title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 6. septembra spriedums.#Deutsches Weintor eG pret Land Rheinland‑Pfalz.#Bundesverwaltungsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Sabiedrības veselība – Patērētāju informēšana un aizsardzība – Pārtikas produktu marķēšana un noformēšana – Jēdzieni “uzturvērtības norādes” un “veselīguma norādes” – Regula (EK) Nr. 1924/2006 – Vīna kvalificēšana par “viegli sagremojamu” – Norāde uz samazinātu skābju daudzumu – Dzērieni, kas satur vairāk nekā 1,2 % alkohola – Aizliegums izmantot veselīguma norādes – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 15. panta 1. punkts – Brīvība izvēlēties profesiju – 16. pants – Uzņēmējdarbības brīvība – Saderīgums.#Lieta C‑544/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 6. septembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesību aktu tuvināšana — Sabiedrības veselība — Patērētāju informācija un aizsardzība — Pārtikas produktu marķēšana un noformēšana — Jēdzieni “uzturvērtības norādes” un “veselīguma norādes” — Regula (EK) Nr. 1924/2006 — Vīna kvalificēšana par “viegli sagremojamu” — Norāde uz samazinātu skābju daudzumu — Dzērieni, kas satur vairāk nekā 1,2 % alkohola — Aizliegums izmantot veselīguma norādes — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 15. panta 1. punkts — Brīvība izvēlēties profesiju — 16. pants — Uzņēmējdarbības brīvība — Saderīgums”
      Lieta C-544/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesverwaltungsgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 23. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 23. novembrī, tiesvedībā

            Deutsches Weintor eG

      pret

            Land Rheinland-Pfalz.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 19. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Deutsches Weintor eG vārdā – H. Eichele un B. Goebel, Rechtsanwälte,

               —

                  Land Rheinland-Pfalz vārdā – C. Grewing, pārstāve,

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek un D. Hadroušek, pārstāvji,

               —

               Igaunijas valdības vārdā – M. Linntam, pārstāve,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues, B. Cabouat un R. Loosli-Surrans, pārstāvji,

               —

               Ungārijas valdības vārdā – M. Z. Fehér un K. Szíjjártó, pārstāvji,

               —

               Somijas valdības vārdā – H. Leppo, pārstāve,

               —

               Eiropas Parlamenta vārdā – I. Anagnostopoulou un E. Waldherr, pārstāves,

               —

               Eiropas Savienības Padome vārdā – M. Simm, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Pignataro-Nolin un S. Grünheid, pārstāves,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 29. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 1924/2006 par uzturvērtības un veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem (OV L 404, 9. lpp.), kas pēdējo reizi grozīta ar Komisijas 2010. gada 9. februāra Regulu (ES) Nr. 116/2010 (OV L 37, 16. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1924/2006”), 2. panta 2. punkta 5) apakšpunktu un 4. panta 3. punkta pirmo daļu. Tāpat lūgums attiecas uz šo tiesību normu spēkā esamību, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 15. panta 1. punktu un 16. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Deutsches Weintor eG (turpmāk tekstā – “Deutsches Weintor”), Vācijas vīna ražotāju kooperatīvu, un dienestu, kas atbildīgs par alkoholisko dzērienu tirdzniecības kontroli Land Rheinland-Pfalz [Reinzemes-Pfalcas federālajā zemē], jautājumā par vīna kvalificēšanu kā “viegli sagremojamu” ar norādi uz samazinātu skābju daudzumu.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Regulas Nr. 1924/2006 preambulas 1.–3., 5., 10., 14.–16. un 18. apsvērumā ir noteikts:

                        “(1)

                        Kopienā pārtikas produktu marķējumā un reklāmā tiek aizvien vairāk izmantotas uzturvērtības un veselīguma norādes. Lai nodrošinātu augstu patērētāju aizsardzības līmeni un atvieglotu viņu izvēli, tirgū laistajiem produktiem, tostarp arī ievestajiem, vajadzētu būt drošiem un atbilstīgi marķētiem. Daudzveidīgs un līdzsvarots uzturs ir labas veselības priekšnoteikums, un atsevišķi produkti ir salīdzinoši nozīmīgi kopējā uzturā.

                        (2)

                        Atšķirības valstu noteikumos, kas attiecas uz šādām norādēm, var kavēt pārtikas produktu brīvu apriti un radīt nevienlīdzīgus konkurences apstākļus. Tādējādi tie tieši ietekmē iekšējā tirgus darbību. Tāpēc ir nepieciešams pieņemt Kopienas noteikumus par to, kā izmantot uzturvērtības un veselīguma norādes uz pārtikas produktiem.

                        (3)

                        Galvenie marķēšanas noteikumi ir ietverti Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvā 2000/13/EK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu [(OV L 109, 29. lpp.)]. Direktīva 2000/13/EK vispārēji aizliedz lietot informāciju, kas var maldināt pircēju vai piedēvē ārstnieciskas īpašības pārtikas produktiem. Šai regulai būtu jāpapildina Direktīvas 2000/13/EK vispārējie principi un jāizklāsta īpaši noteikumi par to, kā lietot uzturvērtības un veselīguma norādes uz pārtikas produktiem, kuri kā tādi jāpiegādā patērētājam.

                  [..]

                        (5)

                        Nepatentētus aprakstus (nosaukumus), kas tradicionāli lietoti, lai norādītu kādu pārtikas produktu vai dzērienu kategorijas īpašību, kura var ietekmēt cilvēka veselību, piemēram, “gremošanu veicinošs” vai “dražejas pret klepu”, būtu jāizslēdz no šīs regulas piemērošanas jomas.

                  [..]

                        (10)

                        Patērētāji var uzskatīt, ka pārtikas produktiem, kuru tirdzniecību veicina ar norādēm, ir uzturvērtības, fizioloģiskas vai citas priekšrocības attiecībā uz veselību, salīdzinot ar līdzīgiem vai citiem produktiem, kam šādas uzturvielas un citas vielas nav pievienotas. Tas var mudināt patērētājus izdarīt izvēli, no kuras tieši ir atkarīgs atsevišķu uzturvielu vai citu vielu kopējais patēriņš veidā, kas būtu pretrunā zinātnes atziņām. Lai vērstos pret šādu iespējamu nevēlamu ietekmi, ir lietderīgi ieviest atsevišķus ierobežojumus attiecībā uz produktiem ar šādām norādēm. [..]

                        (14)

                        Pašreiz dažās dalībvalstīs attiecībā uz vielām, kuru labvēlīga ietekme nav konstatēta vai par kurām patlaban nav pietiekamas zinātnieku vienprātības, pārtikas produktu marķējumā un reklāmā izmanto ļoti dažādas norādes. Ir nepieciešams nodrošināt, ka vielām, par kurām dota norāde, ir konstatēta labvēlīga uzturvērtība vai fizioloģiskā ietekme.

                        (15)

                        Lai panāktu to, ka sniegtās norādes atbilst patiesībai, norādē minētajai vielai galaproduktā jābūt pietiekamā daudzumā vai šī viela produktā vispār nedrīkst būt vai arī tai jābūt pienācīgi samazinātā daudzumā, kas rada norādei atbilstīgu uzturvērtību vai fizioloģisko ietekmi. Vielai arī jābūt organismam izmantojamā veidā. [..]

                        (16)

                        Ir svarīgi, lai norādes uz pārtikas produktu marķējuma būtu saprotamas patērētājam, un ir pareizi visus patērētājus aizsargāt pret maldinošām norādēm. [..]

                  [..]

                        (18)

                        Uzturvērtības vai veselīguma norādes nebūtu jāsniedz, ja tās neatbilst vispāratzītiem uztura un veselības principiem vai, ja tās veicina vai attaisno kāda pārtikas produkta pārmērīgu lietošanu, vai nonievā laba uztura principus.”

               4

               Regulas Nr. 1924/2006 priekšmets un piemērošanas joma ir izklāstīti tās 1. pantā:
               “1.   Šī regula saskaņo dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētos noteikumus, kas attiecas uz pārtikas produktu uzturvērtības un veselīguma norādēm, lai nodrošinātu efektīvu iekšējā tirgus darbību, vienlaikus nodrošinot augstu patērētāju aizsardzības līmeni.
               2.   Šo regulu piemēro pārtikas produktu uzturvērtības un veselīguma norādēm, kas izdarītas komerciālos paziņojumos marķējuma, noformējuma vai reklāmas veidā attiecībā uz pārtikas produktiem, ko piegādā galapatērētājam.
               [..]”

               5

               Regulas Nr. 1924/2006 2. pantā ir ietvertas šādas definīcijas:
               “1.   Šajā regulā:

                        a)

                        piemēro terminu “pārtika”; “uzņēmēji, kas iesaistīti pārtikas apritē”, “laišana tirgū” un “galapatērētājs” definīcijas, kas noteiktas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 178/2002 (2002. gada 28. janvāris), ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu [(OV L 31, 1. lpp.) 2. pantā, 3. panta 3., 8. un 18. punktā;

                  [..]
               2.   Piemēro arī šādas definīcijas:

                        1)

                        “norāde” ir jebkurš ziņojums vai atveidojums, kas nav obligāts saskaņā ar Kopienas vai valstu tiesību aktiem, tostarp ilustrēts, grafisks vai jebkāda veida simbolisks atveidojums, kurš pauž, liek domāt vai netieši norāda, ka pārtikas produktam ir sevišķas īpašības;

                  [..]

                        4)

                        “uzturvērtības norāde” ir jebkura norāde, kas pauž, liek domāt vai netieši norāda, ka pārtikas produktam ir sevišķi labvēlīgas uzturīpašības [..]

                        5)

                        “veselīguma norāde” ir jebkura norāde, kas pauž, liek domāt vai netieši norāda, ka pastāv saikne starp pārtikas produktu kategoriju, pārtikas produktu vai kādu tā sastāvdaļu un veselību;

                        6)

                        “samazināta slimības riska norāde” ir jebkura veselīguma norāde, kas pauž, liek domāt vai netieši norāda, ka attiecīgās pārtikas produktu kategorijas, pārtikas produkta vai kādas tā sastāvdaļas lietošana būtiski mazina kādas cilvēka saslimšanas riska faktoru;

                  [..]”

               6

               Regulas Nr. 1924/2006 II nodaļā (3.–7. pants) ir noteikti uzturvērtības un veselības norāžu izmantošanas vispārējie nosacījumi.

               7

               Regulas Nr. 1924/2006 3. pantā ar nosaukumu “Visu norāžu vispārēji principi” ir noteikts:
               “Uzturvērtības un veselīguma norādes Kopienas tirgū laisto pārtikas produktu marķēšanai, noformēšanai un reklāmai var izmantot tikai tad, ja tās atbilst šīs regulas noteikumiem.
               Neskarot Direktīvas 2000/13/EK un 84/450/EEK, uzturvērtības un veselīguma norāžu lietošana nedrīkst:

                        a)

                        būt kļūdaina, neskaidra vai maldinoša;

                        b)

                        radīt šaubas par citu pārtikas produktu drošumu un/vai uzturvērtības pietiekamību;

                        c)

                        mudināt vai attaisnot pārmērīgu pārtikas produktu patēriņu;

                  [..]”

               8

               Regulas Nr. 1924/2006 4. panta ar nosaukumu “Nosacījumi kā lietot uzturvērtības un veselīguma norādes” 3. punktā ir noteikts:
               “Dzērieniem, kas satur vairāk nekā 1,2 % alkohola, nedrīkst izmantot veselīguma norādes.
               Atļautas ir tikai tās uzturvērtības norādes, kas dzērieniem, kuros pēc tilpuma ir vairāk nekā 1,2 % alkohola, norāda uz zemu vai samazinātu alkohola daudzumu vai samazinātu enerģētisko vērtību.”

               9

               Šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā attiecībā uz vispārējiem nosacījumiem ir noteikts:
               “1.   Uzturvērtības un veselīguma norādes ir atļauts lietot tikai tad, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:

                        a)

                        saskaņā ar vispārpieņemtiem zinātniskiem datiem ir pierādīts, ka norādē minētās vielas klātbūtnei, neesamībai vai samazinātam daudzumam pārtikas produktā vai pārtikas produktu kategorijā ir labvēlīga uzturvērtība vai fizioloģiskā ietekme.”

               10

               Minētās regulas 6. panta ar nosaukumu “Norāžu zinātniskais pamatojums” 1. punktā ir noteikts:
               “Uzturvērtības un veselīguma norādes pamato ar vispārpieņemtiem zinātniskiem pierādījumiem.”

               11

               Regulas Nr. 1924/2006 IV nodaļas 10.–19. pantā ir paredzētas īpašas normas, kas piemērojamas veselīguma norādēm.

