title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2015. gada 15. oktobrī.#Nike European Operations Netherlands BV pret Sportland Oy.#Helsingin hovioikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – 4. un 13. pants – Maksātnespējas procedūra – Akti, kas rada kaitējumu – Prasība atlīdzināt maksājumus, kas veikti pirms maksātnespējas procedūras sākšanas dienas – Dalībvalsts, kura sākusi maksātnespējas procedūru, tiesību akti – Citas dalībvalsts tiesību akti, kas reglamentē attiecīgo aktu – Tiesību akti, kas neļauj “šajā gadījumā nekādiem līdzekļiem apstrīdēt attiecīgo aktu” – Pierādīšanas pienākums.#Lieta C-310/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2015. gada 15. oktobrī (
            *
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Regula (EK) Nr. 1346/2000 — 4. un 13. pants — Maksātnespējas procedūra — Akti, kas rada kaitējumu — Prasība atlīdzināt maksājumus, kas veikti pirms maksātnespējas procedūras sākšanas dienas — Dalībvalsts, kura sākusi maksātnespējas procedūru, tiesību akti — Citas dalībvalsts tiesību akti, kas reglamentē attiecīgo aktu — Tiesību akti, kas neļauj “šajā gadījumā nekādiem līdzekļiem apstrīdēt attiecīgo aktu” — Pierādīšanas pienākums”
      Lieta C‑310/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Helsingin hovioikeus (Helsinku Apelācijas tiesa, Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 26. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 30. jūnijā, tiesvedībā

            Nike European Operations Netherlands BV

      pret

            Sportland Oy
          , likvidācijas procesā.
      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: desmitās palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen], kas pilda sestās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši M. Bergere [M. Berger] (referente) un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Nike European Operations Netherlands BV vārdā – A. Saarikivi, asianajaja,

               —

               Somijas valdības vārdā – H. Leppo, pārstāve,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs, pārstāve,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Kemper, pārstāvji,

               —

               Spānijas valdības vārdā – L. Banciella Rodríguez‑Miñón, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – E. Paasivirta un M. Wilderspin, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām (OV L 160, 1. lpp.) 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu un 13. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Nike European Operations Netherlands BV (turpmāk tekstā – “Nike”) un Sportland Oy, kas ir likvidācijas procesā (turpmāk tekstā – “Sportland”), par atcelšanas prasību.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 1346/2000 preambulas 24. apsvērumā ir paredzēts:
               “Maksātnespējas procedūru automātiska atzīšana, kurām parasti piemēro procedūras sākšanas valsts tiesību aktus, var būt pretrunā ar noteikumiem, saskaņā ar kuriem darījumus veic citās dalībvalstīs. Lai aizsargātu tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kas nav procedūras sākšanas valsts, jāparedz vairāki vispārējo noteikumu izņēmumi.”

               4

               Minētās regulas 4. pantā ir noteikts:
               “1.   Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā šāda procedūra ir sākta, turpmāk [saukta] “procedūras sākšanas valsts”.
               2.   Procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā tie nosaka:
               [..]

                        m)

                        noteikumus attiecībā uz to juridisko aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem un nepiemērošanu, kas kaitē [visiem] kreditoriem.”

               5

               Atbilstoši tās pašas regulas 13. pantam:
               “Šīs regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu nepiemēro, ja persona, kas guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, sniedz pierādījumu, ka:

                        —

                        uz minēto juridisko aktu attiecas tādas dalībvalsts tiesību akts, kas nav procedūras sākšanas valsts,
                        [un ka]

                        —

                        minētais tiesību akts [šajā gadījumā] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu].”

         Somijas tiesības

               6

               Likuma par maksātnespējas mantas atgūšanu (takaisinsaannista konkurssipesään annettu laki) 10. pantā ir noteikts, ka tāda maksājuma prasījums, kas tiek izdarīts mazāk nekā trīs mēnešus pirms termiņa, ir apstrīdams, ja prasījums ir ticis apmierināts, izmantojot nestandarta maksāšanas līdzekli vai pirms termiņa, vai tādā apmērā, kas salīdzinājumā ar maksātnespējas mantu ir jāuzskata par ievērojamiem.

         Nīderlandes tiesības

               7

               Atbilstoši Maksātnespējas likuma (Faillissementswet) 47. pantam nenomaksāta parāda atmaksu var apstrīdēt tikai tad, ja pierāda to, ka maksājuma saņēmējs, saņemot maksājumu, ir zinājis par tiesā jau iesniegtu pieteikumu sākt maksātnespējas procedūru, vai to, ka kreditors un parādnieks ir panākuši vienošanos, ka šim kreditoram tiks dota priekšroka attiecībā pret citiem kreditoriem.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

                  8

                  Sportland, Helsinki (Somija), mazumtirdzniecībā pārdeva Nike, Hilversuma [Hilversum] (Nīderlande), piegādātās preces saskaņā ar komercpilnvarojuma līgumu. Atbilstoši šim līgumam, uz kuru attiecās Nīderlandes tiesības, Sportland samaksāja Nike parādus, kuriem bija pienācis samaksas termiņš atbilstoši minētajā līgumā paredzēto preču krājumu iegādei, desmit dalītos maksājumos laikposmā no 2009. gada 10. februāra līdz 2009. gada 20. maijam, kuru kopējā summa bija EUR 195108,15.

               9

               Saņēmusi 2009. gada 5. maijā iesniegtu prasības pieteikumu, Helsingin käräjäoikeus (Helsinku pirmās instances tiesa) 2009. gada 26. maijā paziņoja, ka sāk maksātnespējas procesu pret Sportland. Sportland cēla prasību Helsingin käräjäoikeus, lai panāktu, ka šī sprieduma iepriekšējā punktā minētie maksājumi tiek atcelti un ka Nike tiek noteikts pienākums atmaksāt samaksātās summas, kā arī procentus saskaņā ar Likuma par maksātnespējas mantas atgūšanu 10. pantu.

                  10

                  Nike lūdza prasību noraidīt. Tā konkrēti atsaucās uz Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu un norādīja, ka uz apstrīdētajiem maksājumiem attiecas Nīderlandes tiesības. Pamatojoties uz Maksātnespējas likuma 47. pantu, šos maksājumus neesot bijis iespējams atcelt.

                  11

                  Helsingin käräjäoikeus apmierināja Sportland prasību. Minētā tiesa konkrēti uzskatīja, ka eksperts, kurš tajā ieradās, nav aplūkojis jautājumu par to, vai, ņemot vērā visus pamatlietas apstākļus, Nīderlandes tiesībās ir iespējama maksājumu iekļaušana atpakaļ likvidējamā uzņēmuma mantā. Minētā tiesa no tā secināja, ka Nike nav pierādījusi, ka saistībā ar šīs regulas 13. pantu maksājumus nav iespējams apstrīdēt.

                  12

                  Nike, kura uzskatīja, ka ir sniegusi pietiekamus paskaidrojumus par Nīderlandes tiesību aktu saturu, par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Helsingin hovioikeus (Helsinku Apelācijas tiesa). Sportland lūdza šo apelācijas sūdzību noraidīt konkrēti tādēļ, ka Nike nav sniegusi paskaidrojumus nedz par to normu saturu, kas ietvertas citos Nīderlandes tiesību aktos, izņemot tos, kuri reglamentē maksātnespēju, nedz arī par Nīderlandes tiesību vispārējiem principiem.

               13

               Savā lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu Helsingin hovioikeus atgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1346/2000 4. panta 1. punktam uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas procedūras sākšanas valsts tiesību akti. Saskaņā ar šīs regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu šie tiesību akti konkrēti paredz noteikumus par to juridisko aktu spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošiem vai nepiemērošanu, kas kaitē visiem kreditoriem. Atbilstoši minētās regulas 13. pantam tās 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu nepiemēro, ja persona, kura guvusi labumu no juridiskā akta, kas kaitē visiem kreditoriem, sniedz pierādījumu, ka uz minēto aktu attiecas tādas dalībvalsts tiesību akts, kas nav procedūras sākšanas valsts, un ka minētais tiesību akts šajā gadījumā nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo juridisko aktu.

               14

               Iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietas puses nav vienisprātis, pirmkārt, par to, kā interpretēt formulējumu “[šajā gadījumā] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]”, otrkārt, par apjomu, kāds ir Nike pienākumam sniegt norādes attiecībā uz Nīderlandes tiesību saturu, un, treškārt, par pierādīšanas pienākuma sadalījumu starp pusēm.

               15

               Šādos apstākļos Helsingin hovioikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[šajā gadījumā] attiecīgā lieta [attiecīgais akts]” nozīmē, ka, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus, juridiskais akts nav apstrīdams?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un ja atbildētājs ir atsaucies uz tādu tiesību akta normu minētās regulas 13. panta pirmā ievilkuma izpratnē, saskaņā ar kuru nenomaksāta parāda maksājums ir apstrīdams tikai šajā normā paredzētajos apstākļos, kas nav tikuši norādīti prasībā, kura celta atbilstoši valsts, kurā sākta maksātnespējas procedūra, tiesību aktiem:

                                 a)

                                 vai pastāv iemesli, kas liedz minētās regulas 13. pantu interpretēt tādējādi, ka pusei, kura prasa apstrīdēšanu, pēc tam, kad tā ir uzzinājusi par šo tiesību normu, ir jāatsaucas uz šiem apstākļiem, ja tai saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā maksātnespējas procedūra ir sākta, ir jāizklāsta visi apstākļi, kas pamato apstrīdēšanas prasību, vai

                                 b)

                                 atbildētājam ir jāpierāda, ka šādu apstākļu šajā gadījumā nav bijis un tāpēc apstrīdēšana atbilstoši attiecīgajai tiesību normai nav iespējama, tādēļ pusei, kura prasa apstrīdēšanu, nav atsevišķi jāatsaucas uz šiem apstākļiem?

                        3)

                        Neatkarīgi no atbildes uz otrā jautājuma a) daļu: vai šis 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka

                                 a)

                                 atbildētājam ir pierādīšanas pienākums attiecībā uz to, ka normā minētie apstākļi šajā gadījumā nepastāv, vai

                                 b)

                                 attiecībā uz šo apstākļu esamību pierādīšanas pienākumu var noteikt saskaņā ar citas dalībvalsts, nevis procedūras sākšanas valsts tiesību aktiem, kas piemērojami juridiskam aktam un kas paredz, ka pierādīšanas pienākums ir pusei, kura prasa apstrīdēšanu, vai

                                 c)

                                 minētais 13. pants var tikt interpretēts arī tādējādi, ka šis jautājums par pierādīšanas pienākumu tiek risināts saskaņā ar tās valsts tiesību normām, kurā atrodas tiesa?

                        4)

                        Vai minētais 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[..] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]” papildus normām, kas ietvertas tiesību aktos par maksātnespēju, kuri attiecas uz šo aktu, ietver arī šo tiesību aktu vispārējās normas un principus, kuri ir piemērojami šim aktam?

                        5)

                        Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir apstiprinoša:

                                 a)

                                 vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbildētājam ir jāpierāda, ka tiesību aktā šī 13. panta izpratnē nav ietvertas vispārējas vai citas normas vai principi, saskaņā ar kuriem ir iespējama apstrīdēšana, pamatojoties uz izklāstītajiem faktiem, un

                                 b)

                                 vai tiesa, ja tā uzskata, ka atbildētājs šajā ziņā ir sniedzis pietiekamus paskaidrojumus, saskaņā ar minēto 13. pantu var uzskatīt, ka otrai pusei ir jāsniedz pierādījumi par dalībvalsts, kura nav procedūras sākšanas valsts, normu vai principu, kas ietverts tiesību aktos maksātnespējas jomā vai vispārējos tiesību aktos, kas piemērojams aktam tā paša 13. panta izpratnē, saskaņā ar kuru apstrīdēšana tomēr ir iespējama?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               16

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanai ir izvirzīts nosacījums, ka attiecīgais akts nevar tikt apstrīdēts, pamatojoties uz tiesību aktu, kurš šim aktam ir piemērojams (turpmāk tekstā – “lex causae”), ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus.

