title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 14.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Regula (EEK) Nr. 2913/92 un Nr. 2454/93 - Kopienas ārējais tranzīts - Muitas iestādes - Ievedmuitas iekasēšanas procedūras - Termiņi - Neievērošana - Kopienu pašu resursi - Nodošana - Termiņš - Neievērošana - Nokavējuma procenti - Attiecīgā dalībvalsts - Nemaksāšana. # Lieta C-460/01.

text:
      Lieta C‑460/01
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Nīderlandes Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Regula (EEK) Nr. 2913/92 un Regula (EEK) Nr. 2454/93 – Kopienas ārējais tranzīts – Muitas iestādes – Ievedmuitas nodokļa iekasēšanas procedūras – Termiņi – Neievērošana – Kopienu pašu resursi – Nodošana – Termiņš – Neievērošana – Kavējuma nauda – Attiecīgā dalībvalsts – Nesamaksāšana
      Ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas‑Haklas [Christine Stix-Hackl] secinājumi, sniegti 2004. gada 13. jūlijā

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 14. aprīlī.
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Preču brīva aprite — Kopienas tranzīts — Kopienas ārējais tranzīts — Nodarījumi vai pārkāpumi — Dalībvalstu pienākumi — Ievedmuitas
            nodokļu iekasēšanai paredzētajām procedūrām noteikto termiņu neievērošana — Pienākumu neizpilde
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 218. panta 3. punkts un 221. panta 1. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2454/93 379. panta 2. punkts)
      2.     Eiropas Kopienu pašu resursi — Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis — Kreditēšana Komisijas kontā — Novēlota iekļaušana
            — Pienākumu neizpilde — Pienākums maksāt nokavējuma procentus
      (Padomes Regulas Nr. 1552/89 2. un 11. pants un Padomes Regulas Nr. 2913/92 218. panta 3. punkts un 221. panta 1. punkts)
      1.     Piemērojot Kopienas tranzīta režīmu, ja galvenais atbildīgais par Kopienas ārējo tranzītu trīs mēnešu laikā, skaitot no dienas,
         kad izbraukšanas muitas punkts ir nosūtījis paziņojumu par to, ka sūtījums nav nonācis galamērķa muitas punktā laikus, nav
         iesniedzis pierādījumus par attiecīgā tranzītpārvadājuma likumību, dalībvalsts, kas neiegrāmato muitas parādu un citus attiecīgos
         nodokļus un nepaziņo tā summu atbildīgajai personai ne vēlāk kā trīs dienas pēc termiņa, kas noteikts 218. panta 3. punktā
         un 221. panta 1. punktā Regulā Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, nav izpildījusi pienākumus, kurus tai uzliek
         Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai (EEK) Nr. 2913/92, 379. panta 2. punkta trešais teikums.

      No tās pašas pēdējās minētās normas noteikumiem izriet, ka dalībvalstīm atgūšanas procedūra jāuzsāk, beidzoties tajā paredzētajam
         trīs mēnešu termiņam. Šāda pati interpretācija jāņem vērā arī, lai nodrošinātu, ka kompetentās iestādes rūpīgi un vienādi
         piemēro noteikumus, kas attiecas uz muitas parāda atgūšanu, lai efektīvi un ātri varētu nodot Kopienu pašu resursus.

      (sal. ar 69. un 94. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.     Piemērojot Kopienas tranzīta režīmu, ja dalībvalsts ievedmuitas summu muitas nodokļa parādniekam paziņo novēloti, neievērojot
         218. panta 3. punktu un 221. panta 1. punktu Regulā Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, katrā ziņā novēloti arī
         tiek atzītas Kopienu tiesības uz pašu resursiem 2. panta nozīmē Regulā Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376 par Kopienu
         pašu resursu sistēmu, un, ja pašu resursi Komisijas kontā tiek iekļauti novēloti, attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar minētās
         regulas 11. pantu maksā kavējuma naudu par visu nokavējuma periodu. Šī kavējuma nauda ir jāmaksā neatkarīgi no tā, kāds iemesls
         ir nokavējumam, ar kādu šie resursi iekļauti Komisijas kontā.

      (sal. ar 85., 91. un 94. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 14. aprīlī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Regula (EEK) Nr. 2913/92 un Regula (EEK) Nr. 2454/93 – Kopienas ārējais tranzīts – Muitas iestādes – Ievedmuitas nodokļa iekasēšanas procedūras – Termiņi – Neievērošana – Kopienu pašu resursi – Nodošana – Termiņš – Neievērošana – Kavējuma nauda – Attiecīgā dalībvalsts – Nesamaksāšana
      Lieta C‑460/01
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2001. gada 28. novembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv G. Vilmss [G. Wilms] un H. M. H. Speijarts [H. M. H. Speyart], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Nīderlandes Karalisti, ko pārstāv H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāve,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents),

      ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl],

      sekretāre M. F. Kontē [M.‑F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 27. maijā,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 13. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim,
      –       neiegrāmatojot un neatgūstot muitas parādu un citus attiecīgus nodokļus ne vēlāk kā trīs dienas pēc noteiktā termiņa vai vēlākā
         datumā, kas jāievēro, piemērojot Padomes 1971. gada 3. jūnija Regulu (EEK, Euratom) Nr. 1182/71, ar ko nosaka laikposmiem, datumiem un termiņiem piemērojamus noteikumus (OV L 124, 1. lpp.), ja galvenais atbildīgais
         par Kopienas ārējo tranzītu trīs mēnešu laikā, skaitot no dienas, kad izbraukšanas muitas punkts nosūtījis paziņojumu par
         to, ka sūtījums nav nonācis galamērķa muitas punktā laikus, nav iesniedzis pierādījumus par attiecīgā tranzītpārvadājuma likumību,

      –       laikus nenododot Komisijai atbilstošus pašu resursus un
      –       atsakoties maksāt atbilstošu kavējuma naudu,
      Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar 11.a panta 2. punkta otrās daļas otro teikumu
         Komisijas 1987. gada 27. marta Regulā (EEK) Nr. 1062/87, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta režīmu,
         kā arī par šā režīma vienkāršošanas pasākumiem (OV L 107, 1. lpp.), 49. panta 2. punkta trešo teikumu Komisijas 1992. gada
         21. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 1214/92, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta režīmu, kā arī par šā režīma
         vienkāršošanas pasākumiem (OV L 132, 1. lpp.), un 379. panta 2. punkta trešo teikumu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā
         (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi
         (OV L 253, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), kā arī saskaņā ar 2., 9., 10. un 11. pantu Padomes 1989. gada
         29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienas muitas tiesības
      2       Lai arī būtībā identisks, tomēr dažāds tiesiskais regulējums bija piemērojams laika posmā no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada
         31. decembrim, uz kuru attiecas šī prasība.

      3       Attiecībā uz Kopienas tranzīta režīmu no 1991. līdz 1992. gadam bija piemērojama Padomes 1976. gada 13. decembra Regula (EEK)
         Nr. 222/77 par Kopienas tranzītu (OV 1977, L 38, 1. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 1990. gada 22. februāra Regulu
         (EEK) Nr. 474/90 (OV L 51, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 222/77”), un Komisijas 1987. gada 27. marta Regula Nr. 1062/87,
         kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Komisijas 1992. gada 2. septembra Regulu (EEK) Nr. 2560/92 (OV L 257, 5. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Regula Nr. 1062/87”). 1993. gadā bija piemērojama Padomes 1990. gada 17. septembra Regula (EEK) Nr. 2726/90 par
         Kopienas tranzītu (OV L 262, 1. lpp.) un Komisijas 1992. gada 21. aprīļa Regula (EEK) Nr. 1214/92, kurā grozījumi izdarīti
         ar Komisijas 1992. gada 21. decembra Regulu (EEK) Nr. 3712/92 (OV L 378, 15. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1214/92”).

      4       No 1991. gada sākuma līdz 1993. gada beigām muitas parāda režīmam bija piemērojama Padomes 1987. gada 13. jūlija Regula (EEK)
         Nr. 2144/87 par muitas parādu (OV L 201, 15. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1988. gada 21. decembra Regulu (EEK)
         Nr. 4108/88 (OV L 361, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2144/87”), un Komisijas 1989. gada 8. marta Regula (EEK) Nr. 597/89,
         ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2144/87 (OV L 65, 11. lpp.).

      5       Jautājumā par muitas parāda iegrāmatošanu un atgūšanu līdz 1994. gada 1. janvārim bija piemērojama Padomes 1989. gada 14. jūnija
         Regula (EEK) Nr. 1854/89 par muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu iegrāmatošanu un par šo nodokļu
         samaksas nosacījumiem (OV L 186, 1. lpp.).