               12

               Šīs regulas 10. panta, kas attiecas uz īpašiem nosacījumiem, 1. un 3. punktā ir noteikts:
               “1.   Veselīguma norādes aizliedz, ja tās neatbilst II nodaļas vispārējām prasībām un šīs nodaļas īpašajām prasībām un ja par tām nav izsniegtas atļaujas saskaņā ar šo regulu, un tās nav iekļautas 13. un 14. pantā paredzētajā sarakstā ar norādēm, par kurām izsniedz atļaujas.
               [..]
               3.   Atsauces uz uzturvielas vai pārtikas produkta vispārēju, nekonkrētu labvēlīgu ietekmi uz labu vispārējo veselību, labsajūtu var izdarīt tikai kopā ar īpašu veselīguma norādi, kas ietverta 13. un 14. pantā minētajos sarakstos.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               13

                  Deutsches Weintor ir vīna ražotāju kooperatīvs, kas reģistrēts Ilbesheimā [Ilbesheim] (Vācija) Reinzemes-Pfalcas federālajā zemē. Tas tirgo vīnus no Dornfelder un Grauer/Weißer Burgundijas vīnogulāju šķirnēm ar apzīmējumu “Vieglais vīns” (“Edition Mild”) un ar norādi “vieglas skābes”. Uz marķējuma it īpaši ir norādīts: “Tam ir viegla garša mūsu īpašā “LO3” saglabāšanas procesa dēļ (LO3 Schonverfahren zur biologischen Säurereduzierung), kura rezultātā tiek bioloģiski samazināts skābju daudzums”. Marķējums uz vīna pudeles kakliņa ietver norādi: “Edition Mild bekömmlich” (veselīgs/viegli sagremojams vieglais vīns). Cenu lapā vīns ir norādīts kā “Edition Mild – sanfte Säure/bekömmlich” (Vieglais vīns – satur maigas skābes/viegli sagremojams).

               14

               Iestāde, kas Reinzemes-Pfalcas federālajā zemē ir atbildīga par alkoholisko dzērienu tirdzniecību, iebilda pret apzīmējuma “viegli sagremojams” izmantošanu, jo tas esot uzskatāms par “veselīguma norādi” Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 2. punkta 5) apakšpunkta izpratnē, kas nav atļauta uz alkoholiskajiem dzērieniem saskaņā ar šīs regulas 4. panta 3. punkta pirmo daļu.

               15

               Tādējādi lietas dalībniekiem ir strīds par to, vai vīna kvalificēšana par “viegli sagremojamu” kopā ar norādi par maigām skābēm ir uzskatāma par “veselīguma norādi” Regulas Nr. 1924/2006 4. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē, kas attiecībā uz alkoholiskajiem dzērieniem parasti nav atļauta.

               16

                  Deutsches Weintor cēla prasību Verwaltungsgericht (Administratīvā tiesa), prasot atzīt, ka ir atļauts izmantot norādi “viegli sagremojams” attiecīgo vīnu marķējumos un to reklāmā.

               17

               Savas prasības pamatošanai Deutsches Weintor būtībā apgalvoja, ka norādei “viegli sagremojams” neesot nekādas saistības ar veselību un tā attiecoties vienīgi uz vispārēju labsajūtu. Otrkārt, tas apgalvo, ka Regula Nr. 1924/2006 neesot piemērojama attiecībā uz norādēm, kas tradicionāli tiek izmantotas uz pārtikas produktiem vai dzērieniem un kas liecina par ietekmi uz vispārējo labsajūtu, piemēram, norāde “viegli sagremojams” uz dzēriena, kas atvieglo gremošanu. Līdz ar to, pēc tās domām, veselības norādes esot jāsaprot šauri, aprobežojoties ar ilgtermiņa iedarbību, ko rada attiecīgais pārtikas produkts.

               18

                  Verwaltungsgericht noraidīja šo prasību ar 2009. gada 23. aprīļa spriedumu. Par šo spriedumu iesniegtā apelācijas sūdzība tika noraidīta ar Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (Reinzemes-Pfalcas federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa) 2009. gada 19. augusta spriedumu.

               19

               Apelācijas tiesa uzskatīja, ka jēdziens “veselīguma norāde” ikvienā gadījumā ietver pārtikas produktu ietekmi uz patērētāja organismu un ķermeņa funkcijām. Norāde “viegli sagremojams”, runājot par vīnu, liecina par saikni ar procesiem organismā un attiecas uz vispārēju ar veselību saistītu labsajūtu. Ar šo norādi var salīdzināt tādus sinonīmus izteicienus kā “veselīgs”, “viegli sagremojams” vai “kuņģi aizsargājošs”.

               20

               Saskaņā ar iepriekš minētās tiesas teikto šim aspektam ir zināma nozīme saistībā ar vīna patēriņu, jo tas bieži ir saistīts ar sūdzībām par galvas sāpēm un problēmām ar kuņģi. Dažos gadījumos vīnam pat varot būt kaitīga ietekme uz cilvēka organismu un tas varot izraisīt atkarību. Izteiciena “viegli sagremojams” izmantošana saistībā ar norādi uz skābju samazināšanas īpašu procesu un vieglām skābēm radītu, no patērētāja viedokļa, saikni starp vīnu un no tā patēriņa daļēji izrietošo ar gremošanas procesu saistīto negatīvo seku neesamību.

               21

               Prasītājs iesniedza kasācijas sūdzību par šo lēmumu Bundesverwaltungsgericht (Federālā Administratīvā tiesa).

               22

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka jēdziena “veselīguma norāde” plaša interpretācija, kādu veica zemāko instanču tiesas, ir apšaubāma. Pēc tās teiktā, ņemot vērā visiem pārtikas produktiem kopējo funkciju, proti, apgādāt cilvēka organismu ar uzturvielām un citām vielām, ar norādi uz vienīgi ķermeņa funkciju īslaicīgu nodrošināšanu vai vispārējo labklājību saistībā ar veselību nevar būt pietiekami, lai konstatētu saikni ar veselību Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 2. punkta 5) apakšpunkta izpratnē.

               23

               Saskaņā ar Bundesverwaltungsgericht viedokli noteikti elementi, šķiet, norāda uz pretējo, proti, ka kvalifikācija par “veselīguma norādi” ir pamatota tikai tad, ja tā attiecas uz ilgtermiņa pastāvīgu ietekmi uz ķermeņa stāvokli vai fizisko labklājību, nevis tikai uz vienkārši pārejošu ietekmi uz metaboliskiem procesiem, kas ķermeņa uzbūvi un līdz ar to veselības stāvokli atstāj neskartu.

               24

               Līdz ar to norāde uz vīnu, kurus tirgo prasītājs pamata lietā, sagremojamību vienīgi apliecina, pēc iesniedzējtiesas domām, ka vīns gremošanas procesā neizraisa nekādas vai izraisa mazākas ar kuņģi saistītas problēmas, salīdzinot ar tām, kādas parasti ir sagaidāmas, [patērējot] šāda šķirnes un kvalitātes vīnu. Turklāt Bundesverwaltungsgericht vēlas noskaidrot, vai tikai ar faktu, ka pārtikas produkts ir mazāk kaitīgs nekā tās pašas kategorijas līdzīgi produkti, ir pietiekami, lai atzītu tā labvēlīgo ietekmi uz veselību.

               25

               Visbeidzot Bundesverwaltungsgericht šaubas par to, vai veselīguma norāžu aizliegums attiecībā uz vīnu ir saderīgs ar pamattiesībām uz brīvību izvēlēties profesiju un uzņēmējdarbības brīvību, ciktāl vīna ražotājiem vai izplatītājiem ir aizliegts izmantot norādi, ka to produkts ir viegli sagremojams vieglo skābju dēļ, pat ja šī norāde ir pareiza.

               26

               Šādos apstākļos Bundesverwaltungsgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai veselīguma norāde Regulas (EK) Nr. 1924/2006 4. panta 3. punkta pirmās daļas, skatot to kopā ar 2. panta 2. punkta 5) apakšpunktu, vai 10. panta 3. punkta izpratnē prasa labvēlīgu uzturvērtību vai fizioloģisku ietekmi, kuras mērķis ir fiziskā stāvokļa pastāvīga uzlabošana, vai ir pietiekama arī pagaidu ietekme, proti, kas attiecas tikai uz pārtikas produkta patēriņa un sagremošanas laikposmu?

                        2)

                        Gadījumā, ja tikai apgalvojums par pagaidu labvēlīgu ietekmi vien var būt norāde uz veselīgumu:
                        vai, lai pieņemtu, ka tādu ietekmi pamato vielas neesamība vai samazināts daudzums minētās regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta un preambulas 15. apsvēruma izpratnē, pietiek ar to, ka ar norādi tiek vienīgi apgalvots, ka tāda veida pārtikas produktiem kopumā raksturīgā, bieži par kaitīgu uzskatītā ietekme konkrētajā gadījumā ir niecīga?

                        3)

                        Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša:
                        vai reklāmas ar šajā gadījumā aplūkoto veselīguma norādi aizliegums, neparedzot izņēmumus, vīna ražotājam vai tirgotājam, pat ja šī norāde ir pareiza, ir saderīgs ar Līguma par Eiropas Savienību, kurā grozījumi izdarīti 2007. gada 13. decembrī (OV 2008, C 115, 1. lpp.), 6. panta 1. punkta pirmo daļu, skatot to kopā ar [Hartas], kurā grozījumi izdarīti 2007. gada 12. decembrī (OV C 303, 1. lpp.), 15. panta 1. punktu (brīvība izvēlēties profesiju) un 16. pantu (uzņēmējdarbības brīvība)?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmajiem diviem jautājumiem

               27

               Ar pirmajiem diviem jautājumiem, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1924/2006 4. panta 3. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “veselīguma norāde” ietver tādu norādi kā “viegli sagremojams” kopā ar norādi uz tādu vielu samazinātu daudzumu, kuru ietekmi liels skaits patērētāju uzskata par negatīvu.

               28

               Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 2. punkta 5) apakšpunktā “veselīguma norāde” ir definēta kā “jebkura norāde, kas pauž, liek domāt vai netieši norāda, ka pastāv saikne starp pārtikas produktu kategoriju, pārtikas produktu vai kādu tā sastāvdaļu un veselību”.

               29

               Turklāt Regulas Nr. 1924/2006 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka veselīguma norādes ir atļauts lietot tikai tad, ja saskaņā ar vispārpieņemtiem zinātniskiem datiem ir pierādīts, ka norādē minētās vielas klātbūtnei, neesamībai vai samazinātam daudzumam pārtikas produktā vai pārtikas produktu kategorijā ir labvēlīga uzturvērtība vai fizioloģiskā ietekme.

               30

               Pamatlietā prejudiciālie jautājumi tika uzdoti saistībā ar vīnu. Tā kā vīns ietilpst to dzērienu kategorijā, kuros alkohola daudzums pārsniedz 1,2 %, tad uzreiz ir jāuzsver, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1924/2006 4. panta 3. punkta pirmo daļu Savienības likumdevēja nolūks attiecībā uz šīs kategorijas dzērieniem bija aizliegt, neparedzot izņēmumus, visas “veselīguma norādes”.

               31

               Šajā gadījumā strīdīgais apgalvojums liek domāt, ka, ņemot vērā samazināto skābju daudzumu, attiecīgais vīns ir labi un viegli sagremojams. Tādējādi šim vīnam ir labvēlīga uzturvērtību vai fizioloģiska ietekme.

               32

               Ir skaidrs, ka sagremošana, kas ir saistīta ar pārtikas produktu mērķtiecīgu uzņemšanu, saskaņā ar definīciju ir īslaicīgs fizioloģisks process, kam ir vienīgi īslaicīga vai pārejoša ietekme.

               33

               Ievērojot šādu konstatējumu, iesniedzējtiesa jautā, vai tāda norāde kā “viegli sagremojams” var tikt kvalificēta kā “veselīguma norāde”, pat ja tā nenozīmē, ka labvēlīgā uzturvērtību vai fizioloģiskā ietekme, kāda ir attiecīgajam vīnam, pastāvīgi uzlabo fizisko stāvokli.

               34

               Šajā ziņā no Regulas Nr. 1924/2006 2. panta 2. punkta 5) apakšpunkta izriet, ka “veselīguma norāde” minētās regulas izpratnē ir definēta, izmantojot saikni, kādai ir jāpastāv starp pārtikas produktu vai kādu tā sastāvdaļu, no vienas puses, un veselību, no otras puses. Ņemot to vērā, ir jākonstatē, ka šajā definīcijā nav precizēts ne tas, vai šai saiknei ir jābūt tiešai vai netiešai, ne tas, cik tai ir jābūt intensīvai vai ilgstošai. Šādos apstākļos jēdziens “saikne” ir jāinterpretē plaši.

               35

               Tādējādi, no vienas puses, jēdzienam “veselīguma norāde” ir jāattiecas ne tikai uz saikni, kas netieši nozīmē veselības stāvokļa uzlabošanu pārtikas produktu patēriņa dēļ, bet arī uz ikvienu saikni, kas liecina par negatīvas vai kaitīgas ietekmes uz veselību, kas ir saistīta vai citos gadījumos izriet no šāda patēriņa, neesamību vai samazināšanu un tādējādi vienkārši uz laba veselības stāvokļa saglabāšanu, neņemot vērā iespējami kaitīgo patēriņu.

               36

               Otrkārt, tiek uzskatīts, ka jēdziens “veselīguma norāde” attiecas ne tikai uz pārtikas produktu mērķtiecīgu patēriņu noteiktā daudzumā, kam parasti ir tikai īslaicīga un pārejoša ietekme, bet arī uz atkārtotu, regulāru, pat biežu šāda pārtikas produkta patēriņu, kura ietekme savukārt ne vienmēr ir tikai īslaicīga un pārejoša.

