title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 10.septembrī.#Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha) pret Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Thüringer Oberlandesgericht - Vācija.#Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs - Dzeramā ūdens apgādes un notekūdeņu attīrīšanas sabiedriskie pakalpojumi - Pakalpojumu koncesija - Jēdziens - Ar attiecīgo pakalpojumu saistītā uzņēmējdarbības riska novirzīšana uz līgumslēdzēju.#Lieta C-206/08.

text:
      Lieta C‑206/08
      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      pret
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH
      (Thüringer Oberlandesgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu
         nozarēs – Dzeramā ūdens apgādes un notekūdeņu attīrīšanas sabiedriskie pakalpojumi – Pakalpojumu koncesija – Jēdziens – Ar attiecīgā pakalpojuma izmantošanu saistītā riska novirzīšana uz līgumslēdzēju

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas – Valsts tiesas kompetence – Strīda faktu konstatēšana un novērtēšana
            – Prejudiciāla jautājuma nepieciešamība un uzdoto jautājumu atbilstība – Valsts tiesas vērtējums
      (EKL 234. pants)
      2.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas – Acīmredzami neatbilstoši jautājumi un hipotētiski jautājumi, kas uzdoti
            kontekstā, kas neļauj sniegt derīgu atbildi – Jautājumi, kas nav saistīti ar pamata lietas priekšmetu
      (EKL 234. pants)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta
            un pasta pakalpojumu nozarēs – Direktīva 2004/17 – Piemērošanas joma – Sabiedrisko pakalpojumu koncesija
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/17 1. panta 3. punkta b) apakšpunkts)
      1.        Sadarbības ietvaros, kas paredzēta EKL 234. pantā, tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība
         par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums
         ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad, tiklīdz uzdotie
         jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu.

      (sal. ar 33. punktu)
      2.        Ārkārtas gadījumos Tiesai ir jāpārbauda apstākļi, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi lietu, lai pārliecinātos par savu kompetenci.
         Atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai
         Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska
         vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem
         jautājumiem.

      (sal. ar 34. punktu)
      3.        Fakts, ka pakalpojumu līguma ietvaros līgumslēdzēja iestāde tieši neizmaksā atlīdzību līgumslēdzējai pusei, bet tai ir tiesības
         saņemt atlīdzību no trešām personām, ir pietiekams, lai šādu līgumu kvalificētu kā “pakalpojumu koncesiju” Direktīvas 2004/17,
         ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu
         nozarēs, 1. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē, ar nosacījumu, ka līgumslēdzēja puse uzņemas visu vai vismaz lielāko līgumslēdzējas
         iestādes ar pakalpojuma izmantošanu saistītā riska daļu, pat ja šis risks jau sākotnēji ir visai ierobežots pakalpojuma sniegšanas
         kārtību reglamentējošo publisko tiesību noteikumu dēļ.

      Fakts, ka pakalpojumu sniedzēja atlīdzības avots ir trešo personu maksājumi, ir viens no veidiem, kādos pakalpojumu sniedzējam
         tiek piešķirtas tiesības izmantot pakalpojumu. Šajā sakarā nav nozīmes tam, vai atlīdzību reglamentē privāttiesības vai publiskās
         tiesības.

      Ja nolīgtais atlīdzības veids ir ietverts pakalpojuma sniedzēja tiesībās izmantot savu pakalpojumu, šāds atlīdzības veids
         nozīmē, ka pakalpojuma sniedzējs uzņemas risku, kas saistīts ar attiecīgo pakalpojumu sniegšanu, tātad risks ir raksturīgs
         pakalpojuma ekonomiskai izmantošanai. Ja līgumslēdzēja iestāde turpina uzņemties visu risku, nepakļaujot pakalpojumu sniedzēju
         tirgus draudiem, pakalpojuma izmantošanas tiesību piešķiršanai ir jāpiemēro Direktīvā 2004/17 paredzētās formalitātes, lai
         tādējādi aizsargātu pārskatāmību un konkurenci.

      Ja nav notikusi pilnīga ar pakalpojumu sniegšanu saistīto risku novirzīšana uz pakalpojumu sniedzēju, attiecīgais darījums
         ir pakalpojumu līgums. Pēdējā gadījumā atlīdzību neveido tiesības izmantot pakalpojumu. Katrā ziņā, pat ja līgumslēdzējas
         iestādes risks attiecīgās darbības nozares tiesiskā regulējuma piemērošanas dēļ ir visai ierobežots, lai atzītu pakalpojumu
         koncesijas esamību, prasība ir tāda, lai līgumslēdzēja iestāde novirzītu uz koncesionāru visu risku vai vismaz lielāko ar
         izmantošanu saistītā riska daļu.

      Valsts tiesai ir jāizlemj, vai ir notikusi visa līgumslēdzējas iestādes riska vai lielākās riska daļas novirzīšana. Šajā sakarā
         vispārējie riski, kuri izriet no tiesību aktu grozījumiem, kas ir notikuši līguma izpildes laikā, nav jāņem vērā.

      (sal. ar 53., 55., 57., 59., 67.–69. un 77.–80. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 10. septembrī (*)

      Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu
         nozarēs – Dzeramā ūdens apgādes un notekūdeņu attīrīšanas sabiedriskie pakalpojumi – Pakalpojumu koncesija – Jēdziens – Ar attiecīgā pakalpojuma izmantošanu saistītā riska novirzīšana uz līgumslēdzēju

      Lieta C‑206/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Thüringer Oberlandesgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 8. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 19. maijā, tiesvedībā

      Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha)
      pret
      Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH,

      piedaloties
      Stadtwirtschaft Gotha GmbH,

      Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (WAL).

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), J. Klučka [J. Klučka], P. Linda [P. Lindh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 23. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landkreisgemeinden (WAZV Gotha) vārdā – S. Velmane [S. Wellmann] un F. Hermisons [P. Hermisson], Rechtsanwälte,

      –        Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH vārdā – U. D. Pape [U.‑D. Pape], Rechtsanwalt,

      –        Stadtwirtschaft Gotha GmbH vārdā – H. Glahsa [H. Glahs], Rechtsanwältin,

      –        Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (WAL) vārdā – S. Gesterkamps [S. Gesterkamp] un S. Sieme [S. Sieme], Rechtsanwälte,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Mellers [J. Möller], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – P. Olivers [P. Oliver], D. Kukovecs [D. Kukovec] un K. Cadra [C. Zadra], pārstāvji, kuriem palīdz B. Vēgenbaurs [B. Wägenbaur], Rechtsanwalt,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt jēdzienu “pakalpojumu koncesija” Eiropas Parlamenta un Padomes
         2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes,
         enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (OV L 134, 1. lpp.), nozīmē.

      2        Šis lūgums ir iesniegts prāvā starp Wasser- und Abwasserzweckverband Gotha und Landeskreisgemeinden (Gotas pilsētas un rajona ūdens un notekūdeņu mērķapvienība, turpmāk tekstā – “WAZV Gotha”) un Eurawasser Aufbereitungs- und Entsorgungsgesellschaft mbH (ūdens attīrīšanas un novadīšanas sabiedrība, turpmāk tekstā – “Eurawasser”) par ūdensapgādes un notekūdeņu novadīšanas pakalpojumu publisko iepirkumu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Direktīvas 2004/17 1. panta 2. punkta a) un d) apakšpunktā ir noteikts:

      “2.      a)     “Piegādes, būvdarbu un pakalpojumu līgumi” ir līgumi, kas finansiālās interesēs rakstiski noslēgti starp vienu vai vairākiem
         2. panta 2. punktā minētajiem līgumslēdzējiem un vienu vai vairākiem līgumdarba izpildītājiem, piegādātājiem vai pakalpojumu
         sniedzējiem;

      [..]
      d)      “Pakalpojumu līgumi” ir līgumi, kuri nav būvdarbu vai piegādes līgumi un kuru priekšmets ir XVII pielikumā minēto pakalpojumu
         sniegšana.

      [..]”
      4        Minētās direktīvas 1. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:

      ““Pakalpojumu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu līgums, taču izņēmums ir tas, ka atlīdzība par pakalpojumu
         sniegšanu ir vai nu tikai tiesības izmantot attiecīgo pakalpojumu vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu.”

      5        Minētās direktīvas 2. pantā ir noteikts:

      “1.      Šajā direktīvā:
      a)      “līgumslēdzējas iestādes” ir valsts, reģionu vai pašvaldību iestādes, publisko tiesību subjekti, apvienības, ko izveidojusi
         viena vai vairākas šādas iestādes vai publisko tiesību subjekti.