      6       Ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulu (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Kodekss”) tika uzsākta tiesiskā regulējuma kodifikācija Kopienas muitas tiesību jomā. Kodeksā tika iestrādāti noteikumi,
         kas iekļauti Īstenošanas regulā. Šie noteikumi bija piemērojami no 1994. gada 1. janvāra.

      7       Ņemot vērā, ka šajā prasībā paredzētajā periodā secīgi piemērojamie dažādie muitas nodokļu režīmi būtībā ir identiski, lietas
         dalībnieki savā argumentācijā Tiesā atsaucas tikai uz tiem noteikumiem, kas piemērojami, sākot no 1994. gada 1. janvāra, proti,
         Kodeksu un Īstenošanas regulu. Šī iemesla dēļ tabulā vienkārši uzskaitīti noteikumi, kas secīgi piemērojami periodos, uz kuriem
         attiecas strīds. Savukārt Kodeksa un Īstenošanas regulas noteikumu formulējums izklāstīts pēc šīs tabulas.

               1991. un 1992. kalendārais gads

               1993. kalendārais gads

               1994. un 1995. kalendārais gads

               Regulas Nr. 222/77 1. panta 2. punkts

               Regulas Nr. 2726/90 1. pants un 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts

               Kodeksa 91. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkta a) apakšpunkts

               Regulas Nr. 222/77 13. pants

               Regulas Nr. 2726/90 11. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts

               Kodeksa 96. panta 1. punkta a) apakšpunkts

               Regulas Nr. 2144/87 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts

               Kodeksa 203. pants

               Regulas Nr. 2144/87 2. panta 1. punkta d) apakšpunkts

               Kodeksa 204. pants

               Regulas Nr. 1854/89 2. panta 1. punkts

               Kodeksa 217. panta 1. punkts

               Regulas Nr. 1854/89 3. panta 3. punkts

               Kodeksa 218. panta 3. punkts

               Regulas Nr. 1854/89 4. pants

               Kodeksa 219. pants

               Regulas Nr. 1854/89 6. panta 1. punkts un 7. pants

               Kodeksa 221. panta 1. un 3. punkts

               Regulas Nr. 222/77 26. panta 1. un 3. punkts

               Regulas Nr. 2726/90 22. panta 1. un 4. punkts

               Īstenošanas regulas 356. panta 1. un 5. punkts

               Regulas Nr. 222/77 36. panta 3. punkts

               Regulas Nr. 2726/90 34. panta 3. punkts

               Īstenošanas regulas 378. pants

               Regulas Nr. 1062/87 11.a pants

               Regulas Nr. 1214/92 49. pants

               Īstenošanas regulas 379. pants

               Regulas Nr. 1062/87 11.b pants

               Regulas Nr. 1214/92 50. pants

               Īstenošanas regulas 380. pants

          Kodekss
      8       Saskaņā ar Kodeksa 91. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 2. punkta a) apakšpunktu:
      “1.      Ārējā tranzīta procedūra atļauj Kopienas muitas teritorijā pārvietot no viena punkta uz otru:
      a)      ārpuskopienas preces, neattiecinot uz tām ievedmuitas nodokļus un citus maksājumus vai tirdzniecības politikas pasākumus;
      [..]
      2.      1. punktā minēto pārvietošanu ir jāveic:
      [..] saskaņā ar Kopienas ārējā tranzīta procedūru,
      [..].”
      9       Atbilstoši Kodeksa 96. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktam:
      “Kopienas ārējā tranzīta procedūras izmantotājs ir galvenais atbildīgais. Viņš ir atbildīgs:
      a)      par preču neskartu nogādāšanu galamērķa muitas iestādē noliktajā termiņā, pienācīgi izpildot muitas dienestu noteiktos identifikācijas
         nodrošināšanas pasākumus;

      b)      par Kopienas tranzīta procedūras noteikumu ievērošanu.”
      10     Saskaņā ar Kodeksa 203. pantu:
      “1.      Ievedmuitas parāds rodas:
      –       nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.
      2.      Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
      3.      Parādnieki ir:
      –       persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,
      –       jebkura persona, kas piedalījusies šādā izņemšanā vai apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka preces tikušas izņemtas
         no muitas uzraudzības,

      –       jebkura persona, kas ieguvusi vai valdījusi attiecīgās preces un preču iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinājusies, vai kurai
         būtu bijis jāapzinās, ka tās izņemtas no muitas uzraudzības,

      un
      –       attiecīgā gadījumā – persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana,
         kurā preces nodotas.”

      11     Atbilstoši Kodeksa 204. pantam:
      “1.      Ievedmuitas parāds rodas:
      a)      neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras
         izmantošana, kurā tās nodotas,

      vai
      b)      neievērojot kādu nosacījumu preču nodošanai šajā muitas procedūrā, vai pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes
         piemērošanai precēm sakarā ar to galapatēriņu,

      gadījumos, kas nav minēti 203. pantā, ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu
         glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi.

      2.      Muitas parāds rodas vai nu brīdī, kad pienākums, kura neizpildīšana rada muitas parādu, netiek vairs pildīts, vai brīdī, kad
         preces tiek nodotas attiecīgajā muitas procedūrā, ja pēcāk tiek konstatēts, ka faktiski nav bijis izpildīts kāds nosacījums,
         kas regulē preču nodošanu attiecīgajā procedūrā ar pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanu sakarā
         ar preču galapatēriņu.

      3.      Parādnieks ir persona, kam atkarībā no apstākļiem vai nu jāpilda pienākumi, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču
         pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras izmantošana, kurā tās nodotas, vai arī jāievēro nosacījumi preču nodošanai šajā
         procedūrā.”

      12     Kodeksa 215. pantā noteikts:
      “1.      Muitas parāds rodas vietā, kur notiek tie notikumi, kas to rada.
      2.      Ja nav iespējams noteikt 1. punktā minēto vietu, uzskata, ka muitas parāds radies tajā vietā, kur muitas dienesti secinājuši,
         ka preces atrodas apstākļos, kur rodas muitas parāds.

      3.      Ja kāda muitas procedūra attiecībā uz precēm nav slēgta, uzskata, ka muitas parāds ir radies vietā, kur:
      –       preces nodotas attiecīgajā procedūrā
      vai
      –       preces ievestas Kopienā saskaņā ar šo procedūru.
      4.      Ja muitas dienestiem pieejamā informācija ļauj tiem konstatēt, ka muitas parāds jau ir radies citā vietā, kur preces atradušās
         agrāk, muitas parādu uzskata par radušos vietā, par kuru var konstatēt, ka tā ir pirmā preču atrašanās vieta, kurā varēts
         konstatēt muitas parāda esamību.”

      13     Kodeksa 217. panta 1. punktā paredzēts:
      “Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
         dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
         dokumentā (iegrāmatošana).”

      14     Saskaņā ar Kodeksa 218. panta 3. punktu:
      “Ja muitas parāds rodas apstākļos, kas nav minēti 1. punktā, attiecīgā nodokļa summa iegrāmatojama divu dienu laikā pēc datuma,
         kad muitas dienesti:

      a)      aprēķina attiecīgā nodokļa summu
      un
      b)      nosaka parādnieku.”
      15     Atbilstoši Kodeksa 219. pantam:
      “1.      218. pantā noteiktos iegrāmatošanas termiņus var pagarināt:
      a)      dalībvalstu administratīvās organizācijas vajadzībām, īpaši, ja grāmatvedība ir centralizēta, vai
      b)      ja īpaši apstākļi neļauj muitas dienestiem iekļauties noteiktajos termiņos.
      Šāds termiņa pagarinājums nedrīkst pārsniegt 14 dienas.
      2.      1. punktā noteiktie ierobežojumi nav piemērojami neparedzamos apstākļos vai nepārvaramas varas gadījumos.”
      16     Saskaņā ar Kodeksa 221. panta 1. un 3. punktu:
      “1.      Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
      [..]
      3.      Paziņošana parādniekam nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Tomēr, ja
         muitas dienesti nav varējuši aprēķināt precīzu pēc likuma maksājamo summu tādas darbības rezultātā, kas var būt par pamatu
         kriminālvajāšanai, šādu paziņošanu var izdarīt pēc triju gadu termiņa beigām, ciktāl to ļauj spēkā esošie noteikumi.”

      17     Kodeksa 236. panta 1. punktā noteikts:
      “Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc
         likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.

      Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma
         nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.

      Atmaksu vai atlaišanu neizdara, ja par pamatu tādas summas samaksai vai iegrāmatošanai, kura pēc likuma nav bijusi maksājama,
         bijusi attiecīgās personas apzināta rīcība.”