               37

               Kā izriet no Regulas Nr. 1924/2006 preambulas 1. un 10. apsvēruma formulējuma, lasot tos kopā, ir atzīts, ka norādes uz pārtikas produktiem, kas nodrošina to virzību tirgū, uzsverot uzturvērtības, fizioloģiskas vai citas priekšrocības attiecībā uz veselību salīdzinājumā ar līdzīgiem produktiem, mudina patērētājus izdarīt izvēli. Šī izvēle tieši ietekmē dažādu uzturvielu vai citu vielu kopējo patēriņu, tādējādi pamatojot ierobežojumus, kas noteikti ar minēto regulu attiecībā uz norāžu izmantošanu.

               38

               Līdz ar to šajā nolūkā ir jāņem vērā noteikta pārtikas produkta patēriņa pagaidu un pārejošā, kā arī atkārtota un ilgtermiņa patēriņa kumulatīvā ietekme uz fizisko stāvokli.

               39

               Šajā gadījumā strīdīgā norāde par to, ka vīns ir viegli absorbējams un sagremojams, tostarp netieši nozīmē, ka gremošanas sistēma, tātad cilvēka ķermeņa daļa, no tā necieš nemaz vai cieš tikai nedaudz un ka šīs sistēmas stāvoklis paliks relatīvi vesels un neskarts pat atkārtota un ilgstoša patēriņa lielā daudzumā gadījumā, ņemot vērā, ka šajā vīnā ir samazināts skābju daudzums.

               40

               Līdz ar to attiecīgā norāde var likt domāt par ilgstošu labvēlīgu fizioloģisku ietekmi, kas ietver gremošanas sistēmas saglabāšanu labā stāvoklī salīdzinājumā ar citiem vīniem, attiecībā uz kuriem tiek pieņemts, ka to regulārs patēriņš ilgtermiņā negatīvi ietekmē gremošanas sistēmu un līdz ar to veselību.

               41

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas Nr. 1924/2006 4. panta 3. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “veselīguma norāde” ietver tādu norādi kā “viegli sagremojams” kopā ar norādi uz tādu vielu samazinātu daudzumu, kuru ietekmi liels skaits patērētāju uzskata par negatīvu.

         Par trešo jautājumu

               42

               Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai fakts, ka vīna ražotājam vai izplatītājam ir aizliegts, neparedzot izņēmumus, saskaņā ar Regulu Nr. 1924/2006 izmantot tāda veida norādi kā pamatlietā, kaut arī šī norāde būtībā ir pareiza, ir saderīgs ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu.

               43

               Saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu Savienība atzīst tiesības, brīvības un principus, kas izklāstīti Hartā, kurai ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem.

               44

               Runājot par atbilstošajām pamattiesībām, ņemot vērā attiecīgo aizliegumu, iesniedzējtiesa atsaucas uz Hartas 15. panta 1. punktu, saskaņā ar kuru ikvienai personai ir tiesības strādāt un iesaistīties brīvi izraudzītā vai akceptētā profesijā, kā arī uz šīs Hartas 16. pantu, kurā ir garantēta uzņēmējdarbības brīvība.

               45

               Tomēr ir jāņem vērā arī Hartas 35. panta otrais teikums, kurā ir prasīts, ka, nosakot un īstenojot visu Savienības politiku un darbības, ir jānodrošina augsts cilvēku veselības aizsardzības līmenis. Kā izriet no Regulas Nr. 1924/2006 preambulas 1. un 18. apsvēruma, veselības aizsardzība ir viens no šīs regulas galvenajiem mērķiem.

               46

               Šādos apstākļos tādas norādes kā pamatlietā aizlieguma, attiecībā uz kuru nav paredzēti izņēmumi, saderība ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai brīvību izvēlēties profesiju un uzņēmējdarbības brīvību, bet arī veselības aizsardzību.

               47

               No minētā izriet, ka šāds vērtējums ir jāveic, ievērojot prasību saistībā ar šo dažādo pamattiesību, kas ir aizsargātas ar Savienības tiesību sistēmu, nepieciešamo saskaņošanu un taisnīgu līdzsvaru starp šīm tiesībām (šajā ziņā skat. 2008. gada 29. janvāra spriedumu lietā C-275/06 Promusicae, Krājums, I-271. lpp., 65. un 66. punkts).

               48

               Runājot, pirmkārt, par veselības aizsardzību, ir jāuzsver, ka, ņemot vērā atkarības un pārmērīgas lietošanas riskus, kā arī pierādītās kompleksās kaitīgās ietekmes saistībā ar alkohola patēriņu, it īpaši smagu slimību rašanos, alkoholiskie dzērieni ietilpst īpašā pārtikas produktu kategorijā, uz kuru attiecas sevišķi stingrs regulējums.

               49

               Šajā ziņā Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka pasākumi, kas ierobežo alkoholisko dzērienu reklāmu, lai tādējādi cīnītos ar alkohola pārmērīgu lietošanu, atspoguļo ar sabiedrības veselību saistītās problēmas un ka sabiedrības veselības aizsardzība ir uzskatāma, kā izriet no LESD 9. panta, par vispārējo interešu mērķi, kas vajadzības gadījumā pamato pamatbrīvības ierobežošanu (šajā ziņā skat. 1980. gada 10. jūlija spriedumu lietā 152/78 Komisija/Francija, Recueil, 2299. lpp., 17. punkts; 1991. gada 25. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-1/90 un C-176/90 Aragonesa de Publicidad Exterior un Publivía, Recueil, I-4151. lpp., 15. punkts; 2004. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-262/02 Komisija/Francija, Krājums, I-6569. lpp., 30. punkts, kā arī spriedumu lietā C-429/02 Bacardi France, Krājums, I-6613. lpp., 37. punkts).

               50

               Turklāt, kaut arī no Regulas Nr. 1924/2006 3. panta a) punkta izriet, ka uzturvērtības un veselīguma norāžu lietošana nedrīkst būt kļūdaina, neskaidra vai maldinoša, šī prasība attiecas galvenokārt uz alkoholiskajiem dzērieniem. Būtiski ir tas, ka visas norādes attiecībā uz šiem dzērieniem ir viennozīmīgas, lai patērētāji var regulēt to patēriņu, ņemot vērā visas raksturīgās briesmas, kas ir saistītas ar minēto patēriņu, un tādējādi efektīvi aizsargāt savu veselību.

               51

               Tomēr tādā gadījumā, kāds ir pamatlietā, strīdīgā norāde, pieņemot, ka tā ir objektīvi pareiza, ciktāl tā liecina par samazinātu skābju daudzumu, tomēr šķiet nepilnīga. Minētā norāde izceļ noteiktu gremošanu atvieglojošu īpašību, bet tā nekādā veidā neliecina par faktu, ka, lai gan ir laba ietekme uz gremošanu, briesmas, kas raksturīgas alkoholisko dzērienu patēriņam, nekādā veidā netiek novērstas vai pat ierobežotas.

               52

               Tādējādi Savienības likumdevējs varēja pamatoti uzskatīt, ka tādas norādes, kādas ir pamatlietā, ir divdomīgas, pat kļūdainas, ciktāl tās attiecas uz alkoholiskajiem dzērieniem. Izceļot vienīgi vieglo sagremojamību, strīdīgā norāde veicina attiecīgā vīna patēriņu un gala rezultātā palielina ar ikviena alkoholiskā dzēriena pārmērīgu lietošanu saistīto risku uz patērētāju veselību. Līdz ar to šādu norāžu aizliegumu var pamatot, ņemot vērā prasību nodrošināt augstu patērētāju veselības aizsardzības līmeni.

               53

               Ņemot vērā iepriekš minēto, tādas norādes kā pamatlietā pilnīgs aizliegums var tikt uzskatīts par vajadzību, lai nodrošinātu no Hartas 35. panta izrietošo prasību ievērošanu.

               54

               Runājot, otrkārt, par brīvību izvēlēties profesiju un uzņēmējdarbības brīvību, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru tiesības strādāt brīvi izraudzītā profesijā, tāpat kā tiesības uz īpašumu, nav absolūtas tiesības, bet ir jāvērtē, ņemot vērā to sociālo nozīmi (šajā ziņā skat. 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā C-210/03 Swedish Match, Krājums, I-11893. lpp., 72. punkts). Līdz ar to ierobežojumi var tikt noteikti attiecībā uz šo tiesību izmantošanu, it īpaši tirgu kopējas organizācijas kontekstā, ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi faktiski atbilst Eiropas Savienības vispārējo interešu mērķiem un attiecībā uz izvirzīto mērķi nerada pārmērīgu un nepieņemamu iejaukšanos, kas pārkāpj šādi nodrošināto tiesību būtību (1997. gada 15. aprīļa spriedums lietā C-22/94 Irish Farmers Association u.c., Recueil, I-1809. lpp., 27. punkts, kā arī 2003. gada 10. jūlija spriedums apvienotajās lietās C-20/00 un C-64/00 Booker Aquaculture un Hydro Seafood, Recueil, I-7411. lpp., 68. punkts).

               55

               Runājot par minētajiem mērķiem, no šī sprieduma 48.–53. punkta izriet, ka attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķis ir aizsargāt veselību, kas ir arī Hartas 35. pantā atzīts mērķis.

               56

               Attiecībā uz samērīguma principa ievērošanu – kaut arī tā ir taisnība, ka attiecīgo norāžu aizliegums zināmā mērā un noteiktā aspektā ierobežo attiecīgo uzņēmēju uzņēmējdarbības [brīvību], – galvenajos aspektos šīs brīvības ievērošana tomēr ir nodrošināta.

               57

               Strīdīgais tiesiskais regulējums aprobežojas tikai ar alkoholisko dzērienu marķēšanas un reklāmas kontroli, kas ir skaidri definēta joma, un ne pavisam nav saistīts ar aizliegumu ražot un tirgot alkoholiskos dzērienus.

               58

               Līdz ar to tādā gadījumā, kāds ir pamatlietā strīdīgais aizliegums, nekādā veidā neietekmē brīvības izvēlēties profesiju un uzņēmējdarbības brīvības būtību.

               59

               No iepriekš minētā izriet, ka Regulā Nr. 1924/2006 paredzētais tādas norādes, kāda ir pamatlietā, pilnīgs aizliegums ir jāuzskata par atbilstošu prasībai saskaņot pastāvošās dažādās pamattiesības un nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp tām.

               60

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka fakts, ka vīna ražotājam vai izplatītājam ir aizliegts, neparedzot izņēmumus, saskaņā ar Regulu Nr. 1924/2006 izmantot tāda veida norādi kā pamatlietā, kaut arī šī norāde būtībā ir pareiza, ir saderīgs ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               61

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 1924/2006 par uzturvērtības un veselīguma norādēm uz pārtikas produktiem, kas pēdējo reizi grozīta ar Komisijas 2010. gada 9. februāra Regulu (ES) Nr. 116/2010, 4. panta 3. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “veselīguma norāde” ietver tādu norādi kā “viegli sagremojams” kopā ar norādi uz tādu vielu samazinātu daudzumu, kuru ietekmi liels skaits patērētāju uzskata par negatīvu;

                           2)

                           fakts, ka vīna ražotājam vai izplatītājam ir aizliegts, neparedzot izņēmumus, saskaņā ar Regulu Nr. 1924/2006, kas grozīta ar Regulu Nr. 116/2010, izmantot tāda veida norādi kā pamatlietā, kaut arī šī norāde būtībā ir pareiza, ir saderīgs ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums 2000. gada 5. oktobrī.#Vācijas Federatīvā Republika pret Eiropas Parlamentu un Eiropas Savienības Padomi.#Direktīva 98/43/EK- Tabakas istrādājumu reklāma un atbalsts - Juridiskais pamats - EK līguma 100.a pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem - EKL 95. pants).#Lieta C-376/98.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2000. gada 5. oktobrī (*)

      Direktīva 98/43/EK – Tabakas izstrādājumu reklāma un atbalsts – Juridiskais pamats – EK līguma 100.a pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 95. pants)
      Lieta C‑376/98
      Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv K. D. Kvasovskis [C.‑D. Quassowski], Federālās Finanšu ministrijas izpilddirektors [Regierungsdirektor], pārstāvis, piedaloties J. Zēdemundam [J. Sedemund], advokātam [Rechtsanwalt] no Berlīnes, Federālā Finanšu ministrija, Referat EC2 Graurheindorfer Straβe      108, D‑53117 Bonn,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Parlamentu, ko pārstāv K. Penera [C. Pennera], Juridiskā dienesta nodaļas vadītājs, un N. Lorencs [N. Lorenz], tā paša dienesta loceklis, pārstāvji, un kas norādījis adresi Luksemburgā, General Secretariat of the European Parliament, Kirchberg,

      un
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv R. Gosalvo Bono [R. Gosalbo Bono], Juridiskā dienesta direktors, A. Fīnijs [A. Feeney] un S. Markvarts [S. Marquardt], tā paša dienesta locekļi, pārstāvji, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Office of A. Morbilli, General Counsel, Directorate for Legal Affairs of the European Investment Bank, 100, boulevard Konrad Adenauer,

      atbildētāji,
      ko atbalsta
      Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja Ž. F. Dobels [J.‑F. Dobelle], Ārlietu ministrijas Juridisko lietu direkcijas direktora vietnieks, un R. Lūsli‑Suransa [R. Loosli-Surrans], tās pašas nodaļas pilnvarotā pārstāve [Chargé de mission], pēc tam – K. Rispāla-Belanžē [K. Rispal-Bellanger], tās pašas direkcijas apakšnodaļas vadītāja, un R. Lūsli-Suransa, pārstāves, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Francijas
         vēstniecībā, 8 b, boulevard      Joseph II,

      Somijas Republika, ko pārstāv H. Rotkirhs [H. Rotkirch] un T. Pinne [T. Pynnä], valsts pilnvarotie pārstāvji [valtionasiamiehet], un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Somijas vēstniecībā, 2, rue      Heinrich Heine,

      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv M. Evinga [M. Ewing] no Valsts kases Advokātu departamenta [Treasury Solicitor’s Department], pārstāve, piedaloties N. Peinam [N. Paines], karalienes padomniekam [QC], un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Apvienotās Karalistes vēstniecībā, 14, boulevard      Roosevelt,

      un
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv I. Martinesa del Perala [I. Martínez del Peral] un U. Velkers [U. Wölker], Juridiskā dienesta locekļi, pārstāvji, un kas norādījusi adresi Luksemburgā, Office of C. Gómez de la Cruz, Wagner Centre, Kirchberg,

      personas, kas iestājušās lietā,
      par prasību atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvu 98/43/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo
         aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu reklāmu un ar to saistīto finansiālo atbalstu (OV L 213, 9. lpp.).