      [..]
      2.      Šī direktīva attiecas uz līgumslēdzējiem,
      a)      kas ir līgumslēdzējas iestādes vai publiski uzņēmumi un kas veic vienu no 3. līdz 7. pantā minētajām darbībām;
      [..].”
      6        Direktīvas 2004/17 4. pantā ir paredzēts:

      “1.      Šī direktīva attiecas uz šādām darbībām:
      a)      tādu fiksētu tīklu nodrošināšana vai ekspluatācija, kas paredzēti pakalpojumu sniegšanai iedzīvotājiem saistībā ar dzeramā
         ūdens ražošanu, pārvadi vai sadali; vai arī

      b)      dzeramā ūdens piegāde šādiem tīkliem.
      2.      Šī direktīva attiecas arī uz līgumiem vai projektu konkursiem, kuru slēgšanas tiesības piešķir vai kurus organizē subjekti,
         kas veic kādu no 1. punktā minētajām darbībām un kas

      [..]
      b)      ir saistīti ar notekūdeņu izvadīšanu vai attīrīšanu.
      [..]”
      7        Šīs direktīvas 18. pantā ir noteikts:

      “Šī direktīva neattiecas uz būvdarbu un pakalpojumu koncesijām, ko piešķīruši līgumslēdzēji, kuri veic vienu vai vairākas
         no 3. līdz 7. pantā minētajām darbībām, ja minētās koncesijas ir piešķirtas attiecīgo darbību veikšanai.”

      8        Minētās direktīvas 31. pantā ir noteikts:

      “To līgumu slēgšanas tiesības, kuru priekšmets ir XVII A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, piešķir saskaņā ar 34. līdz 59. pantu.”
      9        Tās pašas direktīvas 32. pantā ir noteikts:

      “To līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, kuru priekšmets ir XVII B pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, reglamentē vienīgi
         34. un 43. pants.”

      10      Direktīvas 2004/17 71. pantā ir noteikts, ka dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai
         vēlākais 2006. gada 31. janvārī nodrošinātu atbilstību šai direktīvai.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      11      No lietas materiāliem izriet, ka WAZV Gotha ir pašvaldību apvienība, kurai saskaņā ar Vācijas tiesību aktu normām savas teritorijas iedzīvotājiem ir jānodrošina dzeramā
         ūdens piegāde un notekūdeņu novadīšana.

      12      1994. gadā noslēgtā uzņēmuma vadības līguma ietvaros WAZV Gotha bija uzticējusi Stadtwirtschaft Gotha GmbH (Gotas pilsētas pašvaldības uzņēmums, turpmāk tekstā – “Stadtwirtschaft”) veikt visus tehniskos, komerciālos un administratīvos pakalpojumus ūdensapgādes jomā. Tā kā šim līgumam 2008. gadā tuvojās
         beigu termiņš, WAZV Gotha kā apvienības biedru paredzēja uzņemt Stadtwirtschaft, lai turpinātu tam uzticēt darbu izpildi. Tomēr uzraudzības iestādes, pamatodamās uz publisko iepirkumu tiesību normām, nepieļāva
         Stadtwirtschaft iekļaušanu WAZV Gotha sastāvā.

      13      Lai darbu izpildi turpinātu uzticēt trešām personām, WAZV Gotha nolēma piešķirt dzeramā ūdens piegādes un notekūdeņu novadīšanas koncesiju. Šādā nolūkā tā 2007. gada septembrī ierosināja
         neformālu piedāvājumu iesniegšanas procedūru, nevis formālu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, ko paredz Likuma
         par konkurences neierobežošanu 97. un nākamie panti (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen, turpmāk tekstā – “GWB”). Taču WAZV Gotha publicēja paziņojumu 2007. gada 19. septembra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ar references numuru 2007/S 180‑220518.

      14      Paziņojumā par publisko iepirkumu bija minēta pakalpojumu koncesija attiecībā uz ūdensapgādi un notekūdeņu novadīšanu WAZV Gotha teritorijā uz 20 gadiem, un tajā bija norādīts aicinājums ieinteresētajiem uzņēmumiem izvirzīt savu kandidatūru.

      15      Paziņojums par publisko iepirkumu un ar to saistītie līguma projekti paredzēja, ka koncesionārs, pamatojoties uz privāttiesiskiem
         līgumiem, kas noslēgti viņa paša vārdā un uz viņa rēķina, iepriekš minētos pakalpojumus sniedz WAZV Gotha teritorijā dzīvojošiem lietotājiem, pretī saņemot no šiem lietotājiem atlīdzību.

      16      Tāpat bija paredzēts, ka koncesionārs pats var aprēķināt taisnīgu atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem un summu noteikt
         uz savu atbildību. Šādas tiesības tomēr bija ierobežotas tādā ziņā, ka koncesionāram līdz 2009. gada 31. decembrim ir jāpiemēro
         tarifi, kas bija spēkā paziņojuma par publisko iepirkumu publicēšanas dienā, un šiem tarifiem ir jāatbilst Tīringenes likuma
         normām par komunālo pakalpojumu nodevām (Thüringer Kommunalabgabengesetz).

      17      Paziņojumā par publisko iepirkumu un līguma projektos bija arī paredzēts, ka ūdensapgādes un notekūdeņu novadīšanas tehniskās
         iekārtas paliek WAZV Gotha īpašumā un ka tās nomā koncesionārs, kuram ir tiesības attiecīgo nomas maksu iekļaut lietotājiem prasītajā atlīdzībā par
         sniegtajiem pakalpojumiem. Koncesionāram ir arī jāuztur šīs iekārtas.

      18      WAZV Gotha apņēmās saistošu noteikumu veidā apstiprināt pieslēgumu publisko ūdensapgādes un notekūdeņu novadīšanas tīkliem un to izmantošanu.
         Tomēr koncesionārs nevarēja prasīt šī pienākuma izpildi katrā atsevišķā gadījumā.

      19      Visbeidzot, WAZV Gotha apņēmās tiesību aktos paredzētajās robežās novirzīt koncesionāram publiskās subsīdijas, ko tā pati saņēma.

      20      Dalības pieteikumu saņemšanas termiņš paziņojumā par publisko iepirkumu bija noteikts 2007. gada 8. oktobris. 2007. gada 4. oktobra
         vēstulē Eurawasser kritizēja WAZV Gotha nodomu iepriekš minēto pakalpojumu izpildes tiesības piešķirt nevis formālā pakalpojumu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
         procedūrā, bet gan pakalpojumu koncesijas ceļā.

      21      Eurawasser savu dalības pieteikumu iesniedza 2007. gada 8. oktobrī. Stadtwirtschaft un Wasserverband Lausitz Betriebsführungs GmbH (Lauzicas pašvaldības ūdensapgādes uzņēmums, turpmāk tekstā – “WAL”) arī piedalījās konkursa procedūrā, un WAZV Gotha tos uzaicināja iesniegt piedāvājumu. Pēc paziņojumā par publisko iepirkumu noteiktā termiņa beigām pavisam tika iesniegti
         astoņi dalības pieteikumi.

      22      WAZV Gotha 2007. gada 9. oktobra vēstulē noraidīja Eurawasser sūdzību. Tā kā arī 2007. gada 19. oktobra un 23. novembra sūdzības arī bija nesekmīgas, Eurawasser cēla prasību kompetentajā Vergabekammer (publisko iepirkumu palāta) ar pamatojumu, ka WAZV Gotha nav izvēlējusies pareizo līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru.

      23      Vergabekammer 2008. gada 24. janvāra lēmumā norādīja, ka attiecīgais darījums patiesībā ir pakalpojumu publiskais iepirkums, par kuru WAZV Gotha bija jāierosina formāla līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūra, un ka procedūra ir jāatjauno stadijā, kāda bija
         pirms paziņojuma par publisko iepirkumu publicēšanas.

      24      WAZV Gotha šo lēmumu pārsūdzēja Thüringer Oberlandesgericht [Tīringenes apgabaltiesā].

      25      Šajā tiesvedībā Stadtwirtschaft un WAL tika atļauts iestāties lietā.

      26      Šādos apstākļos Thüringer Oberlandesgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai pakalpojumu līgums (šajā gadījumā ūdensapgādes un notekūdeņu novadīšanas pakalpojumi), saskaņā ar kuru līgumslēdzējas
         iestādes tieša atlīdzība nevis tiek maksāta līgumdarba izpildītājam, bet gan līgumdarba izpildītājs iegūst tiesības iekasēt
         privāttiesisku atlīdzību no trešām personām, tādēļ vien ir kvalificējams kā “pakalpojumu koncesija” Direktīvas [2004/17] 1. panta
         3. punkta b) apakšpunkta nozīmē atšķirībā no finansiālās interesēs noslēgta pakalpojumu līguma direktīvas 1. panta 2. punkta
         a) un d) apakšpunkta nozīmē?