               17

               Šajā ziņā jākonstatē, ka minētās regulas 13. panta formulējums somu valodas versijā mazliet atšķiras no pārējām valodu versijām, jo tajā, šķiet, nav vārdu “šajā gadījumā” vai līdzīgas frāzes. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas vienveidīgas interpretācijas dēļ, ja tās teksts dažādu valodu versijās atšķiras, attiecīgo tiesību normu interpretē, ņemot vērā tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ietilpst, kontekstu un mērķi (skat. spriedumu Christie’s France, C‑41/14, EU:C:2015:119, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               18

               Attiecībā uz Regulas Nr. 1346/2000 13. panta kontekstu un mērķi ir jāatgādina, pirmkārt, ka šajā pantā ir paredzēts izņēmums no vispārējās normas, kas ir nostiprināta šīs regulas 4. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru maksātnespējas procedūrai un tās sekām piemērojamie tiesību akti ir procedūras sākšanas valsts tiesību akti (turpmāk tekstā – “lex fori concursus”). Otrkārt, šis izņēmums, kura mērķis, kā paredzēts minētās regulas preambulas 24. apsvērumā, ir aizsargāt tiesisko paļāvību un darījumu drošību dalībvalstīs, kuras nav procedūras sākšanas valsts, ir jāinterpretē šauri, un tā piemērojamība nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. spriedumu Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, 34. punkts).

               19

               Tādējādi Regulas Nr. 1346/2000 13. panta mērķis ir aizsargāt tiesisko paļāvību personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, – paredzot, ka uz šo aktu pat pēc maksātnespējas procedūras sākšanas turpinās attiekties tiesības, kas tam bija piemērojamas dienā, kad tas tika sagatavots, proti, lex causae.

               20

               No šī mērķa skaidri izriet, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanai ir jāņem vērā visi šīs lietas apstākļi. Nevar pastāvēt tiesiska paļāvība uz to, ka pēc maksātnespējas procedūras sākšanas akta spēkā esamība tiks izvērtēta, abstrahējoties no šiem apstākļiem, lai gan, ja šāda procedūra nebūtu sākta, tie būtu jāņem vērā.

               21

               Turklāt pienākums šauri interpretēt minētās regulas 13. pantā paredzēto izņēmumu liedz paplašināti interpretēt šī panta piemērojamību, kas personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, ļauj izvairīties no lex fori concursus piemērošanas, tikai tīri abstrakti norādot uz to, ka attiecīgais akts nav apstrīdams, pamatojoties uz lex causae normu.

               22

               Šādos apstākļos uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanai ir izvirzīts nosacījums, ka attiecīgais akts nevar tikt apstrīdēts, pamatojoties uz lex causae, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus.

         Par otro un trešo jautājumu

               23

               Ar otro un trešo jautājumu, kuri jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa saistībā ar Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanu, ja atbildētājs prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu norāda uz lex causae normu, saskaņā ar kuru šis akts ir apstrīdams tikai šajā tiesību normā paredzētajos apstākļos, būtībā vaicā, kam ir jānorāda uz šo apstākļu neesamību un jāsniedz par to pierādījumi.

               24

               Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši minētās regulas 13. pantam tās pašas regulas 4. panta 2. punkta m) apakšpunktu var nepiemērot tikai tad, ja persona, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, sniedz pierādījumu, ka uz minēto juridisko aktu attiecas tādas dalībvalsts tiesību akts, kura nav procedūras sākšanas valsts, un ka minētais tiesību akts šajā gadījumā nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo aktu.

               25

               Tātad no paša Regulas Nr. 1346/2000 13. panta formulējuma izriet, ka atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāsniedz pierādījumi par to, ka šis akts, pamatojoties uz lex causae, nevar tikt apstrīdēts. Turklāt, paredzot, ka šim atbildētājam ir jāsniedz pierādījumi par to, ka aplūkotais akts nevar tikt apstrīdēts “nekādiem līdzekļiem”, kā izriet no šī sprieduma 22. punkta, ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus, minētais 13. pants šim atbildētājam vismaz netieši arī nosaka pienākumu sniegt pierādījumus gan par tādu faktu esamību, kas ļauj secināt, ka attiecīgais akts nav apstrīdams, gan par to, ka nav nekādu pierādījumu par pretējo.

               26

               Tādējādi, tā kā ar Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu pierādīšanas pienākums ir skaidri noteikts atbildētājam, kurš atsaucas uz šo pantu, [maksātnespējas] pieteikuma iesniedzējam prasībā, kas pamatota ar atbilstošajām lex fori concursus normām, nevar būt pienākums norādīt uz to vai pat sniegt pierādījumus tam, ka ir izpildīti nosacījumi tam, lai tiktu piemērota lex causae norma, kura principā ļauj apstrīdēt attiecīgo aktu – kāds ir pamatlietā aplūkotais Maksātnespējas likuma 47. pants.

               27

               Tomēr, ja minētās regulas 13. pants skaidri reglamentē pierādīšanas pienākuma noteikšanu, tajā nav normu par sīkākiem procesuālajiem aspektiem. Tā šajā pantā nav ietvertas normas konkrēti par pierādījumu sniegšanas noteikumiem, pierādīšanas līdzekļiem, kas ir pieņemami kompetentajā valsts tiesā, vai principiem, kas reglamentē to, kā šī tiesa izvērtē tai iesniegtajiem pierādījumiem piemītošo pierādījumu spēku.

               28

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Savienības tiesībās šie noteikumi nav saskaņoti, šādi noteikumi ir jāparedz katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, bet ar nosacījumu, ka tie nav mazāk labvēlīgi par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (šajā ziņā skat. spriedumu Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Konkrēti attiecībā uz šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto efektivitātes principu tas liedz, pirmkārt, piemērot tādas valstu procesuālās normas, kas padarītu praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtinātu atsaukšanos uz Regulas Nr. 1346/2000 13. pantu, paredzot pārāk stingras normas, it īpaši attiecībā uz negatīvajiem pierādījumiem par atsevišķu apstākļu neesamību. Otrkārt, šis princips nepieļauj tādas valsts tiesību normas par pierādīšanu, kurās ir pārmērīgi zemas prasības [un] kuras piemērojot praksē tiktu mainīts minētās regulas 13. pantā paredzētais pierādīšanas pienākums.

               30

               Tomēr tas vien, ka ir grūti sniegt pierādījumus par tādu apstākļu esamību, kuru gadījumā lex causae liedz apstrīdēt minēto aktu, vai attiecīgi par lex causae paredzēto apstākļu neesamību, kuru gadījumā šis akts var tikt apstrīdēts, pats par sevi nav efektivitātes principa aizskārums, bet drīzāk atbilst šī sprieduma 18. punktā pieminētajai prasībai minēto pantu interpretēt šauri.

               31

               Šādos apstākļos uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka saistībā ar Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanu, ja atbildētājs prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu norāda uz lex causae normu, saskaņā ar kuru šis akts ir apstrīdams tikai šajā tiesību normā paredzētajos apstākļos, šim atbildētājam ir jānorāda uz šo apstākļu neesamību un jāsniedz par to pierādījumi.

         Par ceturto jautājumu

               32

               Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[..] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]” papildus lex causae normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, attiecas uz visām šī tiesību akta normām un vispārējiem principiem.

               33

               Šajā ziņā no šī sprieduma 19. punkta izriet, ka minētās regulas 13. panta mērķis ir aizsargāt tiesisko paļāvību personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, – paredzot, ka uz šo aktu pat pēc maksātnespējas procedūras sākšanas turpinās attiekties lex causae. Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 22. punkta, piemērojot šo 13. pantu par labu šādam labuma guvējam, ir jāņem vērā visi šīs lietas apstākļi.

               34

               Mērķis aizsargāt tiesisko paļāvību, kā arī nepieciešamība ņemt vērā visus šīs lietas apstākļus liek minētās regulas 13. pantu interpretēt tādējādi, ka minētajam labuma guvējam ir jāsniedz pierādījumi, ka attiecīgais akts nav apstrīdams, nedz pamatojoties uz lex causae normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, nedz arī uz lex causae normām kopumā.

               35

               Pirmkārt, Regulas Nr. 1346/2000 13. panta formulējums skaidri apstiprina šādu interpretāciju, ņemot vērā, ka tajā personai, kura guvusi labumu no akta, kas rada kaitējumu, ir noteikts pienākums sniegt pierādījumus par to, ka šis akts nav apstrīdams “nekādiem līdzekļiem”. Otrkārt, nevar pastāvēt tiesiskā paļāvība uz to, ka akts, kas ir apstrīdams, pamatojoties uz lex causae normu vai vispārēju principu, pēc maksātnespējas procedūras sākšanas tiks izvērtēts vienīgi attiecībā uz lex causae normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā.

               36

               Šādos apstākļos uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[..] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]” papildus lex causae normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, attiecas uz visām šī tiesību akta normām un vispārējiem principiem.

         Par piekto jautājumu

               37

               Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāpierāda, ka lex causae kopumā neļauj apstrīdēt šo aktu. Turklāt minētā tiesa būtībā vēlas uzzināt, vai valsts tiesa, kurā celta šāda prasība, ja šī tiesa uzskata, ka atbildētājs ir sniedzis pietiekamus paskaidrojumus, var uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam ir jāsniedz pierādījumi par lex causae normu vai principu, atbilstoši kuriem minētais akts var tikt apstrīdēts.

               38

               Pirmām kārtām attiecībā uz jautājumu par to, vai saistībā ar minētā 13. panta piemērošanu atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāpierāda, ka lex causae kopumā neļauj apstrīdēt apstrīdēto aktu, ir jāatgādina – kā izriet no šī sprieduma 31. punkta, šim atbildētājam ir jānorāda uz to, ka nav apstākļu, kuri ļautu apstrīdēt šo aktu, pamatojoties uz lex causae, un jāsniedz par to pierādījumi.

               39

               Regulas Nr. 1346/2000 13. pantā lex causae normas, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, nav nošķirtas no lex causae normām un principiem, kas piemērojami citās jomās, bet ir paredzēts, ka minētajam atbildētājam ir jāsniedz pierādījumi, ka attiecīgais akts nevar tikt apstrīdēts “nekādiem līdzekļiem”. Tātad no šī panta formulējuma skaidri izriet, ka tas ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajam atbildētājam ir jāpierāda, ka lex causae kopumā neļauj apstrīdēt šo aktu.

               40

               Šis secinājums atbilst arī šī sprieduma 18. punktā atgādinātajam principam, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē šauri. Pretēja interpretācija, saskaņā ar kuru pienākums pierādīt, ka lex causae nav nekādu normu vai principu, kas pieļautu apstrīdēšanu, ir noteikts pusei, kura prasa apstrīdēšanu, pārmērīgi atvieglotu atsaukšanos uz šo tiesību normu un padarītu tās piemērojamību ļoti plašu.

               41

               Turklāt tikai šāds secinājums atbilst šī sprieduma 19. punktā atgādinātajam minētā 13. panta mērķim aizsargāt tiesisko paļāvību personai, kura guvusi labumu no akta, kas kaitē visiem kreditoriem, paredzot, ka uz šo aktu turpinās attiekties tiesības, kas tam bija piemērojamas dienā, kad tas tika sagatavots. Minētajā dienā uz šo aktu attiecās lex causae kopumā, kas piemērojams ārpus maksātnespējas procedūras, jo saskaņā ar Tiesas judikatūru minētais 13. pants principā nav piemērojams juridiskajiem aktiem, kas tiek pieņemti pēc maksātnespējas procedūras sākšanas (skat. spriedumu Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, 36. punkts).