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez      Iglesias], palātu priekšsēdētāji Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida] (referents), D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], L. Sevons [L. Sevón] un R. Šintgens [R. Schintgen], tiesneši P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn], K. Gulmans [C. Gulmann], A. La Pergola [A. La Pergola], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], P. Janns [P. Jann], H. Ragnemalms [H. Ragnemalm], M. Vatelē [M. Wathelet] un F. Makena [F. Macken],

      ģenerāladvokāts N. Fennelijs [N. Fennelly],

      sekretāri – H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs, un L. Hjūleta [L. Hewlett], administratore,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē 2000. gada 12. aprīlī, kurā Vācijas Federatīvo Republiku
         pārstāvēja K. D. Kvasovskis, kuram palīdzēja J. Zēdemunds, Parlamentu pārstāvēja K. Penera un N. Lorencs, Padomi pārstāvēja
         R. Gosalvo Bono, A. Fīnijs un S. Markvarts, Francijas Republiku pārstāvēja R. Lūsli-Suransa, Somijas Republiku pārstāvēja
         T. Pinne, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti pārstāvēja Dž. Amodeo [G. Amodeo] no Valsts kases Advokātu departamenta, kuram palīdzēja profesors R. Krenstons [R. Cranston], karalienes padomnieks [QC], Parlamenta loceklis [MP], Viņas Majestātes ģenerālprokurors [Her Majesty’s      Solicitor General for England & Wales], un N. Peins [N. Paines] un Komisiju pārstāvēja I. Martinesa del Perala un U. Velkers,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2000. gada 15. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prasības pieteikumā, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1998. gada 19. oktobrī, Vācijas Federatīvā Republika saskaņā ar EK līguma
         173. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 230. pants) lūdza atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija
         Direktīvu 98/43/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu reklāmu un
         ar to saistīto finansiālo atbalstu (OV L 213, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).

      2        Ar Tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 30. aprīļa rīkojumiem Francijas Republikai, Somijas Republikai, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas
         Apvienotajai Karalistei un Eiropas Kopienu Komisijai tika dota atļauja iestāties lietā Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības
         Padomes atbalstam.

      3        Direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 57. panta 2. punktu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 47. panta
         2. punkts), EK līguma 66. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 55. pants) un EK līguma 100.a pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
         – EKL 95. pants).

      4        Direktīvas 2. pantā ir noteikts:

      “Šajā direktīvā:
      1)      “tabakas izstrādājumi” ir visi izstrādājumi, kas paredzēti smēķēšanai, šņaukšanai, zelēšanai vai košļāšanai, ja tie kaut daļēji
         izgatavoti no tabakas;

      2)      “reklāma” ir jebkāda veida komerciāls paziņojums, kura mērķis ir popularizēt tabakas izstrādājumu vai kura tiešas vai netiešas
         sekas ir šāda popularizēšana, tostarp reklamēšana, kurā, īpaši nepieminot tabakas izstrādājumu, ir mēģināts apiet reklāmas
         aizliegumu, izmantojot ražotāju zīmolus, preču zīmes, emblēmas vai citas tabakas izstrādājumu atšķirības zīmes;

      3)      “finansiālais atbalsts” ir jebkāds publisks vai privāts atbalsts notikumam vai darbībai, kura mērķis ir popularizēt tabakas
         izstrādājumu vai kura tiešas vai netiešas sekas ir šāda popularizēšana;

      4)      “tabakas tirdzniecības vieta” ir jebkura vieta, kurā pārdošanai piedāvā tabakas izstrādājumus.”
      5        Direktīvas 3. pants ir šāds:

      “1. Neierobežojot Direktīvu 89/552/EEK, Kopienā ir aizliegtas visas reklāmas un finansiālā atbalsta formas.
      2. Šā panta 1. punkts neliedz dalībvalstīm atļaut citu preču vai pakalpojumu reklamēšanai izmantot ražotāja zīmolu, ja tas
         līdz 1998. gada 30. jūlijam jau ir izmantots godprātīgi gan attiecībā uz tabakas izstrādājumiem, gan attiecībā uz citām precēm
         un pakalpojumiem, ko tirgo vai piedāvā attiecīgais uzņēmums vai dažādi uzņēmumi.

      Šo ražotāja zīmolu tomēr nedrīkst izmantot citādi, kā vien tā, lai tas skaidri atšķirtos no veida, ko lieto tabakas izstrādājumam,
         bez jebkādas papildu atšķirības zīmes, kuru jau izmanto tabakas izstrādājumam.

      3. a) Dalībvalstis nodrošina, ka ne uz viena tabakas izstrādājuma nav ražotāja zīmola, preču zīmes, emblēmas vai citas jebkāda cita
         izstrādājuma vai pakalpojuma atšķirības zīmes, ja vien šis tabakas izstrādājums jau līdz 6. panta 1. punktā minētajam datumam
         nav tirgots ar attiecīgo ražotāja zīmolu, preču zīmi, emblēmu vai citu atšķirības zīmi.

      b)      Aizliegumu, kas noteikts 1. punktā, nedrīkst apiet attiecībā ne uz vienu izstrādājumu vai pakalpojumu, ko laiž vai piedāvā
         tirgū pēc 6. panta 1. punktā paredzētā datuma, izmantojot ražotāju zīmolus, preču zīmes, emblēmas un citas atšķirības zīmes,
         ko jau izmanto tabakas izstrādājumam.

      Tālab izstrādājuma vai pakalpojuma ražotāja zīmols, preču zīme, emblēma un jebkāda cita atšķirības zīme ir jānorāda veidā,
         kas skaidri atšķiras no veida, ko izmanto tabakas izstrādājumam.

      4. Jebkāda bezmaksas izplatīšana, kuras mērķis ir popularizēt tabakas izstrādājumu, vai kuras tiešas vai netiešas sekas ir
         šāda popularizēšana, ir aizliegta.

      5. Šī direktīva neattiecas uz:
      – paziņojumiem, kas ir paredzēti tikai profesionāļiem tabakas tirdzniecībā,
      – tādu tabakas izstrādājumu noformējumu un to cenu norādīšanu tabakas tirdzniecības vietās, kurus piedāvā tirdzniecībai,
      – reklāmu, kas ir domāta pircējiem uzņēmumos, kuri specializējas tabakas izstrādājumu pārdošanā, un to veikalu izkārtnēs vai
         skatlogos, vai, attiecībā uz uzņēmumiem, kas piedāvā dažādas preces vai pakalpojumus, tabakas izstrādājumiem noteiktās vietās,
         un tirdzniecības vietās, uz kurām Grieķijā attiecas īpaša sistēma, saskaņā ar ko sociālu apsvērumu dēļ piešķir licences (tā
         sauktās “periptera”),

      – tādu publikāciju pārdošanu, kuras ietver tabakas izstrādājumu reklāmu un kuras publicē un iespiež trešās valstīs, ja šīs
         publikācijas nav galvenokārt paredzētas Kopienas tirgum.”

      6        Direktīvas 4. pants ir šāds:

      “Dalībvalstis nodrošina, lai būtu pienācīgi un efektīvi līdzekļi to valsts pasākumu ieviešanas uzraudzībai, kas veikti saskaņā
         ar šo direktīvu. Šie līdzekļi drīkst ietvert noteikumus, kas ļauj personām vai organizācijām, kurām saskaņā ar valsts tiesību
         aktiem ir likumīgas intereses attiecībā uz tādas reklāmas atsaukšanu, kas neatbilst šai direktīvai, sākt tiesas procesu pret
         šādu reklāmu vai pievērst šai reklāmai tādas administratīvas iestādes uzmanību, kuras kompetencē ir sniegt nolēmumu par sūdzībām,
         vai attiecīgi vērsties tiesā.”

      7        Direktīvas 5. pantā ir noteikts:

      “Šī direktīva neliedz dalībvalstīm, ievērojot Līgumu, noteikt stingrākas prasības attiecībā uz tabakas izstrādājumu reklāmu
         vai finansiālo atbalstu, kuras tās uzskata par vajadzīgām, lai nodrošinātu cilvēku veselības aizsardzību.”

      8        Direktīvas 6. pants ir šāds:

      “1. Ne vēlāk kā 2001. gada 30. jūlijā dalībvalstis ievieš normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu
         šīs direktīvas prasības. Par to tās tūlīt informē Komisiju.

      Kad dalībvalstis paredz šos pasākumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai arī šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai.
         Dalībvalstis paredz noteikumus, kā izdarīt šādas atsauces.

      2. Dalībvalstis dara Komisijai zināmus galvenos to valsts tiesību aktu noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī
         direktīva.

      3. Dalībvalstis drīkst atlikt 3. panta 1. punkta ieviešanu uz:
      –      vienu gadu attiecībā uz presi,
      –      diviem gadiem attiecībā uz finansiālo atbalstu.
      Izņēmuma gadījumos un pienācīgi pamatotu iemeslu dēļ dalībvalstis drīkst turpināt atļaut esošo pasaules mērogā organizēto
         notikumu vai darbību finansiālo atbalstu vēl trīs gadus, taču ne vēlāk kā līdz 2006. gada 1. oktobrim, ar noteikumu, ka:

      –      šādam finansiālajam atbalstam izmantotās summas pārejas periodā samazinās,
      –      ievieš brīvprātīgus tirdzniecības ierobežošanas pasākumus, lai mazinātu reklāmas redzamību attiecīgajos notikumos vai darbībās.”
      9        Prasības pamatojumam Vācijas Federatīvā Republika izvirza septiņus prasības pamatus, kas ir šādi: Līguma 100.a pants nav atbilstošs
         juridiskais pamats Direktīvai; ir pārkāpts Līguma 57. panta 2. punkts un 66. pants; ir pārkāpts samērīguma princips; ir pārkāpts
         subsidiaritātes princips; ir pārkāptas pamattiesības; ir pārkāpts EK līguma 30. un 36. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
         – EKL 28. un 30. pants) un ir pārkāpts EK līguma 190. pants (jaunajā redakcijā – EKL 253. pants).

      10      Prasītāja un atbildētāji apstiprina, ka to argumenti par 100.a pantu attiecas arī uz EK līguma 57. panta 2. punkta un 66. panta
         interpretāciju.

      11      Tāpēc prasības pamati par kļūdainu EK līguma 100.a panta, 57. panta 2. punkta un 66. panta izvēli par Direktīvas juridisko
         pamatu ir jāizskata kopā.

       Prasības pamati, kas izriet no kļūdainas juridiskā pamata izvēles
       Lietas dalībnieku argumenti
      12      Pamatojoties uz tabakas izstrādājumu reklāmas tirgus īpatnībām un 100.a panta analīzi, prasītāja uzskata, ka Līguma 100.a pants
         nav atbilstošs juridiskais pamats Direktīvai.

      13      Attiecībā uz minētā tirgus īpatnībām prasītāja uzsver, ka tabakas izstrādājumu reklāma būtībā ir darbība, kuras ietekme nepārsniedz
         katras dalībvalsts robežas.

      14      Šajā sakarā tā norāda, ka, lai gan tabakas izstrādājumu reklāmu bieži vien nosaka ražotājs, tad, izvēloties konkrēto formu,
         kādā reklāma tiek sniegta patērētājiem, tiek ņemtas vērā katra tirgus īpatnības. Lēmumu par konkrētās reklāmas veidu, muzikālo
         fonu, krāsām un citām īpašībām pieņem attiecīgajā valstī, lai reklāma atbilstu katras dalībvalsts kultūras savdabībai.