      2)      Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir noliedzoša, vai pirmajā prejudiciālajā jautājumā minētie līgumi ir pakalpojumu
         koncesija, ja publisko tiesību struktūras dēļ (pieslēgšanas un lietošanas pienākums; cenu aprēķins atbilstoši izmaksu segšanas
         principam) ar attiecīgo pakalpojumu saistītais uzņēmējdarbības risks jau sākotnēji, proti, arī tad, ja līgumslēdzēja iestāde
         pakalpojumu sniegtu pati, ir ievērojami ierobežots, taču līgumdarba izpildītājs šo ierobežoto risku pārņem pilnā apmērā vai
         vismaz lielākajā daļā?

      3)      Ja atbilde uz otro prejudiciālo jautājumu arī ir noliedzoša, vai Direktīvas [2004/17] 1. panta 3. punkta b) apakšpunkts ir
         jāinterpretē tādējādi, ka ar pakalpojuma sniegšanu saistītajam uzņēmējdarbības riskam, it īpaši realizācijas riskam, kvalitatīvā
         ziņā jābūt tuvu tādam riskam, kāds parasti pastāv brīvās tirgus ekonomikas apstākļos ar vairākiem konkurējošiem pakalpojuma
         piedāvātājiem?”

       Par pieņemamību
      27      WAZV Gotha apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo atbilde uz pirmo jautājumu izriet no pakalpojumu koncesijas
         definīcijas Direktīvas 2004/17 1. panta 3. punkta b) apakšpunktā, kā arī Tiesas judikatūras. Tādēļ lūgtā interpretācija nemaz
         nav nepieciešama. WAL izvirza būtībā līdzīgus argumentus.

      28      Stadtwirtschaft apgalvo, ka prejudiciālie jautājumi nav atbilstīgi lēmumam, kas ir jāpieņem iesniedzējtiesai, jo pamata prāvu var izlemt,
         nemaz neatbildot uz šiem jautājumiem. WAZV Gotha patiesībā esot ierosinājusi pareizu piešķiršanas procedūru, lai arī izrādās, ka pamata lietā izskatāmie līgumi ir jākvalificē
         kā pakalpojumu līgumi, uz ko attiecas Direktīva 2004/17.

      29      Savukārt Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams. No lēmuma par prejudiciāla
         jautājuma uzdošanu izriet valsts tiesas uzskats, ka prejudiciālie jautājumi par pakalpojumu līguma un pakalpojumu koncesijas
         jēdzienu nošķiršanu tai ir vajadzīgi, lai lemtu par tai iesniegtās apelācijas sūdzības pieņemamību.

      30      Pēc lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas WAZV Gotha 2008. gada 4. septembrī nolēma atcelt publiskā iepirkuma procedūru, kas bija pamata prāvas priekšmets.

      31      Pēc minētās atcelšanas Eurawasser grozīja savu prasību, bet to neatsauca. Eurawasser turpmāk prasīja pieņemt lēmumu, ar kuru tiek konstatēts, ka ar atcelto procedūru ir aizskartas tā tiesības uz to, lai tiktu
         ievērotas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas normas, kas tam piemērojamas saskaņā ar GWB 97. un turpmākajiem pantiem.

      32      Ar 2008. gada 24. decembra vēstuli iesniedzējtiesa informēja Tiesu, ka tā uztur savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
         Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai tā varētu lemt par grozīto prasību, tai ir jāsaņem atbilde uz iesniegtajiem jautājumiem,
         jo, tā kā pakalpojumu koncesijai nav piemērojami GWB 97. un turpmākie panti un līdz ar to pamata prasības grozīšanai nav nekādas ietekmes uz faktu, ka vēršanās kompetentajās
         iestādēs, lai pārbaudītu publiskā iepirkuma jomā piemērojamo procedūru ievērošanu, proti, Vergabekammer un Vergabesenat, būtu nepieņemama gadījumā, ja pamata lietā izskatāmais līgums tiktu kvalificēts kā pakalpojumu koncesija.

      33      Šajā sakarā Tiesa ir nospriedusi, ka šīs Tiesas un valsts tiesu sadarbības ietvaros, kas paredzēta EKL 234. pantā, tikai valsts
         tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības,
         var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu, un cik atbilstīgi
         ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad, tiklīdz uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums
         pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši 2009. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑544/07 Rüffler, Krājums, I‑0000. lpp., 36. punkts un tajā minētā judikatūra).

      34      Tomēr tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka ārkārtas gadījumos tai ir jāpārbauda apstākļi, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi lietu,
         lai pārliecinātos par savu kompetenci. Atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad,
         ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktisko situāciju
         vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai
         varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Rüffler, 37. un 38. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

      35      Iesniedzējtiesa savā lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, kā arī 2008. gada 24. decembra vēstulē ir skaidri norādījusi
         iemeslus, kādēļ pēc tās uzskatiem uzdotie jautājumi ir atbilstīgi, un ka atbilde uz šiem jautājumiem ir vajadzīga, lai atrisinātu
         tajā ierosināto prāvu. Ņemot vērā šos skaidrojumus, iesniegtie jautājumi nešķiet hipotētiski vai nesaistīti ar pamata prāvas
         priekšmetu.

      36      Tādējādi prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Ievada apsvērumi
      37      Ievadā ir jāprecizē, ka, ņemot vērā lietas materiālos esošo informāciju, WAZV Gotha atbilst Direktīvas 2004/17 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā sniegtajai līgumslēdzējas iestādes definīcijai un šāda līgumslēdzēja
         iestāde ir viena no līgumslēdzēju kategorijām, kurām šī direktīva ir piemērojama saskaņā ar tās 2. panta 2. punkta a) apakšpunktu.

      38      Turklāt Direktīva 2004/17 saskaņā ar tās 4. pantu attiecas uz pamata lietu, jo attiecīgā līgumslēdzēja iestāde, proti, WAZV Gotha, darbību veic dzeramā ūdens apgādes un notekūdeņu novadīšanas jomā.

      39      Direktīva 2004/17 ir piemērojama pamata prāvai ratione temporis tāpēc, ka tās 71. pantā noteiktais ieviešanas termiņš bija beidzies 2006. gada 31. janvārī, bet publiskā iepirkuma procedūra
         pamata lietā tika ierosināta 2007. gada septembrī.

      40      Jāatgādina, ka pakalpojumu koncesijas definīcija Kopienu tiesību aktos tika ieviesta Direktīvas 2004/17 1. panta 2. punkta
         a) apakšpunktā. Tā nebija noteikta iepriekšējās šīs jomas direktīvās, tostarp Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/38/EEK,
         ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta
         un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.).

      41      Direktīvas 2004/17 18. pantā Kopienu likumdevējs ir precizējis, ka šī direktīva neattiecas uz pakalpojumu koncesijām, ko piešķīruši
         līgumslēdzēji, kas darbojas, piemēram, ūdens nozarē.

      42      Turklāt jāatgādina, ka attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt
         būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134,
         114. lpp.), piemērošanas jomu tās 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā un 4. punktā ir dotas “valsts līgumu [publiskā iepirkuma
         līgumu]” un “pakalpojumu koncesijas” definīcijas, kas būtībā ir līdzīgas attiecīgajām definīcijām Direktīvas 2004/17 1. panta
         2. punkta a) apakšpunktā un 3. punkta b) apakšpunktā.

      43      Šāda līdzība prasa, lai pakalpojumu līguma un pakalpojumu koncesijas jēdzienu interpretācijā tiktu izmantoti vieni un tie
         paši apsvērumi saistībā ar šo iepriekš minēto divu direktīvu attiecīgajām piemērošanas jomām.

      44      Līdz ar to, ja pamata lietā izskatāmais darījums tiek kvalificēts kā “pakalpojumu līgums” Direktīvas 2004/17 nozīmē, tad šāda
         līguma slēgšanas tiesības principā ir jāpiešķir saskaņā ar direktīvas 31. un 32. pantā paredzētajām procedūrām. Savukārt,
         ja šis darījums tiek kvalificēts kā pakalpojumu koncesija, tad minētā direktīva, ņemot vērā tās 18. pantu, tam nav piemērojama.
         Šādā gadījumā koncesijas piešķiršanā ir vispārīgi jāievēro EK līguma pamata noteikumi un it īpaši vienlīdzīgas attieksmes
         princips un nediskriminācijas princips pilsonības dēļ, kā arī no tā izrietošais pārskatāmības pienākums (šajā sakarā skat.
         2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑324/98 Telaustria un Telefonadress, Recueil, I‑10745. lpp., 60.–62. punkts; 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C‑231/03 Coname, Krājums, I‑7287. lpp., 16.–19. punkts; 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C‑458/03 Parking Brixen, Krājums, I‑8585. lpp., 46.–49. punkts, un 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑324/07 Coditel Brabant, Krājums, I‑8457. lpp., 25. punkts).