               42

               Otrām kārtām attiecībā uz jautājumu par to, vai valsts tiesa, kurā celta prasība par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu, ja šī tiesa uzskata, ka atbildētājs ir sniedzis pietiekamus paskaidrojumus, var uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam ir jāsniedz pierādījumi par lex causae normu vai principu, atbilstoši kuriem šis akts var tikt apstrīdēts, – ir jānorāda, ka no šī sprieduma 25. punkta izriet, ka šim atbildētājam ir jāsniedz pierādījumi par to, ka minētais akts nav apstrīdams.

               43

               Turklāt no šī sprieduma 27.–29. punkta izriet, – tā kā Regulas Nr. 1346/2000 13. pantā nav ietvertas normas konkrēti par pierādījumu sniegšanas noteikumiem, pierādīšanas līdzekļiem, kas ir pieņemami kompetentajā valsts tiesā, vai principiem, kas reglamentē to, kā šī tiesa izvērtē tai iesniegtajiem pierādījumiem piemītošo pierādījumu spēku, šādi noteikumi ir jāparedz katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, bet ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi. Efektivitātes principam neatbilst tādi valsts noteikumi par pierādīšanu, kuros ir pārmērīgi zemas prasības [un] kurus piemērojot praksē tiktu mainīts pierādīšanas pienākums.

               44

               No tā izriet, ka kompetentā valsts tiesa var uzskatīt, ka pierādījumi par lex causae normu vai principu, atbilstoši kuriem šis akts var tikt apstrīdēts, pieteikuma iesniedzējam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāsniedz tikai tad, ja šī tiesa uzskata, ka atbildētājs sākotnēji attiecībā uz noteikumiem, kas parasti ir piemērojami saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām, ir faktiski pierādījis, ka atbilstoši lex causae attiecīgais akts nav apstrīdams. Tomēr tādu kritēriju noteikšana saskaņā ar efektivitātes un līdzvērtības principiem – kuri ļautu izvērtēt, vai pieteikuma iesniedzējs faktiski ir sniedzis šos pierādījumus, – ir attiecīgās dalībvalsts procesuālās autonomijas jautājums.

               45

               Šādos apstākļos uz piekto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāpierāda, ka lex causae kopumā neļauj apstrīdēt minēto aktu. Valsts tiesa, kurā celta šāda prasība, var uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam būtu jāsniedz pierādījumi par to, ka pastāv lex causae norma vai princips, atbilstoši kuriem minētais akts var tikt apstrīdēts, tikai tad, ja saskaņā ar šīs tiesas viedokli atbildētājs sākotnēji attiecībā uz normām, kas parasti ir piemērojamas saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām, ir faktiski pierādījis, ka atbilstoši lex causae attiecīgais akts nav apstrīdams.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               46

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošanai ir izvirzīts nosacījums, ka attiecīgais akts nevar tikt apstrīdēts, pamatojoties uz tiesību aktu, kurš šim aktam ir piemērojams (lex causae), ņemot vērā visus attiecīgās lietas apstākļus;

                           2)

                           saistībā ar Regulas Nr. 1346/2000 13. panta piemērošanu, ja atbildētājs prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu norāda uz tiesību akta, kurš šim aktam ir piemērojams (lex causae), normu, saskaņā ar kuru šis akts ir apstrīdams tikai šajā tiesību normā paredzētajos apstākļos, šim atbildētājam ir jānorāda uz šo apstākļu neesamību un jāsniedz par to pierādījumi;

                           3)

                           Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka formulējums “[..] nekādiem līdzekļiem neļauj apstrīdēt attiecīgo lietu [attiecīgo aktu]” papildus tiesību akta, kurš šim aktam ir piemērojams (lex causae), normām, kas piemērojamas maksātnespējas jomā, attiecas uz visām šī tiesību akta normām un vispārējiem principiem;

                           4)

                           Regulas Nr. 1346/2000 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbildētājam prasībā par akta spēkā neesamību, atzīšanu par spēkā neesošu vai nepiemērošanu ir jāpierāda, ka tiesību akts, kurš šim aktam ir piemērojams (lex causae), kopumā neļauj apstrīdēt minēto aktu. Valsts tiesa, kurā celta šāda prasība, var uzskatīt, ka pieteikuma iesniedzējam būtu jāsniedz pierādījumi par to, ka minētajā tiesību aktā ir norma vai princips, atbilstoši kuriem minētais akts var tikt apstrīdēts, tikai tad, ja saskaņā ar šīs tiesas viedokli atbildētājs sākotnēji attiecībā uz normām, kas parasti ir piemērojamas saskaņā ar valsts procesuālajām tiesībām, ir faktiski pierādījis, ka atbilstoši minētajam tiesību aktam attiecīgais akts nav apstrīdams.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – somu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 15.decembrī.#Kriminālprocesi pret Claude Nadin, Nadin-Lux SA (C-151/04) un Jean-Pascal Durré (C-152/04).#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de police de Neufchâteau - Beļģija.#Personu brīva pārvietošanās un pakalpojumu brīva sniegšana - "Darba ņēmēja" jēdziens - Pakļautības saiknes nosacījums - Transportlīdzeklis - Nodošana darba ņēmēja lietošanai no darba devēja puses - Transportlīdzeklis, kas reģistrēts ārvalstī - Darba devējs, kas reģistrēts citā dalībvalstī - Transportlīdzekļa reģistrācija un aplikšana ar nodokļiem.#Apvienotās lietas C-151/04 un C-152/04.

text:
      Apvienotās lietas C‑151/04 un C‑152/04
      kriminālprocesos
      pret
      Claude Nadin u.c.
      (Tribunal de police de Neufchâteau lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Personu brīva pārvietošanās un pakalpojumu sniegšanas brīvība – “Darba ņēmēja” jēdziens – Pakļautības saiknes nosacījums – Transportlīdzeklis – Nodošana darba ņēmēja lietošanai no darba devēja puses – Transportlīdzeklis, kas reģistrēts ārvalstīs – Darba devējs, kas reģistrēts citā dalībvalstī – Transportlīdzekļa reģistrācija un aplikšana ar nodokļiem
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 26. maijā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 15. decembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi – Valsts tiesiskais regulējums, kas pašnodarbinātai
            personai, kuras dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, uzliek pienākumu tajā reģistrēt transportlīdzekli, ko darba devējs, kas reģistrēts
            citā dalībvalstī, nodevis darba ņēmēja lietošanai – Nepieļaujamība – Pamatojums – Neesamība
      (EKL 43. pants)
      EKL 43. pants neļauj pieņemt tādus valsts tiesību aktus vienā dalībvalstī, ar ko pašnodarbinātai personai, kuras dzīvesvieta
         ir šajā dalībvalstī, tiek uzlikts pienākumus tajā reģistrēt transportlīdzekli, kas pieder sabiedrībai, kas ir tās darba devēja,
         un ko šī sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, ir nodevusi tās lietošanā, ja sabiedrības transportlīdzeklis
         nav nedz paredzēts pastāvīgai lietošanai pirmajā dalībvalstī, nedz arī faktiski tiek lietots šādā veidā.

      Cīņa pret nodokļu nemaksātājiem, ļaunprātīgas izmantošanas novēršana, ticamas identifikācijas vajadzība, drošība uz ceļa vai
         arī vides politika neattaisno šādu reģistrācijas pienākumu.

      (sal. ar 44., 45., 48., 49., 52., 55. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 15. decembrī (*)

      Personu brīva pārvietošanās un pakalpojumu sniegšanas brīvība – “Darba ņēmēja” jēdziens – Pakļautības saiknes nosacījums – Transportlīdzeklis – Nodošana darba ņēmēja lietošanai no darba devēja puses – Transportlīdzeklis, kas reģistrēts ārvalstīs – Darba devējs, kas reģistrēts citā dalībvalstī – Transportlīdzekļa reģistrācija un aplikšana ar nodokļiem
      Apvienotās lietas C‑151/04 un C‑152/04
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunal de police de Neufchâteau (Beļģija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2004. gada 16. janvārī un kas Tiesā reģistrēti 2004. gada 25. martā, kriminālprocesos
         pret

      Claude Nadin,

      Nadin‑Lux SA (C‑151/04)
      un
      Jean‑Pascal Durré (C‑152/04).

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], N. Kolnerika [N. Colneric] (referente), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 24. februārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Dirē [Durré] vārdā – Ž. F. Kartijvelss [J.‑F. Cartuyvels], avocat,

      –       Beļģijas valdības vārdā – E. Dominkovica [E. Dominkovits], pārstāve, kurai palīdz B. van de Valle de Gelke [B. van de Walle de Ghelcke], avocat,

      –       Somijas valdības vārdā – T. Pinne [T. Pynnä] un A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski], pārstāves,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Vaita [C. White] un K. Mandži [K. Manji], pārstāvji, kam palīdz P. Vipla [P. Whipple], barrister,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Martins [D. Martin] un N. B. Rasmusens [N. B. Rasmussen], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 26. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgumi sniegt prejudiciālus nolēmumus attiecas uz EKL 10., 39., 43. un 49. panta interpretāciju.
      2       Šie lūgumi tika iesniegti divu kriminālprocesu ietvaros, kas tika ierosināti pret Nadēnu [Nadin] un Dirē, diviem Beļģijas iedzīvotājiem, par tāda Beļģijas tiesiskā regulējuma pārkāpumu, kas nosaka: Beļģijā obligāti ir
         jāreģistrē uzņēmumu transportlīdzekļi, ko sabiedrības, kas ir reģistrētas citā dalībvalstī, ir nodevušas savu darba ņēmēju
         lietošanā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       EKL 10. pants nosaka:
      “Dalībvalstis veic gan vispārējus, gan īpašus attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no šā
         Līguma vai ko rada Kopienas iestāžu darbība. Tās atvieglina Kopienas uzdevumu veikšanu.

      Tās atturas no visiem pasākumiem, kas varētu traucēt šā Līguma mērķu sasniegšanu.”
      4       EKL 39. pants nosaka:
      “1.      Kopienā nodrošina darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
      2.      Pārvietošanās brīvība nozīmē to, ka likvidē jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību,
         darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem.

      3.      Tā nozīmē turpmāk norādītās tiesības, ko var ierobežot, vienīgi pamatojoties uz sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai
         veselības aizsardzības apsvērumiem:

      a)      tiesības pieņemt faktiskos darba piedāvājumus,
      b)      tiesības šajā nolūkā brīvi pārvietoties dalībvalstu teritorijā,
      c)      tiesības darba nolūkos uzturēties kādā dalībvalstī saskaņā ar normatīviem un administratīviem aktiem, kas reglamentē šīs valsts
         pilsoņu nodarbinātību,

      d)      tiesības palikt kādā dalībvalstī pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās, atbilstīgi nosacījumiem, kas ietverti
         īstenošanas regulās, kuras izstrādās Komisija.

      4.      Šis pants neattiecas uz nodarbinātību civildienestā.”
      5       EKL 43. pants paredz:
      “Ievērojot še turpmāk izklāstītos noteikumus, aizliedz ierobežojumus kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību
         citā dalībvalstī. Tāpat aizliedz ierobežojumus attiecībā uz to, ka dalībvalstu pilsoņi, kas izveidojuši uzņēmumu kādā dalībvalstī,
         atver šā uzņēmuma pārstāvniecības, filiāles vai meitasuzņēmumus citās dalībvalstīs.

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt
         uzņēmumus, jo īpaši sabiedrības, kas definētas 48. panta otrajā daļā, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem
         paredz tās valsts tiesību akti, kurā notiek šī uzņēmējdarbība, ņemot vērā šā Līguma nodaļu par kapitālu.”

