title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 12. jūlija spriedums.#Solvay SA pret Honeywell Fluorine Products Europe BV u.c.#Rechtbank ’s‑Gravenhage lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Prasība sakarā ar Eiropas patenta pārkāpumu – Īpašā un izņēmuma jurisdikcija – 6. panta 1. punkts – Vairāki atbildētāji – 22. panta 4. punkts – Patenta spēkā esamības apstrīdēšana – 31. pants – Pagaidu vai aizsardzības pasākumi.#Lieta C‑616/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 12. jūlijā (
            *1
         )
      “Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Jurisdikcija, spriedumu atzīšana un izpilde — Regula (EK) Nr. 44/2001 — Prasība par Eiropas patenta pārkāpumu — Īpašā un izņēmuma jurisdikcija — 6. panta 1. punkts — Vairāki atbildētāji — 22. panta 4. punkts — Patenta spēkā esamības apstrīdēšana — 31. pants — Pagaidu vai aizsardzības [nodrošinājuma] pasākumi”
      Lieta C-616/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Rechtbank’s-Gravenhage (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 22. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 29. decembrī, tiesvedībā

            Solvay SA

      pret

            Honeywell Fluorine Products Europe BV ,

            Honeywell Belgium NV

      un

            Honeywell Europe NV .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre K. Štranca-Slavičeka [K. Sztranc-Sławiczek], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 30. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Solvay SA vārdā – W. A. Hoyng un F. W. E. Eijsvogels, advokāti,

               —

                  Honeywell Fluorine Products Europe BV, Honeywell Belgium NV un Honeywell Europe NV vārdā – R. Ebbink un R. Hermans, advokāti,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Kemper, pārstāvji,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – S. Chala, pārstāve,

               —

               Spānijas valdības vārdā – S. Centeno Huerta, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A.-M. Rouchaud-Joët un R. Troosters, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 29. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.; labojums latviešu valodā – OV L 81, 29.3.2011., 18. lpp.) 6. panta 1. punkta, 22. panta 4. punkta un 31. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Solvay SA, kas reģistrēta Beļģijā (turpmāk tekstā – “Solvay”) un Honeywell Fluorine Products Europe BV, kas reģistrēta Nīderlandē, kā arī Honeywell Belgium NV un Honeywell Europe NV, kuras abas reģistrētas Beļģijā (turpmāk tekstā kopā – “sabiedrības Honeywell”) par apgalvotajiem Eiropas patenta vairāku daļu pārkāpumiem.

         Atbilstošās tiesību normas

         Minhenes konvencija

               3

               Ar 1973. gada 5. oktobrī Minhenē parakstīto Konvenciju par Eiropas patentu piešķiršanu (turpmāk tekstā – “Minhenes konvencija”) iedibina, kā noteikts tās 1. pantā, “visām dalībvalstīm kopēj[u] tiesību sistēm[u] patentu piešķiršanai [..] izgudrojumiem”.

               4

               Bez kopējiem noteikumiem par tā piešķiršanu Eiropas patentu regulē tās valsts tiesiskais regulējums, attiecībā uz kuru tas piešķirts. Šajā sakarā Minhenes konvencijas 2. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Eiropas patent[am] katrā dalībvalstī, attiecībā uz kuru tas piešķirts, [ir] tādas pašas tiesības, un [tas] ir pakļauts tādiem pašiem nosacījumiem kā dalībvalsts nacionālais patents [..].”

               5

               Attiecībā uz Eiropas patenta īpašniekam piešķirtajām tiesībām šīs konvencijas 64. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:
               “(1)   Eiropas patents no dienas, kad publicēts paziņojums par tā piešķiršanu, katrā dalībvalstī, attiecībā uz kuru tas ir izsniegts, piešķir patenta īpašniekam tādas pat tiesības kā šajā valstī piešķirts nacionālais patents.
               [..]
               (3)   Eiropas patentu pārkāpumu gadījumos piemērojami nacionālie likumi.”

         Savienības tiesības

               6

               Regulas Nr. 44/2001 preambulas 11., 12., 15. un 19. apsvērumā ir noteikts:

                        “(11)

                        Jurisdikcijas normām vajadzētu būt ļoti paredzamām, un tām būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils, un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesvedības priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. [..]

                        (12)

                        Papildus atbildētāja domicilam kā jurisdikcijas pamatojumam vajadzētu būt arī citiem jurisdikcijas pamatojumiem, kuru pamatā ir cieša saikne starp tiesu un lietu vai kuru nolūks ir veicināt pareizu tiesvedību.

                  [..]

                        (15)

                        Tiesvedības saskaņotas norises interesēs ir jāsamazina paralēlas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs nepieņem nesavienojamus spriedumus. [..]

                  [..]

                        (19)

                        Būtu jānodrošina vajadzīgā nepārtrauktība starp [1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”)] un šo regulu, un tālab būtu jānosaka pārejas noteikumi. Šī pati vajadzība attiecas uz Briseles konvencijas interpretāciju Eiropas Kopienu Tiesā, un 1971. gada protokols [, kas attiecas uz šo Tiesas veicamo interpretāciju, grozītajā un papildinātajā redakcijā (OV 1998, C 27, 28. lpp.),] joprojām būtu jāpiemēro arī lietām, ko izskata tiesā pēc šīs regulas spēkā stāšanās dienas.”

               7

               Šīs regulas 2. pantā ir noteikts:
               “1.   Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā.
               2.   Uz personām, kas nav tās dalībvalsts pilsoņi, kurā ir to domicils, attiecas jurisdikcijas normas, ko piemēro attiecīgās valsts pilsoņiem.”

               8

               Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā, kurš ietverts tās II nodaļas 2. iedaļā ar virsrakstu “Īpašā jurisdikcija”, ir paredzēts:
               “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt:

                        1)

                        ja šī persona ir viens no vairākiem atbildētājiem – tās vietas tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ja prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi.”

               9

               Saskaņā ar šīs regulas 22. panta 4. punktu:
               “Šādām tiesām ir izņēmuma jurisdikcija neatkarīgi no domicila:
               [..]

                        4)

                        lietā attiecībā uz tādu patentu, preču zīmju, dizainparaugu vai citu līdzīgu tiesību reģistrāciju vai spēkā esamību, kas jādeponē vai jāreģistrē – tās dalībvalsts tiesām, kurā deponēšana vai reģistrācija ir pieteikta vai veikta vai kurā to uzskata par veiktu saskaņā ar kāda Kopienas instrumenta vai starptautiskas konvencijas noteikumiem.
                        Neskarot Eiropas Patentu biroja jurisdikciju saskaņā ar [Minhenes] [k]onvenciju [..], neatkarīgi no domicila vienīgi katras dalībvalsts tiesām ir jurisdikcija lietās par jebkura attiecīgajai valstij piešķirtā Eiropas patenta reģistrāciju vai spēkā esamību.”

               10

               Minētās regulas 25. pants ir formulēts šādi:
               “Ja kādas dalībvalsts tiesā ceļ prasību, kura galvenokārt attiecas uz lietu, kas saskaņā ar 22. pantu ir citas dalībvalsts tiesu izņēmuma jurisdikcijā, tā pēc savas iniciatīvas paziņo, ka tai nav jurisdikcijas.”

               11

               Šīs pašas regulas 31. pantā ir noteikts:
               “Dalībvalsts tiesās var iesniegt pieteikumu attiecībā uz tādiem pagaidu pasākumiem, tostarp aizsardzības [nodrošinājuma] pasākumiem, ko var piemērot saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, pat ja saskaņā ar šo regulu lieta pēc būtības ir citas dalībvalsts tiesu jurisdikcijā.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               12

               Eiropas patenta EP 0 858 440 īpašniece Solvay2009. gada 6. martā Nīderlandes Rechtbank’s-Gravenhage [Hāgas Apelācijas tiesa] cēla prasību par šī patenta, kāds tas ir spēkā Dānijā, Īrijā, Grieķijā, Luksemburgā, Austrijā, Portugālē, Somijā, Zviedrijā, Lihtenšteinā un Šveicē, valsts daļu pārkāpumu pret sabiedrībām Honeywell par Honeywell International Inc. ražotas preces HFC-245 fa, kas ir identiska precei, uz kuru attiecas minētais patents, laišanu tirdzniecībā.

               13

               Konkrētāk, Solvay apsūdz Honeywell Fluorine Products Europe BV un Honeywell Europe NV [patenta īpašniekam] rezervētu darbību veikšanā visā Eiropā un Honeywell Belgium NV – [patenta īpašniekam] rezervētu darbību veikšanā Ziemeļeiropā un Viduseiropā.

               14

               Ar savu prasību par patenta pārkāpumu Solvay2009. gada 9. decembrī iesniedza arī blakusprasību pret sabiedrībām Honeywell, lūdzot noteikt pagaidu pasākumu – aizliegt pārrobežu patenta pārkāpumu visā pamatlietas izskatīšanas laikā līdz nolēmuma pieņemšanai pamatlietā.

               15

               Sabiedrības Honeywell blakussūdzības tiesvedībā norādīja, ka konkrētā patenta valstu daļas nav spēkā, tomēr necēla prasību un neizrādīja arī vēlmi celt prasību par šī patenta valstu daļu spēkā neesamības atzīšanu, kā arī neapstrīdēja Nīderlandes tiesas, kurā izskatīšanai ir iesniegta gan pamatprasība, gan ierosināta blakussūdzības tiesvedība, jurisdikciju.

               16

               Šādos apstākļos Rechtbank’s-Gravenhage nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
               “Par Regulas [Nr. 44/2001] 6. panta 1. punktu:

                        1)

                        Vai situācija, kurā divām vai vairākām sabiedrībām no dažādām dalībvalstīm tiesvedībā, kas notiek vienā no šo dalībvalstu tiesām, katrai atsevišķi saistībā ar [patenta īpašniekam] rezervētu darbību veikšanu tiek pārmests Eiropas patenta, kas ir spēkā citā dalībvalstī, vienas un tās pašas valsts daļas pārkāpums attiecībā uz vienu un to pašu produktu, rada “nesavienojamu spriedumu” iespējamību atsevišķās tiesvedībās saskaņā ar Regulas [Nr. 44/2001] 6. panta 1. punktu?

                  Par Regulas [Nr. 44/2001] 22. panta 4. punktu:

                        2)

                        Vai Regulas [Nr. 44/2001] 22. panta 4. punkts ir jāpiemēro tiesvedībā, kurā tiek lūgts pagaidu rīkojums (kā pagaidu pārrobežu patenta pārkāpuma aizliegums), kas ir balstīts uz ārvalsts patentu, ja atbildētājs aizstāvībai ceļ iebildumus saistībā ar minētā patenta spēkā neesamību, ņemot vērā, ka šajā gadījumā tiesa nepieņem galīgu nolēmumu par norādītā patenta spēkā esamību, bet izvērtē, kādu nolēmumu šajā ziņā pieņemtu kompetentā tiesa saskaņā ar [šīs] regulas 22. panta 4. punktu, un ka prasītais pagaidu pasākums kā patenta pārkāpuma aizliegums tiek noraidīts, ja pēc tiesas ieskatiem pastāv saprātīga, vērā ņemama iespēja, ka kompetentā tiesa atzīs norādītā patenta spēkā neesamību?

                        3)

                        Vai, lai piemērotu Regulas [Nr. 44/2001] 22. panta 4. punktu tiesvedībā iepriekš minētā jautājuma izpratnē, ir noteiktas prasības spēkā neesamības iebildumu formai tādā izpratnē, ka šis pants ir piemērojams tikai tad, ja saskaņā ar [šīs] regulas 22. panta 4. punktu kompetentajā tiesā jau tiek izskatīta prasība par spēkā neesamību vai tās izskatīšana notiks tiesas noteiktā termiņā un ja katrā ziņā turklāt ir notikusi vai notiek patenta īpašnieka uzaicināšana uz tiesu, vai arī pietiek vienīgi ar to, ka tiek celti iebildumi par spēkā neesamību, un, ja tā ir, vai šo celto iebildumu saturam ir noteiktas prasības tādā nozīmē, ka tiem ir jābūt pietiekami pamatotiem un/vai ka šo iebildumu izvirzīšanu nevar uzskatīt par procesuāli ļaunprātīgu?