      45      Tieši šādā kontekstā iesniedzējtiesa vēlas precizēt kritērijus, kas ļautu ieviest atšķirību starp pakalpojumu līgumu un pakalpojumu
         koncesiju.

       Par pirmo un otro jautājumu
      46      Ar pirmo un otro jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai pakalpojuma līguma gadījumā apstāklis,
         ka līgumslēdzējai pusei tiešu atlīdzību nemaksā līgumslēdzēja iestāde, bet gan tai ir tiesības iekasēt privāttiesisku atlīdzību
         no trešām personām, ir pats par sevi pietiekams, lai attiecīgo līgumu kvalificētu kā pakalpojumu koncesiju Direktīvas 2004/17
         1. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē. Ja atbilde uz šo jautājumu ir noliedzoša, valsts tiesa jautā, vai šāds līgums ir
         jākvalificē kā pakalpojumu koncesija, ja līgumslēdzēja puse uzņemas visu vai vismaz lielāko līgumslēdzējas iestādes uzņēmējdarbības
         riska daļu, pat ja šāds risks jau sākotnēji ir visai ierobežots pakalpojumu regulējošo publisko tiesību struktūras dēļ.

      47      Uzstājot uz apstiprinošu pirmā jautājuma atbildēšanu, WAZV Gotha, Stadtwirtschaft un WAL, kā arī Vācijas un Čehijas valdības apgalvo, ka apstāklis, ka līgumslēdzēja puse atlīdzību saņem no attiecīgā pakalpojuma
         lietotājiem, ir pietiekams, lai raksturotu pakalpojumu koncesiju.

      48      Savukārt Eurawasser un Komisija uzskata, ka turklāt vēl nepieciešams, lai līgumslēdzēja puse uzņemtos attiecīgā pakalpojuma uzņēmējdarbības ekonomisko
         risku.

      49      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Direktīvas 2004/17 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka “piegādes, būvdarbu un pakalpojumu
         līgumi” ir līgumi, kas finansiālās interesēs rakstiski noslēgti starp vienu vai vairākiem 2. panta 2. punktā minētajiem līgumslēdzējiem
         un vienu vai vairākiem līgumdarba izpildītājiem, piegādātājiem vai pakalpojumu sniedzējiem.

      50      Direktīvas 1. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka “pakalpojumu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu
         līgums, taču izņēmums ir tas, ka atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu ir vai nu tikai tiesības izmantot attiecīgo pakalpojumu
         vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu.

      51      Salīdzinot šīs abas definīcijas, izriet, ka pakalpojumu līguma un pakalpojumu koncesijas atšķirība slēpjas atlīdzībā par pakalpojumu
         sniegšanu. Pakalpojumu līgums ietver atlīdzību, ko līgumslēdzēja iestāde tieši maksā pakalpojumu sniedzējam (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Parking Brixen, 39. punkts), bet pakalpojumu koncesijas gadījumā atlīdzību par pakalpojumu sniegšanu veido tiesības izmantot vai nu pašu
         pakalpojumu, vai arī šādas tiesības ar samaksu.

      52      Uzdotie jautājumi skaidri izriet no apstākļa, ka attiecīgajā līgumā ir paredzēts, ka līgumslēdzējai pusei atlīdzību tieši
         maksā nevis līgumslēdzēja iestāde, bet gan tā saņem privāttiesisku atlīdzību no trešām personām, ko tai ir atļāvusi līgumslēdzēja
         iestāde.

      53      Ņemot vērā šī sprieduma 51. punktā minēto kritēriju, fakts, ka pakalpojumu sniedzējam tiek atlīdzināts ar trešo personu, šajā
         gadījumā attiecīgā pakalpojuma lietotāju maksājumiem, ir viens no veidiem, kādos pakalpojumu sniedzējam tiek piešķirtas tiesības
         izmantot pakalpojumu.

      54      Šāds kritērijs jau izriet no Tiesas judikatūras, kas izveidota pirms Direktīvas 2004/17 stāšanās spēkā. Saskaņā ar šo judikatūru
         pakalpojumu koncesija ir tad, ja nolīgtais atlīdzības veids ir ietverts pakalpojuma sniedzēja tiesībās izmantot savu pakalpojumu
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Telaustria un Telefonadress, 58. punkts; 2002. gada 30. maija rīkojumu lietā C‑358/00 Buchhändler-Vereinigung, Recueil, I‑4685. lpp., 27. un 28. punkts, kā arī 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑382/05 Komisija/Itālija, Krājums, I‑6657. lpp.,
         34. punkts, un 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑437/07 Komisija/Itālija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums,
         I‑153.* lpp., 29. punkts).

      55      Šajā sakarā nav nozīmes tam, vai atlīdzību reglamentē privāttiesības vai publiskās tiesības.

      56      Tiesa ir atzinusi pakalpojumu koncesijas esamību it īpaši gadījumā, ja pakalpojuma sniedzēja atlīdzība tiek gūta no lietotāju
         maksas par sabiedrisko stāvlaukumu, sabiedriskā transporta pakalpojumiem un kabeļtelevīzijas tīkliem (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Parking Brixen, 40. punkts; 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑410/04 ANAV, Krājums, I‑3303. lpp., 16. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Coditel Brabant, 24. punkts).

      57      No tā izriet, ka pakalpojumu līguma gadījumā apstāklis, ka līgumslēdzēja puse nesaņem tiešu atlīdzību no līgumslēdzējas iestādes,
         bet tai ir tiesības saņemt atlīdzību no trešām personām, atbilst Direktīvas 2004/17 1. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētajam
         nosacījumam par atlīdzību.

      58      Tomēr šāds secinājums prasa precizēt šajā noteikumā minētos jēdzienus “tiesības izmantot” un “atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu”.

      59      No Tiesas judikatūras izriet – ja nolīgtais atlīdzības veids ir ietverts pakalpojuma sniedzēja tiesībās izmantot savu pakalpojumu,
         šāds atlīdzības veids nozīmē, ka pakalpojuma sniedzējs uzņemas risku, kas saistīts ar attiecīgo pakalpojumu sniegšanu (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Parking Brixen, 40. punkts; 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā Komisija/Itālija, 34. punkts, un 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā
         Komisija/Itālija, 29. punkts).

      60      Ieinteresēto personu, kas iesniegušas apsvērumus, šajā sakarā galvenokārt vai pakārtoti paustās nostājas ir atšķirīgas.

      61      WAZV Gotha apgalvo – fakts, ka līgumslēdzēja puse uzņemas ar izmantošanu saistīto risku konkrētajos pamata lietas apstākļos, ir pietiekams,
         lai raksturotu pakalpojumu koncesiju.

      62      Stadtwirtschaft, WAL un Čehijas valdība apgalvo, ka līgumslēdzējai pusei nav pienākuma uzņemties visu šo risku kopumā. Pietiekot, ja tā uzņemas
         riska lielāko daļu.

      63      Vācijas valdība uzskata, ka pakalpojumu koncesija ir izveidota, tiklīdz līgumslēdzēja puse uzņemas ar izmantošanu saistīto
         risku, ja tas nav pilnīgi maznozīmīgs.

      64      Eurawasser uzskata, ka pamata lietā izskatāmajā darījumā nav ievērojama riska, ko līgumslēdzēja iestāde varētu novirzīt uz līgumslēdzēju
         pusi. Tādēļ tas būtu jākvalificē kā līgums, nevis kā koncesija.

      65      Komisija norāda, ka noteikti ir jābūt ievērojamam izmantošanas riskam, kam ne vienmēr ir jāatbilst ekonomiskam riskam, kāds
         parasti ir novērojams brīvā tirgū. Pakalpojumu līgumu, kura ekonomisko risku valsts iestādes ir samazinājušas līdz minimumam,
         nevar kvalificēt kā pakalpojumu koncesiju.

      66      Šajā sakarā ir jānorāda, ka risks ir raksturīgs pakalpojuma ekonomiskai izmantošanai.

      67      Ja līgumslēdzēja iestāde turpina uzņemties visu risku, nepakļaujot pakalpojumu sniedzēju tirgus draudiem, pakalpojuma izmantošanas
         tiesību piešķiršanai ir jāpiemēro Direktīvā 2004/17 paredzētās formalitātes, lai tādējādi aizsargātu pārskatāmību un konkurenci.

