību
         akti nav saderīgi ar Savienības tiesībām, administratīvo praksi, kas pēc sava rakstura var tikt grozīta pēc administrācijas
         ieskatiem, vien nevar uzskatīt par no Līguma izrietošo pienākumu pienācīgu izpildi (skat. tostarp 1997. gada 13. marta spriedumu
         lietā C‑197/96 Komisija/Francija, Recueil, I‑1489. lpp., 14. punkts; 2000. gada 9. marta spriedumu lietā C‑358/98 Komisija/Itālija, Recueil, I‑1255. lpp., 17. punkts, un 2005. gada 10. marta spriedumu lietā C‑33/03 Komisija/Apvienotā Karaliste, Krājums, I‑1865. lpp.,
         25. punkts), tomēr aplūkojamajā lietā administratīvās prakses, kas būtu pretrunā Savienības tiesībām, pierādījumu neesamība
         apstiprina secinājumu, ka Francijas tiesību akti, it īpaši Sociālā nodrošinājuma kodeksa R. 332‑3. pants, nerada situāciju,
         kurā Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajām personām varētu tikt liegtas tiesības, kas tām ir atbilstoši EKL 49. pantam,
         kā tas interpretēts iepriekš minētajā spriedumā lietā Vanbraekel u.c.

      68      Ceturtkārt, šajā lietā Komisija nav norādījusi nevienu sūdzību, kas būtu saistīta ar Francijas sociālā nodrošinājuma iestādes
         iespējamu atteikumu atzīt apdrošinātajai personai tiesības uz papildu atlīdzību iepriekš minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā paredzētajā gadījumā. Gluži otrādi, Francijas Republika tiesvedības Tiesā laikā ir sniegusi vairākus piemērus
         par gadījumiem, kad Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajām personām, kas bija iepriekš minētā sprieduma lietā
         Vanbraekel u.c. 53. punktā paredzētajā situācijā, izdevās saņemt papildu atlīdzību saskaņā ar minēto spriedumu vai arī tie drīzumā varētu
         saņemt šādu atlīdzību.

      69      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka Francijas tiesību sistēma rada situāciju, kurā
         Francijas sociālā nodrošinājuma sistēmā apdrošinātajām personām varētu tikt liegtas tiesības uz papildu atlīdzību iepriekš
         minētā sprieduma lietā Vanbraekel u.c. 53. punktā paredzētajā gadījumā.

      70      Līdz ar to otrais iebildums ir jānoraida.

      71      No tā izriet, ka prasība ir jānoraida kopumā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      72      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Francijas Republika ir prasījusi piespriest
         Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai iestādei spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši tā paša panta 4. punkta pirmajai daļai Spānijas Karaliste, Somijas Republika un Apvienotā
         Karaliste, kas iestājušās šajā lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Spānijas Karaliste, Somijas Republika, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus
            pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.