      6       EKL 49. panta pirmā daļa nosaka:
      “Kā paredz še turpmāk izklāstītie noteikumi, Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu
         pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      7       Karaliskā 2001. gada 20. jūlija lēmuma par transportlīdzekļu reģistrāciju (2001. gada 8. augusta “Moniteur belge”, 27031. lpp., turpmāk tekstā – “Karaliskais 2001. gada lēmums) 1. pants nosaka:

      “Šā lēmuma ietvaros:
      [..]
      27)      ar reģistrāciju saprot:
      –       ilgstošu un faktisku reģistrācijas vietu, kur atrodas juridiskās personas juridiskā adrese vai galvenā administrācija, vai
         vieta, kur viena vai vairākas tās struktūrvienības sanāk un pieņem lēmumus, vai vieta, kur tiek veiktas darbības, kas saistītas
         ar tās ekonomisko darbību vai tās mērķi, vai kur šo personu pārstāv viena vai vairākas fiziskas personas, kas rīkojas tās
         vārdā vai saskaņā ar tās pilnvarojumu.”

      8       Minētā lēmuma 3. pants nosaka:
      “1. Personas, kuru dzīvesvieta ir Beļģija, reģistrē transportlīdzekļus, ko tās vēlas izmantot Beļģijā kā transportlīdzekļus,
         kas paredzēti 6. pantā, pat ja šie transportlīdzekļi jau ir reģistrēti ārvalstī.

      Ir jāuzskata, ka personu dzīvesvieta ir Beļģijā, ja ir izpildīts viens no šādiem nosacījumiem:
      a)      tās ir reģistrētas kādas Beļģijas kopienas iedzīvotāju reģistrā;
      b)      tās ir reģistrētas Beļģijas Komercreģistrā vai Beļģijas Tirdzniecības un amatniecības reģistrā kā fiziskas vai juridiskas
         personas;

      c)      tās ir juridiskas personas, kas nav reģistrētas Beļģijas Komercreģistrā vai Tirdzniecības un amatniecības reģistrā, bet izveidotas
         starptautisko tiesību, ārvalstu vai Beļģijas tiesību ietvaros vai saskaņā ar tām, un kurām pieder pastāvīgs uzņēmums Beļģijā,
         kurā transportlīdzeklis tiek apsaimniekots vai izmantots.

      2. Tomēr turpmāk minētajā gadījumā nav obligāti jāreģistrē Beļģijā transportlīdzekļi, kas reģistrēti ārvalstī un ko izmanto
         personas, kas minētas 1. punktā:

      [..]
      2)      transportlīdzeklis, ko izmanto fiziska persona, pildot darba pienākumus, un kas reģistrēts ārvalstī uz ārvalsts īpašnieka
         vārda, ar kuru šo personu saista darba līgums; šādā gadījumā transportlīdzeklī ir jābūt Beļģijas PVN iestādes izsniegtai apliecībai
         (turpmāk tekstā – “PVN apliecība”); Finanšu ministrija nosaka detalizētus nosacījumus transportlīdzekļu lietošanai.”

      9       Beļģijas nodokļu administrācijas 2000. gada 3. maija Cirkulāra Nr. 1/2000 14. pants ar nosaukumu “Transportlīdzekļu lietošana
         Beļģijā – Pārcelšanas un nepārcelšanas noteikumi” paredz:

      “Šeit paredzētie transportlīdzekļi ir jebkādi mehāniskie sabiedriskā transporta līdzekļi, uz kuriem neattiecas definīcija,
         kas ietverta iepriekš minētajā 12. pantā. Pie tiem tostarp pieder automašīnas, pasažieru/kravu pārvadājumu transportlīdzekļi,
         mikroautobusi, visurgājēji u.c.

      Ja fiziskās personas, kuru dzīvesvieta ir Beļģija, lieto šādus transportlīdzekļus darba vajadzībām, lai pildītu darba devēja,
         kas ir reģistrēts citā dalībvalstī, norādījumus, šiem transportlīdzekļiem ir piemērojami nepārcelšanas noteikumi, pamatojoties
         uz PVN Kodeksa 12.a panta 2. daļas 7) apakšpunktu, ciktāl būtu piemērojami pagaidu atzīšanas noteikumi ar pilnīgu importa
         nodevu atbrīvojumu, ja šis transportlīdzeklis būtu nosūtīts uz Beļģiju no trešās valsts. Turklāt darba ņēmējs, kura dzīvesvieta
         ir Beļģijā, var lietot šo transportlīdzekli personīgām vajadzībām, ja šāda lietošana personīgām vajadzībām notiek papildus
         un laiku pa laikam salīdzinājumā ar lietošanu darba vajadzībām un ja šāda lietošana ir paredzēta darba līgumā.

      Attiecībā uz šiem transportlīdzekļiem īpašus izņēmuma noteikumus par pagaidu atzīšanu un ipso facto  nepārcelšanas noteikumus var piemērot tikai tad, ja tiek izpildīti precīzie nosacījumi, kas noteikti 15. pantā.”

      10     Šā cirkulāra 15. pantā ir uzskaitīti nosacījumi, kas ir izpildāmi, lai varētu tikt piemēroti noteikumi par pagaidu atzīšanu:
      “[..]
      b)      transportlīdzeklim ir jābūt darba devēja īpašumam. Attiecībā uz transportlīdzekļiem, kas tiek īrēti vai ņemti līzingā, skatīt
         9. pantu;

      [..]
      f)      ja attiecīgā persona ieņem vadošu amatu (tas ir sabiedrības direktors vai pārvaldnieks), tā var atsaukties uz īpašajiem noteikumiem
         tikai tad, ja tai ir darba ņēmēja statuss un ja tā rezultātā tā var pierādīt, ka pastāv patiesa pakļautības saikne starp to
         un sabiedrību. Pakļautības saiknes pastāvēšana norāda uz to, ka uzņēmuma vadoša amata darba ņēmējam ir jāpierāda, ka viņš
         ir pakļauts citai personai, kas pārstāv sabiedrību vai tās struktūrvienību (administrācijas padome, izpildpārvalde, direktoru
         padome, [..]), kam viņš ir pakļauts un kura lēmumus attiecīgā persona nevar ietekmēt. Šajā ziņā personām, kuras pārvalda viena
         cilvēka sabiedrību, sabiedrības dibinātājiem vai galvenajiem akcionāriem jebkurā gadījumā nav piemērojami īpašie noteikumi.”

      11     Minētā cirkulāra 9. panta pirmais teikums nosaka:
      “Ja ārvalsts darba devējs nodod transportlīdzekli, kas ir īrēts vai paņemts līzingā, tāda darba ņēmēja lietošanā, kura dzīvesvieta
         ir Beļģijā un kurš var pieprasīt, lai piemērotu īpašos noteikumus, kas ir noteikti turpmāk 14. un 15. punktā, šis darba ņēmējs
         var iesniegt pieteikumu apliecības saņemšanai saskaņā ar tajos noteiktajiem nosacījumiem un ievērojot noteiktās formālās prasības.”

      12     Beļģijā dažādi nodokļi automašīnām ir cieši saistīti ar reģistrāciju. Tādējādi transportlīdzekļi reģistrācijas laikā tiek
         aplikti ar nodokli par laišanu apgrozībā atbilstoši Ienākuma nodoklim pielīdzināmo nodokļu kodeksa (turpmāk tekstā – “PNK”)
         94. panta pirmās daļas 1. punktam.

      13     Šī tiesību norma paredz:
      “Ar ienākuma nodoklim pielīdzināmo nodokli valsts labā apliek:
      1) tādas automašīnas, pasažieru/kravu pārvadājumu transportlīdzekļus, mikroautobusus un motociklus, kas ir definēti mehānisko
         transportlīdzekļu un treileru reģistrācijas noteikumos, ja šie transportlīdzekļi ir saņēmuši vai tiem ir jāsaņem reģistrācijas
         zīme, kas nav “izmēģinājuma”, “tirdzniecības” vai pagaidu zīme, kura nav starptautiskā reģistrācijas zīme, kas izsniegta šo
         noteikumu ietvaros.”

      14     PNK 99. panta 1. punkts šajā sakarā nosaka:
      “Transportlīdzekļi, kas paredzēti 94. panta 1. punktā, tiek uzskatīti par izmantojamiem uz valsts lielceļiem Beļģijā, ja tie
         ir vai tiem jābūt reģistrētiem Ceļu satiksmes biroja reģistrā.”

      15     PNK 21. pants, kurā noteikts nodoklis par automašīnu laišanu apgrozībā, nosaka:
      “Nodokli maksā fiziska vai juridiska persona, kas ir vai kurai ir jābūt minētai reģistrācijas apliecībā, tik ilgi, kamēr transportlīdzeklis
         ir vai tam jābūt ierakstītam uz šīs personas vārda Ceļu satiksmes biroja reģistrā.

      Transportlīdzekļi, kas minēti pirmajā daļā, ir automašīnas, lēnie pasažieru/kravu pārvadājumu transportlīdzekļi, mikroautobusi,
         ātrās palīdzības mašīnas, motocikli, mehāniskie tricikli, mehāniskie kvadracikli, furgoni, lēnie furgoni, laivu treileri,
         kempingu treileri, kempinga transportlīdzekļi, treileri un pustreileri, kuru maksimālā atļautā masa nepārsniedz 3500 kg.”

       Pamata prāvas un prejudiciālais jautājums
       Lieta C‑151/04
      16     Nadēns ir Beļģijas pilsonis ar dzīvesvietu Beļģijā, bet viņš strādā Luksemburgā Nadin‑Lux SA  sabiedrības pilnvarotā pārvaldnieka amatā.

      17     2002. gada 21. martā, kad viņš brauca transportlīdzeklī, kas reģistrēts Luksemburgas Lielhercogistē un kas pieder sabiedrībai
         Crédit Lease SA, kuras juridiskā adrese ir Luksemburgā, viņu Beļģijā apturēja muitas un akcīzes dienesta darba ņemēji, lai veiktu pārbaudi.

      18     Kriminālprocesa laikā iesniedzējtiesā viņš paziņoja, ka transportlīdzekli ir nopirkusi sabiedrība Nadin‑Lux SA, ka viņš pats ir parakstījis pasūtījuma formu un ka par transportlīdzekli ir samaksājusi sabiedrība Crédit Lease SA. Viņa rīcībā bija nomas līgums uz apmēram 42 mēnešiem, sākot no 2000. gada janvāra.

      19     No lietas materiāliem lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu pielikumā izriet, ka attiecīgā persona ir iesniegusi pieteikumu
         PVN apliecības saņemšanai, bet tas ticis noraidīts tādēļ, ka viņš bija sabiedrības, kurā strādāja, pārvaldnieks.

      20     Viņam tiek pārmests, ka 2002. gada 21. martā viņš darba vajadzībām ir izmantojis transportlīdzekli, kas reģistrēts ārvalstīs
         uz ārvalsts īpašnieka vārda, ar kuru viņu saista darba līgums, bez PVN apliecības transportlīdzeklī.

      21     Nadēns apgalvo, ka viņš ir uzskatāms par Kopienas darba ņēmēju.
       Lieta C‑152/04
      22     Dirē ir Beļģijas pilsonis ar dzīvesvietu Beļģijā, bet viņš strādā Luksemburgā sabiedrībā Delisalade SA.

      23     2002. gada 15. martā, braucot transportlīdzeklī, kas reģistrēts Luksemburgā uz sabiedrības Delisalade SA  vārda, viņu Beļģijā apturēja muitas un akcīzes dienesta darba ņemēji, lai veiktu pārbaudi.