      68      Ja nav notikusi pilnīga ar pakalpojumu sniegšanu saistīto risku novirzīšana uz pakalpojumu sniedzēju, attiecīgais darījums
         ir pakalpojumu līgums (šajā sakarā skat. 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑234/03 Contse u.c., Krājums, I‑9315. lpp., 22. punkts, un iepriekš minēto 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā Komisija/Itālija, 35.–37. punkts,
         kā arī pēc analoģijas attiecībā uz būvdarbu koncesiju – iepriekš minēto 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā Komisija/Itālija,
         30. un 32.–35. punkts). Kā jau minēts šī sprieduma 51. punktā, pēdējā gadījumā atlīdzību neveidoja tiesības izmantot pakalpojumu.

      69      Uzdotie jautājumi izriet no pieņēmuma, ka pamata lietā izskatāmā pakalpojuma sniegšana ietver visai ierobežotus ekonomiskus
         riskus arī tad, ja šo pakalpojumu sniegtu līgumslēdzējas iestāde, un tā iemesls ir attiecīgās darbības nozares tiesiskā regulējuma
         piemērošana.

      70      Dažos Tiesai iesniegtajos apsvērumos tiek apgalvots, ka, lai šādos apstākļos attiecīgo darījumu uzskatītu par koncesiju, koncedenta
         novirzītajam riskam uz koncesionāru ir jābūt būtiskam.

      71      Šādus argumentus, skatot tos vispārīgi, nevar pieņemt.

      72      Skaidri zināms, ka atsevišķas nozares, it īpaši tādas, kas ir saistītas ar komunālo pakalpojumu darbību, kā, piemēram, ūdensapgāde
         un notekūdeņu novadīšana, tiek reglamentētas, kā rezultātā ar to saistītie ekonomiskie riski var tikt ierobežoti.

      73      No vienas puses, publisko tiesību noteikumi, kas attiecas uz pakalpojuma ekonomisko un finansiālo izmantošanu, atvieglo šāda
         pakalpojuma izmantošanas kontroli un samazina faktorus, kas varētu aizskart pārskatāmību un traucēt konkurenci.

      74      No otras puses, līgumslēdzējām iestādēm, rīkojoties labā ticībā, ir jāpatur iespēja nodrošināt pakalpojumu sniegšanu koncesijas
         veidā, ja tās to uzskata par vislabāko veidu, kā nodrošināt attiecīgo sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu, tostarp arī gadījumā,
         ja ar izmantošanu saistītais risks ir visai ierobežots.

      75      Turklāt nebūtu saprātīgi prasīt, lai koncedējošā valsts iestāde izveidotu stingrākus konkurences nosacījumus un lielāku ekonomisko
         risku, nekā piemērojamā tiesiskā regulējuma dēļ tas ir vērojams attiecīgajā nozarē.

      76      Tā kā līgumslēdzējai iestādei nav nekādas ietekmes pār pakalpojumu organizācijai piemērojamajiem publisko tiesību noteikumiem,
         šādos apstākļos tai nav iespējams ieviest un līdz ar to novirzīt riska faktorus, kas ar šiem noteikumiem ir izslēgti.

      77      Katrā ziņā, pat ja līgumslēdzējas iestādes risks ir visai ierobežots, lai lemtu par pakalpojumu koncesijas esamību, prasība
         ir tāda, lai līgumslēdzēja iestāde novirzītu uz koncesionāru visu risku vai vismaz lielāko ar izmantošanu saistītā riska daļu.

      78      Valsts tiesai ir jāizlemj, vai ir notikusi visa līgumslēdzējas iestādes riska vai lielākās riska daļas novirzīšana.

      79      Šajā sakarā vispārējie riski, kuri izriet no tiesību aktu grozījumiem, kas ir notikuši līguma izpildes laikā, nav jāņem vērā.

      80      Līdz ar to uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka fakts, ka pakalpojumu līguma ietvaros līgumslēdzēja iestāde tieši neizmaksā
         atlīdzību līgumslēdzējai pusei, bet tai ir tiesības saņemt atlīdzību no trešām personām, ir pietiekams, lai šādu līgumu kvalificētu
         kā “pakalpojumu koncesiju” Direktīvas 2004/17 1. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē, ar nosacījumu, ka līgumslēdzēja puse
         uzņemas visu vai vismaz lielāko līgumslēdzējas iestādes ar pakalpojuma izmantošanu saistītā riska daļu, pat ja šis risks jau
         sākotnēji ir visai ierobežots pakalpojuma sniegšanas kārtību reglamentējošo publisko tiesību noteikumu dēļ.

       Par trešo jautājumu
      81      Ņemot vērā atbildi uz pirmo un otro jautājumu, atbilde uz trešo jautājumu nav jāsniedz.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Fakts, ka pakalpojumu līguma ietvaros līgumslēdzēja iestāde tieši neizmaksā atlīdzību līgumslēdzējai pusei, bet tai ir tiesības
            saņemt atlīdzību no trešām personām, ir pietiekams, lai šādu līgumu kvalificētu kā “pakalpojumu koncesiju” Eiropas Parlamenta
            un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas
            ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs, 1. panta 3. punkta b) apakšpunkta nozīmē, ar nosacījumu,
            ka līgumslēdzēja puse uzņemas visu vai vismaz lielāko līgumslēdzējas iestādes ar pakalpojuma izmantošanu saistītā riska daļu,
            pat ja šis risks jau sākotnēji ir visai ierobežots pakalpojuma sniegšanas kārtību reglamentējošo publisko tiesību noteikumu
            dēļ.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2009. gada 29.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Kopējai zivsaimniecības politika - Resursu saglabāšana - Uzraudzības režīms zivsaimniecības nozarē - Regula (EK) Nr. 894/97 - 11. pants - Regula (EEK) Nr. 2241/87 - 1. panta 1. un 2. punkts - Regula (EEK) Nr. 2847/93 - 2. panta 1. punkts un 31. panta 1. un 2. punkts - Driftertīklu aizliegums - Šī aizlieguma ievērošanas efektīvas kontroles sistēmas trūkums. # Lieta C-249/08.

text:
      Tiesas (septītā palāta) 2009. gada 29. oktobra spriedums – Komisija/Itālija
      (lieta C‑249/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Kopējā zivsaimniecības politika – Resursu saglabāšana – Kontroles sistēma zivsaimniecības nozarē – Regula (EK) Nr. 894/97 – 11. pants – Regula (EEK) Nr. 2241/87 – 1. panta 1. un 2. punkts – Regula (EEK) Nr. 2847/93 – 2. panta 1. punkts un 31. panta 1. un 2. punkts – Driftertīklu aizliegums – Šī aizlieguma ievērošanas efektīvas kontroles sistēmas trūkums
      1.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā
            atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 28. punktu)
      2.                     Zveja – Jūras resursu saglabāšana – Pārbaudes pasākumi – Dalībvalstu pienākumi (EKL 10. pants; Padomes Regulas Nr. 2241/87
            1. panta 1. punkts un Padomes Regulas Nr. 2847/93 1. un 2. pants un 31. panta 1. un 2. punkts) (sal. ar 30.–33. punktu)
      3.                     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Valsts pienākumu neizpildes pierādījums – Komisijas pienākums – Pierādījumu,
            kas parāda valsts pienākumu neizpildi, iesniegšana – Atspēkojums, kas jāveic attiecīgajai dalībvalstij (EKL 226. pants) (sal.
            ar 45. un 46. punktu)
      4.                     Zveja – Jūras resursu saglabāšana – Pārbaudes pasākumi – Dalībvalstu pienākums piemērot sodus (Padomes Regulas Nr. 2241/87
            1. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 2847/93 31. panta 1. un 2. punkts) (sal. ar 59.–64., 70.–72. un 77. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2241/87, kas nosaka konkrētus kontroles pasākumus
                  zvejniecībai (OV L 207, 1. lpp.), 1. panta 1. punkta un Padomes 1993. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2847/93, ar kuru
                  izveido kontroles sistēmu, kas piemērojama kopējai zivsaimniecības politikai (OV L 261, 1. lpp.), 2. panta un 31. panta 1. un
                  2. punkta pārkāpums – Zvejas kuģu un to darbību inspekcija un uzraudzība – Pasākumi, kuri jāveic spēkā esošā tiesiskā regulējuma
                  neievērošanas gadījumā – Pasākumi attiecībā uz driftertīklu turēšanu uz klāja un to izmantošanu

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	savā teritorijā un tās suverēnajā teritorijā vai jurisdikcijā esošajos ūdeņos pietiekami neuzraugot, neinspicējot un nepārraugot
                     zvejas darbības, it īpaši attiecībā uz driftertīklu turēšanu uz klāja un to izmantošanu, un pietiekami neraugoties, lai tiktu
                     veikti piemēroti pasākumi attiecībā uz Kopienu tiesiskā regulējuma par driftertīklu turēšanu uz klāja un to izmantošanu pārkāpumiem,
                     it īpaši piemērojot preventīvus sodus to izdarītājiem, Itālijas Republika nav izpildījusi Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulas
                     (EEK) Nr. 2241/87, kas nosaka konkrētus kontroles pasākumus zvejniecībai, 1. panta 1. punktā un Padomes 1993. gada 12. oktobra
                     Regulas (EEK) Nr. 2847/93, ar kuru izveido kontroles sistēmu, kas piemērojama kopējai zivsaimniecības politikai, kas grozīta
                     ar Padomes 1998. gada 17. decembra Regulu (EK) Nr. 2846/98, 2. panta 1. punktā un 31. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 6. novembrī. # Nīderlandes Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta C-501/01.