       Īstenošanas regula
      18     Saskaņā ar Īstenošanas regulas 356. panta 1. un 5. punktu:
      “1.      Preces un T1 dokumentu uzrāda galamērķa muitas punktā.
      [..]
      5.      Ja preces galamērķa muitas punktā uzrāda pēc tam, kad beidzies izbraukšanas muitas punkta noteiktais termiņš, bet termiņš
         nav ievērots tādu apstākļu dēļ, kas pēc galamērķa muitas punkta ieskatiem ir pamatoti un nav pārvadātāja vai galvenā atbildīgā
         izraisīti, tad uzskata, ka pārvadātājs vai galvenais atbildīgais termiņu ir ievērojis.”

      19     Īstenošanas regulas 378. pants paredz:
      “1.      Neskarot Kodeksa 215. pantu, ja sūtījumu galamērķa muitas punktā neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt,
         tad nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu

      –       dalībvalstī, kurai pieder izbraukšanas muitas punkts,
      vai
      –       dalībvalstī, kurai pieder caurbraucamais muitas punkts vietā, kur preces ieved Kopienā, un kurā iesniegts robežšķērsošanas
         paziņojums,

      ja vien 379. panta 2. punktā minētā nosakāmā termiņā muitas iestādēm pieņemamā veidā netiek sniegti pierādījumi par tranzītpārvadājuma
         likumību vai par vietu, kurā nodarījums vai pārkāpums izdarīts.

      2.      Ja tādi pierādījumi netiek sniegti un ja tādēļ attiecīgo nodarījumu vai pārkāpumu uzskata par izdarītu izbraukšanas dalībvalstī
         vai ievešanas dalībvalstī, kā tas minēts 1. punkta otrajā ievilkumā, tad attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai valsts
         noteikumiem ievāc par precēm maksājamos nodokļus un citus maksājumus.

      3.      Ja dalībvalsti, kurā nodarījums vai pārkāpums reāli izdarīts, atklāj, pirms pagājuši trīs gadi no T1 deklarācijas reģistrācijas
         dienas, tad tāda dalībvalsts saskaņā ar Kopienas vai valsts noteikumiem piedzen par attiecīgām precēm nomaksātos nodokļus
         un citus maksājumus (izņemot tos nodokļus un maksājumus, kas atbilstoši otrajai daļai ievākti kā Kopienas pašas resursi).
         Tādā gadījumā, tiklīdz ir sniegti pierādījumi par tādu piedziņu, sākotnēji ievāktos nodokļus un citus maksājumus (izņemot
         tos, kas ievākti kā Kopienas pašas resursi) atmaksā.

      4.      Par tranzītpārvadājumu sniegtu galvojumu neatlaiž, pirms nav beidzies iepriekš minētais trīs gadu termiņš vai pirms nav nomaksāti
         nodokļi un citi maksājumi, ko piemēro dalībvalstī, kurā nodarījums vai pārkāpums reāli izdarīts.

      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodarījumus vai pārkāpumus risinātu un uzliktu iedarbīgus sodus.”
      20     Saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. pantu:
      “1.      Ja sūtījumu galamērķa muitas punktā neuzrāda un nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar konstatēt, tad izbraukšanas muitas punkts
         par to ziņo galvenajam saistītam pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz 11. mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas
         reģistrācijas dienas.

      2.      Šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā, cita starpā, min termiņu, līdz kuram muitas iestādēm pieņemamā veidā izbraukšanas
         muitas punktam jāsniedz pierādījumi par tranzītpārvadājuma likumību vai par vietu, kur nodarījums vai pārkāpums faktiski izdarīts.
         Termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām pierādījumi nav sniegti, tad kompetentā dalībvalsts
         rīkojas, lai piedzītu attiecīgos nodokļus un citus maksājumus. Gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts nav tā, kurā atrodas izbraukšanas
         muitas punkts, tad izbraukšanas muitas punkts minētajai dalībvalstij tūlīt ziņo visu informāciju.”

      21     Atbilstoši Īstenošanas regulas 380. pantam:
      “Pierādījumus par tranzītpārvadājuma likumību 378. panta 1. punkta nozīmē muitas iestādēm pieņemamā veidā, cita starpā, sniedz:
      a)      uzrādot muitas iestāžu apliecinātu dokumentu, kurā minēts, ka konkrētās preces ir uzrādītas vai nu galamērķa muitas punktā
         vai, ja piemēro 406. pantu, atzītam kravas saņēmējam. Tādā dokumentā jāiekļauj pietiekami daudz informācijas, lai varētu identificēt
         minētās preces,

      vai
      b)      uzrādot trešā valstī izsniegtu muitas dokumentu, kurš apliecina preču nodošanu patēriņam, vai arī šāda dokumenta kopiju vai
         fotokopiju; kopijas vai fotokopijas pareizību apliecina iestāde, kura apliecinājusi arī dokumenta oriģinālu, attiecīgās trešās
         valsts iestādes vai kādas dalībvalsts iestādes. Dokumentā jāiekļauj pietiekami daudz informācijas, lai varētu identificēt
         konkrētās preces.”

      22     Īstenošanas regulas 859. pantā noteikts:
      “Uzskata, ka šāda saistību nepildīšana būtiski neietekmē pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi Kodeksa 204. panta
         1. punkta izpratnē, ar noteikumu, ka:

      –       saistību nepildīšanas mērķis nav bijis nelikumīgi izvairīties no muitas pārraudzības pār precēm,
      –       saistību nepildīšanas cēlonis nav attiecīgās personas acīm redzama nolaidība un
      –       vēlāk tiek nokārtotas visas formalitātes, kas vajadzīgas preču stāvokļa labošanai:
      1)      ir nokavēts termiņš, kāds noteikts preču nodošanai muitas noteikumos atzītai izmantošanai, kas paredzēta saskaņā ar attiecīgo
         pagaidu glabāšanu vai muitas procedūru, ja šo termiņu būtu bijis iespējams pagarināt, laicīgi uz to piesakoties;

      2)      attiecībā uz precēm, kurām piemēro kādu tranzīta procedūru – ir nokavēts termiņš, kādā preces uzrādāmas galamērķa muitas punktā,
         ja preces uzrāda vēlāk;

      3)      attiecībā uz precēm, kuras nodotas pagaidu glabāšanā vai nodotas muitas noliktavas procedūrā – preces ir apstrādātas bez muitas
         iestāžu iepriekšējas atļaujas, ar noteikumu, ka pieteikšanās gadījumā tāda apstrāde būtu atļauta;

      4)      attiecībā uz precēm, kurām piemēro pagaidu ievešanas procedūru — preces ir izmantotas citādi, nekā paredzēts atļaujā, ar noteikumu,
         ka pieteikšanās gadījumā tāda izmantošana saskaņā ar konkrēto procedūru būtu atļauta;

      5)      attiecībā uz precēm, kuras nodotas pagaidu glabāšanā vai nodotas kādā muitas procedūrā — preces ir pārvestas bez atļaujas,
         ar noteikumu, ka preces pēc muitas iestāžu lūguma var uzrādīt;

      6)      attiecībā uz precēm, kuras nodotas pagaidu glabāšanā vai nodotas kādā muitas procedūrā — preces ir izvestas no Kopienas muitas
         teritorijas vai ievestas brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā, par to nenokārtojot vajadzīgās formalitātes;

      7)      attiecībā uz precēm, kurām, pamatojoties uz to īpašo izmantošanu, piešķirti tarifa atvieglojumi — preces, par to neziņojot
         muitas iestādēm, ir nodotas citam īpašniekam pirms to nodošanas paredzētajai izmantošanai, ar noteikumu, ka:

      a)      īpašnieka maiņa ir reģistrēta sākotnējā īpašnieka krājumu uzskaitē
      un ka
      b)      īpašumtiesību pārņēmējs saistībā ar konkrētām precēm ir atļaujas turētājs.”
       Kopienu pašu resursu sistēma
      23     Atbilstoši 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktam Padomes 1988. gada 24. jūnija Lēmumā 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 185, 24. lpp.):

      “Kopienu budžetā iekļaujamos pašu resursus veido šādi ieņēmumi:
      a)      nodokļi, prēmijas, papildu vai kompensācijas summas, papildu summas vai koeficienti un citas nodevas, ko Kopienas iestādes
         noteikušas vai noteiks tirdzniecībai ar trešām valstīm, īstenojot kopējo lauksaimniecības politiku, kā arī iemaksas un citas
         nodevas, kas paredzētas cukura tirgus kopējā organizācijā;

      b)      Kopīgā muitas tarifa nodevas un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai paredz noteikt attiecībā uz tirdzniecību
         ar trešām valstīm, un muitas nodokļi par precēm, uz kurām attiecas Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgums.”

      24     Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. panta noteikumiem:
      “1.      Lai piemērotu šo regulu, Kopienu tiesības uz pašu resursiem, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, tiek atzītas, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekiem paziņo parāda
         summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt nodokļa
         summu, ievērojot visus Kopienas noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā.