      24     Šīs pārbaudes laikā Dirē uzrādīja sava darba devēja izsniegtu apliecinājumu par transportlīdzekļa lietošanu, apliecinājumu,
         ko bija apstiprinājis Luksemburgas sociālā nodrošinājuma dienests. Darba līgumā starp Dirē un tā darba devēju noteikts, ka
         darba devējs nodod darba ņēmēja lietošanā transportlīdzekli un ka šis transportlīdzeklis var tikt lietots arī personīgām vajadzībām.
         Dirē nebija PVN apliecības.

      25     Sākumā Delisalade SA  bija vienas personas sabiedrība, kuru veidoja tikai Dirē, vēlāk, 1997. gadā, tā kļuva par akciju sabiedrību, kurā Dirē ir
         mazākuma dalībnieks un pārvaldnieks.

      26     Dirē tiek pārmests, ka 2002. gada 15. martā viņš, kaut arī viņa dzīvesvieta bija Beļģijā, nebija reģistrējis transportlīdzekli,
         ko vēlējās lietot Beļģijā, kaut arī šis transportlīdzeklis jau bija reģistrēts ārvalstī.

      27     Dirē tāpat apgalvo, ka viņš ir uzskatāms par Kopienas darba ņēmēju.
      28     Šādos apstākļos Tribunal de police de Neufchâteau [Nefšato Policijas tribunāls] nolēma apturēt tiesvedību un iesniegt Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai EEK līguma 10., 39., 43. un 49. pants pieļauj, ka dalībvalsts pieņem tiesību aktu, kas liek darba ņēmējam, kura dzīvesvieta
         atrodas tās teritorijā, reģistrēt transportlīdzekli, kaut arī šis transportlīdzeklis pieder viņa darba devējam, tas ir, sabiedrībai,
         kuras juridiskā adrese ir citas dalībvalsts teritorijā un ar kuru šo darba ņēmēju saista darba līgums, kaut arī viņš vienlaicīgi
         ir arī akcionārs, pārvaldnieks, ikdienas pārvaldes pilnvarotā persona vai arī ieņem līdzvērtīgu amatu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      29     Iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai EKL 10., 39., 43. un 49. pants pieļauj pienākuma uzlikšanu vienas dalībvalsts iedzīvotājam
         reģistrēt šajā valstī transportlīdzekli, ko viņa lietošanā nodevusi sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī,
         ja šis iedzīvotājs ir šīs sabiedrības darba ņēmējs, ar kuru noslēgts darba līgums, un ja viņš ir arī vai nu šīs sabiedrības
         akcionārs, vai pārvaldnieks, vai direktors.

       Par algotu darba ņēmēju un pašnodarbinātu personu statusu
      30     Ja algoto darba ņēmēju statuss ir paredzēts EKL 39. pantā, tad uz pašnodarbinātajām personām attiecas EKL 43. pants.
      31     Tā kā darba tiesisko attiecību būtiskā raksturiezīme EKL 39. panta izpratnē ir nosacījums, ka persona noteiktu laika posmu
         sniedz pakalpojumus citai personai tās pārvaldībā, par ko saņem darba samaksu, jebkāda darbība, ko persona veic ārpus pakļautības
         saiknes, ir kvalificējama kā pašnodarbinātas personas darbība EKL 43. panta izpratnē (skat. 2001. gada 20. novembra spriedumu
         lietā C‑268/99 Jany  u.c., Recueil, I‑8615. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

      32     Tiesai nav jānosaka, vai pamata prāvā pastāv pakļautības saikne.
      33     Tā kā attiecīgie tiesību akti ļauj, neuzliekot reģistrācijas pienākumu, algotam darba ņēmējam, kura dzīvesvieta ir Beļģijā,
         braukt Beļģijas teritorijā ar transportlīdzekli, kas pieder sabiedrībai, kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī un kura
         nodevusi šo transportlīdzekli darba ņēmēja lietošanā, ir jāizvērtē, vai šādas iespējas liegšana pašnodarbinātajām personām
         ir pretrunā EKL 43. pantam.

       Par pārvietošanās brīvības ierobežojumiem attiecībā uz pašnodarbinātajām personām
      34     Līguma noteikumu attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Kopienas pilsoņu visu veidu profesionālās darbības
         veikšanu visā Kopienas teritorijā, un tie aizliedz tādus pasākumus, kuri var radīt mazāk labvēlīgus apstākļus šiem pilsoņiem,
         kad tie vēlas veikt saimniecisku darbību citas dalībvalsts teritorijā (skat. 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑464/02
         Komisija/Dānija, Krājums, I‑7929. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

      35     Tādējādi tiesību normas, kas nepieļauj vai attur dalībvalsts pilsoni atstāt savu izcelsmes valsti, lai izmantotu tiesības
         brīvi pārvietoties, ir šķērslis šīs brīvības izmantošanai, pat ja tās ir piemērojamas, neņemot vērā attiecīgo darba ņēmēju
         pilsonību (1995. gada 15. decembra spriedums lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 96. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 35. punkts).

      36     Attiecībā uz Dānijā noteikto pienākumu reģistrēt transportlīdzekli, ko sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī,
         nodevusi algotiem darba ņēmējiem, kuru dzīvesvieta ir Dānijā, Tiesa jau ir atzinusi, ka šis pienākums ir uzskatāms par šķērsli
         darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 46. un 52. punkts). Neapšaubāmi
         reģistrācijas pienākums, kāds ir arī pamata prāvās, tāpat ir šķērslis personu brīvībai pārvietoties, ciktāl šis pienākums
         uzlikts pašnodarbinātajām personām.

      37     Faktiski tas kavē Beļģijas iedzīvotājus veikt darbu pašnodarbināto personu statusā citās dalībvalstīs un tādējādi var atturēt
         šīs personas izmantot tiesības brīvi pārvietoties.

      38     Pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas valdība, reģistrācijas pienākums nezaudē šķēršļa raksturu tādēļ, ka sabiedrība, kuras juridiskā
         adrese ir citā dalībvalstī, var reģistrēt transportlīdzekli Beļģijā uz sava vārda, pat ja tā tur nav reģistrēta, lai novērstu
         to, ka direktoram pašam tā ir jāreģistrē.

      39     Šāds pasākums var tikt atļauts tikai tad, ja tas ietilpst izņēmumu uzskaitījumā, ko skaidri paredz EKL 46. panta 1. punkts,
         vai ja tas tiek darīts, lai sasniegtu tādu likumīgu mērķi, kas atbilst Līgumam, un ja to attaisno primāru vispārējo interešu
         iemesli. Tomēr pat šādā gadījumā tā piemērošana var notikt tikai, īstenojot attiecīgo mērķi un nepārsniedzot mērķa sasniegšanai
         nepieciešamo (pēc analoģijas skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

       Par pamatojumu personu brīvās pārvietošanās ierobežošanai
      40     Tiesību akti par transportlīdzekļu aplikšanu ar nodokļiem nav saskaņoti, atskaitot izņēmuma gadījumus, kas uz šo lietu neattiecas.
         Tādējādi dalībvalstis var brīvi īstenot savu kompetenci šajā nodokļu jomā ar nosacījumu, ka tiek ievērotas Kopienu tiesības
         (2002. gada 21. marta spriedums lietā C‑451/99 Cura Anlagen, Recueil, I‑3193. lpp., 40. punkts).

      41     No iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Dānija 75.–78. punkta izriet, ka dalībvalsts var uzlikt nodokli, reģistrējot transportlīdzekli,
         ko sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, ir nodevusi tāda darba ņēmēja rīcībā, kura dzīvesvieta atrodas
         šajā dalībvalstī, ja ir paredzēts, ka šis transportlīdzeklis lielākoties tiks pastāvīgi lietots pirmās dalībvalsts teritorijā,
         vai ja tas faktiski jau šādi tiek izmantots.

      42     Valsts tiesai ir jāizvērtē, vai attiecīgie darba ņēmēji šādi lieto transportlīdzekļus, kas ir nodoti viņu lietošanā.
      43     Ja nē – personu brīvas pārvietošanās princips nepieļauj tādu reģistrēšanas pienākumu kā šajā gadījumā pamata prāvās un argumenti,
         ko šajās lietās izteikusi Beļģijas valdība, neattaisno šāda pienākuma uzlikšanu.

      44     Vispirms – no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Dānija 80. un 81. punkta izriet – ja nepastāv nosacījumi, kas uzskaitīti
         šā sprieduma 39. punktā, cīņas pret nodokļu nemaksātājiem mērķis neattaisno nodokļu piemērošanu un līdz ar to – arī reģistrācijas
         pienākumu tādos gadījumos, kādi ir pamata prāvās.

      45     Attiecībā uz ļaunprātīgas izmantošanas novēršanu no judikatūras, it īpaši no 1999. gada 9. marta sprieduma lietā C‑212/97
         Centros (Recueil, I‑1459. lpp., 24. punkts) izriet, ka dalībvalsts ir tiesīga veikt pasākumus, lai atturētu noteiktus pilsoņus no vēlmes,
         aizbildinoties ar Līgumā noteiktajām tiesībām, ļaunprātīgi apiet savas valsts tiesību aktus un lai novērstu to, ka personas
         ļaunprātīgi vai krāpnieciski izmanto Kopienu tiesību normas.

      46     Tomēr tas, ka pašnodarbinātā persona, kuras dzīvesvieta ir Beļģijā, Beļģijas teritorijā lieto automašīnu, kas pieder sabiedrībai,
         kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, un ko tā nodevusi viņa, sava darba ņēmēja, lietošanā, nevar būt pamats vispārīgam
         pieņēmumam par ļaunprātīgu izmantošanu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 67. punkts).

      47     Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka EKL 39. un 43. pants nodrošina vienādu tiesisko aizsardzību (1991. gada 5. februāra spriedums
         lietā C‑363/89 Roux, Recueil, I‑273. lpp., 23. punkts).

      48     Attiecībā uz argumentu, ka ir vajadzīga ticama identifikācija, jāatzīmē, ka, uzliekot pienākumu reģistrēt to sabiedrību transportlīdzekļus,
         kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, lai garantētu šo transportlīdzekļu īpašnieku ticamu identifikāciju, tiek pārsniegts
         mērķa sasniegšanai nepieciešamais. Visas dalībvalstis, kurām ir izveidota transportlīdzekļu reģistrācijas sistēma, var identificēt
         transportlīdzekļa īpašnieku, lai arī kurā dalībvalstī šis transportlīdzeklis būtu reģistrēts.

      49     Arguments par satiksmes drošību tiešām var tikt uzskatīts par primāru vispārējo interešu iemeslu, kas attaisno personu brīvas
         pārvietošanās ierobežošanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā C‑451/99 Cura Anlagen, 59. punkts).

      50     Tomēr, ja transportlīdzeklis tiek pakļauts tehniskai kontrolei vienā dalībvalstī, līdzvērtības un savstarpējas atzīšanas princips,
         kas noteikts Padomes 1996. gada 20. decembra Direktīvas 96/96/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko
         transportlīdzekļu un to piekabju tehniskajām apskatēm (OV 1997, L 46, 1. lpp.) 3. panta 2. punktā, liek citām dalībvalstīm
         atzīt apliecību, kas šajā sakarā ir izsniegta, taču neaizliedz pieprasīt papildu pārbaudi, lai veiktu reģistrāciju tās teritorijā,
         ar nosacījumu, ka minētā apliecība jau neapliecina šīs pārbaudes (iepriekš minētais spriedums lietā Cura Anlagen, 62. punkts).

      51     Kaut arī Tiesa jau ir atzinusi iespēju veikt papildu pārbaudes reģistrācijai citā dalībvalstī ar nosacījumu, ka tehniskās
         kontroles apliecība jau neapliecina šīs pārbaudes, no attiecīgajiem Beļģijas tiesību aktiem neizriet, ka reģistrācijas pienākuma
         mērķis ir saistīts ar satiksmes drošību.