Tiesas spriedums 1993. gada 19. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Pārejas pasākumi. # Lieta C-361/90.


Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta) 2012. gada 19.jūnijā. # Oscar Orlando Arango Jaramillo un citi pret Eiropas Investīciju banku (EIB). # Apelācijas sūdzība - Civildienests - EIB personāls - Pensijas - Iemaksa pensiju shēmā - Pirmajā instancē celtās prasības kā acīmredzami nepieņemamas noraidīšana - Termiņš prasības celšanai - Nokavējums - Saprātīgs termiņš. # Lieta T-234/11 P.


Tiesas spriedums 1993. gada 2. augustā. # Klaus Kuhn pret Landwirtschaftskammer Rheinland-Pfalz. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Vācija. # Lieta C-289/91.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 19. aprīļa spriedums.#Pro-Braine ASBL u.c. pret Commune de Braine-le-Château , piedaloties Veolia es treatment SA.#Conseil d’État lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 1999/31/EK – Atkritumu apglabāšana poligonos – Direktīva 85/337/EEK – Noteiktu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Lēmums par atļauta poligona izmantošanas turpināšanu, neizpētot ietekmi uz vidi – “Atļaujas” jēdziens.#Lieta C‑121/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 19. aprīlī (
            *1
         )
      “Direktīva 1999/31/EK — Atkritumu apglabāšana poligonos — Direktīva 85/337/EEK — Noteiktu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējums — Lēmums par atļauta poligona izmantošanas turpināšanu, neizpētot ietekmi uz vidi — “Atļaujas” jēdziens”
      Lieta C-121/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 24. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 8. martā, tiesvedībā

            Pro-Braine ASBL u.c.

      pret

            Commune de Braine-le-Château ,

      piedaloties

            Veolia es treatment SA .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis], T. fon Danvics [T. von Danwitz] un D. Švābi [D. Sváby],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 15. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Pro-Braine ASBL u.c. vārdā – J. Sambon, avocat,

               —

                  Veolia es treatment SA vārdā – B. Deltour, avocat,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – T. Materne un C. Pochet, pārstāvji,

               —

               Austrijas valdības vārdā – A. Posch un G. Holley, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Oliver, A. Marghelis un M. Verheij, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1999. gada 26. aprīļa Direktīvas 1999/31/EK par atkritumu poligoniem (OV L 182, 1. lpp.) 14. panta b) punktu, kā arī Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvas 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 175, 40. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. maija Direktīvu 2003/35/EK (OV L 156, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 85/337”), 1. panta 2. punktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Pro-Braine ASBL u.c. (turpmāk tekstā – “asociācija Pro-Braine”) un Braine-le-Château pašvaldības padomi jautājumā par prasību atcelt lēmumu, ar kuru atļauj turpināt tehniskā [atkritumu] poligona apsaimniekošanu vietā, ko dēvē par “Cour-au-Bois Nord”, līdz sākotnējās atļaujas [derīguma] termiņa beigām, proti, 2009. gada 27. decembrim, atceļ iepriekšējos apsaimniekošanas nosacījumus un nosaka jaunus apsaimniekošanas nosacījumus.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

               3

               Direktīvas 85/337 1. pantā ir paredzēts:
               “1.   Šī direktīva attiecas uz to valsts un privāto projektu ekoloģiskās ietekmes novērtējumu, kuriem, iespējams, ir nozīmīga ekoloģiska ietekme.
               2.   Šajā direktīvā:
               “projekts” nozīmē:

                        —

                        celtniecības darbu vai citu ierīkošanu vai programmu izpildi,

                        —

                        citu iejaukšanos dabiskajā apkārtnē un ainavā, to skaitā iejaukšanos, kas saistīta ar minerālo resursu ieguvi;

                  [..]
               “attīstības piekrišana [atļauja]” nozīmē:
               kompetentās iestādes vai iestāžu lēmumu, kas piešķir attīstītājam tiesības turpināt [īstenot] projektu.
               [..]”

               4

               Saskaņā ar Direktīvas 85/337 4. panta 2. punktu:
               “Saskaņā ar 2. panta 3. punktu dalībvalstis:

                        a)

                        ar katra gadījuma pārbaudēm

                  vai

                        b)

                        pēc dalībvalsts noteiktajiem limitiem vai kritērijiem

                  attiecībā uz II pielikumā uzskaitītajiem projektiem nosaka, vai projekts jānovērtē saskaņā ar 5. līdz 10. pantu.
               Dalībvalstis var nolemt piemērot gan a), gan b) apakšpunktā minēto kārtību.”

               5

               Direktīvas 85/337 II pielikumā ir uzskaitīti šīs direktīvas 4. panta 2. punktā minētie projekti. Šī pielikuma 11. punktā ar nosaukumu “Citi projekti” šajā ziņā ir minētās “iekārtas atkritumu noglabāšanai (projekti, kas nav ietverti I pielikumā)”.

               6

               Kā izriet no minētā pielikuma 13. punkta, to projektu starpā, uz kuriem attiecas šis pielikums ir arī “jebkādas izmaiņas vai papildinājumi projektos, kas uzskaitīti I vai II pielikumā, kas jau ir apstiprināti, paveikti vai ir veikšanas procesā un kam var būt būtiska nelabvēlīga ekoloģiska ietekme (projekta izmaiņas vai paplašinājums, kas nav ietverts I pielikumā)”.

               7

               Direktīvas 1999/31 8. pantā ar nosaukumu “Atļaujas nosacījumi” ir noteikts:
               “Dalībvalstis veic pasākumus, lai:

                        a)

                        kompetentā iestāde poligona turēšanas atļauju izdod tikai tad, ja:

                                 i)

                                 neskarot 3. panta 4. un 5. punktu, poligona projekts atbilst visām attiecīgajām šīs direktīvas prasībām, tajā skaitā pielikumos noteiktajām;

                                 ii)

                                 poligona vadība būs tādas fiziskas personas pārziņā, kuras tehniskā kompetence ļauj vadīt poligona darbību; poligona apsaimniekotājiem un darbiniekiem ir iespējas pilnveidoties profesionāli un tehniski un mācīties;

                                 iii)

                                 poligonu ekspluatē, veicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai novērstu nelaimes gadījumus un ierobežotu to sekas;

                                 iv)

                                 pieprasījuma iesniedzējs, pamatojoties uz dalībvalstu noteiktu kārtību, pirms poligona ekspluatācijas sākšanas ir devis vai dos atbilstošu garantiju finansiāla nodrošinājuma vai līdzvērtīgā veidā, lai garantētu to saistību izpildi, kas izriet no atļaujas, kura izdota saskaņā ar šo direktīvu, tajā skaitā pēc poligona slēgšanas izpildāmos noteikumus un 13. pantā noteikto slēgšanas procedūru. Minēto vai līdzvērtīgo nodrošinājumu saskaņā ar 13. panta d) punktu tur, cik ilgi vajadzīgs, lai uzturētu poligonu un apsaimniekotu to pēc slēgšanas. Dalībvalstis pēc izvēles var deklarēt, ka šis punkts neattiecas uz inerto atkritumu poligoniem;

                        b)

                        poligona projekts atbilst attiecīgo atkritumu apsaimniekošanas plānam vai plāniem, kas minēti Direktīvas 75/442/EEK 7. pantā;

                        c)

                        pirms poligona ekspluatācijas sākšanas kompetentā iestāde pārbauda poligonu, lai nodrošinātu tā atbilstību attiecīgajiem atļaujas nosacījumiem. Tas nekādā veidā nemazina apsaimniekotāja atbildību saskaņā ar atļaujas nosacījumiem.”