      2.      Panta 1. punktu piemēro tad, ja jāgroza paziņojums.”
      25     Saskaņā ar minētās regulas 6. panta 1. un 2. punkta a) un b) apakšpunktu:
      “1.      Pašu resursus iegrāmato katras dalībvalsts kase vai iestāde, ko izraudzījusies katra dalībvalsts, un iegrāmatošanu veic atkarībā
         no resursu veidam.

      2.      a)     Atbilstoši 2. pantam atzītās tiesības saskaņā ar šā punkta b) apakšpunktu grāmatvedības uzskaitē [ko bieži sauc par “grāmatvedības
         uzskaiti A”] iekļauj ne vēlāk kā pirmajā darbadienā pēc tā otrā mēneša 19. dienas, kas seko tam, kurā tiesības tika atzītas.

      b)      Atzītās tiesības, kas nav iekļautas a) apakšpunktā paredzētajā grāmatvedības uzskaitē tāpēc, ka tās vēl nav atgūtas un nav
         sniegts brīdinājums, a) apakšpunktā paredzētajā termiņā iekļauj atsevišķā grāmatvedības uzskaitē [ko bieži sauc par “grāmatvedības
         uzskaiti B”]. Dalībvalstis var rīkoties tādā pašā veidā arī tad, ja atzītās tiesības, par kurām ir sniegta garantija, tiek
         apstrīdētas un ja, risinot radušos strīdus, tajās var rasties izmaiņas.”

      26     Atbilstoši tās pašas regulas 9. panta 1. punktam:
      “Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību katra dalībvalsts pašu resursus kreditē kontā, kas šajā nolūkā Komisijas vārdā izveidots
         tās kasē vai tās izraudzītajā iestādē.

      Šis konts tiek uzturēts bez maksas.”
      27     Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 10. panta 1. punktu:
      “Atbilstoši Lēmuma 88/376 [..] 2. panta 3. punktam kā iekasēšanas izmaksas no pašu resursiem, atskaitot 10 %, šā lēmuma 2. panta
         1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētos pašu resursus iegrāmato ne vēlāk kā pirmajā darbadienā pēc tā otrā mēneša 19. dienas,
         kas seko tam, kurā atbilstoši 2. pantam atzītas tiesības.

      Tomēr tiesības, kas atbilstoši 6. panta 2. punkta b) apakšpunktam iekļautas atsevišķā grāmatvedības uzskaitē, grāmatvedības
         uzskaitē A iekļauj ne vēlāk kā pirmajā darbadienā pēc tā otrā mēneša 19. dienas, kas seko tam, kurā tiesības atgūtas.”

      28     Tās pašas regulas 11. pantā noteikts:
      “Ja konkrētā dalībvalsts kavējas iekļaut resursus 9. panta 1. punktā paredzētajā kontā, tā maksā procentus, kuru likme ir
         vienāda ar to procentu likmi, kas piemērojama īstermiņa finansējuma atmaksāšanas termiņa pēdējā dienā, kura noteikta konkrētās
         dalībvalsts monetārajā tirgū, kam pieskaitīti divi punkti. Par katru nokavējuma mēnesi šai likmei tiek pieskaitīti 0,25 punkti.
         Šādu paaugstinātu likmi piemēro visā nokavējuma periodā.”

       Tiesiskais regulējums jautājumā par laikposmu, datumu un termiņu aprēķināšanu
      29     Regula Nr. 1182/71 paredz vispārējas normas, kas, izņemot gadījumus, kad paredzēts citādi, piemērojamas laikposmiem, datumiem
         un termiņiem, kuri noteikti Padomes un Komisijas tiesību aktos. Gadījumos, kad Kodeksā un Īstenošanas regulā nav paredzēts
         citādi, ir piemērojami Regulas Nr. 1182/71 noteikumi.

       Pirmstiesas procedūra
      30     Komisijas dienesti 1994. gada 10. un 14. janvārī Nīderlandē veica kontroli attiecībā uz procedūrām, kas Roterdamas muitas
         apgabalā piemērotas Kopienas tranzītpārvadājumiem.

      31     1994. gada 6. jūnijā nosūtot vēstuli, Komisija Nīderlandes iestādēm nosūtīja šīs kontroles rezultātā sagatavoto ziņojumu un
         vērsa uzmanību uz to, ka, piemērojot Īstenošanas regulas 379. panta 2. punktu un attiecīgus noteikumus, kas bija spēkā iepriekš,
         tika konstatēti kavējumi importa rezultātā iegūto Kopienu pašu resursu reģistrācijā un tādējādi arī to nodošanā.

      32     Komisija šajā sakarā norāda, ka Īstenošanas regulas 379. panta 1. punkts paredz termiņu, kas nepārsniedz vienpadsmit mēnešus,
         skaitot no dienas, kad muitas iestādes sagatavojušas T1 dokumentu, līdz dienai, kurā galvenajam atbildīgajam paziņots, ka
         šis dokuments nav pārbaudīts. Šim laikposmam pieskaitot tās pašas regulas 379. panta 2. punktā paredzēto trīs mēnešu termiņu,
         Komisijas kontroles veicēji apstiprināja termiņu, kas nepārsniedz četrpadsmit mēnešus, skaitot no dokumenta T1 sagatavošanas
         dienas līdz dienai, kurā muitas iestādēm obligāti jāatgūst konkrētie nodokļi, ja šis dokuments nav pārbaudīts. Saskaņā ar
         iepriekš minēto kontroles ziņojumu Roterdamas muitas apgabals nebija ievērojis šo laikposmu, jo, veicot kontroli, tika konstatēts,
         ka liela daļa nepārbaudītu dokumentu bija sagatavoti agrāk nekā pirms četrpadsmit mēnešiem.

      33     1995. gada 24. februārī nosūtot vēstuli, Nīderlandes iestādes apstrīdēja attiecīgo noteikumu interpretāciju, ko sniegusi Komisija,
         kura, 1995. gada 28. aprīlī nosūtot vēstuli, Nīderlandes iestādēm darīja zināmu, ka tā neatsakās no saviem iebildumiem.

      34     Šajā pašā vēstulē Komisija apgalvoja, ka attiecīgais Kopienu tiesiskais regulējums nedod dalībvalstīm nekādas tiesības pagarināt
         iepriekš norādīto četrpadsmit mēnešu termiņu. Šajā pašā vēstulē Komisija atkārtoja savu iepriekš izteikto prasību par to,
         lai tiek sniegtas ziņas, kas attiecas uz dokumentiem T1, kuri laikposmā no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim
         pārbaudīti pārāk vēlu.

      35     1995. gada 30. augustā sniedzot atbildi, Nīderlandes iestādes sniedza Komisijai pieprasīto informāciju. Pamatojoties uz šo
         informāciju, Komisijas dienesti aprēķināja procentus, kas jāmaksā saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 11. pantu. Šajā nolūkā tie
         izdarīja pieņēmumu, ka Īstenošanas regulas 379. panta 2. punktā paredzētais paziņojums tika nosūtīts vienpadsmitā mēneša pēdējā
         dienā, skaitot no attiecīgā dokumenta T1 reģistrācijas dienas, tāpēc atbilstošais muitas parāds bija jāiegrāmato ne vēlāk
         kā četrpadsmitā mēneša beigās pēc šīs reģistrācijas.

      36     1996. gada 17. decembrī nosūtot vēstuli, kurā iekļauta informācija par šiem aprēķiniem, Komisija lūdza Nīderlandes iestādes
         tai samaksāt kavējuma naudu NLG 5 323 395,06 līdz pēdējai tā otrā mēneša darbadienai, kas seko šī lūguma paziņošanas dienai,
         t.i., līdz 1997. gada 23. februārim.

      37     1997. gada 1. oktobrī nosūtot vēstuli, Nīderlandes iestādes informēja Komisiju, ka tās atsakās izpildīt šo lūgumu. Minētās
         iestādes šajā sakarā atsaucās uz jau iepriekš izvirzītajiem apgalvojumiem un pārmeta Komisijai, ka tā nav atbildējusi uz iestāžu
         argumentiem, ko tās norādījušas 1995. gada 30. augusta vēstulē.

      38     1999. gada 18. februārī Komisija Nīderlandes iestādēm nosūtīja brīdinājuma vēstuli ar prasību samaksāt parādus, uz kuru tās
         atbildi sniedza 1999. gada 22. aprīļa vēstulē.

      39     2000. gada 2. februārī Komisija sagatavoja argumentētu atzinumu, uz kuru Nīderlandes iestādes atbildēja ar 2000. gada 28. marta
         vēstuli.