      52     Attiecībā uz argumentu par vides politiku – no iepriekš minētā sprieduma lietā Cura Anlagen  68. punkta skaidri izriet, ka tāda patēriņa nodokļa, kāds ir arī šajā gadījumā, mērķis varētu būt vispārējās interesēs atturēt
         personas no tādu transportlīdzekļu pirkšanas un turēšanas īpašumā, kas patērē ļoti daudz degvielas. Tomēr, pirmkārt, Apvienotās
         Karalistes valdība nav paskaidrojusi, kādā veidā vide var tikt aizsargāta ar tāda reģistrācijas pienākuma palīdzību, kāds
         ir pamata prāvās, un, otrkārt, Beļģijas valdība pēc būtības vajadzību reģistrēt sabiedrības transportlīdzekli skaidro ar nodokļu
         mērķiem.

      53     Ja sabiedrības transportlīdzeklis netiek izmantots tādos apstākļos, kādi ir uzskaitīti šā sprieduma 41. punktā, attiecīgais
         reģistrācijas pienākums nav attaisnojams, ja pašnodarbinātā persona var lietot sabiedrības transportlīdzekli arī personīgām
         vajadzībām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Dānija, 51. punkts).

      54     Šādos apstākļos EKL 10. un 49. pants nav jāizvērtē.
      55     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. pants neļauj pieņemt tādus valsts tiesību
         aktus vienā dalībvalstī, kādi ir pamata prāvās, ar ko pašnodarbinātai personai, kuras dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, tiek
         uzlikts pienākums tajā reģistrēt transportlīdzekli, kas pieder sabiedrībai, kas ir tās darba devēja, un ko šī sabiedrība,
         kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, ir nodevusi tās lietošanā, ja sabiedrības transportlīdzeklis nav nedz paredzēts
         pastāvīgai lietošanai pirmajā dalībvalstī, nedz arī faktiski tiek lietots šādā veidā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      56     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      EKL 43. pants neļauj pieņemt tādus valsts tiesību aktus vienā dalībvalstī, kādi ir pamata prāvās, ar ko pašnodarbinātai personai,
            kuras dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, tiek uzlikts pienākums tajā reģistrēt transportlīdzekli, kas pieder sabiedrībai, kas
            ir tās darba devēja, un ko šī sabiedrība, kuras juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, ir nodevusi tās lietošanā, ja sabiedrības
            transportlīdzeklis nav nedz paredzēts pastāvīgai lietošanai pirmajā dalībvalstī, nedz arī faktiski tiek lietots šādā veidā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1999. gada 28.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-250/98.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 12. aprīlī. # Eesti Autorite Ühing pret Eiropas Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Autortiesības attiecībā uz muzikālo darbu publisko izpildījumu interneta, satelītapraides un kabeļu retranslācijas ceļā - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Ģeogrāfiskā tirgus sadale - Divpusēji nolīgumi starp valstu mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām - Saskaņota darbība, kas izslēdz iespēju izsniegt daudzteritoriālas un daudzrepertuāru licences - Pierādījumi - Nevainīguma prezumpcija. # Lieta T-416/08.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1993. gada 15. jūlijā. # GruSa Fleisch GmbH & Co. KG pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Eksporta kompensācijas. # Lieta C-34/92.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 16.jūlijā.#Jacques Damseaux pret Beļģijas valsti.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de première instance de Liège - Beļģija.#Kapitāla brīva aprite - Nodokļa uzlikšana ienākumiem no kustamas mantas - Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu - Dalībvalstu pienākums atbilstoši EKL 293. pantam.#Lieta C-128/08.

text:
      Lieta C‑128/08
      Jacques Damseaux
      pret
      État belge
      (Tribunal de première instance de Liège lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kapitāla brīva aprite – Ienākumu no kustamas mantas aplikšana ar nodokli – Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu – Dalībvalstu pienākums atbilstoši EKL 293. pantam
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas
      (EKL 234. pants)
      2.        Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Dividenžu aplikšana ar nodokli
      (EKL 56. pants)
      1.        Tiesa EKL 234. panta ietvaros nav kompetenta lemt par iespējamo līgumslēdzējas dalībvalsts izdarīto divpusējās konvencijas,
         kuru ir noslēgušas dalībvalstis un kura ir paredzēta, lai novērstu vai mazinātu no valstu nodokļu sistēmu līdzāspastāvēšanas
         izrietošās negatīvās sekas, noteikumu pārkāpumu. Tiesai nav arī jāaplūko saikne starp valsts pasākumu un nodokļu dubultās
         uzlikšanas konvencijas noteikumiem, jo šis jautājums neietilpst Kopienu tiesību interpretācijā.

      (sal. ar 22. punktu)
      2.        Tiktāl, ciktāl Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī nenosaka vispārējus kritērijus kompetences sadalei dalībvalstu starpā
         attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Eiropas Kopienā, EKL 56. pants pieļauj tādu divpusēju nodokļu konvenciju,
         saskaņā ar kuru vienā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības izmaksātajām dividendēm akcionāriem, kas dzīvo citā dalībvalstī,
         var uzlikt nodokli abās dalībvalstīs, un kura neparedz, ka akcionāra dzīves vietas dalībvalstij ir beznosacījuma pienākums
         novērst šādi radušos dubulto nodokļa uzlikšanu.

      Vienā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības izmaksātām dividendēm akcionāram citā dalībvalstī var piemērot tiesisku dubultu
         nodokļu uzlikšanu, ja abas dalībvalstis izvēlas īstenot savu nodokļu kompetenci, un likt akcionāram maksāt nodokli par šīm
         dividendēm. No dažādu dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas izrietošās nelabvēlīgās sekas, ja vien šāda īstenošana
         nav diskriminējoša, nav Līgumā aizliegts ierobežojums.

      Šajā sakarā situācijā, kad gan dividenžu izcelsmes dalībvalsts, gan akcionāra dzīves vietas dalībvalsts var ieturēt nodokli
         šīm dividendēm, uzskatīt, ka dzīves vietas dalībvalsts pienākums ir noteikti novērst šo dubulto nodokļa uzlikšanu, nozīmētu
         dot prioritāti dividenžu izcelsmes dalībvalstij ieturēt nodokli no šāda veida ienākumiem. Pat ja šāda kompetences sadale būtu
         atbilstoša starptautiskās juridiskās prakses normām, kas ir atspoguļota Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas
         (ESAO) ienākuma un īpašuma nodokļu parauga konvencijā, nav strīda par to, ka Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī un situācijā
         nenosaka vispārējus kritērijus kompetences sadalei dalībvalstu starpā attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Kopienā.
         Tādējādi, lai gan dalībvalsts nevar atsaukties uz divpusējo konvenciju, lai nepildītu Līgumā tai uzliktos pienākumus, apstāklis,
         ka gan dividenžu izcelsmes dalībvalsts, gan akcionāra dzīves vietas dalībvalsts var ieturēt par šīm dividendēm nodokli, nenozīmē,
         ka dzīves vietas dalībvalstij ir pienākums saskaņā ar Kopienu tiesībām novērst nelabvēlīgās sekas, kas varētu rasties no šādi
         starp divām dalībvalstīm sadalītās kompetences īstenošanas.

      (sal. ar 26., 27. punktu un 32.–35. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 16. jūlijā (*)

      Kapitāla brīva aprite – Ienākumu no kustamas mantas aplikšana ar nodokli – Konvencija par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu – Dalībvalstu pienākums atbilstoši EKL 293. pantam
      Lieta C‑128/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko tribunal de première instance de Liège (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 20. martā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 28. martā, tiesvedībā

      Jacques Damseaux
      pret
      État belge.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 5. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Damso [Damseaux] vārdā – E. Traversa [E. Traversa], avocat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – Ž. K. Alē [J.‑C. Halleux], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un H. K. Grasija [J.‑C. Gracia], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – M. Norta [M. Noort] un K. Viselsa [C. Wissels], kā arī I. de Frīss [Y. de Vries], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – L. Sīboruts [L. Seeboruth] un S. Forda [S. Ford], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un Ž. P. Kepenns [J.‑P. Keppenne], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 56. panta un EKL 293. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Damso un Beļģijas nodokļu administrāciju par Beļģijas nodokļa uzlikšanu dividendēm,
         kuras viņš ir saņēmis no Francijā reģistrētas sabiedrības un kurām jau tika uzlikts nodoklis šajā pēdējā minētajā valstī.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Starp Beļģiju un Franciju 1964. gada 10. martā noslēgtās Konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu un abpusējas
         administratīvās un juridiskās palīdzības noteikumiem ienākumu nodokļu jomā, ko groza ar Briselē 1999. gada 8. februārī parakstīto
         papildu vienošanos (turpmāk tekstā – “Francijas un Beļģijas konvencija”), 15. pantā ir paredzēts:

      “1.      Dividendēm, kas rodas vienā līgumslēdzējā valstī un ko izmaksā citas līgumslēdzējas valsts rezidentam, ir uzliekams nodoklis
         šajā otrajā valstī.

      2.      Tomēr, neietekmējot 3. punkta noteikumus, šīm dividendēm var uzlikt nodokli tajā līgumslēdzējā valstī, kuras rezidente ir
         dividenžu izmaksātāja sabiedrība, un saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem, bet tādā veidā uzliktais nodoklis nevar pārsniegt:

      [..]
      b)      15 % no dividenžu bruto summas [..].
      Šis punkts neattiecas uz nodokļu uzlikšanu tiem sabiedrības ienākumiem, no kuriem tiek izmaksātas dividendes.
      [..]
      4.      Ja Beļģijas rezidents nesaņem 3. punktā paredzētos ienākumus, bet saņem dividendes no Francijas rezidentes sabiedrības, tas
         var lūgt šīm dividendēm uzliktā priekšnodokļa, ko samaksājusi dividenžu izmaksātāja sabiedrība, atmaksu. Francija no atmaksātās
         summas var veikt nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā, kas ir paredzēts šī panta 2. punktā, ar likmi, ko piemēro ar atmaksātām
         summām saistītajām dividendēm.

      [..]”
      4        Francijas un Beļģijas konvencijas 19.A pantā ir noteikts:

      “Dubulto nodokļa uzlikšanu novērš šādi:
      A. Attiecībā uz Beļģiju:
      1.      Ienākumi no kapitāla, uz kuriem attiecas 15. panta 2.–4. punktā definētais režīms, no kā Francijā faktiski ir ieturēts nodoklis
         ienākuma gūšanas vietā un ko saņem Beļģijas rezidentes sabiedrības, kas maksā sabiedrību ienākuma nodokli, ir, iekasējot nodokli
         ienākumu gūšanas vietā pēc parastās likmes no Francijas nodokļa neto summas, atbrīvoti no sabiedrību ienākuma nodokļa un nodokļa
         par dividenžu izmaksāšanu Beļģijas tiesību aktos paredzētajos apstākļos.

      Attiecībā uz iepriekšējā daļā minētajiem ienākumiem, ko saņem citi Beļģijas rezidenti, [..], no kuriem Francijā faktiski ir
         ieturēts nodoklis ienākuma gūšanas vietā, Beļģijā maksājamais nodoklis par to summu, no kuras atskaitīts Francijas ieturējums,
         tiek samazināts, pirmkārt, par samaksātā nodokļa ienākumu gūšanas vietā summu pēc parastās likmes un, otrkārt, par vienotas
         likmes ārvalstu nodokļa atskaitījumu saskaņā ar Beļģijas tiesību aktos noteiktiem nosacījumiem, šai daļai neesot mazākai par
         15 % no neto summas.