                        4)

                        Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai tiesai joprojām ir jurisdikcija attiecībā uz prasību par patenta pārkāpumu, ja tiek celti iebildumi par spēkā neesamību tādā tiesvedībā, par kādu ir pirmais jautājums, un līdz ar to (ja prasītājs to vēlas) ir jāaptur pārkāpuma izskatīšanas tiesvedība, kamēr saskaņā ar Regulas [Nr. 44/2001] 22. panta 4. punktu kompetentā tiesa izskata norādītās patenta valsts daļas spēkā esamību, vai arī prasība ir jānoraida, jo nevar tikt izskatīti lietas izspriešanā nozīmīgi iebildumi, vai arī tiesa zaudē savu jurisdikciju attiecībā uz prasību par patenta pārkāpumu pēc iebildumu par spēkā neesamību celšanas?

                        5)

                        Ja atbilde uz [otro] jautājumu ir apstiprinoša [..], vai valsts tiesa ar Regulas [Nr. 44/2001] 31. pantu var pamatot savu jurisdikciju, lai izskatītu pieteikuma par pagaidu rīkojuma, kas ir balstīts uz ārvalsts patentu (kā pārrobežu patenta pārkāpuma aizliegums), pieņemšanu, pret ko tiek celti iebildumi par norādītā patenta spēkā neesamību, vai arī (ja tiks atzīts, ka [šīs] regulas 22. panta 4. punkta piemērojamība neietekmē Rechtbank[’s-Gravenhage] jurisdikciju izskatīt prasību par patenta pārkāpumu), lai izskatītu iebildumus par norādītā ārvalsts patenta spēkā neesamību?

                        6)

                        Ja atbilde uz [piekto] jautājumu [..] ir apstiprinoša, kādi fakti vai apstākļi ir nepieciešami, lai varētu atzīt [1998. gada 17. novembra] sprieduma lietā C-391/95 Van Uden [(Recueil, I-7091. lpp.)] 40. punktā minēto faktisko saistību starp prasīto pasākumu priekšmetu un tiesas, kurā iesniegta prasība, līgumslēdzējas valsts teritoriālo jurisdikciju?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               17

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar šo tiesību normu situācija, kurā divām vai vairākām sabiedrībām, kuras reģistrētas dažādās dalībvalstīs, tiesvedībā, kas notiek vienā no šo dalībvalstu tiesām, katrai atsevišķi saistībā ar [patenta īpašniekam] rezervētu darbību veikšanu tiek pārmests Eiropas patenta, kas ir spēkā citā dalībvalstī, vienas un tās pašas valsts daļas pārkāpums attiecībā uz vienu un to pašu produktu, var izraisīt, ka atsevišķās tiesvedībās tiek pieņemti nesavienojami spriedumi šīs tiesību normas izpratnē.

               18

               Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, lai izvairītos no nesavienojamiem risinājumiem, ja lietas tiek izspriestas atsevišķi, atbildētāju, ja ir vairāki atbildētāji, var iesūdzēt tās vietas tiesā, kurā kādam no atbildētājiem ir domicils, ar noteikumu, ka prasības ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izspriest kopā.

               19

               Saistībā ar tās mērķi Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā noteiktā jurisdikcijas norma, pirmkārt, kā izriet no šīs regulas preambulas 12. un 15. apsvēruma, ir paredzēta vajadzībai veicināt pareizu tiesvedības norisi, maksimāli samazināt paralēlas tiesvedības iespēju un tādējādi izvairīties no nolēmumiem, kas, ja lietas tiek izspriestas atsevišķi, var izrādīties nesavienojami (skat. 2011. gada 1. decembra spriedumu lietā C-145/10 Painer, Krājums, I-12533. lpp., 77. punkts).

               20

               Turklāt minētā īpašās jurisdikcijas norma ir jāinterpretē, pirmkārt, kopā ar Regulas Nr. 44/2001 preambulas 11. apsvērumu, saskaņā ar kuru jurisdikcijas normām vajadzētu būt ļoti paredzamām un tām būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā parasti ir atbildētāja domicils un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās tiesas prāvas priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru (skat. 2007. gada 11. oktobra spriedumu lietā C-98/06 Freeport, Krājums, I-8319. lpp., 36. punkts).

               21

               Šī īpašās jurisdikcijas norma, kas atšķiras no Regulas Nr. 44/2001 2. pantā paredzētās jurisdikcijas atbilstoši atbildētāja domicila tiesas principam, ir interpretējama šauri, un to nevar interpretēt tā, lai tiktu aptverti gadījumi ārpus minētajā regulā skaidri paredzētajiem gadījumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Painer, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).

               22

               Tomēr šo tiesību normu nevar piemērot tādējādi, ka ar to prasītājam ir dota iespēja celt prasību pret vairākiem atbildētājiem tikai tāpēc, lai kādu no atbildētājiem nepakļautu tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijai, kurā atrodas tā domicils (šajā ziņā skat. 1988. gada 27. septembra spriedumu lietā 189/87 Kalfelis, Recueil, 5565. lpp., 8. un 9. punkts; 1998. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-51/97 Réunion européenne u.c., Recueil, I-6511. lpp., 47. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Painer, 78. punkts).

               23

               Turklāt Tiesa uzskatīja, ka valsts tiesai ir jāizvērtē, vai tajā celtās prasības ir savā starpā saistītas, proti, vai pastāv nesavienojamu spriedumu risks, ja prasības tiktu izskatītas atsevišķi, un šajā ziņā jāņem vērā visi no lietas materiāliem izrietošie nepieciešamie fakti (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Freeport, 41. punkts, un lietā Painer, 83. punkts).

               24

               Tomēr Tiesa šajā ziņā ir norādījusi, ka, lai spriedumus varētu uzskatīt par nesavienojamiem Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta izpratnē, nepietiek ar to, ka pastāv atšķirības tiesvedības iznākumā; šīm atšķirībām ir jāpastāv vienā un tajā pašā faktiskajā un juridiskajā situācijā (skat. 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-539/03 Roche Nederland u.c., Krājums, I-6535. lpp., 26. punkts, un iepriekš minētos spriedumus lietā Freeport, 40. punkts, kā arī lietā Painer, 79. punkts).

               25

               Attiecībā uz vienas un tās pašas situācijas pastāvēšanas izvērtējumu Tiesa ir nospriedusi, pirmkārt, ka nevar tikt secināts, ka pastāv vienāda faktiskā situācija, ja atšķiras prasītāji un tiem pārmestie pārkāpumi, kas izdarīti dažādās līgumslēdzējās valstīs, nav vienādi. Otrkārt, tā uzskatīja, ka nevar tikt secināts, ka pastāv vienāda juridiskā situācija, ja prasības par Eiropas patenta, kas izsniegts katrā no šīm valstīm, pārkāpumu ir celtas vairākās dažādu līgumslēdzēju valstu tiesās pret atbildētājiem ar domicilu šajās valstīs par darbībām, kuras, kā tiek apgalvots, ir izdarītas to teritorijā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Roche Nederland u.c., 27. un 31. punkts).

               26

               Faktiski Eiropas patenta piešķiršanu, kā tas paredzēts Minhenes konvencijas 2. panta 2. punktā un 64. panta 1. punktā, regulē tās līgumslēdzējas valsts tiesiskais regulējums, attiecībā uz kuru tas izsniegts. Tādējādi ikviena prasība par Eiropas patenta pārkāpumu, kā tas izriet no Minhenes konvencijas 64. panta 3. punkta, ir jāizvērtē, attiecīgajā jautājumā ņemot vērā spēkā esošo valsts tiesisko regulējumu katrā no līgumslēdzējām valstīm, attiecībā uz kurām tas izsniegts (iepriekš minētais spriedums lietā Roche Nederland u.c, 29. un 30. punkts).

               27

               No lietas, kāda ir šī pamatlieta, raksturīgajām iezīmēm izriet, ka iespējamās atšķirības strīda risinājumā var attiekties uz vienu un to pašu faktisko un juridisko situāciju tādējādi, ka nevar tikt izslēgts, ka atsevišķā tiesvedībā tiks pieņemti nesavienojami spriedumi.

               28

               Patiesībā, kā to norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 25. punktā, gadījumos, kad nevar tikt piemērots Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts, abām šīm tiesām norādītie pārkāpumi būtu jāizskata atsevišķi atbilstoši dažādiem valsts tiesību aktiem, kas reglamentē dažādas Eiropas patenta valstu daļas, kuru pārkāpums tiek apgalvots. Piemēram, tās tiktu aicinātas saskaņā ar Somijas tiesībām izvērtēt apdraudējumu, kuru sabiedrības Honeywell ir radījušas Eiropas patenta Somijas daļai ar to, ka identiska nelikumīga prece tikusi laista apgrozībā Somijas teritorijā.

               29

               Lai tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, novērtētu, vai tajā celtās prasības ir savā starpā saistītas un tātad pastāv nesavienojamu spriedumu pieņemšanas risks gadījumā, ja minētās prasības tiktu izspriestas atsevišķi, valsts tiesai tostarp ir jāņem vērā divi apstākļi, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, atbildētājas pamatlietā tiek apsūdzētas katra atsevišķi par vieniem un tiem pašiem patenta pārkāpumiem attiecībā uz tām pašām precēm un, otrkārt, šādi patenta pārkāpumi tikuši izdarīti vienās un tajās pašās dalībvalstīs tādējādi, ka ir aizskartas konkrētā Eiropas patenta valsts daļas.

               30

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad divām vai vairākām sabiedrībām, kuras reģistrētas dažādās dalībvalstīs, tiesvedībā, kas notiek vienā no šo dalībvalstu tiesām, katrai atsevišķi tiek pārmests Eiropas patenta, kas ir spēkā citā dalībvalstī, vienas un tās pašas valsts daļas pārkāpums attiecībā uz vienu un to pašu produktu, šīs tiesību normas izpratnē var rasties risks, ka atsevišķās tiesvedībās tiks pieņemti nesavienojami spriedumi. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus atbilstošos lietas materiālus, ir jāizvērtē, vai šāds risks pastāv.

         Par otro jautājumu

               31

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkts ir jāpiemēro tiesvedībā, kurā tiek lūgts tāds pagaidu pasākums kā pagaidu pārrobežu patenta pārkāpuma aizliegums, kas ir balstīts uz ārvalsts patentu, ja atbildētājas pamatlietā aizstāvībai ceļ iebildumus par minētā patenta spēkā neesamību, ņemot vērā, ka šajā gadījumā tiesa nepieņem galīgu nolēmumu par minētā patenta spēkā esamību, bet izvērtē, kādu nolēmumu šajā ziņā saskaņā ar šīs regulas 22. panta 4. punktu varētu pieņemt kompetentā tiesa, un ka prasītais pagaidu pasākums kā patenta pārkāpuma aizliegums tiek noraidīts, ja tiesas ieskatā pastāv saprātīga un vērā ņemama iespēja, ka kompetentā tiesa atzīs norādīto patentu par spēkā neesošu.

               32

               No šī paša prejudiciālā jautājuma un lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu formulējuma izriet, ka galvenais jautājums pamatlietā ir par procedūru attiecībā uz pagaidu pasākumu noteikšanu, kuru reglamentē Regulas Nr. 44/2001 31. pantā paredzētā jurisdikcijas norma.

               33

               Līdz ar to uzdotais jautājums ir jāsaprot kā tāds, kas ir vērsts uz to, lai būtībā noskaidrotu, vai Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, tas nepieļauj šīs regulas 31. panta piemērošanu.