      15      Dalībvalstu savstarpēja tirdzniecība ar tā dēvētajiem “mainīgajiem” reklamēšanas līdzekļiem (piemēram, plakātiem, reklāmu
         kinozālēs un reklāmu viesnīcu un ēdināšanas nozarē, piemēram, uz saulessargiem un pelnu traukiem) faktiski nenotiek, un tai
         pašlaik nav nekādu ierobežojumu. Ar nodokļiem saistītu iemeslu dēļ reklāmu, kas ietver bezmaksas izplatīšanu, īsteno tikai
         valstu tirgos.

      16      Prasītāja uzsver, ka vienīgais ekonomiski nozīmīgais “nemainīgais” reklāmas līdzeklis ir preses izdevumi. Protams, reklāma
         žurnālos un dienas laikrakstos ir tabakas izstrādājumu izplatīšanas līdzeklis, taču Kopienas iekšējā tirdzniecība ar šādiem
         izstrādājumiem ir ļoti ierobežota. Krietni mazāk par 5 % žurnālu eksportē uz citām dalībvalstīm, un tabakas reklāmai dienas
         laikrakstus izmanto daudz mazāk nekā žurnālus. 1997. gadā Vācijā dienas laikrakstu ieņēmumi no tabakas izstrādājumu reklāmas
         bija 0,04 % no kopējiem reklāmas ieņēmumiem.

      17      Tā kā laikrakstu pārrobežu tirdzniecības apjoms nav liels, uz šādiem laikrakstiem netiek attiecināti ierobežojumi, ko dalībvalstis
         piemēro saviem preses izdevumiem, aizliedzot tajos publicēt tabakas izstrādājumu reklāmas. Beļģijas un Īrijas tiesību akti
         nepārprotami atļauj ievest preses izdevumus, kuros ir šādas reklāmas, un tiesvedības Francijas tiesās, kurās prasīts aizliegt
         šādu ievešanu, nav bijušas sekmīgas.

      18      Attiecībā uz “daudznozaru” izstrādājumiem, ko paredz Direktīvas 3. panta 2. punkts, prasītāja apgalvo, ka, tā kā šī norma
         nav precīza, tās dažādas interpretācijas var radīt jaunus tirdzniecības ierobežojumus. Katrā ziņā šajā Direktīvā nav tādas
         brīvās tirdzniecības klauzulas, kas liegtu dalībvalstīm, kuras neizmanto šo iespēju, iebilst pret to, ka tiek pārdoti izstrādājumi
         no tām dalībvalstīm, kas izmantojušas šo iespēju.

      19      Prasītāja apgalvo, ka šī Direktīva neattiecas uz centralizētu reklamēšanas stratēģiju izstrādi un intelektuālo darbu, kas
         raksturīgs reklāmas aģentūru reklāmas pakalpojumiem. Direktīvas 2. panta 2. punktā reklāma ir definēta tikai kā reklāmas līdzekļu
         efektīva izmantošana, kas vērsta uz patērētājiem.

      20      Prasītāja arī apgalvo, ka finansiālā atbalsta attiecības starp finansiālo atbalstītāju un organizētāju galvenokārt veidojas
         valsts mērogā, jo parasti tie abi uzņēmējdarbības veikšanai ir reģistrēti vienā dalībvalstī. Turklāt pat tad, ja tā nav, valstu
         tiesību akti neparedz nekādus šķēršļus finansiālai atbalstīšanai, jo par iespējām izvietot reklāmu pasākumu vietās vienošanās
         notiek uz vietas. Arī finansiāli atbalstītu notikumu pārraidīšana televīzijā netiek ierobežota.

      21      Attiecībā uz konkurences izkropļojumiem, ko izraisa atšķirības dažādu valstu tiesību aktos, prasītāja uzsver, ka – ievērojot
         [preambulas] pirmo apsvērumu – Direktīvas mērķis nav mazināt šādus izkropļojumus tabakas nozarē.

      22      Attiecībā uz reklāmas produktu izstrādātājiem prasītāja uzsver, ka ārpus valsts robežām to darbības apjoms nav liels un ka
         starp tiem nav konkurences attiecību, jo tabakas reklāmas stratēģijas galvenokārt ir vērstas uz valsts teritoriju. Runājot
         par preses izdevumiem, ievestie produkti nekonkurē ar vietējiem, un katrā ziņā tie neiegūst tirgus daļas, ko varētu uzskatīt
         par būtiskām importētājā dalībvalstī.

      23      Otrkārt, attiecībā uz Līguma 100.a pantu prasītāja apgalvo, ka šis pants piešķir Kopienas likumdevējam pilnvaras saskaņot
         valstu tiesību aktus tiktāl, ciktāl šāda saskaņošana vajadzīga iekšējā tirgus darbības veicināšanai. Lai būtu iespējams veikt
         tiesas kontroli attiecībā uz 100.a panta kā direktīvas juridiskā pamata izvēli, nepietiek tikai ar to, ka pieņemtā akta preambulā
         ir atsauce uz šo pantu. Šim aktam būtu efektīvi jāsekmē iekšējā tirgus izaugsme.

      24      Prasītāja apgalvo, ka šajā gadījumā tas tā nav. Tā kā vienīgais atļautais reklāmas veids, proti, reklāma tirdzniecības vietā,
         veido tikai 2 % no tabakas nozares reklāmas izdevumiem, Direktīva faktiski nosaka pilnīgu tabakas reklāmas aizliegumu. Tādējādi
         Direktīva nevis veicina tabakas izstrādājumu reklāmas līdzekļu tirdzniecību un pakalpojumu sniegšanas brīvību šajā nozarē,
         bet gandrīz pilnībā likvidē šo brīvību. Turklāt, pēc prasītājas uzskatiem, Direktīva rada jaunus tirdzniecības šķēršļus, kādu
         nav bijis iepriekš. Līdz ar to tabakas izstrādājumu tirgū tabakas reklāmas aizlieguma dēļ gandrīz nebūs iespējams ievest un
         tirgot jaunus produktus, un tas savukārt izraisīs valstu savstarpējās tirdzniecības stagnāciju.

      25      Attiecībā uz to, vai Direktīvas noteiktā saskaņošana bija nepieciešama, lai novērstu konkurences izkropļojumus, prasītāja
         papildina iepriekš minētos apsvērumus par tabakas izstrādājumu reklāmas tirgu, apgalvojot, ka Direktīva rada līdz šim nebijušus
         konkurences izkropļojumus citos tirgos, kas nepieder tabakas nozarei.

      26      Par tādu jāuzskata gadījums, kas saistīts ar daudznozaru izstrādājumiem, uz kuriem attiecas Direktīvas 3. panta 2. punkts.
         Šī norma uzliek tik ierobežojošus nosacījumus, ka minēto izstrādājumu ražošanas uzņēmumiem ir vai nu jāslēdz savas ražotnes,
         vai jāsedz lielas papildizmaksas un iznākumā tie var būt spiesti zaudēt būtisku tirgus daļu par labu konkurentiem.

      27      Kā izriet no Tiesas judikatūras, tiesību aktu saskaņošana var likumīgi būt paredzēta, lai novērstu tirdzniecības šķēršļus,
         ko varētu radīt valstu tiesību aktu neviendabīga attīstība. Taču Direktīvas vienīgās sekas ir jaunu pastāvīgu tirdzniecības
         šķēršļu radīšana nākotnē.

      28      Kā apgalvo prasītāja, citas direktīvas, kas pamatotas ar Līguma 100.a pantu un kas aizliedz konkrētas darbības, atšķiras no
         apstrīdētās Direktīvas. Tādējādi maldinošas reklāmas aizlieguma mērķis ir veicināt pārrobežu tirdzniecību, nodrošinot godīgu
         reklāmas darbību visā Kopienas teritorijā; tāpat aizliegums izmantot veselībai kaitīgas izstrādājumu sastāvdaļas, ražošanas
         procesus vai tirdzniecības paņēmienus ir noteikts, lai radītu šādu izstrādājumu iekšējo tirgu, ļaujot tos ražot, tirgot un
         patērēt bez veselības apdraudējuma.

      29      Prasītāja arī uzsver, ka jābūt iespējai 100.a pantu izmantot kā juridisku pamatu tikai tādos gadījumos, kad šķēršļi pamatbrīvību
         izmantošanai un konkurences izkropļojumi ir būtiski. Tā norāda, ka Tiesas judikatūra par Līguma 30. un 36. pantu, saskaņā
         ar kuru šīs normas aizliedz pat minimālus šķēršļus tirdzniecībai, nav attiecināma uz jomu, kurā jānošķir Kopienas un dalībvalstu
         pilnvaras. Ja Kopienas likumdevējam būtu atļauts saskaņot valstu tiesību aktus pat tad, kad tāda saskaņošana būtiski neietekmē
         iekšējo tirgu, tas varētu pieņemt direktīvas jebkurā jomā un tiesas kontrole attiecībā uz tiesību aktu atbilstību 100.a pantam
         vairs nebūtu vajadzīga.

      30      Prasītāja norāda, ka šāda Līguma 100.a panta interpretācija arī ir pamatota ar Tiesas judikatūru (skat. 1980. gada 18. marta
         spriedumu lietā 91/79 Komisija/Itālija, Recueil, 1099. lpp., 8. punkts, un 1991. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑300/89 Komisija/Padome, Recueil, I‑2867. lpp. – t.s. “Titāna dioksīda lieta” – 23. punkts).

      31      Prasītāja uzskata, ka tās argumenti, kas apkopoti šā sprieduma 13.–22. punktā, skaidri pierāda, ka nav būtisku šķēršļu tabakas
         reklāmas līdzekļu tirdzniecībā vai reklāmas aģentūru brīvībai sniegt pakalpojumus, kā arī to, ka šādu aģentūru savstarpējā
         konkurence netiek būtiski kropļota.

      32      Visbeidzot, prasītāja uzsver, ka atsauce uz 100.a pantu nav iespējama, ja akta “pamatmērķis” nav vērsts uz iekšējā tirgus
         veicināšanu, bet gan uz sabiedrības veselības aizsardzību.

      33      Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru Kopiena nevar balstīties uz 100.a pantu, ja pieņemamajā aktā tirgus apstākļu saskaņošana
         Kopienā ir paredzēta tikai kā papildu mērķis (1991. gada 4. oktobra spriedums lietā C‑70/88 Parlaments/Padome, Recueil, I‑4529. lpp., 17. punkts; 1993. gada 17. marta spriedums lietā C‑155/91 Komisija/Padome, Recueil, I‑939. lpp., 19. punkts; 1994. gada 28. jūnija spriedums lietā C‑187/93 Parlaments/Padome, Recueil, I‑2857. lpp., 25. punkts, un 1996. gada 12. novembra spriedums lietā C‑84/94 Apvienotā Karaliste/Padome, Recueil, I‑5755. lpp., 45. punkts).

      34      Gan Direktīvas tapšanas apstākļi, gan tās saturs un mērķis liecina, ka šī tiesību akta “pamatmērķis” ir sabiedrības veselības
         aizsardzība.

      35      Prasītāja norāda, ka Direktīva atšķiras no iepriekš minētajā Titāna dioksīda lietā apstrīdētās direktīvas. Titāna dioksīda
         lietā vides politika un iekšējā tirgus izveide bija vienāda līmeņa mērķi un katram no šiem Kopienas mērķiem bija savs juridiskais
         pamats, proti, EK līguma 130.r pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 174. pants) un Līguma 100.a pants, kas ļāva
         saskaņot valstu tiesību aktus. Tomēr tas nav attiecināms uz šo lietu – Direktīvas “pamatmērķis” ir veselības aizsardzības
         politika, bet saskaņošanas pasākumus šajā jomā skaidri aizliedz EK līguma 129. panta 4. punkta pirmais ievilkums (jaunajā
         redakcijā pēc grozījumiem – EKL 152. panta 4. punkta pirmā daļa).

      36      Parlaments, Padome un personas, kas iestājušās lietā to atbalstam, atsaucoties, pirmkārt, uz iekšējā tirgus esamību tabakas
         izstrādājumu reklāmas nozarē un, otrkārt, uz 100.a panta analīzi, uzskata, ka Direktīva tika likumīgi pieņemta, pamatojoties
         uz Līguma 100.a pantu.

      37      Parlaments, Padome un Komisija uzsver, ka pastāv iekšējais tirgus tabakas izstrādājumu reklāmas nozarē, kurā reklāmas kampaņas
         bieži vien centralizē un plāno Kopienā reģistrētas aģentūras. Lai gan izvēlētās reklāmas stratēģijas un reklāmu temati tiek
         īstenoti valsts mērogā, šos tematus izvēlas un simbolus, logo un citus elementus atlasa un piedāvā pārrobežu līmenī, un tie
         nonāk pie patērētājiem vairākās dalībvalstīs.

      38      Attiecībā uz viesnīcu un ēdināšanas nozari Padome apgalvo, ka pat tad, ja šādas reklāmas iedarbība skar tikai vietējos iedzīvotājus,
         vienus reklāmas līdzekļus var izmantot vairākās dalībvalstīs, jo tajos lietotā valoda bieži vien ir angļu valoda.