      40     Uzskatot, ka šī pēdējā minētā atbilde nebija apmierinoša, Komisija nolēma celt šo prasību.
       Par prasību
      41     Pirmais Komisijas iebildums attiecas uz pārkāpumu, kas izdarīts attiecībā uz Īstenošanas regulas, kura ir spēkā no 1994. gada
         1. janvāra, 379. panta 2. punktu un atbilstošiem noteikumiem, kas piemērojami no 1991. gada 1. janvāra līdz 1993. gada 31. decembrim,
         proti – attiecīgi Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punkta otro daļu un Regulas Nr. 1214/92 49. panta 2. punkta trešo teikumu,
         jo gadījumos, kad Kopienas ārējais tranzītpārvadājums pārbaudīts ar nokavēšanos, Nīderlandes Karaliste no 1991. gada 1. janvāra
         līdz 1995. gada 31. decembrim nav savlaicīgi veikusi muitas parāda iegrāmatošanu un tā atgūšanu.

      42     Izvirzot otro iebildumu, Komisija norāda, ka Nīderlandes iestādes pārkāpušas Regulas Nr. 1552/89 2., 9. un 10. pantu, jo tās
         noteiktajā termiņā nav nodevušas Komisijai pašas resursus, kas atbilst muitas parādam.

      43     Trešais iebildums attiecas uz Regulas Nr. 1552/89 11. panta pārkāpumu, jo Nīderlande nav samaksājusi attiecīgu kavējuma naudu.
       Par iebildumu, kas attiecas uz Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punkta otrās daļas otrā teikuma, Regulas Nr. 1214/92 49. panta
            2. punkta trešā teikuma un Īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      44     Komisija uzsver, ka Kodeksa 96. pants, kā arī Īstenošanas regulas 356. un 379. pants veido obligātu darbības plānu, kas jāievēro
         galvenajam atbildīgajam un izbraukšanas muitas punktiem, un galamērķa muitas punktiem, ja tiek veikts Kopienas ārējais tranzītpārvadājums,
         it īpaši, ja sūtījums, kas tiek transportēts atbilstoši šim režīmam, nenonāk galamērķa muitas punktā termiņā, kas noteikts,
         reģistrējot tranzīta deklarāciju.

      45     Komisija norāda, ka saskaņā ar šo plānu:
      –       galvenajam atbildīgajam konkrētais sūtījums jānogādā galamērķa muitas punktā neskarts un termiņā, kas minēts dokumentā T1
         (Kodeksa 96. panta 1. punkta a) apakšpunkts un Īstenošanas regulas 356. panta 1. un 5. punkts);

      –       gadījumā, ja sūtījums netiek nogādāts šajā termiņā, izbraukšanas muitas punkts atbilstoši Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktam
         par to paziņo galvenajam atbildīgajam ne vēlāk kā līdz vienpadsmit mēnešu termiņa beigām pēc tranzīta deklarācijas reģistrācijas
         dienas

      un,
      –       sākot no dienas, kurā izdarīts minētais paziņojums, sāk skaitīt trīs mēnešu termiņu, kurā galvenajam atbildīgajam ir dota
         pēdējā iespēja muitas iestādēm pieņemamā veidā izbraukšanas muitas punktam sniegt pierādījumus par tranzītpārvadājuma likumību.

      46     Saskaņā ar Īstenošanas regulas 380. pantu, šos pierādījumus sniedz, uzrādot apliecinātus dokumentus, tādējādi pierādot, ka
         sūtījums nogādāts galamērķa muitas punktā vai arī ka tas nodots patēriņam trešās valstīs. Faktiski parasti bija jāuzrāda dokumenta T1
         viens eksemplārs, ko vīzējis galamērķa muitas punkts un kas iesniegts galvenajam atbildīgajam.

      47     Ja minētie pierādījumi nav iesniegti, kompetentajai dalībvalstij šā termiņa beigās jāatgūst nodokļi un citi attiecīgie maksājumi
         saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. panta 2. punktu. Komisija uzskata, ka šis trīs mēnešu termiņš ir saistošs ne tikai galvenajam
         atbildīgajam, bet arī dalībvalstij, kurai pieder izbraukšanas muitas punkts.

      48     Attiecībā uz muitas parāda iegrāmatošanas brīdi Komisija atgādina, ka atbilstoši Kodeksa 217. panta 1. punktam muitas parāda
         rezultātā radušos nodokļu summu dalībvalstis aprēķina un iegrāmato, tiklīdz to rīcībā ir vajadzīgie dati. Lai noteiktu brīdi,
         kurā sākas iegrāmatošanas termiņš, kas obligāti jāievēro dalībvalstīm, tā paša Kodeksa 218. pantā minēts brīdis, kad attiecīgā
         dalībvalsts “var” noteikt parādnieku un aprēķināt parāda summu. Iegrāmatošanai jānotiek termiņā, kas noteikts Kodeksa 218. un
         219. pantā, proti, divu dienu laikā, ko iespējams pagarināt, termiņam nepārsniedzot četrpadsmit dienas.

      49     Komisija apgalvo, ka visi dati, kas vajadzīgi, lai aprēķinātu muitas parāda rezultātā radušos nodokļu summu (Kodeksa 217. panta
         1. punkts un 218. panta 3. punkta a) apakšpunkts) un noteiktu parādnieku galvenā atbildīgā gadījumā (Kodeksa 218. panta 3. punkta
         b) apakšpunkts), izbraukšanas muitas punkta rīcībā ir ne vēlāk kā četrpadsmitā mēneša pirmajā darbadienā pēc dokumenta T1
         reģistrācijas dienas vai agrāk, ja izbraukšanas muitas punkts paziņojumu par to, ka nav veiktas pārbaudes, nosūtījis jau iepriekš.

      50     Atbilstoši minētā Kodeksa 218. un 219. pantam parāds bija jāiegrāmato divu dienu termiņā, ko zināmos apstākļos var pagarināt,
         nepārsniedzot četrpadsmit dienas. Tādējādi attiecīgai dalībvalstij muitas parāds bija jāiegrāmato ne vēlāk kā attiecīgi ceturtā
         mēneša trešajā vai četrpadsmitajā dienā pēc Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktā paredzētā paziņojuma nosūtīšanas.

      51     Izņemot iespējamo termiņa pagarinājumu saskaņā ar Kodeksa 219. pantu, dalībvalstij nebija nekādas diskrecionāras varas, kas
         tai ļautu noteikt, kad jāiegrāmato muitas parāds. Turklāt no Kodeksa 221. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstij nodokļi
         jāatgūst tūlīt pēc to iegrāmatošanas, parāda summu paziņojot parādniekam. Atgūšana pilnīgi loģiski notiek tūlīt pēc šīs iegrāmatošanas
         pat tad, ja Īstenošanas regulas 379. panta 2. punktā nav noteikts, vai šī darbība jāveic nekavējoties vai nē.

      52     Nīderlandes Karaliste apstrīd apgalvojumu, saskaņā ar kuru no Īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta un Kodeksa 218. panta
         3. punkta izriet, ka dalībvalstij nodokļu parāds jāiegrāmato tieši divās dienās pēc tam, kad beidzies trīs mēnešu termiņš,
         skaitot no dienas, kad nosūtīts paziņojums par to, ka nav veiktas pārbaudes. Tā apgalvo, ka iepriekš minētajā 379. panta 2. punktā
         paredzētais trīs mēnešu termiņš ir procesuāls termiņš, nevis obligāts termiņš. Komisijas izvirzītais pretējais apgalvojums
         bija pretrunā tieši attiecīgajiem noteikumiem, kā arī tajā nebija ņemtas vērā atbildīgās personas tiesības, un tas bija saistīts
         ar faktiskām neatrisināmām grūtībām.

      53     Pirmkārt, attiecībā uz konkrētajiem noteikumiem atbildētāja valdība norāda, ka saskaņā ar Kodeksa 218. panta 3. punktu divu
         dienu termiņš sākas tikai tad, kad muitas iestādes “var aprēķināt konkrēto nodokļu summas un noteikt parādnieku”, kas nozīmē
         – vairāk nekā tikai to, ka iestāžu rīcībā ir konkrētā informācija. Minētā valdība apgalvo, ka tad, ja iegrāmatošanu faktiski
         var veikt tieši pēc tam, kad ir beidzies trīs mēnešu termiņš, no tā nevajadzētu secināt, ka šā termiņa beigas uzskatāmas par
         brīdi, no kura sāk skaitīt šajā noteikumā paredzēto divu dienu termiņu.

      54     Īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešais teikums tāpat paredzēja tikai to, ka “kompetentā dalībvalsts atgūst” attiecīgo
         nodokļu summu. Šiem vārdiem nav tāda pati nozīme kā frāzei “iegrāmatošana”, ko veic “muitas iestādes”, kas paredzēta Kodeksa
         218. panta 3. punktā. Diviem attiecīgiem noteikumiem bija divi dažādi adresāti, un pēdējā norādītajā noteikumā minēto termiņu
         tādējādi nevarēja attiecināt uz Īstenošanas regulas 379. panta 2. punktu.