               34

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka no Regulas Nr. 44/2001 31. panta izriet, ka dalībvalsts tiesa var lemt par pieteikumu pagaidu pasākumiem, tostarp aizsardzības [nodrošinājuma] pasākumiem, pat tad, ja saskaņā ar šo regulu lietas izskatīšana pēc būtības ir citas dalībvalsts tiesas jurisdikcijā.

               35

               Turklāt, kā tas izriet arī no Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkta, šajā regulā ir paredzēta izņēmuma jurisdikcijas norma, saskaņā ar kuru attiecībā uz patentu reģistrāciju vai spēkā esamību jurisdikcija ir tikai tās dalībvalsts tiesai, kurā deponēšana vai reģistrācija ir lūgta, notikusi vai kurā to uzskata par notikušu saskaņā ar kāda Kopienas akta vai starptautiskas konvencijas noteikumiem.

               36

               Vispirms attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkta un 31. panta formulējumu ir jānorāda, ka šīs tiesību normas reglamentē atšķirīgas situācijas un katrai no tām ir atšķirīga piemērošanas joma. Tādējādi ar 22. panta 4. punktu tiek piešķirta jurisdikcija lietas izlemšanai pēc būtības strīdos, kuri attiecas uz konkrēti noteiktu jomu, bet turpretim 31. pants ir piemērojams neatkarīgi no jebkādas jurisdikcijas pēc būtības.

               37

               Turklāt abās šajās tiesību normās nav atsauces vienai uz otru.

               38

               Turpinājumā attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 sistēmu ir jāuzsver, ka minētās tiesību normas ir iekļautas Regulas Nr. 44/2001 II nodaļā ar nosaukumu “Jurisdikcija” un veido “īpašās jurisdikcijas” normas salīdzinājumā ar “vispārīgiem noteikumiem”, kas ir ietverti šīs pašas nodaļas 1. iedaļā.

               39

               Tomēr nekas nenorāda, ka vienu no iesaistītajām tiesību normām varētu uzskatīt par vispārīgu vai īpašu attiecībā pret otru. Faktiski uz tām attiecas divas tās pašas II nodaļas dažādas iedaļas, proti, 6. un 10. iedaļa.

               40

               No tā izriet, ka Regulas Nr. 44/2001 31. pantam ir autonoma piemērošanas joma salīdzinājumā ar 22. panta 4. punktu. Faktiski, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 34. punktā, šo 31. pantu piemēro, ja citā tiesā, nevis tajā, kurai ir jurisdikcija pēc būtības, ir iesniegts pieteikums par pagaidu pasākumu, tostarp aizsardzības [nodrošinājuma] pasākumu, noteikšanu, tādējādi minēto 22. panta 4. punktu, kas attiecas uz jurisdikciju pēc būtības, principā nevar interpretēt tā, ka tajā būtu paredzēts izņēmums no 31. panta un līdz ar to – padarīts tas par nepiemērojamu.

               41

               Tomēr ir jāizvērtē, vai Tiesas sniegtā Briseles konvencijas 16. panta 4. punkta interpretācija nenorāda uz citādu risinājumu.

               42

               Jāatgādina, ka, tā kā dalībvalstu savstarpējās attiecībās Regula Nr. 44/2001 turpmāk aizstāj Briseles konvenciju, Tiesas sniegtā šīs konvencijas noteikumu interpretācija ir piemērojama arī minētās regulas noteikumiem tad, kad šo Kopienu tiesību aktu normas var kvalificēt kā līdzvērtīgas (it īpaši skat. 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C-189/08 Zuid-Chemie, Krājums, I-6917. lpp., 18. punkts; 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C-292/08 German Graphics Graphische Maschinen, Krājums, I-8421. lpp., 27. punkts, un 2011. gada 18. oktobra spriedumu lietā C-406/09 Realchemie Nederland, Krājums, I-9773. lpp., 38. punkts).

               43

               Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkts, kurš ir piemērojams šī jautājuma izvērtējumā, atspoguļo tādu pašu sistēmu kā Briseles konvencijas 16. panta 4. punkts, un tie abi turklāt ir izteikti gandrīz identiskā redakcijā. Ņemot vērā šādu atbilstību, saskaņā ar šīs regulas preambulas 19. apsvērumu ir jānodrošina abu tiesību aktu interpretācijas turpinātība (pēc analoģijas skat. 2009. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C-167/08 Draka NK Cables u.c., Krājums, I-3477. lpp., 20. punkts; 2009. gada 14. maija spriedumu lietā C-180/06 Ilsinger, Krājums, I-3961. lpp., 58. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Zuid-Chemie, 19. punkts).

               44

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka Tiesa 2006. gada 13. jūlija sprieduma lietā C-4/03 GAT (Krājums, I-6509. lpp.) 24. punktā, lai tiktu nodrošināta Briseles konvencijas 16. panta lietderīgā iedarbība, to ir interpretējusi plaši. Faktiski tā nosprieda, ka, ņemot vērā šīs tiesību normas vietu šīs konvencijas sistēmā un ar to izvirzīto mērķi, minētajā tiesību normā ietvertajiem noteikumiem par jurisdikciju ir izslēdzošs un obligāts raksturs, kas ar īpašu ietekmi ir piemērojams gan lietas dalībniekiem, gan tiesām.

               45

               Tiesa turklāt uzskatīja, ka Briseles konvencijas 16. panta 4. punktā paredzētā izņēmuma jurisdikcija ir piemērojama neatkarīgi no tiesvedības formas, ja šajā tiesvedībā ir izvirzīts jautājums par patenta spēkā esamību – vai nu prasībā, vai kā iebilde, vai nu iesniedzot prasības pieteikumu, vai vēlākā tiesvedības stadijā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā GAT, 25. punkts).

               46

               Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka Briseles konvencijas sistēmā pieļaujot lēmumus, ar kuriem citas tiesas, nevis tiesas valstī, kurā izsniegts attiecīgais patents, pakārtoti tiktu lemts par šī patenta spēkā esamību, tiktu palielināts arī nesavienojamu spriedumu risks, kuru ar konvenciju īpaši iecerēts novērst (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā GAT, 29. punkts).

               47

               Ņemot vērā Tiesas sniegto Briseles konvencijas 16. panta 4. punkta plašo interpretāciju, nesavienojamu spriedumu risku, kuru ar šo konvenciju iecerēts novērst, un Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkta satura līdzvērtīgumu Briseles konvencijas 16. panta 4. punktam, kas ir konstatēts šī sprieduma 43. punktā, ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 44/2001 25. pantā paredzētās jurisdikcijas normas, kurā ir skaidra norāde uz šīs regulas 22. pantu un citām jurisdikcijas normām – tādām kā tostarp minētās regulas 31. pantā paredzētās –, piemērošanu var ietekmēt šī sprieduma 44. punktā minētā Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkta īpašā iedarbība.

               48

               Līdz ar to ir jānoskaidro, vai Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkta īpašā piemērošanas joma, kā to interpretējusi Tiesa, ietekmē šīs regulas 31. panta piemērošanu tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, kura attiecas uz prasību par Eiropas patenta pārkāpumu, kurā pakārtoti tiek izvērtēta Eiropas patenta spēkā neesamība kā aizsardzības [nodrošinājuma] pasākums pret pagaidu pasākuma, kas ietver pārrobežu patenta aizliegumu, noteikšanu.

               49

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka iesniedzējtiesas ieskatā tiesa, kurā pakārtoti iesniegta prasība, nepieņem galīgu nolēmumu par norādītā patenta spēkā esamību, bet izvērtē, kādu nolēmumu šajā ziņā saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punktu varētu pieņemt tiesa, kurai ir jurisdikcija, un atteiksies noteikt prasīto pagaidu pasākumu, ja tās ieskatā pastāvēs saprātīga un vērā ņemama iespēja, ka tiesa, kurai ir jurisdikcija, atzīs norādīto patentu par spēkā neesošu.

               50

               Šajos apstākļos šķiet, ka nepastāv šī sprieduma 47. punktā minētais nesavienojamu spriedumu risks, jo ar pagaidu lēmumu, kuru pieņēmusi tā tiesa, kurā prasība iesniegta pakārtoti, nekādā gadījumā netiks pieņemts nolēmums, kas saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punktu ir jāpieņem tiesai, kurai ir jurisdikcija pēc būtības. Tādējādi iemesli, kuru dēļ Tiesa plaši ir interpretējusi Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punktā paredzēto jurisdikciju, nepieprasa, lai tādā lietā, kāda ir šī pamatlieta, minētās regulas 31. pants netiktu piemērots.

               51

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, tiek piemērots šīs regulas 31. pants.

         Par trešo līdz sesto jautājumu

               52

               Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz trešo līdz sesto jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               53

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad divām vai vairākām sabiedrībām, kuras ir reģistrētas dažādās dalībvalstīs, tiesvedībā, kas notiek vienā no šo dalībvalstu tiesām, katrai atsevišķi tiek pārmests Eiropas patenta, kas ir spēkā citā dalībvalstī, vienas un tās pašas valsts daļas pārkāpums attiecībā uz vienu un to pašu produktu, šīs tiesību normas izpratnē var rasties risks, ka atsevišķās tiesvedībās tiks pieņemti nesavienojami spriedumi. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus atbilstošos lietas materiālus, ir jāizvērtē, vai šāds risks pastāv.

                           2)

                           Regulas Nr. 44/2001 22. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, tiek piemērots šīs regulas 31. pants.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2016. gada 2. februāra spriedums.#Benelli Q. J. Srl pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Atcelšanas process – Kopienas vārdiska preču zīme “MOTOBI” – Preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas (EK) Nr. 207/2009 51. pants 1. punkta a) apakšpunkts.#Lieta T-170/13.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 11. martā.#Europäische Schule München pret Silvana Oberto un Barbara O´Leary.#Bundesarbeitsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas skolu statūti – Eiropas skolu apelācijas padomes kompetence lemt par darba līgumu uz noteiktu laiku, ko Eiropas skola noslēgusi ar pedagogu, ko nav pārcēlusi vai norīkojusi darbā dalībvalsts.#Lieta C-464/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 11. martā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Eiropas skolu statūti — Eiropas skolu apelācijas padomes kompetence lemt par darba līgumu uz noteiktu laiku, ko Eiropas skola noslēgusi ar pedagogu, ko nav pārcēlusi vai norīkojusi darbā dalībvalsts”
      Apvienotās lietas C‑464/13 un C‑465/13
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesarbeitsgericht (Vācija) iesniedza ar 2013. gada 24. aprīļa lēmumiem, kas reģistrēti Tiesā 2013. gada 27. augustā, tiesvedībā

            Europäische Schule München

      pret

            Silvana Oberto
          (C‑464/13),

            Barbara O’Leary
          (C‑465/13).
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), tiesneši K. Jirimeē [K. Jürimäe], J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 15. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Europäische Schule München vārdā – H. Kunz-Hallstein, Rechtsanwalt,

               —

                  S. Oberto un B. O’Leary vārdā – A. Freiherr von Schorlemer, Rechtsanwalt,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – B. Eggers un J. Currall, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 4. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, kas Luksemburgā 1994. gada 21. jūnijā noslēgta starp dalībvalstīm un Eiropas Kopienām (OV L 212, 3. lpp.), 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmā teikuma interpretāciju.

               2

               Šie lūgumi ir iesniegti strīdā starp Europäische Schule München un attiecīgi S. Oberto un B. O’Leary par Vācijas tiesību sistēmas jurisdikciju lemt par prasību pārbaudīt ieinteresēto personu darba līguma noslēgšanas uz noteiktu laiku spēkā esamību.

         Atbilstošās tiesību normas

         Vīnes konvencija

               3

               Saskaņā ar 1969. gada 23. maija Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (Recueil des traités des Nations unies [Apvienoto Nāciju Organizācijas līgumu krājums], 1155. sējums, 331. lpp.; turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija”) 1. pantu “Konvencijas piemērošanas joma” tā tiek piemērota līgumiem starp valstīm.