      39      Parlaments un Padome vērš uzmanību uz pārrobežu aspektiem, kādi piemīt reklamēšanai, izmantojot bezmaksas izplatīšanu, kas
         ir daļa no vienotas reklāmas koncepcijas kādam konkrētam zīmolam. Parlaments piebilst, ka reklāmas dāvanu aizliegumu pamato
         vajadzība novērst noteikumu apiešanu.

      40      Dalībvalstu tiesību aktu atšķirības var traucēt arī to izdevumu brīvu apriti, kuros ir tabakas reklāmas, it īpaši tas attiecas
         uz žurnāliem, ko aviosabiedrības piedāvā pasažieriem lidojumos Kopienas iekšienē, kā arī uz laikrakstiem, kurus izdod vienā
         dalībvalstī, bet izplata citās.

      41      Attiecībā uz daudznozaru izstrādājumiem Parlaments un Padome pauž viedokli, ka pretēji prasītājas apgalvojumam Direktīvas
         3. panta 2. punkts ir precīza norma, kas jāinterpretē tādā veidā, ka dalībvalsts nevar aizliegt tirgot izstrādājumu, ko likumīgi
         tirgo citā dalībvalstī, kura izmantojusi šajā normā paredzēto izņēmumu.

      42      Parlaments un Padome norāda, ka finansiālais atbalsts ietver arī pārrobežu elementus. Šīs iestādes norāda, ka finansiālā atbalsta
         pasākumos izmantotie reklamēšanas līdzekļi, piemēram, automašīnas, šoferu apģērbs un maršrutā izvietotās izkārtnes ietekmē
         ne tikai vietējo sabiedrību. Katrā ziņā saskaņā ar Padomes viedokli tas, ka finansiālais atbalstītājs un atbalstītais uzņēmums
         uzņēmējdarbības veikšanai ir reģistrēti dažādās dalībvalstīs, ir pietiekams fakts, lai rastos pārrobežu elementi.

      43      Visbeidzot, Parlaments, Padome un Komisija uzsver, ka, ņemot vērā atšķirības dažādu valstu tiesību aktos, reklāmas aģentūras
         nevar izstrādāt un piedāvāt vienotas reklāmas koncepcijas Kopienas mērogā.

      44      Pēc minēto iestāžu uzskatiem, Direktīvu, kas, tuvinot tiesību aktu normas, rada vienotu sistēmu tabakas izstrādājumu reklāmai
         iekšējā tirgū, var likumīgi pieņemt, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu.

      45      Šajā sakarā Parlaments, Padome un Komisija uzsver, ka saskaņā ar minēto normu Padomei piešķirtās pilnvaras galvenokārt ir
         saistītas nevis ar tirdzniecības liberalizāciju, bet gan ar tirgus regulēšanu. Tas izskaidro, kāpēc direktīvas, kurās ir paredzēti
         aizliegumi, ir bijis iespējams pieņemt, pamatojoties uz 100.a pantu.

      46      Piemēram, Padomes 1992. gada 15. maija Direktīva 92/41/EEK, ar ko groza Direktīvu 89/622/EEK par dalībvalstu normatīvo un
         administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu etiķetēm (OV L 158, 30. lpp.), aizliedza konkrētu orālai
         lietošanai paredzētu tabakas veidu tirdzniecību un Padomes 1991. gada 18. jūnija Direktīva 91/339/EEK, ar kuru vienpadsmito
         reizi groza Direktīvu 76/769/EEK par to dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu, kas attiecas uz dažu bīstamu
         vielu un preparātu tirgū laišanas un lietošanas ierobežojumiem (OV L 186, 64. lpp.), noteica minēto vielu lietošanas pilnīgu
         aizliegumu.

      47      Reklāmas jomā tādas direktīvas kā Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīva 97/55/EK, ar ko groza Direktīvu
         84/450/EEK par maldinošu reklāmu, lai tajā ietvertu salīdzinošo reklāmu (OV L 290, 18. lpp.) un Padomes 1992. gada 31. marta
         Direktīva 92/28/EEK par cilvēkiem domāto zāļu reklāmu (OV L 113, 13. lpp.) arī netika pieņemtas, lai liberalizētu tirdzniecību.
         Pēdējā minētā direktīva noteica plaša spektra aizliegumus reklāmai, it īpaši tādu zāļu reklāmai, attiecībā uz kurām nav izdota
         Kopienu tiesībām atbilstoša tirdzniecības atļauja (2. panta 1. punkts), un tādu zāļu reklāmai, ko var izsniegt tikai tad,
         ja tiek uzrādīta ārsta recepte (3. panta 1. punkta pirmais ievilkums).

      48      Parlaments, Padome un Komisija norāda arī citas direktīvas, kas uzliek daļējus aizliegumus, piemēram, aizliegumu reklamēt
         tabakas izstrādājumus televīzijā [Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīva 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas
         un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 298, 23. lpp.)],
         vai kuru noteikumi netieši ir saistīti ar pamatbrīvībām, piemēram, attiecībā uz vasaras laiku [Eiropas Parlamenta un Padomes
         1994. gada 30. maija Septītā direktīva 94/21/EK par vasaras laika pasākumiem (OV L 164, 1. lpp.)], vai piekļuvi starptautiskajam
         telefontīklam Kopienā [Padomes 1992. gada 11. maija Lēmums 92/264/EEK par standarta starptautiskā telefona pieejas koda ieviešanu
         Kopienā (OV L 137, 21. lpp.)].

      49      Atsauci uz Līguma 100.a pantu var izmantot ne tikai tad, ja tiesību aktu atšķirības faktiski rada šķēršļus pamatbrīvību izmantošanai
         vai kropļo konkurenci. Kā Tiesa norādījusi 1995. gada 13. jūlija spriedumā lietā C‑350/92 Spānija/Padome (Recueil, I‑1985. lpp., 33. punkts), pietiek, ja dalībvalstu tiesiskā regulējuma atšķirības draud kavēt pamatbrīvību izmantošanu.
         Atsaukties uz 100.a pantu ir iespējams arī tādos gadījumos, kad jānovērš valstu tiesību aktu neviendabīga attīstība, kas radītu
         vēl lielākas atšķirības (iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Padome, 35. punkts).

      50      Attiecībā uz prasītājas argumentu par to, ka atsaucei uz 100.a pantu kā juridisku pamatu jābūt iespējamai tikai tādos gadījumos,
         kad tiesiskā regulējuma atšķirības rada būtiskus šķēršļus tirdzniecībai vai būtiskus konkurences izkropļojumus, Padome apgalvo,
         ka šādu kritēriju, kas pamatots ar konkurences tiesībām, nevar izmantot 100.a panta darbības jomā. Pilnvaru nošķiršanai jāizmanto
         objektīvi un vispārēji kritēriji.

      51      Komisija arī apgalvo, ka šajā gadījumā patiešām pastāv konkurences izkropļojumi. Tiesiskajā regulējumā esošo atšķirību dēļ
         reklāmas aģentūru iespējamā peļņa ir atšķirīga atkarībā no vietas, kur tās reģistrētas uzņēmējdarbības veikšanai, vai tirgus,
         kurā tās darbojas. Ja laikrakstiem vai periodiskiem izdevumiem no citām dalībvalstīm netiek uzlikti nekādi ierobežojumi, lai
         gan attiecīgās dalībvalsts preses izdevumiem tiesību akti uzliek ierobežojumus, tad šajā dalībvalstī ir konkurences izkropļojumi.

      52      Attiecībā uz finansiālo atbalstīšanu šādas atšķirības ietekmē vietas izvēli tabakas ražotāju finansiāli atbalstītiem pasākumiem,
         un tas ekonomiskā ziņā būtiski ietekmē sporta pasākumus, piemēram, Pirmās formulas (F‑1) sacīkstes.

      53      Visbeidzot, uz tabakas izstrādājumu ražotājiem un pārdevējiem neattiecas vienādi konkurences nosacījumi, kas ietekmētu to
         stāvokli tirgū. Dalībvalstīs ar ierobežojošiem tiesību aktiem uzņēmēji savu tirgus stāvokli var saglabāt vai uzlabot tikai
         ar cenu konkurenci.

      54      Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka Direktīvas “pamatmērķis” ir sabiedrības veselības aizsardzība, Parlaments, Padome un
         Komisija apstiprina, ka Tiesas judikatūra skaidri parāda, ka būtiskais elements, uz ko jābalstās, lai novērtētu tiesību akta
         juridiskā pamata izvēli, ir attiecīgā tiesību akta teksts. Direktīvas [preambulas] trešā un ceturtā apsvēruma redakcija un
         to vieta tekstā skaidri norāda, ka cilvēku veselības aizsardzība ir viens no tās mērķiem, kas izvirzīts saistībā ar Līguma
         100.a panta 3. un 4. punktu, taču tas nav Direktīvas galvenais mērķis.

      55      Tāpat Direktīvas [preambulas] otrais apsvērums un 5. pants, kurā atzītas dalībvalstu tiesības pieņemt noteikumus, kas ir stingrāki
         par Direktīvas noteikumiem sabiedrības veselības aizsardzības nodrošināšanai, skaidri norāda uz to, ka veselības aizsardzībai
         ir tikai pakārtota nozīme.

      56      Šajā ziņā Komisija norāda, ka nozīmību, kāda Direktīvā piešķirta sabiedrības veselības aizsardzībai, var skaidrot ar to, ka
         veselības aizsardzība bija galvenais vai pat vienīgais to valsts pasākumu mērķis, kuri tika saskaņoti, taču saistībā ar šo
         saskaņošanu minētais mērķis ir kļuvis otršķirīgs.

      57      Visbeidzot, Parlaments, Padome un Komisija konstatē, ka tas, ka Direktīva nosaka plašu tabakas reklāmas aizliegumu, izriet
         no Līguma 100.a panta 3. punktā uzliktā pienākuma ievērot cilvēku veselības aizsardzību augstā līmenī, kā arī no vajadzības
         novērst aizlieguma apiešanu.

      58      Apvienotās Karalistes valdība apstrīd prasītājas apgalvojumu, ka Direktīva ir kļūdaini pamatota ar Līguma 100.a pantu, jo
         tās pamatmērķis nav reklāmas līdzekļu un saistīto pakalpojumu tirdzniecības šķēršļu mazināšana, bet gan cilvēku veselības
         aizsardzība.

      59      Šajā sakarā tā norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, jebkura pasākuma juridiskais pamats ir jāizvēlas, ņemot vērā objektīvus
         faktorus, ko tiesa var pārbaudīt, tostarp pasākuma mērķi un saturu.

      60      Minētā valdība uzskata, ka šīs Direktīvas mērķi ir nedalāmi saistīti gan ar cilvēku veselības aizsardzību, gan ar konkurences
         apstākļu dažādības novēršanu un tirdzniecības liberalizāciju. Prasītājas izraudzītais princips, proti, noteikt, kuri no šiem
         mērķiem ir svarīgākie, ne vien ir pretrunā Tiesas iedibinātajiem objektīvajiem kritērijiem, bet arī nav izmantojams.

      61      Apvienotās Karalistes valdība uzsver, ka Līguma 100.a pants piešķir Padomei un Parlamentam pilnvaras ieviest pasākumus, kas
         saistīti ar iekšējā tirgus izveidi un darbību, un uzskata, ka attiecīgais pasākums šajā lietā atbilst minētajai kategorijai.

      62      Lai kādu pasākumu varētu pamatot ar 100.a pantu, nav obligāti jāpierāda, ka tas palielina pārrobežu tirdzniecības apjomu.
         Pietiek ar to, ka pasākums novērš konkurences apstākļu nevienlīdzību.

      63      Šī Direktīva ir paredzēta konkurences izkropļojumu novēršanai ne tikai reklāmas tirgū, bet arī tabakas izstrādājumu tirgū,
         saskaņojot nosacījumus, ar kādiem ražotāji var veicināt savu preču tirdzniecību. Tā saskaņo arī nosacījumus, ar kādiem tabakas
         izstrādājumu nozare var finansiāli atbalstīt kultūras un sporta pasākumus.

      64      Profesionālā sporta komandas ir uzņēmumi, kas konkurē cits ar citu, un šīs konkurences apstākļus ietekmētu tas, ja komandas
         dažādās dalībvalstīs nevarētu saņemt vienādas subsīdijas no tabakas ražotājiem, kas ir īpaši ieinteresēti finansiāli atbalstīt
         sporta pasākumus, lai novērstu, ka šie izstrādājumi tiek saistīti ar sliktu veselību.

      65      Minētā valdība piebilst, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru kādu pasākumu var noteikt, lai novērstu atšķirīgu valstu noteikumu
         pieņemšanu, kas rada būtiskus šķēršļus tirdzniecībai. Ievērojot, ka tiek pieņemti aizvien stingrāki valstu noteikumi, pašreizējā
         situācija, kas pieļauj tabakas reklāmas publicēšanu izdevumos, var mainīties. Tāpēc pastāv risks, ka pieaugs tirdzniecības
         šķēršļi, kurus Direktīva paredz novērst.

      66      Attiecībā uz prasītājas argumentu par to, ka atsaucei uz Līguma 100.a pantu jābūt iespējamai tikai tad, ja pastāv būtiski
         ierobežojumi pamatbrīvību izmantošanai vai būtiski konkurences izkropļojumi, Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka nav
         precīzu kritēriju, kas ļautu veikt šādu nošķīrumu.