      Attiecībā uz dividendēm, uz ko attiecas 15. panta 2. un 3. punktā definētais režīms un kas tiek izmaksātas fiziskai personai,
         Beļģijas rezidentam, viņš iepriekš minētā vienotas likmes ārvalstu nodokļa atskaitījuma vietā attiecībā uz šiem ienākumiem
         var saņemt nodokļa atlaidi pēc likmes un nosacījumiem, kas ir paredzēti Beļģijas tiesību aktos attiecībā uz Beļģijas rezidentu
         sabiedrību izmaksātajām dividendēm, ar nosacījumu, ka par to tiek iesniegts lūgums vēlākais ikgadējās nodokļu deklarācijas
         iesniegšanas termiņā.

      [..]”
      5        Kodeksa par ienākumu nodokli, kuru saskaņoja ar Karaļa 1992. gada 10. aprīļa dekrētu un apstiprināja ar 1992. gada 12. jūnija
         likumu (1992. gada 30. jūlija Moniteur belge pielikums, turpmāk tekstā – “CIR 1992”), 171. pantā ir paredzēts:

      “Atkāpjoties no 130.–168. panta, var uzlikt atsevišķu nodokli, izņemot, ja šādi aprēķināts nodoklis, tam pieskaitot nodokli
         par citiem ienākumiem, ir lielāks par to, kurš rodas, piemērojot minētos pantus visiem ar nodokli apliekamajiem ienākumiem:

      [..]
      2.a      pēc 15 % likmes:
      [..]
      b)      269. panta 2. daļas 2. punktā, 3. daļā un 11. daļā minētajām dividendēm.”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      6        Damso, Beļģijas rezidents, laika posmā no 2005. līdz 2007. gadam saņēma dividendes no akciju sabiedrības Total, kuras juridiskā adrese ir Francijā un kurā tam piederēja 5463 akcijas.

      7        Par šīm dividendēm vispirms tika ieturēts 25 % nodoklis ienākumu gūšanas vietā Francijā. Piemērojot Francijas un Beļģijas
         konvencijas 15. panta 2. punktu, Damso varēja lūgt atmaksāt daļu no šī nodokļa, lai par šīm dividendēm Francijā tiktu ieturēts
         nodoklis tikai 15 % apmērā.

      8        Summai pēc šī nodokļu ieturējuma tika uzlikts Beļģijas nodoklis ienākumu gūšanas vietā 15 % apmērā par kustamo mantu.

      9        Uzskatot, ka Francijas izcelsmes dividendēm tika uzlikti lielāki nodokļi nekā Beļģijas izcelsmes dividendēm un ka, atļaujot
         Francijas Republikai ieturēt nodokli ienākumu gūšanas vietā, Beļģijas Karalistei kā rezidences dalībvalstij bija jāatļauj
         ieskaitīt Francijas nodokli Beļģijas nodoklī ienākumu gūšanas vietā vai atteikties no nodokļa ienākumu gūšanas vietā, lai
         novērstu dubulto nodokļa uzlikšanu, Damso iesniedza sūdzības pret Beļģijas nodokļu administrācijas izdotajiem paziņojumiem
         par maksājamo nodokli attiecībā uz saņemtajām dividendēm.

      10      Tā kā Beļģijas finanšu administrācija noraidīja šīs sūdzības, pamatojot ar to, ka Francijas un Beļģijas konvencijas 15. pantā
         ir paredzēta dividenžu aplikšana ar nodokli gan Francijā, gan Beļģijā, Damso vērsās tribunal de première instance de Liège [Ljēžas pirmās instances tiesā].

      11      Šī tiesa uzskata, ka, lai gan to situācijas ir objektīvi salīdzināmas, uz Beļģijas rezidentiem attiecas atšķirīga nodokļu
         kārtība, atkarībā no tā, vai tie saņem dividendes no Beļģijā vai citā dalībvalstī dibinātas sabiedrības. Ja Beļģijas rezidentam
         ārvalstu sabiedrības izmaksātās dividendes tiek pakļautas starptautiskai juridiskai dubultai nodokļu uzlikšanai, tad Beļģijas
         sabiedrību izmaksātām dividendēm Beļģijas rezidentam tiek uzlikts nodoklis tikai 15 % apmērā saskaņā ar CIR 1992 171. panta 2.a punkta b) apakšpunktu un tām netiek uzlikts dubults nodoklis.

      12      Uzsverot, ka lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu lietā C‑513/04 Kerckhaert un Morres, kurā tika pasludināts 2006. gada 14. novembra spriedums (Krājums, I‑10967. lpp.), priekšmets nebija Francijas un Beļģijas
         konvencija, tribunal de première instance de Liège norāda, ka šī konvencija ir daļa no Beļģijas nodokļu tiesību aktiem un tādēļ tai jābūt atbilstošai Kopienu tiesībām. Šī tiesa
         uzsver arī to, ka Beļģijas Karaliste nav veikusi nekādus pasākumus, lai novērstu dubultu nodokļa uzlikšanu minētajām dividendēm.

      13      Šajos apstākļos tribunal de première instance de Liège nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [EKL] 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir aizliegts no [Francijas un Beļģijas konvencijas] izrietošais ierobežojums,
         kas ļauj pastāvēt daļējai dubultai nodokļa uzlikšanai Francijā dibināto sabiedrību dividendēm un kas šīm dividendēm uzliek
         lielāku nodokli salīdzinājumā ar Beļģijas nodokli ienākumu gūšanas vietā, ko piemēro Beļģijas sabiedrības Beļģijā dzīvojošam
         akcionāram izmaksātajām dividendēm?

      2)      Vai [EKL] 293. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to Beļģijas [Karaliste] ir vainojama bezdarbībā, tai neapspriežot ar
         [Francijas Republiku] jaunu veidu, lai novērstu Francijā reģistrēto akciju sabiedrību dividenžu dubultu aplikšanu ar nodokli?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      14      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai EKL 56. pants neatļauj tādu divpusēju nodokļu konvenciju, saskaņā ar kuru
         vienā dalībvalstī dibinātas sabiedrības izmaksātajām dividendēm akcionāriem, kas dzīvo citā dalībvalstī, var uzlikt nodokli
         abās dalībvalstīs, akcionāra dzīves vietas dalībvalstij nenovēršot no tā izrietošo dubulto nodokļa uzlikšanu.

      15      Šajā gadījumā saskaņā ar Francijas un Beļģijas konvencijas 15. pantu vienā līgumslēdzējā valstī gūtas dividendes, kas ir izmaksātas
         otras līgumslēdzējas valsts rezidentam, ir apliekamas ar nodokli šajā otrajā valstī, bet tajā līgumslēdzējā valstī, kurā dividendes
         izmaksājusī sabiedrība ir reģistrēta, tām var uzlikt nodokli, kas nepārsniedz 15 % no dividenžu bruto summas.

      16      Lai gan tādējādi Francijā reģistrētas sabiedrības izmaksātām dividendēm Beļģijas rezidentam, akcionāram, var uzlikt nodokli
         abās dalībvalstīs, no Francijas un Beļģijas konvencijas izriet, kā to izklāstīja arī iesniedzējtiesa, ka tā ietver arī normas
         par dubultās nodokļa uzlikšanas novēršanu.

      17      Atbilstoši Francijas un Beļģijas konvencijas 19.A panta 1. punkta otrajai daļai attiecībā uz Beļģijas rezidentu, akcionāru,
         saņemtajām dividendēm, kurām Francijā ir piemērots nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā, Beļģijā maksājamais nodoklis
         par to summu, no kuras atskaitīts Francijas ieturējums, tiek samazināts, pirmkārt, par samaksātā nodokļa ienākumu gūšanas
         vietā summu pēc parastās likmes un, otrkārt, par vienotas likmes ārvalstu nodokļa atskaitījumu, kas ir atskaitāma saskaņā
         ar Beļģijas tiesību aktos noteiktiem nosacījumiem, šai daļai neesot mazākai par 15 % no minētās neto summas. Saskaņā ar Francijas
         un Beļģijas konvencijas minētā 19.A panta 1. punkta trešo daļu attiecībā uz dividendēm, kurām ir piemērojams šīs konvencijas
         15. panta 2. un 3. punktā definētais režīms un kuras tiek izmaksātas fiziskai personai, Beļģijas rezidentam, tas iepriekš
         minētā vienotas likmes ārvalstu nodokļa atskaitījuma vietā var saņemt nodokļa atlaidi pēc likmes un nosacījumiem, kas ir paredzēti
         Beļģijas tiesību aktos attiecībā uz Beļģijā reģistrētu sabiedrību izmaksātajām dividendēm, ar nosacījumu, ka par to tiek iesniegts
         lūgums vēlākais ikgadējās nodokļu deklarācijas iesniegšanas termiņā.

      18      Šajā sakarā Francijas valdība norāda, ka tiktāl, ciktāl Francijas un Beļģijas konvencijas mērķis un sekas ir novērst dubulto
         nodokļa uzlikšanu dividendēm, kuras Francijā dibināta sabiedrība izmaksā akcionāram, Beļģijas rezidentam, uz pirmo jautājumu
         nav jāatbild.

      19      Prasītājs pamata lieta arī uzskata, ka Beļģijas Karalistes pareizi veiktā Francijas un Beļģijas konvencijas 19.A panta piemērošana
         varētu novērst nodokļa dubultu uzlikšanu akcionāra, kas ir Beļģijas rezidents, Francijā saņemtajām dividendēm. Tomēr Beļģijas
         Karaliste nepiemērojot šo 19.A pantu, jo Beļģijas tiesiskais regulējums vairs neparedz sīkāku kārtību vienotas likmes ārvalstu
         nodokļa atskaitījuma veikšanai, kas ir ne tikai Francijas un Beļģijas konvencijas pārkāpums, bet ir arī EKL 56. pantā aizliegta
         diskriminācija.

      20      Atbilstoši EKL 234. pantam uzsāktās procedūras ietvaros Tiesai nav jāinterpretē Francijas un Beļģijas konvencijas 19.A pants
         un nav jānosaka no tās izrietošie pienākumi; šāda interpretācija ir valsts tiesu kompetencē.

      21      Ja šādas interpretācijas ietvaros šī valsts tiesa uzskata, ka Francijas un Beļģijas konvencijas 19.A pants ietver Beļģijas
         Karalistes pienākumu novērst nodokļu dubultu uzlikšanu ar vienotas likmes ārvalstu nodokļa atskaitījumu vai nodokļa atlaidi,
         tad šai tiesai saskaņā ar savas valsts tiesībām ir arī jānosaka sekas, kādas ir šī 19.A panta neieviešanai.

      22      No judikatūras izriet, ka Tiesa EKL 234. panta ietvaros nav kompetenta lemt par iespējamo līgumslēdzējas dalībvalsts izdarīto
         divpusējās konvencijas, kuru ir noslēgušas dalībvalstis un kura ir paredzēta, lai novērstu vai mazinātu no valstu nodokļu
         sistēmu līdzāspastāvēšanas izrietošās negatīvās sekas, noteikumu pārkāpumu (šajā sakarā skat. 2007. gada 6. decembra spriedumu
         lietā C‑298/05 Columbus Container Services, Krājums, I‑10451. lpp., 46. punkts). Tiesai nav arī jāaplūko saikne starp valsts pasākumu un tādas nodokļu dubultās uzlikšanas
         konvencijas noteikumiem, kāda ir divpusējā nodokļu konvencija pamata lietā, jo šis jautājums neietilpst Kopienu tiesību interpretācijā
         (skat. šajā sakarā 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑141/99 AMID, Recueil, I‑11619. lpp., 18. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Columbus Container Services, 47. punkts).