      55     Otrkārt, attiecībā uz prasībām, kas saistītas ar atbildīgo personu tiesību ievērošanu, atbildētāja valdība uzsver – no Īstenošanas
         regulas 379. panta izriet, ka tikai trīs mēnešu termiņa beigās vai attiecīgā gadījumā ātrāk, ja par to ir iesniegti pierādījumi,
         muitas iestādes var novērtēt, vai Kopienas tranzīta režīms beidzies likumīgi un kurā vietā radies iespējamais pārkāpums, kā
         arī to, vai ir radies muitas parāds un kuras dalībvalsts kompetencē ietilpst tā atgūšana. Turklāt tikai pēc tam, kad pārbaudīti
         pierādījumi, ko iesniedzis galvenais atbildīgais, muitas iestāžu rīcībā ir “vajadzīgie dati” Kodeksa 217. panta nozīmē, lai
         aprēķinātu muitas parādu un iekļautu to grāmatvedības uzskaitē. Apgalvojums par to, ka šī novērtēšana, tai skaitā nodokļu
         summas aprēķināšana, bija jāveic divu dienu laikā, neatbilst prasībai par rūpīgas pārbaudes veikšanu un tādējādi kaitē atbildīgās
         personas tiesībām.

      56     Nīderlandes valdība piebilst, ka sistēma, kurā muitas iestādei nekavējoties jāveic nodokļu summas iegrāmatošana, lai pēc tam
         šo summu atmaksātu, ja izrādās, ka galvenais atbildīgais tomēr ir iesniedzis pierādījumus par tranzīta likumīgu pārbaudi,
         pēdējam minētajam rada nepieņemamu pienākumu. Šāds pienākums vēl jo vairāk ir nepieņemams tāpēc, ka lielākajā daļā gadījumu
         par iespējamo tranzīta pārkāpumu ir atbildīgi nevis galvenie atbildīgie, bet gan galamērķa punkta muitas iestādes vai kravas
         saņēmējs.

      57     Treškārt, attiecībā uz to, ka nav iespējams ievērot attiecīgos termiņus, Nīderlandes valdība uzsver, ka pārbaude ir grūts
         process un ka divu dienu termiņā nav iespējams pārbaudīt visus pierādījumus, kas attiecas uz visiem dokumentiem, lai pēc tam
         noteiktu nodokļu parādnieku un “nodokļu summas”. Faktiski tika iesniegti dažāda rakstura dokumenti. Tādējādi nebija iespējams
         divu dienu laikā noteikt, vai radies muitas parāds, lietas materiālus attiecīgā gadījumā nodot kompetentajai dalībvalstij,
         noteikt, kas ir parādnieks, aprēķināt “muitas parāda rezultātā radušos nodokļu summu” un, visbeidzot, nosūtīt lūgumu veikt
         maksājumu.

       Tiesas vērtējums
      58     Sākumā jāatgādina, ka Nīderlandes valdība neapstrīd ar faktiem saistītos Komisijas secinājumus, kas attiecas uz muitas parādiem,
         kuri radušies pēc tam, kad tika izdarīti Kopienas ārējā tranzīta režīma pārkāpumi, un kurus šajā prasībā paredzētajā laikposmā,
         proti, no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim, Nīderlandes muitas iestādes nav atguvušas Kodeksa 218. pantā
         paredzētajā divu dienu termiņā pēc tam, kad bija beidzies trīs mēnešu termiņš, kas minēts Īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta
         trešajā teikumā un attiecīgajos noteikumos, kas bija piemērojami iepriekš. Tomēr pretēji Komisijai šī valdība uzskata, ka,
         uzsākot atgūšanas procedūru vairākus mēnešus pēc tam, kad bija beidzies šis trīs mēnešu termiņš, to nevar vainot no Kopienas
         muitas tiesībām izrietošu saistību neizpildē.

      59     Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktu gadījumā, ja sūtījums nav piegādāts galamērķa
         muitas punktā un ja nevar noteikt nodarījuma vai pārkāpuma izdarīšanas vietu, izbraukšanas muitas punkts par to paziņo galvenajam
         atbildīgajam, cik vien iespējams, laicīgi un ne vēlāk kā vienpadsmitā mēneša beigās, skaitot no dienas, kad reģistrēta Kopienas
         tranzīta deklarācija.

      60     Kaut arī 2002. gada 14. novembra spriedumā lietā C‑112/01 SPKR (Recueil, I‑10655. lpp., 40. punkts) Tiesa ir atzinusi, ka vienpadsmit mēnešu termiņa neievērošana pati par sevi nerada šķēršļus atgūt
         muitas parādu no galvenā atbildīgā, tad šī paša sprieduma 34. punktā tā arī atgādinājusi, ka minētais termiņš attiecas uz
         pārvaldes iestādēm un ka tā mērķis ir nodrošināt, lai šīs muitas iestādes rūpīgi un vienādi piemērotu ar muitas parāda atgūšanu
         saistītos noteikumus, tādējādi nodrošinot ātru Kopienu pašu resursu nodošanu. Tādējādi, kā jau to atzinusi Nīderlandes valdība,
         neietekmējot prasību atmaksāt muitas parādu, dalībvalstīm tomēr obligāti jāievēro vienpadsmit mēnešu termiņš, izpildot saistības
         pret Kopienu, kas attiecas uz Kopienu pašu resursu nodošanu.

      61     Turklāt saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. panta 2. punktu šā panta 1. punktā paredzētajā paziņojumā it īpaši jānorāda termiņš,
         kurā muitas iestādēm pieņemamā veidā izbraukšanas muitas punktam var sniegt pierādījumus par tranzītpārvadājuma likumību vai
         vietu, kurā nodarījums faktiski izdarīts. Šis termiņš ir trīs mēneši, skaitot no dienas, kurā sniegts minētā panta 1. punktā
         paredzētais paziņojums. Ja, beidzoties šim termiņam, nav iesniegti pierādījumi, kompetentā dalībvalsts “atgūst” nodokļus un
         citus attiecīgus maksājumus.

      62     2005. gada 20. janvāra sprieduma lietā C‑300/03 Honeywell Aerospace (Krājums, I‑689. lpp.) 24. un 25. punktā Tiesa nospriedusi, ka tieši no Īstenošanas regulas 378. panta 1. punkta un 379. panta
         2. punkta izriet, ka izbraukšanas muitas punktam obligāti jāpaziņo galvenajam atbildīgajam termiņš, kurā ir iespējams iesniegt
         pieprasītos pierādījumus, un ka tas jāsniedz pirms muitas parāda atgūšanas. Šā termiņa mērķis ir aizsargāt galvenā atbildīgā
         intereses, tam piešķirot trīs mēnešus, lai attiecīgā gadījumā iesniegtu pierādījumus par tranzītpārvadājuma likumību vai vietu,
         kurā nodarījums vai pārkāpums faktiski izdarīts. Tādējādi dalībvalsts, kurai pieder izbraukšanas muitas punkts, var sākt atgūt
         ievedmuitas nodokļus tikai tad, ja tā galvenajam atbildīgajam norādījusi, ka pieprasīto pierādījumu iesniegšanai tā rīcībā
         ir trīs mēnešu termiņš, un ja tie nav iesniegti šajā termiņā.

      63     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka gadījumā, ja pieņem, ka strīdīgie sūtījumi nav nogādāti galamērķa muitas punktā,
         kā tas ir šajā prasībā, un ka nav iespējams noteikt vietu, kurā nodarījums vai pārkāpums izdarīts, izbraukšanas muitas punktam
         par to jāpaziņo galvenajam atbildīgajam cik vien iespējams drīz un ne vēlāk kā vienpadsmit mēnešu termiņa beigās, skaitot
         no dienas, kurā reģistrēta Kopienas tranzīta deklarācija, lai ātri varētu nodot Kopienu pašu resursus. Šajā paziņojumā ieinteresētajai
         personai jānorāda, ka tās rīcībā ir trīs mēnešu termiņš, kurā muitas iestādēm pieņemamā veidā izbraukšanas muitas punktam
         var iesniegt pierādījumus par tranzītpārvadājuma likumību vai vietu, kurā nodarījums faktiski izdarīts. Ja šā termiņa beigās
         nav iesniegti pierādījumi, kompetentā dalībvalsts “atgūst” muitas parādu.

      64     Šajā gadījumā Kodeksa 217. panta 1. punktā noteikts, ka ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas
         nodokļu summu muitas iestādes “aprēķina”, tiklīdz to “rīcībā ir nepieciešamie dati”, un “minētās iestādes to ieraksta uzskaites
         dokumentos”.