      67      Tā uzsver, ka tās ierosināto 100.a panta interpretāciju apstiprina Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru direktīvu, kas tikai
         aizliedz konkrētas darbības nolūkā novērst konkurences izkropļojumus, var pieņemt, pamatojoties uz minēto pantu (iepriekš
         minētais spriedums Titāna dioksīda lietā).

      68      Francijas valdība uzskata, ka Direktīva ir likumīgi pieņemta, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu. Tā pamato savu viedokli
         ar argumentiem, kas izriet no tiesību aktu pieņemšanas precedentiem, veicot saskaņošanu sabiedrības veselības jomā, no Tiesas
         judikatūras par Līguma 129. pantu un, visbeidzot, no juridiskā pamata, kas izvēlēts jauniem saskaņošanas pasākumiem, kuri
         šobrīd tiek veikti.

      69      Kā tiesību aktu pieņemšanas precedentus tā norāda direktīvas par farmaceitiskiem produktiem, sākot no Padomes 1965. gada 26. janvāra
         Direktīvas 65/65/EEK par to noteikumu tuvināšanu, kas izstrādāti normatīvajos vai administratīvajos aktos attiecībā uz patentētām
         zālēm (OV 1965, 22, 369. lpp.), līdz Padomes 1990. gada 23. aprīļa Direktīvai 90/220/EEK par ģenētiski modificētu organismu
         apzinātu izplatīšanu vidē (OV L 117, 15. lpp.), kā arī Padomes 1976. gada 27. jūlija Direktīvai 76/768/EEK par dalībvalstu
         tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kosmētikas līdzekļiem (OV L 262, 169. lpp.). Šajās direktīvās sabiedrības veselības aizsardzības
         mērķi ir līdzās preču brīvas aprites mērķim un konkurences izkropļojumu novēršanas mērķim un netiek apstrīdēta to noteikumu
         spēkā esamība, ar kuriem saskaņo valstu tiesību aktus par veselības aizsardzību.

      70      Attiecībā uz Tiesas judikatūru par Līguma 129. pantu Francijas valdība min 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C‑180/96 Apvienotā
         Karaliste/Komisija (Recueil, I‑2265. lpp.) un 2000. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C‑269/97 Komisija/Padome (Recueil, I‑2257. lpp.), kuros Tiesa ir precizējusi, ka cilvēku veselības aizsardzības prasības ir citu Kopienas politiku, it īpaši
         iekšējā tirgus politikas, daļa.

      71      Visbeidzot, šī valdība norāda, ka juridiskais pamats, lai izstrādātu projektu direktīvai par normatīvo un administratīvo aktu
         tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu ražošanu, tirdzniecību un noformēšanu, ir Līguma 100.a pants. Turklāt ir uzsāktas
         sarunas Pasaules Veselības organizācijā, lai cita starpā noslēgtu protokolu par tabakas izstrādājumu reklāmu. Juridiskais
         pamats, saskaņā ar kuru Komisijai ir piešķirtas pilnvaras piedalīties šajās sarunās, ir EK līguma 228. pants (jaunajā redakcijā
         pēc grozījumiem – EKL 300. pants).

      72      Somijas valdība apgalvo, ka, ievērojot valstu tiesiskā regulējuma atšķirību izraisītos šķēršļus tirdzniecībai un konkurences
         izkropļojumus, Direktīva tika likumīgi pieņemta, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu.

      73      Tā vērš uzmanību uz tabakas izstrādājumu reklāmas tirgus un finansiālā atbalsta pārrobežu iezīmēm, ko norāda Parlaments, Padome
         un Komisija, un piebilst, ka minētā tirgus internacionalizāciju pastiprina elektroniskie sakaru līdzekļi, it īpaši reklāma
         interneta tīklā. Izmantojot plašsaziņas līdzekļus, piemēram, televīziju, tabakas izstrādājumu reklāma nonāk dalībvalstīs,
         kur šāda reklāma ir aizliegta. Tā, piemēram, tādā dalībvalstī kā Somija, kur tabakas izstrādājumu tieša reklāma ir aizliegta
         no 1976. gada, pētījumi rāda, ka, piemēram, 1996. gadā šādu izstrādājumu reklāmas kopējais ilgums sporta programmu pārraidēs
         trīs valsts televīzijas kanālos viena mēneša laikā bijis četras stundas.

      74      Somijas valdība norāda arī uz konkurences izkropļojumiem tabakas izstrādājumu un finansiālā atbalsta nozarē. Šāds tirdzniecības
         veids, kas nav pieejams maziem uzņēmumiem, izraisa nevienlīdzību, kura nav saderīga ar kopējo tirgu.

      75      Attiecībā uz veselības aizsardzības nozīmīgumu Direktīvā Somijas valdības izvirzītie argumenti ir tie paši, ko izvirza Parlaments,
         Padome un Komisija un kas īsumā izklāstīti šā sprieduma 54.–57. punktā.

       Tiesas analīze
      Līguma 100.a panta, 57. panta 2. punkta un 66. panta kā juridiskā pamata izvēle un tās pārbaude tiesā
      76      Šī Direktīva ir saistīta ar dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu jautājumos, kas attiecas uz tabakas izstrādājumu
         reklāmu un finansiālo atbalstu. Valstu pasākumi lielākoties ir izrietējuši no veselības aizsardzības politikas mērķiem.

      77      Līguma 129. panta 4. punkta pirmais ievilkums neļauj saskaņot dalībvalstu normatīvos aktus, kas paredzēti cilvēku veselības
         aizsardzībai un uzlabošanai.

      78      Taču šis noteikums nenozīmē, ka saskaņošanas pasākumi, kas noteikti, pamatojoties uz citām Līguma normām, nevar ietekmēt cilvēku
         veselības aizsardzību. Līguma 129. panta 1. punkta trešā daļa tiešām paredz, ka veselības aizsardzības prasības ietilpst citās
         Kopienas politikas jomās.

      79      Tomēr citus Līguma pantus nevar izmantot par juridisko pamatu, lai apietu to, kas skaidri noteikts Līguma 129. panta 4. punkta
         pirmajā ievilkumā, proti, to, ka saskaņošana nav vajadzīga.

      80      Šajā gadījumā Direktīvā paredzētā to valstu tiesību aktu tuvināšana, kuri attiecas uz tabakas izstrādājumu reklāmu un finansiālo
         atbalstu, ir pamatota ar Līguma 100.a pantu, 57. panta 2. punktu un 66. pantu.

      81      Līguma 100.a panta 1. punkts pilnvaro Padomi saskaņā ar 189.b pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 251. pants) minēto
         procedūru un pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju noteikt pasākumus, lai tuvinātu dalībvalstu normatīvos
         un administratīvos aktus, kuru mērķis ir iekšējā tirgus izveide un darbība.

      82      Saskaņā ar EK līguma 3. panta c) punktu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts) iekšējo
         tirgu raksturo visu to šķēršļu atcelšana, kas pastāv starp dalībvalstīm preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvai apritei.
         EK līguma 7.a pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 14. pants), kas paredz pasākumus, kuri jāveic nolūkā izveidot
         iekšējo tirgu, 2. punktā noteic, ka šāds tirgus aptver telpu bez iekšējām robežām, kurā saskaņā ar šā Līguma noteikumiem ir
         nodrošināta preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite.

      83      Aplūkojot šos noteikumus kopā, kļūst skaidrs, ka Līguma 100.a panta 1. punktā minētie pasākumi ir paredzēti tāpēc, lai uzlabotu
         iekšējā tirgus izveides un darbības apstākļus. Ja šo pantu interpretētu tādā veidā, ka tas piešķir Kopienas likumdevējam vispārējas
         pilnvaras regulēt iekšējo tirgu, tas ne tikai būtu pretrunā iepriekš minēto normu tekstam, bet arī neatbilstu EK līguma 3.b pantā
         (jaunajā redakcijā – EKL 5. pants) ietvertajam principam, ka Kopienai ir tikai tās pilnvaras, kas tai tieši piešķirtas.

      84      Turklāt, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, noteikta pasākuma mērķim jāparedz uzlabot iekšējā tirgus izveides un darbības
         apstākļus. Ja 100.a panta kā juridiska pamata izvēles pamatošanai pietiktu tikai konstatēt valstu noteikumu atšķirības un
         teorētisku risku, ka no šīm atšķirībām varētu rasties pamatbrīvību izmantošanas šķēršļi vai konkurences izkropļojumi, pareiza
         juridiskā pamata izvēles kontrole tiesā zaudētu jebkādu efektivitāti. Tādā gadījumā Tiesai tiktu liegta iespēja pildīt uzdevumus,
         kas tai uzticēti ar EK līguma 164. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 220. pants), t.i., nodrošināt, lai Līguma interpretācijā
         un piemērošanā tiktu ievērota likumība.

      85      Tāpēc, pārbaudot, vai 100.a pants ir bijis pareizs juridiskais pamats, Tiesai jāpārliecinās, vai tiesību aktam, kura spēkā
         esamība tiek apstrīdēta, tiešām ir tāds mērķis, kādu norāda Kopienas likumdevējs (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Spānija/Padome, 25.–41. punkts, un 1997. gada 13. maija spriedumu lietā C‑233/94 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑2405. lpp., 10.–21. punkts).

      86      Kā jau Tiesa ir norādījusi iepriekš minētā sprieduma lietā Spānija/Padome 35. punktā, atsauce uz 100.a pantu kā juridisku
         pamatu ir iespējama tad, ja pasākuma mērķis ir novērst tirdzniecības šķēršļus, kas rodas valstu tiesību aktu neviendabīgas
         attīstības dēļ. Taču iespējai, ka šādi šķēršļi var rasties, ir jābūt reālai, un minētajam pasākumam jābūt vērstam uz to novēršanu.

      87      Iepriekš minētie apsvērumi attiecas uz Līguma 57. panta 2. punkta interpretāciju kopā ar Līguma 66. pantu, kas skaidri norāda
         pasākumus, kuru mērķis ir atvieglot personām darbības uzsākšanu un veikšanu pakalpojumu jomā. Šie noteikumi paredzēti, lai
         piešķirtu Kopienai arī īpašas likumdevēja pilnvaras, kas vajadzīgas, lai noteiktu pasākumus iekšējā tirgus darbības uzlabošanai.

      88      Ja ir ievēroti nosacījumi, kas paredzēti, lai varētu atsaukties uz 100.a pantu, 57. panta 2. punktu un 66. pantu, Kopienas
         likumdevējam nevar liegt balstīties uz šo juridisko pamatu, pamatojoties uz to, ka sabiedrības veselības aizsardzība ir izšķirošs
         faktors izvēlē. Gluži pretēji, 129. panta 1. punkta trešā daļa paredz, ka veselības aizsardzības prasības ietilpst citās Kopienas
         politikas jomās, un 100.a panta 3. punkts skaidri noteic, ka, veicot saskaņošanu, ir jānodrošina augsts cilvēku veselības
         aizsardzības līmenis.

      89      Tāpēc jāpārliecinās, vai – ievērojot iepriekš minēto – ir bijis pieļaujams pieņemt Direktīvu, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu,
         57. panta 2. punktu un 66. pantu.

       Direktīva
      90      Direktīvas [preambulas] pirmajā apsvērumā Kopienas likumdevējs konstatē, ka pastāv atšķirības tabakas izstrādājumu reklāmas
         un finansiālā atbalsta tiesiskajā regulējumā dažādās valstīs, un norāda, ka, tā kā šādas reklāmas un finansiālā atbalstīšana
         pārsniedz dalībvalstu robežas, tad šīs atšķirības var radīt šķēršļus to preču apritei, kas tiek izmantotas kā līdzekļi šādām
         darbībām, vai pakalpojumu sniegšanas brīvībai šajā jomā, kā arī var radīt konkurences izkropļojumus, šādi kavējot iekšējā
         tirgus darbību.

      91      Saskaņā ar Direktīvas otro apsvērumu šie šķēršļi ir jālikvidē un tādēļ ir jātuvina noteikumi, kas ir saistīti ar tabakas izstrādājumu
         reklāmu un finansiālo atbalstu, vienlaikus atstājot dalībvalstīm iespēju konkrētos apstākļos ieviest tādas prasības, kādas
         tās uzskata par nepieciešamām, lai nodrošinātu cilvēku veselības aizsardzību.

      92      Direktīvas 3. panta 1. punkts aizliedz jebkādu tabakas izstrādājumu reklāmu un finansiālo atbalstu, un 3. panta 4. punkts
         aizliedz jebkādu bezmaksas izplatīšanu, kuras mērķis vai sekas ir popularizēt šādus izstrādājumus. Tomēr tā neattiecas uz
         saziņu starp profesionāļiem tabakas tirdzniecībā, reklamēšanu pārdošanas vietās vai izdevumos, ko publicē un iespiež trešās
         valstīs un kas nav paredzēti galvenokārt Kopienas tirgum (3. panta 5. punkts).