               4

               Vīnes konvencijas 3. pantā “Starptautiskie līgumi ārpus Konvencijas piemērošanas jomas” ir noteikts:
               “Fakts, ka Konvencija netiek piemērota starptautiskiem līgumiem, kas tiek noslēgti starp valstīm un citiem starptautisko tiesību subjektiem vai šādu citu starptautisko tiesību subjektu starpā, kā arī attiecībā uz tiem starptautiskajiem līgumiem, kuri nav izteikti rakstiski, neietekmē:
               [..]

                        b)

                        jebkuru Konvencijā izklāstīto noteikumu piemērošanu attiecībā uz tiem [līgumiem], kas neatkarīgi no Konvencijas būtu pakļauti starptautisko tiesību normām;

                  [..].”

               5

               Saskaņā ar Vīnes konvencijas 31. pantu “Iztulkošanas [Interpretācijas] vispārējie noteikumi”:
               “1.   Līgums tulkojams [interpretējams] godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā un atbilstoši tā objektam un mērķim.
               2.   Līguma iztulkošanas [interpretācijas] nolūkos [..]
               3.   [..] jāievēro arī:
               [..]

                        b)

                        līguma piemērošanas prakse, kuru ieviesusi dalībnieku vienošanās attiecībā uz tā iztulkošanu [interpretāciju];

                        c)

                        jebkuras starptautisko tiesību normas, kas piemērojamas attiecībās starp dalībniekiem.

                  [..]”

         Konvencija, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus

               6

               Konvencijas, ar kuru nosaka Eiropas skolu statūtus, preambulas no pirmā līdz ceturtajam apsvērumam ir noteikts:
               “ņemot vērā, ka, sākot no 1957. gada, ir dibinātas iestādes, kuras sauc par Eiropas skolām un kuras ir paredzētas Eiropas Kopienu darbinieku bērnu kopējai izglītošanai, lai nodrošinātu Eiropas iestāžu pienācīgu darbību,
               ņemot vērā, ka Eiropas Kopienas ir ieinteresētas nodrošināt šo bērnu kopēju izglītošanu un šim nolūkam veikt iemaksu Eiropas skolu budžetā,
               ņemot vērā, ka Eiropas skolu sistēma ir sui generis sistēma; ņemot vērā, ka tā ir forma sadarbībai starp dalībvalstīm, kā arī starp dalībvalstīm un Eiropas Kopienām, vienlaikus pilnīgi atzīstot dalībvalstu atbildību par mācību saturu un to izglītības sistēmas organizāciju, kā arī to kultūras un valodas savdabību;
               tā kā:
               [..]

                        —

                        pedagogiem un citām personām, uz kurām tie attiecas, jānodrošina pietiekama tiesiskā aizsardzība pret Padomes vai administratīvo valžu darbību; šajā nolūkā jāizveido Apelācijas padome ar stingri ierobežotu kompetenci;

                        —

                        apelācijas padomes kompetence neskar dalībvalstu tiesu kompetenci attiecībā uz civiltiesisko un kriminālo atbildību.”

               7

               Šīs konvencijas 7. pantā ir noteikts:
               “Visām skolām kopīgām jābūt šādām struktūrām:

                        1)

                        Padomei;

                        2)

                        Ģenerālsekretāram;

                        3)

                        inspekcijas valdēm;

                        4)

                        Apelācijas padomei;

                  Katru skolu pārvalda Administratīvā valde un vada direktors”.

               8

               Minētās konvencijas 8. panta 1. punktā paredzēts:
               “1.   Saskaņā ar 28. pantu Padomi veido šādi locekļi:

                        a)

                        katras Eiropas Kopienu dalībvalsts ministru līmeņa pārstāvis vai pārstāvji, kas ir pilnvaroti pārstāvēt attiecīgās dalībvalsts valdību, ievērojot to, ka katrai dalībvalstij ir tikai viena balss;

                        b)

                        Eiropas Kopienu Komisijas loceklis;

                        c)

                        Personāla komitejas izraudzīts pārstāvis (no pedagogiem) saskaņā ar 22. pantu;

                        d)

                        skolēnu vecāku pārstāvis, ko izraugās vecāku apvienības saskaņā ar 23. pantu.”

               9

               Šīs pašas konvencijas 12. panta 1) punkts ir izteikts šādā redakcijā:
               “Administratīvos jautājumos Padome:

                        1)

                        nosaka ģenerālsekretāra, direktoru, pedagogu un saskaņā ar 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu administratīvā un apkalpojošā personāla nodarbināšanas kārtību.”

               10

               Konvencijas, ar kuru nosaka Eiropas skolu statūtus, 19. panta 4. un 6. punktā ir noteikts:
               “Saskaņā ar 28. un 29. pantu katrā administratīvajā valdē, kas paredzēta 7. pantā, ir šādi astoņi locekļi:
               [..]

                        4)

                        divi locekļi, no kuriem viens pārstāv vidusskolas pedagogus un otrs – pirmsskolas iestāžu un pamatskolu pedagogus kopā;

                  [..]

                        6)

                        administratīvā un apkalpojošā personāla pārstāvis.”

               11

               Atbilstoši Konvencijas, ar kuru nosaka Eiropas skolu statūtus, 21. panta otrajai daļai direktoram ir jābūt kompetencei un kvalifikācijai, kas vajadzīga, lai viņa valstī vadītu izglītības iestādi, kura izdod beigšanas apliecību, kas tās īpašniekam dod tiesības iestāties augstskolā.

               12

               Atbilstoši šīs konvencijas 22. panta pirmajai daļai tiek izveidota personāla komiteja, kuru veido ievēlēti pedagogu un administratīvā un apkalpojošā personāla pārstāvji no visām skolām.

               13

               Šīs pašas konvencijas 26. pantā ir noteikts:
               “Tie strīdi starp līgumslēdzējām pusēm, kas attiecas uz šīs konvencijas interpretāciju un piemērošanu un ko nav atrisinājusi Padome, ir tikai Eiropas Kopienu Tiesas kompetencē.”

               14

               Šīs pašas konvencijas 27. panta 1., 2. un 7. punktā ir noteikts:
               “1.   Izveido Apelācijas padomi.
               2.   Jebkuru tādu strīdu gadījumā, kas attiecas uz šīs konvencijas piemērošanu, visām personām, uz kurām tā attiecas, izņemot administratīvo un apkalpojošo personālu, pirmā un pēdējā instance ir tikai Apelācijas padome, ja visas administratīvās iespējas ir izmantotas, un attiecībā uz jebkura tāda akta likumību, kas pamatojas uz konvenciju vai noteikumiem, kuri izstrādāti saskaņā ar to un kuri nelabvēlīgi ietekmē šādas personas, Padomei vai Administratīvajai valdei realizējot savas pilnvaras, kas noteiktas šajā konvencijā. Ja šādi strīdi rodas saistībā ar finansēm, tad Apelācijas padomei ir neierobežota kompetence.
               Nosacījumus un sīki izstrādātus noteikumus, kas attiecas uz šo lietu izskatīšanu, pēc vajadzības nosaka Pedagogu nodarbināšanas noteikumos vai nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtībā, vai arī Skolu vispārējos noteikumos.
               [..]
               7.   Citi strīdi, kurās skolas ir puses, ir dalībvalstu tiesu kompetencē. Īpaši šis pants neskar dalībvalstu tiesu kompetenci civillietās un krimināllietās.”

         Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtība

               15

               Eiropas skolu no 1994. gada 1. septembra līdz 2011. gada 31. augustam nodarbināto nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtība”) 1.1.–1.3. punktā ir paredzēts:

                        “1.1.

                        Eiropas skolas statūtos ir noteikts, ka dalībvalstu uz noteiktu laikposmu norīkoti pedagogi ir štata personāls.

                        1.2.

                        Papildus šim štata personālam ir jāpieņem darbā Eiropas skolas nepilnas slodzes pedagogi [..]

                        1.3.

                        Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtībā ir paredzēti darba līgumi uz gadu. Nepilnas slodzes pedagogu amata pienākumi katru gadu var tikt grozīti, proti, atkarībā no mācību stundu skaita, ko neuzņemas norīkotie pedagogi.

                  [..]”

               16

               Atbilstoši Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 2. punktam direktors var pieņemt darbā nepilnas slodzes pedagogus, lai izpildītu nepilna laika darba uzdevumus.

               17

               Minētās kārtības 3.2. un 3.4. punktā attiecībā uz pagaidu darbiniekiem pedagogiem ir noteikts:

                        “3.2.

                        [..] Darbam Eiropas skolās norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 80. panta noteikumi ir piemērojami arī direktora darbā pieņemtajiem pedagogiem.

                  [..]

                        3.4.

                        Skolas atrašanās valsts tiesību akti.
                        Neskarot iepriekš minētos noteikumus, nepilnas slodzes pedagogu, reliģijas skolotāju un pagaidu darbinieku darbā pieņemšanas un atlaišanas nosacījumus reglamentē skolas atrašanās vietas valsts tiesību akti darba tiesisko attiecību, sociālās apdrošināšanas un nodokļu jomā.
                        Iespējamie strīdi ir piekritīgi skolas atrašanās valsts tiesām.”

         Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtība

               18

               Darbam Eiropas skolās norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtība”) 6. panta a) punktā ir noteikts:
               “Šajā nodarbināšanas kārtībā noteiktie amati tiek iedalīti šādās kategorijās:

                        a)

                        personāla direktors:

                                 —

                                 direktors

                           [..].”

               19

               Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 80. pantā ir paredzēts:
               “1.   Apelācijas padomei ir ekskluzīva pirmās un pēdējās instances kompetence, izskatot visus strīdus starp skolu vadības struktūrām un personālu saistībā ar viņiem nelabvēlīga akta tiesiskumu. Ja šādi strīdi rodas saistībā ar finansēm, apelācijas padomei ir neierobežota kompetence.
               2.   Neskarot 77. panta noteikumus, apelācijas padomes kompetencē ir izskatīt lietu tikai tad,

                        —

                        ja pirms tam ģenerālsekretāram vai inspekcijas padomei tika iesniegta administratīva sūdzība atbilstoši šo statūtu 79. pantam
                        un

                        —

                        ja šī sūdzība ir tikusi tieši vai netieši noraidīta.

                  3.   Atkāpjoties no 2. panta, skolu administratīvās valdes un padomes lēmumi tieši var tikt pārsūdzēti apelācijas padomē.
               [..]”

               20

               Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 86. pants ir izteikts šādi:
               “Šīs kārtības pantus, kas ir identiski Kopienas Civildienesta noteikumos paredzētajiem pantiem, interpretē atbilstoši Komisijas piemērotajiem kritērijiem.”

         Vācijas tiesības

               21

               Tiesu iekārtas likuma (Gerichtsverfassungsgesetz) 20. pantā ir noteikts:
               “[..]

                        (2)

                        Vācijas tiesu jurisdikcija nav attiecināma arī uz citām personām [..], ja saskaņā ar vispārīgajām starptautisko tiesību normām, starptautisku nolīgumu vai citām tiesību normām tā uz šīm personām neattiecas.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               22

                  S. Oberto un B. O’Leary ir Europäische Schule München pedagoģes, kas pilda šo amatu kopš attiecīgi 1998. un 2003. gada. Viņu pedagogu darba līgumi, ko parakstījis šīs skolas direktors, tika noslēgti uz noteiktu laiku, proti, vienu gadu. Viņu pēdējie secīgie 2010. gada 13. jūlija pedagoga darba līgumi attiecās uz laikposmu no 2010. gada 1. septembra līdz 2011. gada 31. augustam.