      65     Saskaņā ar Kodeksa 218. panta 3. punktu “attiecīgā nodokļa summa iegrāmatojama” divu dienu laikā pēc datuma, kurā muitas iestādēm
         “bija iespēja aprēķināt attiecīgā nodokļa summu un noteikt muitas parāda parādnieku”. Kodeksa 219. pants ļauj šo termiņu pagarināt,
         nepārsniedzot četrpadsmit dienas, vai nu dalībvalstu administratīvās organizācijas vajadzībām, vai, ja īpaši apstākļi neļauj
         muitas iestādēm iekļauties noteiktajos termiņos. Atbilstoši Kodeksa 221. panta 1. punktam nodokļa summu, “tiklīdz tā iegrāmatota,
         dara zināmu parādniekam”.

      66     Šajā prasībā Komisija būtībā Nīderlandes muitas iestādēm pārmet, ka tās divu dienu laikā pēc Īstenošanas regulas 379. panta
         2. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa beigām neuzsāka muitas parāda atgūšanas procedūru. Komisija minētajām iestādēm it
         īpaši pārmet, ka tās atbilstoši Kodeksa 218. panta 3. punktam nav iegrāmatojušas attiecīgo nodokļu summu, kā arī šo summu
         nav paziņojušas parādniekam saskaņā ar tā paša Kodeksa 221. panta 1. punktu.

      67     Nīderlandes valdība uzsver, ka dalībvalstīm muitas parāda atgūšanas procedūra nav jāuzsāk tūlīt pēc tam, kad beidzies trīs
         mēnešu termiņš, ko sāk skaitīt, beidzoties Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktā paredzētajam vienpadsmit mēnešu termiņam.
         Minētā valdība uzskata, ka pēdējais minētais termiņš nav uzskatāms par obligātu termiņu.

      68     Šis apgalvojums jānoraida.
      69     Kā Komisija pamatoti apgalvo, tieši no Īstenošanas regulas 379. panta 2. punkta trešā teikuma noteikumiem izriet, ka dalībvalstīm
         atgūšanas procedūra jāuzsāk, beidzoties tajos paredzētajam trīs mēnešu termiņam. Šāda pati interpretācija jāņem vērā, lai
         nodrošinātu, ka kompetentās iestādes rūpīgi un vienādi piemēro noteikumus, kas attiecas uz muitas parāda atgūšanu, lai efektīvi
         un ātri varētu nodot Kopienu pašu resursus.

      70     Minētā interpretācija nav nesaderīga arī ar Kodeksa 221. panta 3. punktu, kurā paredzēts, ka paziņojumu par atmaksājamo nodokļu
         summu var sniegt trīs gadu laikā, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Šis noteikums it īpaši paredz nodrošināt tiesisko
         drošību, jo tajā paredzēts maksimālais termiņš, kādā muitas parāda summa jāpaziņo parādniekam. Šajā interpretācijā tomēr netiek
         apšaubītas muitas iestāžu saistības pret Kopienu, kas izriet no Kodeksa un Īstenošanas regulas noteikumiem, nodrošinot rūpīgu
         un vienādu noteikumu piemērošanu jautājumā par muitas parāda atgūšanu, lai ātri un efektīvi varētu nodot Kopienu pašu resursus.

      71     Saskaņā ar Kodeksa 217. panta 1. punktu, 218. panta 3. punktu un 219. pantu šajā prasībā paredzētajam muitas parādam atbilstošā
         summa jāiegrāmato divu dienu termiņā, ko var pagarināt, kopumā nepārsniedzot četrpadsmit dienas. Turklāt šiem parādiem atbilstošā
         summa saskaņā ar Kodeksa 221. panta 1. punktu parādniekam jāpaziņo, tiklīdz tā iegrāmatota. Šo termiņu sāk skaitīt dienā,
         kurā muitas iestāžu rīcībā ir vajadzīgie dati, un tādējādi tās var aprēķināt nodokļu summu un noteikt parādnieku. Pretēji
         tam, ko apgalvo Nīderlandes valdība, par tieši šādu dienu uzskatāma, vēlākais, Īstenošanas regulas 379. panta 2. punktā paredzētā
         trīs mēnešu termiņa beigu diena.

      72     Pirmkārt, lai konstatētu, vai pastāv muitas parāds, jāatgādina, ka tad, ja sūtījumus, uz kuriem attiecas Kopienas ārējā tranzīta
         režīms, izbraukšanas muitas punkts nav piegādājis galamērķa muitas punktam noteiktajā termiņā, kā tas ir šajā prasībā paredzētajos
         gadījumos, tiek pieņemts, ka muitas parāds ir radies un ka galvenais atbildīgais ir parādnieks. Šādā gadījumā, ja nevar noteikt
         vietu, kurā izdarīts nodarījums vai pārkāpums, izbraukšanas muitas punktam saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktu
         par to ir jāpaziņo galvenajam atbildīgajam, pirms ir beidzies vienpadsmit mēnešu termiņš pēc Kopienas tranzīta deklarācijas
         reģistrācijas dienas.

      73     Saskaņā ar Kodeksa 379. panta 2. punkta pirmo un otro teikumu šajā paziņojumā jānorāda, ka ieinteresētās personas rīcībā ir
         trīs mēnešu termiņš, lai pierādītu, ka tranzītpārvadājums ir likumīgs. Kā jau tas norādīts šā sprieduma 62. punktā, kompetentās
         muitas iestādes parāda atgūšanu var uzsākt tikai tad, ja tās galvenajam atbildīgajam norādījušas, ka tā rīcībā ir trīs mēnešu
         termiņš, lai iesniegtu pierādījumus par to, ka tranzītpārvadājums ir likumīgs, un ja šādi pierādījumi nav iesniegti šajā termiņā.

      74     Kā jau ģenerāladvokāte to norādījusi savu secinājumu 50. punktā, nekas neļauj secināt, ka tranzītpārvadājuma likumības apliecināšanai
         iesniegto to pierādījumu novērtēšana, kas Īstenošanas regulas 380. pantā nav uzskaitīti izsmeļoši, pat ja pieņem, ka šie pierādījumi
         tika iesniegti iepriekš norādītā trīs mēnešu termiņa pēdējā dienā, attaisno atkāpi no Kodeksa 218. un 219. panta noteikumiem,
         lai iegrāmatotu nodokļu summas un tās paziņotu parādniekam saskaņā ar Kodeksa 221. panta 1. punktu.

      75     Otrkārt, lai noteiktu muitas parāda parādnieku, jāatgādina, ka saskaņā ar Īstenošanas regulas 379. panta 1. un 2. punktu šā
         trīs mēnešu termiņa beigās galvenais atbildīgais tiek uzskatīts par personu, kas atbildīga par muitas parādu, neatkarīgi no
         tā, ka var mēģināt atrast citas vainīgās personas, kam, kā to norāda Nīderlandes valdība, būtu vajadzīgi papildu termiņi.
         Tādējādi ne vēlāk kā minētā trīs mēnešu termiņa beigās muitas iestādes acīmredzot var norādīt, ka galvenais atbildīgais ir
         muitas parāda parādnieks.

      76     Treškārt, lai noteiktu nodokļu summu, jāatgādina, ka pat tad, ja izbraukšanas muitas punktam nevar uzlikt par pienākumu sistemātiski
         aprēķināt ievedmuitas parādam atbilstošo nodokļu summu par katru tranzītpārvadājumu, tiklīdz ir iesniegta tranzīta deklarācija,
         proti, brīdī, sākot no kura minētās iestādes rīcībā principā ir dati, kas vajadzīgi attiecīgo nodokļu aprēķināšanai, kā jau
         ģenerāladvokāte to paskaidrojusi savu secinājumu 57.–62. punktā, jebkurā gadījumā nav nekādu šķēršļu tam, lai veiktu šādu
         aprēķinu, tiklīdz galvenajam atbildīgajam ir norādīts, ka viņa rīcībā ir trīs mēneši, kuru laikā viņš var iesniegt pierādījumus
         par pārvadājuma likumību, proti, ne vēlāk kā Īstenošanas regulas 379. panta 1. punktā paredzētā vienpadsmit mēnešu termiņa
         beigās.

      77     Visbeidzot, lai noteiktu tās muitas iestādes, kuru kompetencē ir muitas parāda atgūšana, Īstenošanas regulas 378. panta 1. un
         2. punktā ir iekļauts pieņēmums, ka šāda kompetence ir dalībvalstij, kurai pieder izbraukšanas muitas punkts. Pierādījumus
         par to, ka nodarījums izdarīts citā valstī, galvenais atbildīgais var iesniegt trīs mēnešu termiņā, kas paredzēts tās pašas
         regulas 379. panta 2. punktā. Kā jau Komisija to pamatoti norādījusi, nav faktu, kas ļautu secināt, ka, beidzoties trīs mēnešu
         termiņam, minētajā nolūkā iesniegtos dokumentus nevar novērtēt divu dienu termiņā, kas īpaši attaisnotos gadījumos pienācīgi
         pagarināts par papildu divpadsmit dienām, kopumā šim termiņam nepārsniedzot četrpadsmit dienas, pat pieņemot, ka minētie dokumenti
         iesniegti trīs mēnešu termiņa pēdējā dienā.