               8

               Direktīvas 1999/31 14. pantā ar nosaukumu “Esošie poligoni” ir noteikts:
               “Dalībvalstis veic pasākumus, lai poligoni, kuriem ir izdota atļauja vai kuri jau darbojas šīs direktīvas transponēšanas laikā, nevarētu turpināt darbību, ja vien, cik ātri iespējams, un ne vēlāk kā astoņos gados pēc 18. panta 1. punktā noteiktās dienas nav izpildīti turpmāk noteiktie nosacījumi:

                        a)

                        vienā gadā pēc 18. panta 1. punktā noteiktās dienas poligona apsaimniekotājs sagatavo un iesniedz kompetentajām iestādēm apstiprināšanai poligona projekta un darbības uzlabošanas plānu, tajā iekļaujot 8. pantā prasītās ziņas un novēršanas pasākumus, ko apsaimniekotājs uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu atbilstību šīs direktīvas prasībām, izņemot I pielikuma 1. punkta prasības;

                        b)

                        pēc poligona projekta un darbības uzlabošanas plāna iesniegšanas kompetentās iestādes, pamatojoties uz minēto plānu un šo direktīvu, pieņem konkrētu [galīgu] lēmumu par poligona darbības turpināšanu vai pārtraukšanu. Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai cik ātri iespējams saskaņā ar 7. panta g) punktu un 13. pantu slēgtu poligonus, kuriem saskaņā ar 8. pantu nedod atļauju darbības turpināšanai;

                        c)

                        pamatojoties uz apstiprināto poligona projekta un darbības uzlabošanas plānu, kompetentā iestāde apstiprina izpildāmos darbus un nosaka pārejas periodu plāna izpildei. Jebkurš esošais poligons astoņos gados pēc 18. panta 1. punktā noteiktās dienas nodrošina atbilstību šīs direktīvas prasībām, izņemot I pielikuma 1. punkta prasības;

                  [..].”

         Valsts tiesiskais regulējums

               9

               1999. gada 11. marta dekrēta par vides atļaujām (1999. gada 8. jūnijaMoniteur belge), kas grozīts ar 2002. gada 19. septembra dekrētu (2002. gada 27. septembraMoniteur belge, turpmāk tekstā – “1999. gada 11. marta dekrēts”), 180. panta ceturtajā un nākamajās daļās ir noteikts:
               “[..] atļaujas tehniskās atkritumu apglabāšanas poligona apsaimniekošanai, kas ir izsniegtas pirms šī dekrēta stāšanās spēkā, paliek spēkā uz noteikto termiņu, ja tiek ievēroti šādi nosacījumi.
               Trīs mēnešu laikā no šī dekrēta spēkā stāšanās tehniskās atkritumu apglabāšanas poligona apsaimniekotājs, kurš ir saņēmis atļauju pirms šī dekrēta stāšanās spēkā, iesniedz kompetentajai iestādei poligona darbības uzlabošanas plānu, kurā tostarp ir jānorāda šāda informācija:

                        1°

                        tehniskās atkritumu apglabāšanas poligona un tā piebūvju atbilstības piemērojamajam tiesiskajam regulējumam apraksts un vajadzības gadījumā veicamo pielāgošanas pasākumu apraksts;

                        2°

                        informācija par tā profesionālo, tehnisko un finanšu kapacitāti turpināt tehniskās atkritumu apglabāšanas poligona apsaimniekošanu un uzņemties pēcapsaimniekošanas pienākumus.

                  Pamatojoties uz apsaimniekotāja iesniegto poligona darbības uzlabošanas plānu, kompetentā iestāde:

                        1°

                        pieņem lēmumu par tehniskās atkritumu apglabāšanas poligona apsaimniekošanas turpināšanu, vajadzības gadījumā grozot vai papildinot apsaimniekošanas nosacījumus;

                        2°

                        nosaka pēcapsaimniekošanas pienākumus atbilstoši 59.a pantam;

                        3°

                        nosaka vajadzīgos pasākumus, lai cik vien iespējams īsākā termiņā slēgtu tehniskās atkritumu apglabāšanas poligonu, attiecībā uz kuru nav saņemta atļauja turpināt tā apsaimniekošanu.

                  [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               10

               Ar Karaļa 1979. gada 7. marta dekrētu, kurš grozīts ar Karaļa 1979. gada 27. decembra dekrētu, uz trīsdesmit gadiem tika izsniegta atļauja apsaimniekot Cour-au-Bois Nord netoksisko rūpniecisko atkritumu apglabāšanas tehnisko poligonu Braine-le-Château pašvaldības teritorijā.

               11

               Šī apsaimniekošanas atļauja tika grozīta arī 1988. gada 29. septembrī, lai šis poligons varētu saņemt cita veida atkritumus, piemēram, sadzīves un inertos atkritumus, līdz ar to šis poligons tika klasificēts kā 2. un 3. klases poligons. Šī poligona apsaimniekošanas grozītā atļauja tika nodota vēlākiem apsaimniekotājiem.

               12

               2002. gada 30. oktobrī Valonijas atkritumu birojs lūdza Biffa Waste Services SA (turpmāk tekstā – “Biffa Waste Services”), kas šajā datumā apsaimniekoja Cour-au-Bois Nord poligonu, iesniegt šī poligona darbības uzlabošanas plānu saskaņā ar 1999. gada 11. marta dekrēta 180. pantu.

               13

               2006. gadā grupa Veolia es treatment SA iegādājās sabiedrību Biffa Waste Services.

               14

               Pamatojoties uz Biffa Waste Services iesniegto poligona darbības uzlabošanas plānu, Braine-le-Château pašvaldības padome ar 2008. gada 14. maija lēmumu atļāva turpināt šī tehniskā atkritumu apglabāšanas poligona apsaimniekošanu līdz 2009. gada 27. decembrim, atcēla pastāvošos apsaimniekošanas nosacījumus un tos aizstāja ar jauniem apsaimniekošanas nosacījumiem.

               15

               2008. gada 18. jūlijā asociācija Pro-Braine cēla prasību Conseil d’État atcelt šo 2008. gada 14. maija lēmumu.

               16

               Savā prasībā prasītāja pamatlietā būtībā pārmet, ka Braine-le-Château pašvaldības padome esot pieņēmusi šo lēmumu, iepriekš neveicot šīs klasificētās iekārtas apsaimniekošanas pieteikuma ietekmes uz vidi novērtējumu un, it īpaši, nepieprasot veikt pētījumu par ietekmi uz vidi, kā arī tā neesot ievērojusi ar to saistītās materiālās un procesuālās formalitātes.

               17

               Prasītāja pamatlietā uzskata, ka 2008. gada 14. maija lēmums ir pretlikumīgs, jo lēmums par poligona apsaimniekošanas turpināšanu, kas ir pieņemts saskaņā ar 1999. gada 11. marta dekrēta 180. pantu, esot “piekrišana [atļauja]” Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta izpratnē, un ka 2. klases tehniskie atkritumu apglabāšanas poligoni esot Direktīvas 85/337 II pielikuma 11. punkta b) apakšpunktā minētās iekārtas, par kurām pilnībā ir jāveic ietekmes uz vidi pētījums saskaņā ar 2. pantu Valonijas valdības 2002. gada 4. jūlija noteikumos, ar kuriem nosaka to projektu sarakstu, par kuriem ir jāveic ietekmes uz vidi pētījums, kā arī klasificētās iekārtas un darbības.

               18

               Ņemot vērā šos apsvērumus, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai galīgais lēmums par tāda poligona apsaimniekošanas turpināšanu, attiecībā uz kuru ir izdota atļauja vai kurš jau darbojas, kas ir pieņemts atbilstoši [..] Direktīvas 1999/31 [..] 14. panta b) punktam, ir “piekrišana [atļauja]” [..] Direktīvas 85/337 [..] 1. panta 2. punkta nozīmē?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               19

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai galīgais lēmums, ar kuru tiek atļauta jau darbībā esoša tehniskā atkritumu apglabāšanas poligona apsaimniekošanas turpināšana un kurš ir pieņemts atbilstoši Direktīvas 1999/31 14. panta b) punktam, pamatojoties uz apsaimniekotāja iesniegto darbības uzlabošanas plānu, ir “piekrišana [atļauja]” Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta nozīmē.

               20

               No Direktīvas 1999/31 14. panta ar nosaukumu “Esošie poligoni” teksta izriet, ka dalībvalstis veic pasākumus, lai poligoni, kuriem ir izdota atļauja vai kuri jau darbojas šīs direktīvas transponēšanas laikā, varētu turpināt darbību tikai tad, ja to apsaimniekotāji ir izpildījuši šīs direktīvas nosacījumus.