               23

               2010. gada 13. jūlija pedagogu darba līgumu, kas noslēgti starp Europäische Schule München direktoru un attiecīgi S. Oberto un B. O’Leary, 10. punktā bija paredzēts:
               “Piemērojamie tiesību akti un kompetentās tiesas
               1.   Izglītības pakalpojumu tiesiskajām attiecībām šādā secībā tiek piemēroti: šī līguma noteikumi, “jaunā kārtība”, kā arī saskaņā ar jaunās kārtības 3. panta 2. punktu piemērojamās Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības normas [..]. Saskaņā ar kārtības 3. panta 4. punktu Vācijas tiesības ir piemērojamas tikai, ciktāl šajā līgumā un līgumam piemērojamās Eiropas skolu tiesībās nav paredzēts attiecīgs regulējums un tikai tiktāl, ciktāl attiecīgais robs tiesiskajā regulējumā attiecas uz šajā līgumā nereglamentētajām darba nosacījumiem un darba tiesiskajām attiecībām, sociālo apdrošināšanu un nodokļu tiesībām.
               2.   Strīdus starp skolu un nepilnas slodzes pedagogu saistībā ar šo līgumu, ciktāl līgumslēdzēju pušu tiesiskās attiecības ir pakļautas šim līgumam un Eiropas skolu tiesībām, izskata tikai Eiropas skolu apelācijas padome saskaņā ar Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības [..] 80. pantu. Vācijas valsts tiesas saskaņā ar Eiropas skolu nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 3. panta 4. punktu var izskatīt tikai strīdus starp skolu un nepilnas slodzes pedagogu, kas attiecas vienīgi uz jautājumiem, attiecībā uz kuriem atbilstoši šā panta 1. punktam ir piemērojamas Vācijas tiesības.”

                  24

                  S. Oberto un B. O’Leary ar divām prasībām, kas celtas Arbeitsgericht München (Minhenes Darba tiesa), apstrīd darba līgumu ilguma ierobežojumu uz vienu gadu. Arbeitsgericht München viņas apgalvoja, ka Vācijas tiesām bija kompetence lemt par viņu darba attiecību ilguma ierobežojumu spēkā esamību. Arbeitsgericht München ar starpspriedumu, lai gan bija iebildums par nepieņemamību, ko izvirzīja Europäische Schule München, šīs prasības atzina par pieņemamām.

               25

               Pēc tam, kad tika noraidīta Europäische Schule München apelācijas sūdzība, tā Bundesarbeitsgericht (Federālā Darba tiesa) iesniedza Revision [kasācijas] sūdzību. Europäische Schule München šajā tiesā apgalvoja, ka tā nav pakļauta Vācijas tiesību sistēmai, jo pamatlieta ietilpst Eiropas skolu apelāciju padomes ekskluzīvā kompetencē.

               26

               Šādos apstākļos Bundesarbeitsgericht rodas jautājums par Vācijas tiesību sistēmas kompetenci attiecībā uz lēmuma pieņemšanu pamatlietā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka lēmums, kas tai ir jāpieņem par šo kompetenci, ir atkarīgs no Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmā teikuma interpretācijas.

               27

               Šādos apstākļos Bundesarbeitsgericht nolēma apturēt tiesvedību un katrā no pamatlietām uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas skolas nodarbināts nepilnas slodzes pedagogs, kurš nav kādas dalībvalsts norīkots, ietilpst konvencijā minēto personu kategorijā, nevis to personu kategorijā, kurām kā administratīvajam un apkalpojošajam personālam šis regulējums nav piemērojams?

                        2)

                        Ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbild apstiprinoši:
                        vai Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šis regulējums attiecas arī uz tāda nelabvēlīga lēmuma likumību, kuru skolas direktors pieņēmis attiecībā uz nepilnas slodzes pedagogiem, pamatojoties uz konvenciju vai uz noteikumiem, kas pieņemti tās piemērošanai?

                        3)

                        Ja Tiesa uz otro jautājumu atbild apstiprinoši:
                        vai Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka arī līgumiskas vienošanās noslēgšana starp Eiropas skolas direktoru un nepilnas slodzes pedagogu par darba tiesisko attiecību termiņa noteikšanu ir nepilnas slodzes pedagogam nelabvēlīgs direktora lēmums?

                        4)

                        Ja Tiesa uz otro vai trešo jautājumu atbild noraidoši:
                        vai Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka pēc visu administratīvo līdzekļu izsmelšanas pirmā un pēdējā instance ir tikai tajā minētā apelācijas padome, kuras kompetencē ir izskatīt strīdu par darba līguma termiņa noteikšanu, par ko skolas direktors ir vienojies ar nepilnas slodzes pedagogu, ja šī vienošanās galvenokārt ir balstīta uz padomes norādēm Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 1.3. pantā, kurā paredzēti darba līgumi uz gadu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par Tiesas kompetenci

                  28

                  S. Oberto un B. O’Leary ir apstrīdējušas Tiesas kompetenci interpretēt Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, normas, jo tā neesot jāuzskata par Savienības tiesību daļu.

               29

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Eiropas Savienības Padomes atbilstoši LESD 217. un 218. pantam noslēgts nolīgums attiecībā uz Eiropas Savienību ir Savienības iestādes pieņemts tiesību akts LESD 267. panta pirmās daļas b) punkta izpratnē, ka šāda nolīguma normas kopš to stāšanās spēkā ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama daļa un ka šīs tiesību sistēmas ietvaros Tiesai ir kompetence pieņemt prejudiciālu nolēmumu par šī nolīguma interpretāciju (skat. spriedumu Demirel, 12/86, EU:C:1987:400, 7. punkts).

               30

               Tas pats attiecas arī uz tādu starptautisku nolīgumu, kāda ir Konvencija, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, ko, pamatojoties uz EK līguma 235. pantu (vēlāk EKL 308. pants, kas tagad ir kļuvis par LESD 352. pantu), noslēdza Eiropas Kopienas, kurām šādas tiesības tika piešķirtas ar Padomes 1994. gada 17. jūnija Lēmumu 94/557/EK, Euratom, ar ko pilnvaro Eiropas Kopienu un Eiropas Atomenerģijas kopienu apstiprināt ar parakstu un noslēgt Konvenciju, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus (OV L 212, 1. lpp.).

               31

               Tādējādi Tiesai ir kompetence pieņemt prejudiciālo nolēmumu par šīs konvencijas, kā arī par uz tās pamata pieņemto tiesību aktu interpretāciju.

         Ievada apsvērumi

               32

               Vispirms ir jāatgādina, ka Eiropas skolu sistēma ir sui generis sistēma, kas, izmantojot starptautisku vienošanos, nodrošina sadarbību starp dalībvalstīm, kā arī starp tām un Savienību (skat. spriedumu Miles u.c., C‑196/09, EU:C:2011:388, 39. punkts).

               33

               No judikatūras izriet arī, ka Eiropas skolas ir starptautiskas iestādes, kas, lai gan tām ir funkcionālas saiknes ar Savienību, tomēr ir formāli nošķirtas no Savienības un dalībvalstīm (skat. šajā ziņā Miles u.c., EU:C:2011:388, 42. punkts).

               34

               Tādējādi, ja Konvencija, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, ciktāl tā skar Eiropas Savienību, ir akts, kuru pieņēmusi Eiropas Savienības iestāde LESD 267. panta pirmās daļas b) punkta izpratnē, to regulē arī starptautiskās tiesības un, konkrētāk, no tās interpretācijas viedokļa – starptautiskās līgumtiesības (skat. šajā ziņā spriedumu Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, 39. punkts).

               35

               Starptautiskās līgumtiesības būtībā ir kodificētas Vīnes konvencijā. Saskaņā ar šīs konvencijas 1. pantu tā tiek piemērota līgumiem starp valstīm. Tomēr saskaņā ar minētās konvencijas 3. panta b) punktu fakts, ka tā netiek piemērota starptautiskiem līgumiem, kas tiek noslēgti starp valstīm un citiem starptautisko tiesību subjektiem, neietekmē jebkura Vīnes konvencijā izklāstītā noteikuma piemērošanu nolīgumiem, kas būtu piemērojams neatkarīgi no šīs pašas konvencijas atbilstoši starptautisko tiesību normām.

               36

               No minētā izriet, ka Vīnes konvencijā ietvertie noteikumi ir piemērojami tādam nolīgumam, kas noslēgts starp dalībvalsti un starptautisku organizāciju, piemēram, Konvencija, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, ciktāl šie noteikumi atspoguļo vispārējās starptautisko paražu tiesību normas. Minētā konvencija līdz ar to ir jāinterpretē saskaņā ar šiem noteikumiem (skat. šajā ziņā spriedumu Brita, EU:C:2010:91, 41. punkts).

               37

               Atbilstoši Vīnes konvencijas 31. pantam, kas atspoguļo vispārējās starptautiskās paražu tiesības (skat. šajā ziņā spriedumu Komisija/Somija, EU:C:2009:715, 39. punkts), līgums jāinterpretē godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā un atbilstoši tā objektam un mērķim (skat. spriedumu Brita, EU:C:2010:91, 43. punkts).

               38

               Turklāt atbilstoši Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunktam, interpretējot līgumu, ir jāņem vērā jebkura agrākā prakse līguma piemērošanā, ar kuru ir iedibināta pušu vienošanās par līguma interpretāciju.

         Par pirmo jautājumu

               39

               Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas skolas nodarbināti nepilnas slodzes pedagogi, kas nav kādas dalībvalsts norīkoti, ietilpst šajā tiesību normā minēto personu skaitā atšķirībā no administratīvā un apkalpojošā personāla.

               40

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka atbilstoši šīs konvencijas 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmajam un otrajam teikumam, pirmkārt, Eiropas skolu apelācijas padomei ir ekskluzīva kompetence, ja visas administratīvās iespējas ir izmantotas, pirmajā un pēdējā instancē lemt par jebkuru strīdu par šīs konvencijas piemērošanu tajā minētajām personām, izņemot administratīvo un apkalpojošo personālu, un, otrkārt, šo procedūru nosacījumi un sīki izstrādāti noteikumi pēc vajadzības tiek noteikti Pedagogu nodarbināšanas noteikumos vai Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtībā.

               41

               Tādējādi no Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka nepilnas slodzes pedagogi pieder pie minētās konvencijas šīs tiesību normas pirmās daļas pirmajā teikumā minētajām personām atšķirībā no administratīvā un apkalpojošā personāla, kas no tām ir izslēgts.

               42

               Turklāt šādu interpretāciju apstiprina Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta konteksts.

               43

               Kā Komisija norāda savos apsvērums, it īpaši no šīs konvencijas 19. panta 4. un 6. punkta un 22. punkta pirmās daļas izriet, ka tajā tiek skaidri nošķirti pedagogi, no vienas puses, un administratīvais un apkalpojošais personāls, no otras puses.

               44

               Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas skolas nodarbināti nepilnas slodzes pedagogi, kas nav kādas dalībvalsts norīkoti, ietilpst šajā tiesību normā minēto personu skaitā atšķirībā no administratīvā un apkalpojošā personāla, kas no tām ir izslēgts.

         Par trešo jautājumu

               45

               Uzdodot trešo jautājumu, kas ir jāpārbauda pirms otrā jautājuma, iesniedzējtiesa jautā, vai Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumiskas vienošanās noslēgšana starp Eiropas skolas direktoru un nepilnas slodzes pedagogu par darba tiesisko attiecību termiņa noteikšanu ir pēdējam minētajam nelabvēlīgs akts.

               46

               Šajā ziņā jānorāda, ka šī konvencija neietver nekādu jēdziena “akts, kurš nelabvēlīgi ietekmē personas [nelabvēlīgs akts]”, definīciju, kas ir minēts tās 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā.

               47

               Kā to norāda Europäische Schule München un Komisija, pastāv atšķirība starp minētās konvencijas dažādu valodu redakcijām attiecībā uz jēdzienu “nelabvēlīgs akts”, proti, dažās no tām, konkrētāk, spāņu, angļu, franču un itāļu valodu redakcijās tiek attiecīgi lietoti jēdzieni “un acto”, “any act”, “un acte” un “un atto”, kam ir plašāka piemērojamība nekā vācu valodas redakcijā lietotajam terminam “Entscheidung”, jeb burtiski – “lēmums”.