      23      Tomēr no pirmā jautājuma formulējuma izriet, ka iesniedzējtiesa pamatojas uz pieņēmumu, ka Francijas un Beļģijas konvencija
         pieļauj juridisku dubulto nodokļa uzlikšanu dividendēm, kuras Francijā dibināta sabiedrība izmaksā Beļģijas rezidentam akcionāram.
         Līdz ar to iesniedzējtiesas pirmais jautājums ir jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz to, vai EKL 56. pants nepieļauj tādu divpusēju
         nodokļu konvenciju, kāda ir pamata lietā, saskaņā ar kuru vienā dalībvalstī dibinātas sabiedrības izmaksātas dividendes citas
         dalībvalsts rezidentam akcionāram var tikt apliktas ar nodokli abās dalībvalstīs un kurā akcionāra dzīves vietas dalībvalstij
         nav paredzēts beznosacījumu pienākums novērst no tā izrietošo dubulto nodokļa uzlikšanu.

      24      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai gan tiešā aplikšana ar nodokļiem ir dalībvalstu kompetencē, tām šī kompetence tomēr ir
         jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑446/03 Marks & Spencer, Krājums, I‑10837. lpp., 29. punkts; 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑196/04 Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, Krājums, I‑7995. lpp., 40. punkts; 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑374/04 Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, Krājums, I‑11673. lpp., 36. punkts, un 2007. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑379/05 Amurta, Krājums, I‑9569. lpp., 16. punkts).

      25      Katras dalībvalsts ziņā ir organizēt, ievērojot Kopienu tiesības, savu sistēmu, kā sadalītai peļņai uzliek nodokli, un šajā
         sakarā definēt ar nodokli apliekamo summu, kā arī piemērojamo nodokļa likmi dividenžu saņēmējam akcionāram (skat. it īpaši
         iepriekš minēto spriedumu lietā Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, 50. punkts; 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑446/04 Test Claimants in the FII Group Litigation, Krājums, I‑11753. lpp., 47. punkts, un 2008. gada 20. maija spriedumu lietā C‑194/06 Orange European Smallcap Fund, Krājums, I‑3747. lpp., 30. punkts).

      26      No tā izriet, pirmkārt, ka vienā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības izmaksātas dividendes akcionāram citā dalībvalstī var
         tikt pakļautas juridiskai dubultai nodokļu uzlikšanai, ja abas dalībvalstis izvēlas īstenot savu nodokļu kompetenci un likt
         akcionāram maksāt nodokli par šīm dividendēm.

      27      Otrkārt, Tiesa jau ir nospriedusi, ka no dažādu dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas izrietošās nelabvēlīgās
         sekas, ja vien šāda īstenošana nav diskriminējoša, nav EK līgumā aizliegts ierobežojums (šajā sakarā skat. iepriekš minētos
         spriedumus lietā Kerckhaert un Morres, 19., 20. un 24. punkts, kā arī lietā Orange European Smallcap Fund, 41., 42. un 47. punkts).

      28      Lai gan dubultas nodokļa uzlikšanas novēršana Eiropas Kopienā ir viens no Līguma mērķiem, tomēr jākonstatē, ka līdz šim brīdim,
         izņemot 1990. gada 23. jūlija konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu sakarā ar asociēto uzņēmumu peļņas korekciju
         (OV L 225, 10. lpp.), dalībvalstis nav noslēgušas nevienu daudzpusēju konvenciju šajā sakarā atbilstoši EKL 293. pantam (skat.
         1998. gada 12. maija spriedumu lietā C‑336/96 Gilly, Recueil, I‑2793. lpp., 23. punkts).

      29      Tāpat Kopienu tiesību ietvaros, izņemot Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvu 90/435/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko
         piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kas atrodas dažādās dalībvalstīs (OV L 225, 6. lpp.), un Padomes 2003. gada 3. jūnija
         Direktīvu 2003/48/EK par tādu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem (OV L 157, 38. lpp.),
         nekādi unificēšanas vai saskaņošanas pasākumi, ar kuriem tiktu novērsta nodokļa dubulta uzlikšana, nav veikti līdz pat šai
         dienai (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Orange European Smallcap Fund, 32. punkts).

      30      Ja nav unificēšanas vai saskaņošanas pasākumu Kopienā, dalībvalstis saglabā kompetenci līgumu vai vienpusējā ceļā definēt
         savu nodokļu uzlikšanas pilnvaru sadalījuma kritērijus, tostarp attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu (iepriekš
         minētais spriedums liet Gilly, 24. un 30. punkts; 1999. gada 21. septembra spriedums lietā C‑307/97 Saint-Gobain ZN, Recueil, I‑6161. lpp., 57. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Amurta, 17. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Orange European Smallcap Fund, 32. punkts). Tām ir jāievieš pasākumi, kas vajadzīgi, lai novērstu dubultas nodokļu uzlikšanas gadījumus, izmantojot cita
         starpā sadales kritērijus, kas tiek ievēroti starptautiskajā nodokļu praksē (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kerckhaert un Morres, 23. punkts).

      31      Kā tika norādīts šī sprieduma 15. punktā, šajā gadījumā saskaņā ar Francijas Republikas un Beļģijas Karalistes vienošanos
         par nodokļu kompetences sadali Francijā nodibinātas sabiedrības Beļģijas rezidentam izmaksātas dividendes var tikt apliktas
         ar nodokli abās dalībvalstīs.

      32      Situācijā, kad gan dividenžu izcelsmes dalībvalsts, gan akcionāra dzīves vietas dalībvalsts var uzlikt nodokli šīm dividendēm,
         uzskatīt, ka dzīves vietas dalībvalsts pienākums ir noteikti novērst šo dubulto nodokļa uzlikšanu, nozīmētu dot prioritāti
         dividenžu izcelsmes dalībvalstij uzlikt nodokli šāda veida ienākumiem.

      33      Pat ja šāda kompetences sadale būtu atbilstoša starptautiskās juridiskās prakses normām, kas ir atspoguļota Ekonomiskās sadarbības
         un attīstības organizācijas (ESAO) ienākuma un īpašuma nodokļu parauga konvencijā, it īpaši tās 23.B pantā, nav strīda par
         to, ka Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī un tādā situācijā kā pamata lietā nenosaka vispārējus kritērijus kompetences
         sadalei dalībvalstu starpā attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Kopienā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
         Kerckhaert un Morres, 22. punkts, kā arī lietā Columbus Container Services, 45. punkts).

      34      Tādējādi, lai gan dalībvalsts nevar atsaukties uz divpusējo konvenciju, lai nepildītu Līgumā tai uzliktos pienākumus (skat.
         2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑170/05 Internationaal un Denkavit France, Krājums, I‑11949. lpp., 53. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Amurta, 55. punkts), apstāklis, ka gan dividenžu izcelsmes dalībvalsts, gan akcionāra dzīves vietas dalībvalsts var uzlikt šīm dividendēm
         nodokli, nenozīmē, ka dzīves vietas dalībvalstij ir pienākums saskaņā ar Kopienu tiesībām novērst nelabvēlīgās sekas, kas
         varētu rasties no šādi starp divām dalībvalstīm sadalītās kompetences īstenošanas.

      35      Šajos apstākļos un tiktāl, ciktāl pirmais iesniedzējtiesas jautājums ir tikai par Francijas un Beļģijas konvenciju, uz to
         ir jāatbild, ka, tā kā Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī un tādā situācijā, kāda ir šajā lietā, nenosaka vispārējus
         kritērijus kompetences sadalei dalībvalstu starpā attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Kopienā, EKL 56. pants
         pieļauj tādu divpusēju nodokļu konvenciju, kāda ir pamata lietā, saskaņā ar kuru vienā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības
         izmaksātajām dividendēm akcionāriem, kas dzīvo citā dalībvalstī, var uzlikt nodokli abās dalībvalstīs, un kura neparedz, ka
         akcionāra dzīves vietas dalībvalstij ir beznosacījuma pienākums novērst šādi radušos dubulto nodokļa uzlikšanu.

       Par otro jautājumu
      36      Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      tiktāl, ciktāl Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī un tādā situācijā, kāda ir šajā lietā, nenosaka vispārējus kritērijus
            kompetences sadalei dalībvalstu starpā attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Eiropas Kopienā, EKL 56. pants pieļauj
            tādu divpusēju nodokļu konvenciju, kāda ir pamata lietā, saskaņā ar kuru vienā dalībvalstī reģistrētas sabiedrības izmaksātajām
            dividendēm akcionāriem, kas dzīvo citā dalībvalstī, var uzlikt nodokli abās dalībvalstīs, un kura neparedz, ka akcionāra dzīves
            vietas dalībvalstij ir beznosacījuma pienākums novērst šādi radušos dubulto nodokļa uzlikšanu.
      [Paraksti]
      ** Tiesvedības valoda – franču.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2010. gada 16.decembrī. # José Manuel Baena Grupo, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas dizainparaugs - Spēkā neesamības atzīšanas process - Reģistrēts Kopienas dizainparaugs, kas attēlo sēdošu personu - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme - Spēkā neesamības pamats - Individuāls raksturs - Atšķirīgs kopējais iespaids - Regulas (EK) Nr. 6/2002 6. pants un 25.panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-513/09.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2010. gada 16. decembra spriedums – Baena Grupo/ITSB – Neuman un Galdeano del Sel (“Personnage assis”)
      (lieta T‑513/09)
      Kopienas dizainparaugs – Spēkā neesamības atzīšanas process – Reģistrēts Kopienas dizainparaugs, kas attēlo sēdošu personu – Agrāka Kopienas grafiska preču zīme – Spēkā neesamības pamats – Individuāls raksturs – Atšķirīgs kopējais iespaids – Regulas (EK) Nr. 6/2002 6. pants un 25.panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas dizainparaugi – Spēkā neesamības pamati – Individuāla rakstura neesamība – Apstrīdētā dizainparauga radītā kopējā iespaida salīdzināšana ar agrākā dizainparauga radīto kopējo iespaidu (Padomes Regulas
         Nr. 6/2002 6. panta 1. punkts un 25. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 21.–26. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju trešās padomes 2009. gada 14. oktobra lēmumu lietā R 1323/2008‑3 attiecībā uz spēkā neesamības
                  atzīšanas procesu starp

               Herbert Neuman
                k‑gu un
               Andoni Galdeano del Sel
                k‑gu, no vienas puses, un
               José Manuel Baena Grupo, SA
               , no otras puses
            Informācija par lietu

               Reģistrēts Kopienas dizainparaugs, kuru lūdz atzīt par spēkā neesošu:

               reģistrēts Kopienas dizainparaugs Nr. 000426895‑0002 attiecībā uz precēm “T‑kreklu ornamentācija; žokejcepuru ornamentācija;
                  uzlīmju ornamentācija; ornamentācija iespiedmateriāliem, tostarp reklāmas materiāliem”

               Kopienas dizainparauga īpašniece:

               José Manuel Baena Grupo, SA

               Lietas dalībnieki, kas lūdz atzīt Kopienas dizainparaugu par spēkā neesošu:

               Herbert Neuman un Andoni Galdeano del Sel

               Personas, kas lūdz atzīt Kopienas preču zīmi par spēkā neesošu, preču zīmes, apzīmējuma vai dizainparauga tiesības:

               Kopienas grafiska preču zīme Nr. 1312651 attiecībā uz precēm, kas Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 25., 28. un 32. klasē

               Dizainparaugu departamenta Anulēšanas nodaļas lēmums:

               pieteikumu apmierināt un dizainparaugu atzīt par spēkā neesošu

               Apelāciju padomes lēmums:

               apstrīdēto lēmumu atcelt un saskaņā ar pilnvarām, kas tai paredzētas ar Regulas Nr. 6/2002 par Kopienas dizainparaugiem 60. panta
                  1. punktu, izskatīt apelāciju pēc būtības un atzīt Kopienas dizainparaugu par spēkā neesošu

      Rezolutīvā daļa:
      1)         atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju trešās padomes 2009. gada 14. oktobra
         lēmumu lietā R 1323/2008‑3;

      2)         ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina José Manuel Baena Grupo, SA tiesāšanās izdevumus. Herbert Neuman k‑gs un Andoni Galdeano del Sel k‑gs sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.