      93      Direktīva aizliedz no 1998. gada 30. jūlija arī izmantot vienādus nosaukumus tabakas izstrādājumiem un citām precēm un pakalpojumiem,
         izņemot preces un pakalpojumus, kas līdz minētajam datumam tirgoti ar nosaukumu, kuru izmanto arī tabakas izstrādājumam, ko
         atļauts lietot ar atsevišķiem nosacījumiem (3. panta 2. punkts). No 2001. gada 30. jūlija uz tabakas izstrādājumiem nedrīkst
         norādīt nevienas citas preces vai pakalpojuma zīmolvārdu, preču zīmi, emblēmu vai citu atšķirības zīmi, izņemot gadījumus,
         kad šāds tabakas izstrādājums jau ticis tirgots ar šādu zīmolvārdu, preču zīmi, emblēmu vai citu atšķirības zīmi pirms minētā
         datuma (3. panta 3. punkta a) apakšpunkts).

      94      Saskaņā ar 5. pantu Direktīva neliedz dalībvalstīm saskaņā ar šo Līgumu pieņemt tādas stingrākas prasības attiecībā uz tabakas
         izstrādājumu reklāmu un finansiālo atbalstu, kādas tās uzskata par vajadzīgām, lai nodrošinātu cilvēku veselības aizsardzību.

      95      Tāpēc jāpārbauda, vai Direktīva patiešām veicina preču brīvas aprites un pakalpojumu sniegšanas brīvības šķēršļu novēršanu,
         kā arī konkurences izkropļojumu likvidēšanu.

       Preču brīvas aprites un pakalpojumu sniegšanas brīvības šķēršļu novēršana
      96      Jāatzīst, ka atšķirības valstu tiesību aktos par tabakas izstrādājumu reklāmu rada vai var radīt šķēršļus preču brīvai apritei
         un pakalpojumu sniegšanas brīvībai.

      97      Piemēram, attiecībā uz periodiskiem izdevumiem, žurnāliem un laikrakstiem, kuros ir tabakas izstrādājumu reklāma, kā prasītāja
         ir pierādījusi, šobrīd nav nekādu šķēršļu šādu izstrādājumu ievešanai tajās dalībvalstīs, kas aizliedz šādu reklāmu. Tomēr,
         ņemot vērā valstu tiesību aktu tendenci noteikt aizvien lielākus tabakas izstrādājumu reklāmas ierobežojumus, kas atbilst
         pārliecībai, ka šāda reklāma izraisa vērā ņemamu tabakas patēriņa pieaugumu, ir iespējams, ka nākotnē izveidosies šķēršļi
         preses izdevumu brīvai apritei.

      98      Tāpēc principā uz Līguma 100.a panta pamata varētu pieņemt direktīvu, kas aizliedz tabakas izstrādājumu reklāmu periodiskos
         izdevumos, žurnālos un laikrakstos, lai nodrošinātu preses izdevumu brīvu apriti līdzīgi Direktīvai 89/552, kuras 13. pants
         aizliedz tabakas izstrādājumu reklāmu televīzijā, lai veicinātu brīvu televīzijas programmu pārraidi.

      99      Taču lielu daļu tabakas izstrādājumu reklāmas veidu aizliegumu Direktīvas 3. panta 1. punktā nevar pamatot ar vajadzību mazināt
         šķēršļus reklāmas līdzekļu brīvai apritei vai pakalpojumu sniegšanas brīvībai reklāmas jomā. It īpaši tas attiecas uz aizliegumu
         izvietot reklāmu uz plakātiem, saulessargiem, pelnu traukiem un citiem priekšmetiem, ko lieto viesnīcās, restorānos un kafejnīcās,
         kā arī uz reklāmas aizliegumu kinoteātros, kas nekādi nepalīdz veicināt konkrēto izstrādājumu tirdzniecību.

      100    Protams, tiesību akts, kas pieņemts, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, 57. panta 2. punktu un 66. pantu, var ietvert noteikumus,
         kuri nav saistīti ar mērķi novērst šķēršļus pamatbrīvību izmantošanai, ja vien šie noteikumi ir nepieciešami, lai nodrošinātu,
         ka netiek apieti aizliegumi, kuriem ir šāds mērķis. Tomēr ir samērā skaidrs, ka šai kategorijai nepieder iepriekšējā punktā
         minētie aizliegumi.

      101    Turklāt Direktīva nenodrošina to preču brīvu apriti, kas atbilst tās noteikumiem.

      102    Pretēji Parlamenta un Padomes apgalvojumiem Direktīvas 3. panta 2. punktu, kas saistīts ar daudznozaru izstrādājumiem, nevar
         interpretēt tādā nozīmē, ka tad, ja ir ievēroti Direktīvā minētie nosacījumi, šāda veida izstrādājumi, kuru tirdzniecība ir
         atļauta vienā dalībvalstī, var būt brīvā apritē citās dalībvalstīs, to skaitā tajās, kur šādi izstrādājumi ir aizliegti.

      103    Saskaņā ar Direktīvas 5. pantu dalībvalstis saglabā tiesības saskaņā ar Līgumu noteikt tādas stingrākas prasības attiecībā
         uz tabakas izstrādājumu reklāmu un finansiālo atbalstu, kādas tās uzskata par nepieciešamām, lai nodrošinātu cilvēku veselības
         aizsardzību.

      104    Turklāt Direktīvā nav noteikumu, kas nodrošinātu to preču brīvu apriti, kuras atbilst tās normām, atšķirībā no citām direktīvām,
         kas dalībvalstīm ļauj ieviest stingrākus pasākumus sabiedrības vispārējo interešu aizsardzībai [it īpaši skat. 7. panta 1. punktu
         Padomes 1990. gada 17. maija Direktīvā 90/239/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu jautājumos par
         maksimālo darvas saturu cigaretēs (OV L 137, 36. lpp.) un 8. panta 1. punktu Padomes 1989. gada 13. novembra Direktīvā 89/622/EEK
         par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu jautājumos par tabakas izstrādājumu etiķetēm (OV L 359, 1. lpp.)].

      105    Šādos apstākļos jākonstatē, ka Kopienas likumdevējs nevar balstīties uz vajadzību novērst šķēršļus reklāmas līdzekļu brīvai
         apritei un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, lai pieņemtu Direktīvu, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, 57. panta 2. punktu
         un 66. pantu.

       Konkurences izkropļojumu novēršana
      106    Pārbaudot tādas direktīvas likumību, kas pieņemta, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, Tiesai ir jāizvērtē, vai konkurences
         izkropļojumi, kurus minētais akts cenšas novērst, ir būtiski (iepriekš minētais spriedums Titāna dioksīda lietā, 23. punkts).

      107    Ja šādas prasības nebūtu, Kopienas likumdevēja pilnvaras faktiski būtu neierobežotas. Valstu tiesību akti bieži atšķiras attiecībā
         uz nosacījumiem, ar kādiem var īstenot darbības, kuras tie reglamentē, un tas tieši vai netieši ietekmē attiecīgo uzņēmumu
         konkurences nosacījumus. No tā izriet, ka Līguma 100.a panta, 57. panta 2. punkta un 66. panta interpretācija tādā nozīmē,
         ka Kopienas likumdevējs varētu balstīties uz minētajiem pantiem, lai novērstu pat vismazākos konkurences izkropļojumus, neatbilstu
         principam, kas jau minēts šā sprieduma 83. punktā, proti, ka Kopienai ir tikai tās pilnvaras, kas tai tieši piešķirtas.

      108    Tāpēc jāpārbauda, vai Direktīva patiešām sekmē būtisku konkurences izkropļojumu novēršanu.

      109    Pirmkārt, attiecībā uz reklāmas aģentūrām un reklāmas līdzekļu ražotājiem, uzņēmumiem, kas uzņēmējdarbības veikšanai reģistrēti
         dalībvalstīs ar mazākiem ierobežojumiem tabakas reklāmai, neapstrīdami ir priekšrocības saistībā ar apjoma radītiem ietaupījumiem
         un peļņas palielināšanu. Tomēr šādu priekšrocību ietekme uz konkurenci ir attāla un netieša, un tā nerada konkurences izkropļojumus,
         ko varētu raksturot kā būtiskus. Tie nav salīdzināmi ar konkurences izkropļojumiem, ko izraisa ražošanas izmaksu atšķirības,
         piemēram, tādas atšķirības, kādas lika Kopienas likumdevējam pieņemt Padomes 1989. gada 21. jūnija Direktīvu 89/428/EEK par
         kārtību, kādā saskaņojamas programmas piesārņojuma, ko izraisa titāna dioksīda ražošanas atkritumi, samazināšanai un pilnīgai
         novēršanai (OV L 201, 56. lpp.).

      110    Atšķirības starp atsevišķiem noteikumiem par tabakas reklāmu var izraisīt būtiskus konkurences izkropļojumus. Kā norādījusi
         Komisija un Somijas un Apvienotās Karalistes valdības, tas, ka finansiālā atbalstīšana dažās dalībvalstīs ir aizliegta, bet
         citās – atļauta, izraisa, piemēram, dažu sporta pasākumu norises vietas maiņu, kas būtiski ietekmē konkurences nosacījumus
         tiem uzņēmumiem, kuri saistīti ar šiem pasākumiem.

      111    Tomēr konkurences izkropļojumi, kas var pamatot atsaukšanos uz Līguma 100.a pantu nolūkā aizliegt konkrētus finansiālā atbalsta
         veidus, neattaisno šāda juridiskā pamata izmantošanu tādas reklāmas pilnīgam aizliegumam, kādu nosaka Direktīva.

      112    Otrkārt, attiecībā uz konkurences izkropļojumiem tabakas izstrādājumu tirgū ir skaidrs, ka Direktīva neattiecas uz šādiem
         izkropļojumiem un ka šajā nozarē Direktīva nemēģina novērst būtiskus konkurences izkropļojumus; par prasītājas apgalvojumiem
         šajā sakarā nav jālemj.

      113    Turklāt, kā noteikusi Komisija, tabakas izstrādājumu ražotāju un pārdevēju pienākums ir izmantot cenu konkurenci, lai ietekmētu
         savu tirgus daļu tajās dalībvalstīs, kurās ir ierobežojošs tiesiskais regulējums. Taču tas nerada konkurences izkropļojumus,
         bet gan konkurences veidu ierobežojumus, kas vienādi attiecas uz visiem uzņēmējiem šādās dalībvalstīs. Nosakot plašus aizliegumus
         tabakas izstrādājumu reklāmai, Direktīva šādu konkurences veidu ierobežošanu varētu padarīt vispārēju, visās dalībvalstīs
         ierobežojot līdzekļus, ar kādiem uzņēmēji var ienākt vai palikt tirgū.

      114    Šādos apstākļos jākonstatē, ka Kopienas likumdevējs nevar balstīties uz vajadzību novērst konkurences izkropļojumus reklāmas
         jomā vai tabakas izstrādājumu jomā, lai pieņemtu Direktīvu, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, 57. panta 2. punktu un 66. pantu.

      115    Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, tādu aktu kā šī Direktīva nevar pieņemt, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu, 57. panta
         2. punktu un 66. pantu.

      116    Šādos apstākļos prasības pamati, kuros norādīts, ka 100.a pants, 57. panta 2. punkts un 66. pants nav atbilstošs juridiskais
         pamats Direktīvai, ir pamatoti.

      117    Kā atzīts šā sprieduma 98. un 111. punktā, direktīvu, kas aizliedz konkrētus tabakas izstrādājumu reklāmas un finansiālā atbalsta
         veidus, varēja pieņemt, pamatojoties uz Līguma 100.a pantu. Taču, ievērojot, ka Direktīvā noteiktais tabakas izstrādājumu
         reklāmas un finansiālā atbalsta aizliegums ir vispārējs, Direktīvas daļēja atcelšana izraisītu Direktīvas noteikumu grozīšanu
         Tiesā; šādi grozījumi ir Kopienas likumdevēja kompetencē. Tāpēc Tiesa nevar šo Direktīvu atcelt daļēji.

      118    Tā kā Tiesa ir atzinusi, ka prasības pamati, kuros norādīts, ka 100.a panta, 57. panta 2. punkta un 66. panta kā juridiskā
         pamata izvēle ir kļūdaina, ir pamatoti, tad pārējie prasītājas izvirzītie prasības pamati nav jāizskata. Direktīva tiek atcelta
         pilnībā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      119    Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus, ja to prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir
         prasījusi piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums šīm iestādēm nav labvēlīgs,
         tām jāpiespriež atlīdzināt minētos izdevumus. Francijas Republika, Somijas Republika, Apvienotā Karaliste un Komisija sedz
         savus tiesāšanās izdevumus pašas saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punktu.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA
      nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvu 98/43/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu
            tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu reklāmu un ar to saistīto finansiālo atbalstu;
      2)      Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus. Francijas Republika, Somijas Republika, Lielbritānijas
            un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

               Rodríguez Iglesias

               Moitinho de Almeida

               Edward

               Sevón

               Schintgen      Kapteyn

               Gulmann

               La Pergola      Puissochet

               Jann

               Ragnemalm

               Wathelet

               Macken

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2000. gada 5. oktobrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1996. gada 7. novembrī. # Roquette Frères SA pret Eiropas Savienības Padomi. # Regula (EK) Nr. 1868/94 - Prasība atcelt tiesību aktu - Nepieņemamība. # Lieta T-298/94.