               48

               Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, preambulas ceturtā apsvēruma piektajam ievilkumam viens no tās mērķiem ir pietiekamas tiesiskās aizsardzības nodrošināšana pret padomes vai administratīvo valžu darbību pedagogiem un citām personām, uz kurām attiecas šī konvencija.

               49

               Ievērojot it īpaši iepriekšējā šī sprieduma punktā atgādināto mērķi, šajā gadījumā ir jāizmanto jēdziena “nelabvēlīgs akts” plaša interpretācija, jo nekas minētajā konvencijā, kā arī tās piemērošanai pieņemtajās tiesību normās, kas ir jāņem vērā atbilstoši Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta c) apakšpunktam, to neliedz.

               50

               Jāuzsver, ka atbilstoši Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta otrajai daļai Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības, kurā it īpaši ir paredzēti nosacījumi un sīki izstrādāti noteikumi, kas attiecas uz šo lietu izskatīšanu apelāciju padomē, 3.2. punktā ir paredzēts, ka Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 80. pants, kas ir iekļauts tās VII nodaļā par tiesību aizsardzības līdzekļiem, tiek piemērots nepilnas slodzes pedagogiem, jo Eiropas skolas apelācijas padomei ir ekskluzīva kompetence pirmajā un pēdējā instancē lemt par “nelabvēlīga akta” tiesiskumu visos strīdos starp Eiropas skolu vadības institūcijām un nepilnas slodzes pedagogiem.

               51

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 80. panta 1. punkts ir formulēts identiski Eiropas Kopienas Civildienesta noteikumu (Padomes 1968. gada 29. februāra Regula (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68, ar ko ir noteikti Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumi un Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība (OV L 56, 1. lpp.)) 91. pantam, atbilstoši kuram Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā ir jebkurš strīds starp Savienību un jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, attiecībā uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu 90. panta 2. punkta izpratnē.

               52

               Atbilstoši Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 86. pantam šīs kārtības pantu interpretācija, kuri ir identiski Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu pantiem, ir jāveic saskaņā ar Komisijas piemērotajiem kritērijiem.

               53

               Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai tikai tie akti, kas tieši un individuāli ietekmē ieinteresēto personu tiesisko stāvokli, var tikt uzskatīti par nelabvēlīgiem. Turklāt Tiesa atkārtoti ir interpretējusi nelabvēlīga akta jēdzienu Kopienu Civildienesta noteikumu 90. panta izpratnē tā, ka tas attiecas uz visiem aktiem, kas var tieši ietekmēt noteiktu tiesisko situāciju (skat. it īpaši rīkojumu Strack/Komisija, C‑237/06 P, EU:C:2007:156, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

               54

               Turklāt Tiesa ir jau nospriedusi strīdā starp palīgdarbinieku un Komisiju, ka “nelabvēlīgs akts” minēto statūtu 90. panta 2. punkta izpratnē šajā lietā bija darba līgums (skat. spriedumu Castagnoli/Komisija, 329/85, EU:C:1987:352, 11. punkts).

               55

               Tādējādi nepilnas slodzes pedagoga darba līgums tiek uzskatīts par “nelabvēlīgu aktu” Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 80. panta izpratnē vēl jo vairāk tādēļ, kā tas ir šajā lietā, ka runa ir par tādu līguma elementu, kas paredzēts piemērojamajā likumā, tas ir, ilgumu, kas tieši izriet no Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 1.3. punkta.

               56

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz līgumisku vienošanos starp Eiropas skolas direktoru un nepilnas slodzes pedagogu par darba tiesisko attiecību termiņa noteikšanu uzskatīt par pēdējam minētajam nelabvēlīgu aktu.

         Par otro jautājumu

               57

               Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šis regulējums attiecas arī uz tādu aktu, kuru skolas direktors pieņēmis, izpildot savus pienākumus.

               58

               Jāprecizē, ka direktora akti nevar tikt izslēgti no minētās konvencijas 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmā teikuma piemērošanas jomas tikai tādēļ, ka tie nav tieši minēti šajā tiesību normā.

               59

               Pirmkārt, jāatgādina, ka atbilstoši Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta otrajai daļai nosacījumi un sīki izstrādāti noteikumi, kas attiecas uz šo lietu izskatīšanu, pēc vajadzības tiek noteikti Pedagogu nodarbināšanas noteikumos vai nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtībā.

               60

               Otrkārt, Konvencija, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, ir jāinterpretē it īpaši atbilstoši Vīnes konvencijas 31. pantam, atbilstoši kuram ir jāņem vērā jebkuras starptautisko tiesību normas, kas piemērojamas attiecībās starp dalībniekiem, un jāpiešķir liela nozīme jebkurai agrākai pirmās no šīm konvencijām piemērošanas praksei.

               61

               Šajā ziņā, kā izriet no Starptautiskās Tiesas judikatūras, agrākā līguma piemērošanas prakse var būt nozīmīgāka par šī līguma skaidriem noteikumiem, ja šī prakse atspoguļo pušu vienošanos (ST, lieta Preah Vihear templis (Kambodža pret Taizemi), 1962. gada 15. jūnija spriedums, Recueil 1962, 6. lpp.).

               62

               Tādējādi, lai noteiktu terminu “akti, ko pieņēmusi padome vai administratīvā valde”, kas minēti Konvencijas 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā, piemērojamību, ir jāatsaucas uz visām starptautisko tiesību normām, kā arī uz agrāko šīs konvencijas piemērošanas praksi.

               63

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka atbilstoši Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 80. pantam, uz kuru ir atsauce Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 3.2. punktā un kurā saskaņā ar Konvencijas, ar kuru nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta otro daļu ir noteikti Eiropas skolu apelāciju padomē uzsākto procedūru atsevišķi nosacījumi un sīki izstrādāti noteikumi, tās ekskluzīvā kompetence attiecas uz visiem strīdiem starp Eiropas skolu vadības institūcijām un personāla locekļiem par tiem nelabvēlīgiem aktiem. It īpaši no šīs konvencijas 7. panta pēdējās daļas, skatītas kopā ar tās 21. panta otro daļu, kā arī no Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 6. panta a) punkta un I pielikuma izriet, ka Eiropas skolas direktors ir šīs skolas vadības institūcija.

               64

               Tādējādi Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 80. panta formulējums atšķiras no Konvencijas, ar kuru nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmā teikuma.

               65

               Pamatojoties uz minēto 80. pantu, pēc tam attīstījās Eiropas skolu apelācijas padomes judikatūra, saskaņā ar kuru var celt prasību par nelabvēlīgiem aktiem, ko pieņēmušas Eiropas skolu valdības institūcijas. Šī judikatūra ir jāuzskata par Konvencijas piemērošanas agrāku praksi Vīnes konvencijas 31. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

               66

               Minētās konvencijas puses nekad nav apstrīdējušas šādu praksi. Tas, ka konvencijas puses to nav apstrīdējušas, ir jāuzskata par piekrišanu šādai praksei, klusu ciešot.

               67

               No minētā izriet, ka šīs prakse ir jāuzskata, pamatojoties uz Norīkotā personāla nodarbināšanas kārtības 80. pantu, par tādu, kas veido pušu vienošanos par Konvencijas, ar kuru nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmā teikuma interpretāciju. Šī prakse tādējādi var būt svarīgāka par šīs tiesību normas tekstu, kas tātad ir jāinterpretē tādējādi, ka tas būtībā neliedz uzskatīt Eiropas skolas vadības institūciju aktus par tādiem, uz kuriem attiecas minētā tiesību norma.

               68

               Attiecībā uz Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 3.4. punkta ietekmi jāatgādina, ka atbilstoši šai tiesību normai skolas atrašanās valsts tiesām ir kompetence izskatīt iespējamos strīdus par nepilnas slodzes pedagogu, reliģijas skolotāju un pagaidu darbinieku darbā pieņemšanas un atlaišanas nosacījumiem, ko reglamentē skolas atrašanās vietas valsts tiesību akti darba tiesisko attiecību, sociālās apdrošināšanas un nodokļu jomā, neskarot iepriekš minētos noteikumus.

               69

               Ciktāl pamatlieta attiecas uz darba līguma ilguma ierobežošanu, kas ir paredzēta Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 1.3. punktā, tā nevar ietilpt attiecīgās Eiropas skolas atrašanās vietas tiesas kompetencē. Turklāt šis konstatējums ir izteikts arī pedagoga darba līgumu, kas noslēgti starp pamatlietas pusēm, 10. panta 2. punktā.

               70

               No minētā izriet, ka jāuzskata, ka Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 1.3., 3.2. un 3.4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka strīds par darba līgumā, kas noslēgts starp nepilnas slodzes pedagogu un Eiropas skolas direktoru, ietvertas vienošanās par darba attiecību ilguma ierobežošanu tiesiskumu ir ekskluzīvā Eiropas skolu apelāciju padomes kompetencē.

               71

               Turklāt, pretēji S. Oberto un B. O’Leary tiesas sēdē apgalvotajam, jānorāda, ka šī to Konvencijas, ar kuru nosaka Eiropas skolu statūtus, un Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības attiecīgo normu interpretācija, atbilstoši kurām apelāciju padomei ir ekskluzīva kompetence lemt par tādu strīdu, kāds ir pamatlietā, neietekmē ieinteresēto personu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

               72

               Attiecībā uz Eiropas skolu apelāciju padomi Tiesa ir nospriedusi, ka tā atbilst visiem nosacījumiem, lai to varētu uzskatīt par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē, proti, šī iestāde ir izveidota ar likumu, tā ir pastāvīga, tās pieņemtie nolēmumi ir saistoši, tiesvedība tajā notiek atbilstoši sacīkstes principam un tā piemēro tiesību normas, kā arī tā ir neatkarīga, izņemot to, ka tā pieder vienai no dalībvalstīm (skat. šajā ziņā spriedumu Miles u.c., EU:C:2011:388, 37.–39. punkts).

               73

               Turpinājumā ir jāatgādina, ka atbilstoši Līguma par Eiropas Savienības darbību 47. pantam efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips attiecas nevis uz tiesībām piekļūt vairākām tiesu instancēm, bet gan tikai uz tiesībām piekļūt tiesai (skat. spriedumu, 2014. gada 17. jūlijs, Sánchez Morcillo un Abril García, C‑169/14, EU:C:2014:2099, 36. punkts).

               74

               Visbeidzot, kaut arī iepriekš minētajā spriedumā Miles (EU:C:2011:388, 43.–45. punkts) Tiesa ir norādījusi, ka tai nav kompetences atbildēt uz Eiropas skolu apelācijas padomes uzdoto jautājumu, jo tā nav “dalībvalsts tiesa” LESD 267. panta izpratnē, tā arī pieļāva, ka iespēja – pat pienākums – šai apelācijas padomei vērsties Tiesā attiecībā uz strīdu ar Eiropas skolas nepilnas slodzes pedagogiem, kurā ir jāpiemēro Savienības tiesību vispārīgie principi, protams, ir iespējama, bet dalībvalstīm ir jāveic reformas šobrīd spēkā esošajā ar Konvencijas, ar kuru nosaka Eiropas skolu statūtus, izveidotajā sistēmā.

               75

               Tātad jāuzskata, ka pienākums atbildētājām pamatlietā celt savu prasību par darba līgumā, kas noslēgts starp viņu un Europäische Schule München direktoru, ietvertas vienošanās par darba attiecību ilguma ierobežošanu tiesiskumu Eiropas skolu apelāciju padomē, kas lemj pirmajā un pēdējā instancē un kas nav pilnvarota vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, neietekmē viņu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

               76

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šis regulējums principā neliedz šo tiesību normu piemērot aktam, kuru Eiropas skolas direktors pieņēmis, izpildot savus pienākumus. Nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 1.3., 3.2. un 3.4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka strīds par darba līgumā, kas noslēgts starp nepilnas slodzes pedagogu un Eiropas skolas direktoru, ietvertas vienošanās par darba attiecību ilguma ierobežošanu tiesiskumu ir ekskluzīvā Eiropas skolu apelāciju padomes kompetencē.