               21

               Šajā nolūkā poligonu apsaimniekotāji sagatavo un iesniedz apstiprināšanai kompetentajai iestādei vietas, kurā atrodas katrs poligons, darbības uzlabošanas plānu, kurā ir ietverti Direktīvas 1999/31 8. pantā uzskaitītie nosacījumi, kā arī jebkuri novēršanas pasākumi, ko tie uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu atbilstību šīs direktīvas prasībām, izņemot tās I pielikuma 1. punkta prasības.

               22

               Saskaņā ar Direktīvas 1999/31 14. panta b) punktu kompetentā iestāde pēc poligona darbības uzlabošanas plāna iesniegšanas, pamatojoties uz minēto plānu un šo direktīvu, pieņem galīgo lēmumu par poligona darbības turpināšanu.

               23

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Cour-au-Bois Nord poligona apsaimniekošana tika atļauta ar Karaļa 1979. gada 7. marta dekrētu, kurš grozīts ar Karaļa 1979. gada 27. decembra dekrētu, uz trīsdesmit gadiem, proti, līdz 2009. gada 27. decembrim. Tāpat no lietas materiāliem izriet, ka pamatlietas laikā šis poligons tika apsaimniekots nepārtraukti kopš sākotnējās atļaujas izsniegšanas un ka apsaimniekošanas atļaujas beigu termiņš vēl nebija iestājies.

               24

               2003. gada 23. maijā minētā poligona apsaimniekotāja sabiedrība Biffa Waste Services saskaņā ar 1999. gada 11. marta dekrēta 180. pantu iesniedza Braine-le-Château pašvaldības administrācijā darbības uzlabošanas plānu, tādējādi izpildot Direktīvas 1999/31 14. panta nosacījumus.

               25

               Pamatojoties uz šo darbības uzlabošanas plānu, Braine-le-Château pašvaldības padome ar 2008. gada 14. maija lēmumu atļāva Cour-au-Bois Nord poligona apsaimniekošanas turpināšanu līdz pastāvošās atļaujas beigu termiņam, proti, līdz 2009. gada 27. decembrim, atcēla esošos apsaimniekošanas nosacījumus un tos aizstāja ar jauniem nosacījumiem.

               26

               Tādējādi ir jāpārbauda, vai šāds lēmums ir “piekrišana [atļauja]” Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta izpratnē.

               27

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka jēdziens “piekrišana [atļauja]” Direktīvas 85/337 1. panta 2. punktā ir definēts kā “kompetentās iestādes vai iestāžu lēmums, kas piešķir attīstītājam tiesības turpināt projektu”. Līdz ar to šīs direktīvas nozīmē “piekrišana [atļauja]” var pastāvēt tikai, ciktāl šis “projekts” ir jāīsteno.

               28

               Direktīvas 85/337 1. panta 2. punktā esošajā jēdziena “projekts” definējumā nav precizēts, vai esošā projekta izmaiņas vai paplašinājumus pašus var uzskatīt par “projektiem”.

               29

               Tomēr Direktīvas 85/337 izpratnē “projekti” ir it īpaši iekārtas un vietas, kas ir uzskaitītas tās II pielikumā, uz kuru ir atsauce šīs direktīvas 4. panta 2. punktā. Minētā II pielikuma 11. punktā ar nosaukumu “Citi projekti” šajā ziņā ir minētas tostarp “iekārtas atkritumu noglabāšanai (projekti, kas nav ietverti I pielikumā)”, kas ir kategorija, kurā ir ietverti poligoni. Šī paša pielikuma 13. punktā projektos ir ietvertas “jebkādas izmaiņas vai papildinājumi projektos, kas uzskaitīti I vai II pielikumā, kas jau ir apstiprināti, paveikti vai ir veikšanas procesā un kam var būt būtiska nelabvēlīga ekoloģiska ietekme [..]”.

               30

               No šiem noteikumiem izriet, ka tādas poligona vietas izmaiņas vai paplašinājums, kāda tiek aplūkota pamatlietā, var būt “projekts” Direktīvas 85/337 izpratnē, ciktāl tam var būt būtiska negatīva ietekme uz vidi.

               31

               Kā Tiesa jau ir nospriedusi, jēdziens “projekts” nozīmē darbus vai fizisku iejaukšanos, kas mainītu teritorijas fizisko izskatu (2011. gada 17. marta spriedums lietā C-275/09 Brussels Hoofdstedelijk Gewest u.c., Krājums, I-1753. lpp., 20., 24., kā arī 38. punkts).

               32

               Tādējādi esošās atļaujas apsaimniekot atkritumu apglabāšanas poligonu pagarināšanu, ja netiek veikti darbi vai nenotiek fiziska iejaukšanās, kas mainītu teritorijas fizisko izskatu, nevar kvalificēt kā “projektu” Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta nozīmē.

               33

               Līdz ar to, ciktāl “darbības uzlabošanas plāns”, par kuru ir pieņemts “galīgs lēmums” saskaņā ar Direktīvas 1999/31 14. panta b) punktu, attiecas uz atkritumu apglabāšanas poligona vietas izmaiņām vai paplašināšanu tādu darbu vai fiziskas iejaukšanās rezultātā, kas mainītu šī poligona vietas fizisko izskatu, un kuram var būt būtiska negatīva ietekme uz vidi, šo lēmumu varētu uzskatīt par “piekrišanu [atļauju]” Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta izpratnē.

               34

               Runājot par pamatlietu – Tiesai nav pietiekamas informācijas, kas tai ļautu novērtēt Braine-le-Château pašvaldības padomes 2008. gada 14. maija lēmuma ietekmi attiecībā uz Cour-au-Bois Nord poligonu; novērtējums tik un tā ir jāveic iesniedzējtiesai.

               35

               Tādējādi iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai galīgais lēmums par darbības uzlabošanas plānu, kuru pamatlietā minētais apsaimniekotājs iesniedza saskaņā ar Direktīvas 1999/31 14. panta b) punktu, atļauj veikt konkrēto iekārtu vai vietas izmaiņas vai paplašināšanu, veicot darbus vai fizisku iejaukšanos, kas maina to fizisko izskatu un kam var būt būtiska negatīva ietekme uz vidi, un līdz ar to, vai [šo lēmumu] var uzskatīt par “projektu” Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta un šīs direktīvas II pielikuma 13. panta pirmā ievilkuma izpratnē.

               36

               Šajā pārbaudē novērtējot to, vai pastāv būtiska negatīva ietekme uz vidi, ir jāņem vērā apstāklis, ka darbības uzlabošanas plāna, kuru apstiprina ar šādu galīgo lēmumu, mērķis – kā tas izriet no Direktīvas 1999/31 preambulas 26. apsvēruma – ir tas, lai tiktu veikti nepieciešamie pasākumi esošā poligona pielāgošanai šīs direktīvas prasībām un lai šis lēmums tādējādi iekļautos vides aizsardzības politikā.

               37

               Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka galīgais lēmums par esoša atkritumu apglabāšanas poligona apsaimniekošanas turpināšanu, kas pieņemts saskaņā ar Direktīvas 1999/31 14. panta b) punktu un pamatojoties uz darbības uzlabošanas plānu, ir “piekrišana [atļauja]” Direktīvas 85/337 1. panta 2. punkta izpratnē tikai tad, ja šis lēmums atļauj veikt iekārtu vai vietas izmaiņas vai paplašināšanu, veicot darbus vai fizisku iejaukšanos, kas maina to fizisko izskatu un kam var būt būtiska negatīva ietekme uz vidi Direktīvas 85/337 II pielikuma 13. punkta izpratnē, un tādējādi tas ir “projekts” šīs direktīvas 1. panta 2. punkta izpratnē.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               38

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Galīgais lēmums par esoša atkritumu apglabāšanas poligona apsaimniekošanas turpināšanu, kas pieņemts saskaņā ar Padomes 1999. gada 26. aprīļa Direktīvas 1999/31/EK par atkritumu poligoniem 14. panta b) punktu un pamatojoties uz darbības uzlabošanas plānu, ir “piekrišana [atļauja]” Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvas 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. maija Direktīvu 2003/35/EK, 1. panta 2. punkta izpratnē tikai tad, ja šis lēmums atļauj veikt iekārtu vai vietas izmaiņas vai paplašināšanu, veicot darbus vai fizisku iejaukšanos, kas maina to fizisko izskatu un kam var būt būtiska negatīva ietekme uz vidi Direktīvas 85/337 II pielikuma 13. punkta izpratnē, un tādējādi tas ir “projekts” šīs direktīvas 1. panta 2. punkta izpratnē.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1979. gada 1. februārī. # Giuseppe Bardi pret Azienda Agricola Paradiso. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura di Cecina - Itālija. # Lieta 121/78.