         Par ceturto jautājumu

               77

               Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz ceturto jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               78

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, kas Luksemburgā 1994. gada 21. jūnijā noslēgta starp dalībvalstīm un Eiropas Kopienām, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka Eiropas skolas nodarbināti nepilnas slodzes pedagogi, kas nav kādas dalībvalsts norīkoti, ietilpst šajā tiesību normā minēto personu skaitā atšķirībā no administratīvā un apkalpojošā personāla, kas no tām ir izslēgts;

                           2)

                           Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz līgumisku vienošanos starp Eiropas skolas direktoru un nepilnas slodzes pedagogu par darba tiesisko attiecību termiņa noteikšanu uzskatīt par pēdējam minētajam nelabvēlīgu aktu;

                           3)

                           Konvencijas, ar ko nosaka Eiropas skolu statūtus, 27. panta 2. punkta pirmās daļas pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas principā neliedz šo tiesību normu piemērot aktam, kuru Eiropas skolas direktors pieņēmis, izpildot savus pienākumus. Eiropas skolu no 1994. gada 1. septembra līdz 2011. gada 31. augustam nodarbināto nepilnas slodzes pedagogu nodarbināšanas kārtības 1.3., 3.2. un 3.4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka strīds par darba līgumā, kas noslēgts starp nepilnas slodzes pedagogu un Eiropas skolas direktoru, ietvertas vienošanās par darba attiecību ilguma ierobežošanu tiesiskumu ir ekskluzīvā Eiropas skolu apelāciju padomes kompetencē.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta) 2010. gada 8.jūlijā. # M pret Eiropas Zāļu aģentūra (EMA). # Apelācija - Civildienests - Civildienesta tiesas sprieduma pārskatīšana - Strīds, kurā tiesvedības stadija ļauj pieņemt galīgo spriedumu. # Lieta T-12/08 P-RENV-RX.

text:
      VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
      2010. gada 8. jūlijā (*)

      Apelācija − Civildienests − Civildienesta tiesas sprieduma pārskatīšana – Strīds, kurā tiesvedības stadija ļauj pieņemt galīgo spriedumu
      Lieta T‑12/08 P‑RENV‑RX
      par apelācijas sūdzību par Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 19. oktobra rīkojumu lietā F‑23/07
         M/EMEA (Krājumā vēl nav publicēts), ar ko tiek lūgts šo rīkojumu atcelt,

      M, bijušais Eiropas Zāļu aģentūras pagaidu darbinieks, ar dzīvesvietu Brauburnā [Browbourne] (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv S. Orlandi [S. Orlandi], E. Kūlens [A. Coolen], Ž. N. Luiss [J.‑N. Louis] un E. Maršals [É. Marchal], advokāti,

      prasītājs,
      otrs lietas dalībnieks, kas piedalās tiesvedībā
      Eiropas Zāļu aģentūra (EMA), ko pārstāv V. Salvatore [V. Salvatore] un N. Rampale Olmedo [N. Rampal Olmedo], pārstāvji,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [M. Jaeger] (referents), tiesneši J. Azizi [J. Azizi], N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood], O. Cūcs [O. Czúcz] un I. Pelikānova [I. Pelikánová],

      sekretārs E. Kulons [E. Coulon],

      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Šī tiesvedība tiek izskatīta saistībā ar Tiesas 2009. gada 17. decembra pārskatīšanas spriedumu lietā C‑197/09 RX‑II M/EMEA (Krājumā vēl nav publicēts), ar kuru Tiesa, atzīstot, ka ar Pirmās instances tiesas 2009. gada 6. maija spriedumu lietā T‑12/08 P
         M/EMEA (Krājumā vēl nav publicēts; turpmāk tekstā – “pārskatītais spriedums”) par apelācijas sūdzību par Eiropas Savienības Civildienesta
         tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 19. oktobra rīkojumu lietā F‑23/07 M/EMEA (Krājumā vēl nav publicēts; turpmāk tekstā – “apstrīdētais rīkojums”) netika ievērota Kopienu tiesību vienveidība un saskaņotība,
         atcēla iepriekš minētā pārskatītā sprieduma rezolutīvās daļas 3. un 5. punktu un nodeva lietu vēlreizējai izskatīšanai Pirmās
         instances tiesā.

       Fakti un tiesvedība pirmajā instancē
      2        No iepriekš 1. punktā minētā pārskatītā sprieduma izriet, ka M, pagaidu darbinieks, kas bija uzsācis darbu Eiropas Zāļu aģentūrā (EMA, līdz 2009. gada 8. decembrim saukta par EMEA) 1996. gada oktobrī, 2005. gada martā cieta nelaimes gadījumā darbā un kopš tā laika bija slimības atvaļinājumā. Viņa līgums
         ar EMA beidzās 2006. gada 15. oktobrī, un EMA nolēma to nepagarināt.

      3        2006. gada 17. februārī M lūdza izveidot invaliditātes komisiju, bet EMA to atteica ar 2006. gada 31. marta vēstuli. 2006. gada 3. jūlijā M par šo atteikumu iesniedza sūdzību, kas tika noraidīta ar 2006. gada 25. oktobra lēmumu.

      4        Pa to laiku – 2006. gada 8. augustā – M iesniedza jaunu lūgumu izveidot invaliditātes komisiju un pievienoja tam ārsta W medicīnisko atzinumu.

      5        Ar 2006. gada 21. novembra vēstuli M lūdza EMA precizēt, vai 2006. gada 25. oktobra lēmums, ar kuru apstiprināts lēmums neizveidot invaliditātes komisiju, ir 2006. gada
         8. augusta lūguma noraidījums.

      6        Ar 2006. gada 29. novembra vēstuli EMA paziņoja M, ka tā savā 2006. gada 25. oktobra lēmumā pienācīgi ir uzskatījusi, ka 2006. gada 8. augusta lūgumu nevar uzskatīt par jaunu
         lūgumu Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 59. panta 4. punkta izpratnē un ka tādējādi šis lūgums ir noraidāms minētajā
         lēmumā izklāstīto iemeslu dēļ.

      7        Ar 2007. gada 25. janvāra vēstuli M iesniedza sūdzību, lūdzot atsaukt 2006. gada 25. oktobra lēmumu tiktāl, ciktāl ar to noraidīts viņa 2006. gada 8. augusta
         lūgums. Nākamajā dienā M turklāt nosūtīja EMA pieprasījumu atlīdzināt viņam nodarīto mantisko un morālo kaitējumu.

      8        Ar EMA 2007. gada 31. janvāra vēstuli minētā sūdzība un pieprasījums tika noraidīti.

      9        2007. gada 7. februārī M Civildienesta tiesā cēla prasību, kura tika reģistrēta ar numuru F‑13/07 un kurā tika lūgts atcelt 2006. gada 31. marta lēmumu,
         ar kuru EMA bija noraidījusi viņa lūgumu izveidot invaliditātes komisiju, kā arī vajadzības gadījumā arī 2006. gada 25. oktobra lēmumu.

      10      Pēc tam 2007. gada 19. martā M Civildienesta tiesā cēla citu prasību, kura tika iereģistrēta ar numuru F‑23/07, lūdzot, pirmkārt, atcelt 2006. gada 25. oktobra
         lēmumu un, otrkārt, piespriest EMA samaksāt EUR 100 000 kā zaudējumus saistībā ar dienesta pārkāpumiem.

      11      Pirmo prasību Civildienesta tiesa ar 2007. gada 20. aprīļa rīkojumu lietā F‑13/07 L/EMEA (Krājumā vēl nav publicēts) noraidīja kā acīmredzami nepieņemamu, jo sākotnējā sūdzība tika iesniegta novēloti.

      12      Otrās prasības ietvaros EMA ar atsevišķu dokumentu cēla iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 114. panta 1. punktu, kas mutatis mutandis ir piemērojams Civildienesta tiesai saskaņā ar 3. panta 4. punktu Padomes 2004. gada 2. novembra Lēmumā 2004/752/EK, Euratom,
         ar ko izveido Eiropas Savienības Civildienesta tiesu (OV L 333, 7. lpp.), kamēr nav stājies spēkā Civildienesta tiesas Reglaments,
         kas notika 2007. gada 1. novembrī.

      13      Ar apstrīdēto rīkojumu, kas izdots saskaņā ar šo 114. pantu, Civildienesta tiesa, neuzsākot mutvārdu procesu un neatliekot
         lēmuma attiecībā uz iebildi par nepieņemamību pieņemšanu, izskatot lietu pēc būtības, noraidīja prasību kā nepieņemamu.

      14      Attiecībā uz prasījumiem atcelt 2006. gada 25. oktobra lēmumu, jo EMA ar to bija noraidījusi M iesniegto 2006. gada 8. augusta lūgumu, Civildienesta tiesa uzskatīja, ka šis prasījums ir nepieņemams, jo minētais lēmums
         ir jāuzskata par tādu, kas tikai apstiprina EMA 2006. gada 31. marta vēstulē ietverto lēmumu, un ka prasījumi, kas vērsti pret šo lēmumu, ar iepriekš 11. punktā minēto rīkojumu
         lietā L/EMEA jau ir bijuši atzīti par nepieņemamiem.

      15      Arī prasījumi par atlīdzību, ņemot vērā cita starpā ciešo saistību starp minētajiem prasījumiem un iepriekš izskatītajiem
         prasījumiem par atcelšanu, tika noraidīti kā nepieņemami.

       Apelācijas tiesvedība Pirmās instances tiesā
      16      Ar procesuālo rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 2008. gada 4. janvārī, M par apstrīdēto rīkojumu iesniedza apelācijas sūdzību saskaņā ar Tiesas Statūtu I pielikuma 9. pantu.

      17      Šajā apelācijas sūdzībā M lūdza Pirmās instances tiesu ne tikai atcelt šo rīkojumu, bet arī lemt par lietas būtību. Savukārt EMA lūdza noraidīt minēto apelācijas sūdzību kā acīmredzami nepamatotu, izvirzot tikai argumentus par M celtās prasības nepieņemamību.

      18      Pēc tam, kad tā bija apmierinājusi M lūgumu tikt uzklausītam mutvārdu procesā, Pirmās instances tiesa ar iepriekš 1. punktā minēto pārskatīto spriedumu atcēla
         apstrīdēto rīkojumu, uzskatot, ka tajā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā tiktāl, ciktāl Civildienesta tiesa par nepieņemamiem
         bija atzinusi M prasījumus par atcelšanu un prasījumus par atlīdzību.

      19      Turpinājumā, uzskatot, ka tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu lietā Tiesas Statūtu I pielikuma 13. panta 1. punkta
         izpratnē, Pirmās instances tiesa pati pieņēma nolēmumu šajā lietā. Tā par pieņemamiem un pamatotiem atzina prasījumus par
         atcelšanu un atcēla 2006. gada 25. oktobra lēmumu. Tā par pieņemamiem atzina arī M prasījumus par atlīdzību un piesprieda EMA samaksāt atlīdzību EUR 3000 apmērā par morālo kaitējumu, kas esot nodarīts M.

      20      Šajā ziņā Pirmās instances tiesa iepriekš 1. punktā minētā pārskatītā sprieduma 100. punktā norādīja, ka savā Civildienesta
         tiesai iesniegtajā prasības pieteikumā M ir apgalvojis, ka, uzturot savu atteikumu uzsākt invaliditātes atzīšanas procedūru, EMA ir radījusi viņam satraukuma un nenoteiktības stāvokli. Minētā sprieduma 104. punktā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka
         aplūkojamajā lietā M ir nodarīts morālais kaitējums, kas nevar tikt pilnībā novērsts, atceļot 2006. gada 25. oktobra lēmumu.

       Pārskatīšana Tiesā
      21      Pēc pirmā ģenerāladvokāta ierosinājuma pārskatīt iepriekš 1. punktā minēto pārskatīto spriedumu īpašā palāta, kas paredzēta
         Tiesas Reglamenta 123.b pantā, ar 2009. gada 24. jūnija lēmumu lietā C‑197/09 RX (Krājumā vēl nav publicēts) nolēma, ka minētais
         spriedums ir jāpārskata. Kā izriet no Tiesas 2009. gada 24. jūnija lēmuma rezolutīvās daļas 2. punkta, pārskatīšana attiecās
         uz jautājumu, vai iepriekš 1. punktā minētais pārskatītais spriedums kaitē Kopienu tiesību vienotībai vai saskaņotībai tiktāl,
         ciktāl Pirmās instances tiesa, rīkojoties kā apelācijas tiesa, jēdzienu “strīds, kurā tiesvedības stadija ļauj pieņemt galīgo
         spriedumu” Tiesas Statūtu 61. panta un minēto statūtu I pielikuma 13. panta 1. punkta izpratnē interpretēja tādā veidā, kas
         tai ļāva pieņemt lietu izskatīšanai un lemt par tās būtību, lai gan tai iesniegtā apelācijas sūdzība attiecās uz pirmajā instancē
         izmantotā risinājuma attiecībā uz iebildi par nepieņemamību pārbaudi un lai gan attiecībā uz strīda aspektu, kas pieņemts
         izskatīšanai, nekāda uz sacīkstes principu balstīta apspriešana nav notikusi ne minētajā tiesā, ne arī Civildienesta tiesā
         kā pirmās instances tiesā.

      22      Iepriekš 1. punktā minētajā pārskatīšanas spriedumā lietā M/EMEA Tiesa vispirms norādīja, ka no tās 2009. gada 24. jūnija lēmuma izriet, ka pārskatīšana attiecas tikai uz lēmumu piespriest
         EMA samaksāt M atlīdzību EUR 3000 apmērā par apgalvoto morālo kaitējumu. Savukārt 2006. gada 25. oktobra lēmuma atcelšana un prasības noraidīšana
         pārējā daļā nebija pārskatīšanas priekšmets (iepriekš 1. punktā minētais pārskatīšanas spriedums lietā M/EMEA, 26. punkts).

      23      Turpinājumā jānorāda, ka attiecībā uz jēdzienu “strīds, kurā tiesvedības stadija ļauj pieņemt galīgo spriedumu” Tiesa atgādināja,
         ka principā tiesvedības stadija neļauj taisīt galīgo spriedumu, pēc būtības izskatot prasību, kas celta pirmās instances tiesā,
         ja šī pirmās instances tiesa ir noraidījusi prasību kā nepieņemamu, apmierinot iebildi par nepieņemamību un neatliekot lēmuma
         par šo iebildi pieņemšanu līdz galīgajam spriedumam (iepriekš 1. punktā minētais pārskatīšanas spriedums lietā M/EMEA, 29. punkts). Tiesa precizēja, ka citādi var notikt vienīgi īpašos apstākļos, kuri tomēr nepastāvēja šajā lietā (iepriekš
         1. punktā minētais pārskatīšanas spriedums lietā M/EMEA, 30.–33. punkts).

      24      Tādējādi Tiesa iepriekš 1. punktā minētā pārskatīšanas sprieduma 34.–37. punktā konstatēja, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini
         bija interpretējusi jēdzienu “strīds, kurā tiesvedības stadija ļauj pieņemt galīgo spriedumu” Tiesas Statūtu 61. panta pirmās
         daļas un minēto statūtu pielikuma 13. panta 1. punkta izpratnē un ir pārkāpusi pēdējo minēto tiesību normu, uzskatot, ka aplūkojamajā
         lietā tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu attiecībā uz prasījumiem par morālā kaitējuma, kas esot nodarīts M, atlīdzināšanu.

      25      Turklāt Tiesa konstatēja, ka Pirmās instances tiesa, pieņemot lēmumu attiecībā uz M iesniegtajiem prasījumiem par atlīdzības saņemšanu, bet nedodot iespēju EMA par šiem prasījumiem sniegt savus apsvērumus, bija pārkāpusi sacīkstes principu (iepriekš 1. punktā minētais pārskatīšanas
         spriedums lietā M/EMEA, 38.–59. punkts).

      26      Tiesa, vispirms uzskatot, ka iepriekš 1. punktā minētajā pārskatītajā spriedumā identificētās kļūdas kaitē Kopienu tiesību
         vienotībai un saskaņotībai, atcēla minēto spriedumu tiktāl, ciktāl minētā sprieduma rezolutīvās daļas 3. un 5. punktā Pirmās
         instances tiesa bija piespriedusi EMA samaksāt M atlīdzību EUR 3000 apmērā, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies procesā Civildienesta tiesā un Pirmās instances
         tiesā.

      27      Ņemot vērā, ka kaitējums Kopienu tiesību vienotībai un konsekvencei aplūkojamajā lietā izriet no jēdziena “strīds, kurā tiesvedības
         stadija ļauj pieņemt galīgo spriedumu” kļūdainas interpretācijas un sacīkstes principa neievērošanas, Tiesa uzskatīja, ka
         tā pati nevar pieņemt galīgo lēmumu saskaņā ar Tiesas Statūtu 62.b panta pirmās daļas pēdējo teikumu.

      28      Līdz ar to Tiesa, pieņemot lēmumu par tiesāšanās izdevumiem, kuri radušies pārskatīšanas procedūrā, lietu tiktāl, ciktāl tā
         attiecas uz prasījumiem par morālā kaitējuma, kas esot nodarīts M, atlīdzināšanu, nodeva atpakaļ Vispārējai tiesai saskaņā ar Tiesas Statūtu 62.b pantu, lai dotu iespēju EMA sniegt savus argumentus par šo prasījumu pamatotību (iepriekš 1. punktā minētais pārskatīšanas spriedums lietā M/EMEA, 71. punkts).

       Par atpakaļ nodoto lietu pēc pārskatīšanas
       Procedūra
      29      Ar 2009. gada 22. decembra vēstuli Vispārējās tiesas kanceleja saskaņā ar Reglamenta 121.c panta 1. punktu uzaicināja lietas
         dalībniekus viena mēneša laikā pēc iepriekš 1. punktā minētā pārskatīšanas sprieduma lietā M/EMEA izsniegšanas iesniegt savus rakstveida apsvērumus par secinājumiem, kuri attiecībā uz strīda atrisināšanu izdarāmi no šī
         sprieduma.

      30      EMA savus apsvērumus Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza 2010. gada 21. janvārī.

      31      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 8. janvārī, M saskaņā ar Reglamenta 95. pantu lūdza Vispārējo tiesu šajā tiesvedībā piešķirt viņam juridisko palīdzību.

      32      Ar 2010. gada 11. marta rīkojumu Vispārējā tiesa (apelācijas palāta) piešķīra M juridisko palīdzību.

      33      M savus apsvērumus par iepriekš 1. punktā minēto pārskatīšanas spriedumu lietā M/EMEA iesniedza 2010. gada 25. martā.

       Juridiskais pamatojums
      34      Kā izriet no iepriekš 1. punktā minētā pārskatīšanas sprieduma lietā M/EMEA rezolutīvās daļas 2. punkta un šī sprieduma motīvu daļas 26. punkta, tika atcelti vienīgi iepriekš 1. punktā minētā pārskatītā
         sprieduma rezolutīvās daļas 3. un 5. punkts, proti, lēmums EMA samaksāt M atlīdzību EUR 3000 apmērā par iespējamā morālā kaitējuma nodarīšanu un lēmums atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, savukārt pārējie
         pārskatītā sprieduma rezolutīvās daļas punkti, ar kuriem tika atcelts apstrīdētais rīkojums, kā arī EMA 2006. gada 25. oktobra lēmums tiktāl, ciktāl ar to bija noraidīts M 2006. gada 8. augusta lūgums, un prasība noraidīta pārējā daļā, ieguva res judicata spēku.

      35      2010. gada 21. janvārī un 25. martā lietas dalībnieku saskaņā ar Reglamenta 121.c panta 1. punktu iesniegtajos apsvērumos
         šīs tiesvedības ietvaros M un EMA it īpaši sniedza savus apsvērumus par to, vai lietas apstākļi ļāva uzskatīt, ka M apgalvotais morālais kaitējums bija atdalāms no prettiesiskuma, kas pamatoja 2006. gada 25. oktobra lēmuma atcelšanu, un
         ka tādējādi tas bija jāatlīdzina.

      36      Vispārējā tiesa norāda – pieņemot, ka M un EMA apsvērumu iesniegšana pēc pārskatīšanas ir pietiekama, lai novērstu Tiesas iepriekš 1. punktā minētajā pārskatīšanas spriedumā
         lietā M/EMEA konstatēto sacīkstes principa pārkāpumu, tomēr minētajā spriedumā Tiesa arī atzina, ka iepriekš 1. punktā minētajā pārskatītajā
         spriedumā bija pieļauta kļūda saistībā ar to, ka Pirmās instances tiesa bija kļūdaini interpretējusi jēdzienu “strīds, kurā
         tiesvedības stadija ļauj pieņemt galīgo spriedumu”.

      37      Taču jautājumā par to, vai šī strīda tiesvedības stadija ļauj Vispārējai tiesai pieņemt galīgo spriedumu, no iepriekš 1. punktā
         minētā pārskatīšanas sprieduma lietā M/EMEA 30. punkta izriet, ka apelācijas tiesa zināmos apstākļos var lemt par prasības būtību arī tad, ja process pirmajā instancē
         ir attiecies tikai uz iebildi par nepieņemamību, kuru šīs instances tiesa ir apmierinājusi. Tā tas var būt gadījumā, pirmkārt,
         ja pārsūdzētā sprieduma vai rīkojuma atcelšana noteikti nozīmē konkrētu risinājumu attiecībā uz attiecīgās prasības būtību
         vai, otrkārt, ja prasības atcelt tiesību aktu izskatīšana pēc būtības ir balstīta uz argumentiem, kurus lietas dalībnieki
         ir izteikuši apelācijas procesa ietvaros saistībā ar pirmās instances tiesas sniegto pamatojumu.

      38      Tomēr, kā izriet no iepriekš 1. punktā minētā pārskatīšanas sprieduma lietā M/EMEA 32.–34., 36. un 37. punkta, šajā lietā šādi īpašie apstākļi nepastāv, kā rezultātā strīda tiesvedības stadija neļauj pieņemt
         galīgo spriedumu Tiesas Statūtu 61. panta un minēto statūtu pielikuma 13. panta 1. punkta izpratnē. Tādējādi Vispārējā tiesa
         nodod lietu atpakaļ Civildienesta tiesai, lai tā lemtu par prasījumiem atlīdzināt M eventuāli ciesto morālo kaitējumu pēc EMA sniegtajiem argumentiem par minēto prasījumu pamatotību.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
      nospriež:
      1)      lietu nodot atpakaļ Eiropas Savienības Civildienesta tiesai, lai tā lemtu par prasījumiem atlīdzināt M eventuāli ciesto morālo kaitējumu;
      2)      lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

               Jaeger

                Azizi        Forwood

               Czúcz

                     Pelikánová

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 8. jūlijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1995. gada 13. septembrī. # Adam Buick pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-276/94.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 16. marts.#Capella EOOD pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “APUS” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “ABUS” – Relatīvs atteikuma pamats – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Sajaukšanas iespēja – Secīgi reģistrācijas pieteikuma apjoma ierobežojumi, kas veikti procesā apelācijas padomē – Regulas Nr. 207/2009 43. panta 1. punkts – Apelācijas padomes kompetence – Regulas Nr. 207/2009 64. panta 1. punkts – Tiesības tikt uzklausītam – Regulas Nr. 207/2009 75. panta otrais teikums – Regulas (EK) Nr. 2868/95 13. noteikuma 3. punkts.#Lieta T-473/15.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1979. gada 12. jūlijā. # Harald List pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 124/78.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 1995. gada 18. septembrī. # Detlef Nölle pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Kopienu Komisiju. # Pieņemamība. # Lieta T-167/94.