      78     No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem kopumā izriet, ka jānoraida Nīderlandes valdības argumenti par to, ka trīs mēnešu
         termiņš ir tikai orientējošs termiņš un ka atgūšanas procedūra nav obligāti jāuzsāk minētā termiņa beigās tādēļ, ka, beidzoties
         šim termiņam, kompetentās muitas iestādes patiešām nevarēja nekavējoties uzsākt muitas parāda atgūšanas procedūru.

      79     Visbeidzot, pretēji Nīderlandes valdības apgalvojumiem prasība parāda summu paziņot galvenajam atbildīgajam tūlīt pēc tam,
         kad ir beidzies trīs mēnešu termiņš, nav nesamērīga. Ja vēlāk izrādās, ka Kopienas tranzītpārvadājums veikts likumīgi un noteiktajā
         termiņā vai ka tas veikts ar nokavēšanos, nepastāvot citiem pārkāpumiem, galvenais atbildīgais var atgūt samaksātās summas,
         kā tas skaidri paredzēts Kodeksa 236. panta 1. punktā, kaut arī ir noteikts, ka atbilstoši Kodeksa 204. panta 1. punktam,
         kā arī vienlaicīgi Īstenošanas regulas 859. pantam pienākumu neizpilde reāli neietekmē attiecīgā muitas režīma pareizu darbību.

      80     Tādējādi pirmais iebildums uzskatāms par pamatotu gan attiecībā uz Kodeksa un Īstenošanas regulas noteikumiem, gan tā tiesiskā
         regulējuma noteikumiem, kas būtībā ir identisks un kas piemērojams iepriekš šajā prasībā paredzētajā laikposmā.

       Par iebildumu, kas attiecas uz Regulas Nr. 1552/89 2., 9. un 10. panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      81     Komisija uzskata, ka šis iebildums ir pirmajā iebildumā aprakstītā nodarījuma nenovēršamas sekas. Regulas Nr. 1552/89 9. un
         10. pants noteica termiņus, kuros izveidotie pašu resursi atbilstoši šīs regulas 2. pantam tiek nodoti Komisijai, šos resursus
         kreditējot kontā, ko dalībvalstis ir atvērušas Komisijas vārdā.

      82     Komisija šajā sakarā norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2. pantu Kopienu tiesības uz pašu resursiem tiek atzītas, tiklīdz
         attiecīgā dalībvalstis ir informējusi konkrēto parādnieku par maksājamo summu, šo informāciju principā sniedzot, tiklīdz tiek
         noteikta atbildīgā persona un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt nodokļa summu. Runa bija par nosacījumiem,
         kas identiski tiem, kas paredzēti Kodeksa 217. pantā attiecībā uz muitas parāda atzīšanu, kaut arī šajā noteikumā nav paredzēta
         “atzīšana”, bet gan “iegrāmatošana”. Veicot iegrāmatošanu, tika noteikts, ka pastāv muitas parāds, kā rezultātā tika piemērota
         Regula Nr. 1552/89, jo muitas parāds daļēji ir saistīts ar pašu resursiem.

      83     Muitas parāda iegrāmatošanas rezultātā automātiski tika atzīti arī atbilstošie pašu resursi. Tādējādi novēlota iegrāmatošana
         automātiski izraisīja novēlotu atzīšanu, kas nenovēršami radīja arī novēlotu resursu nodošanu. Nepamatoti novēloti atzīstot
         attiecīgos pašu resursus, Nīderlandes Karaliste tādā veidā arī prettiesiski kavējās šos pašu resursus nodot Komisijai.

      84     Nīderlandes Karaliste norāda, ka tad, ja muitas parāds nav iegrāmatots novēloti, nevar runāt par novēlotu pašu resursu nodošanu
         Komisijai. Tā kā trīs mēnešu termiņa beigās nebija zināma visa informācija, nevajadzēja pastāvēt iegrāmatošanas pienākumam
         saskaņā ar Kodeksa 218. pantu, un līdz ar to nevajadzēja pastāvēt arī pienākumam nosūtīt paziņojumu atbildīgajai personai.
         Tā kā tādējādi arī nevajadzētu runāt par tiesību atzīšanu uz pašu resursiem Regulas Nr. 1552/89 2. panta nozīmē, resursi Komisijai
         nebija jānodod divu dienu laikā pēc tam, kad beidzies trīs mēnešu termiņš Regulas Nr. 1552/89 10. panta nozīmē.

       Tiesas vērtējums
      85     Ja, pārkāpjot Kodeksa 221. panta 1. punktu un 218. panta 3. punktu, novēloti tiek paziņota attiecīgo nodokļu summa, kas noteikta,
         pārbaudot pirmo iebildumu, novēloti tiek atzītas Kopienas tiesības uz pašu resursiem Regulas Nr. 1552/89 2. panta nozīmē.
         Atbilstoši šim pēdējam minētajam noteikumam konkrētās tiesības tiek noteiktas, “tiklīdz” kompetentās iestādes atbildīgajai
         personai dara zināmu maksājamo summu, ievērojot, ka summa ir jādara zināma, tiklīdz ir noteikta atbildīgā persona un tiklīdz
         kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt nodokļu summu, nepārkāpjot Kopienas noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā,
         šajā gadījumā – Kodeksu un Īstenošanas regulu.

      86     Atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 9. panta 1. punktam katra dalībvalsts, ievērojot tās pašas regulas 10. pantā paredzēto kārtību,
         pašu resursus kreditē kontā, kas šajā nolūkā Komisijas vārdā atvērts dalībvalsts kasē vai tās izraudzītā iestādē. Saskaņā
         ar pēdējā minētā noteikuma 1. punkta pirmo daļu pašu resursi jāiekļauj kontā ne vēlāk kā pirmajā darbadienā pēc tā otrā mēneša
         19. dienas, kas seko tam, kurā atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 2. pantam tika atzītas tiesības.

      87     Jāatgādina, ka Nīderlandes Karaliste neapstrīd atbilstošo pašu resursu summu, kas, kā jau to apgalvo Komisija, novēloti kreditēta
         kontā, kas šajā nolūkā Komisijas vārdā atvērts dalībvalsts kasē vai tās izraudzītajā iestādē, jo novēloti īstenota muitas
         parāda atgūšanas procedūra.

      88     Šajos apstākļos arī otrais iebildums ir pamatots.
       Par iebildumu, kas attiecas uz Regulas Nr. 1552/89 11. panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      89     Komisija apgalvo, ka nav ievērots arī Regulas Nr. 1552/89 11. pants, saskaņā ar kuru dalībvalstīm jāmaksā tai kavējuma nauda,
         ja tās novēloti veikušas iegrāmatošanu, jo Nīderlandes Karaliste attiecīgajā laikposmā nav tai samaksājusi kavējuma naudu
         par nesamaksāto pamatsummu.

      90     Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka tad, ja pašu resursi nav nodoti novēloti, ņemot vērā, ka novēloti iegrāmatots muitas parāds
         Kodeksa un Īstenošanas regulas nozīmē, procentus saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 11. pantu nevajadzētu maksāt.

       Tiesas vērtējums
      91     Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 11. pantu tad, ja konkrētā dalībvalsts jebkādā veidā kavējas iekļaut resursus šīs regulas 9. panta
         1. punktā paredzētajā kontā, tā maksā kavējuma naudu par visu nokavējuma periodu. Šī kavējuma nauda ir jāmaksā neatkarīgi
         no tā, kāds iemesls ir nokavējumam, ar kādu šie resursi iekļauti Komisijas kontā (skat. it īpaši 1991. gada 16. maija spriedumu
         lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑2461. lpp., 38. punkts, un 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑363/00 Komisija/Itālija, Recueil, I‑5767. lpp., 44. punkts).

      92     Tādējādi otrajā iebildumā atzītie nokavējumi, ar kādiem pašu resursi iekļauti Komisijas kontā, saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89
         11. pantu dod tiesības saņemt kavējuma naudu, kuras summu, kā arī nesamaksāšanu Nīderlandes Karaliste neapstrīd.

      93     Tādējādi arī trešais iebildums ir pamatots.
      94     Attiecībā uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem jāsecina, ka no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim,
      –       neiegrāmatojot muitas parādu un citus attiecīgos nodokļus un nepaziņojot tā summu atbildīgajai personai ne vēlāk kā trīs dienas
         pēc attiecīgi Regulas Nr. 1854/89 3. panta 3. punktā un 6. panta 1. punktā un Kodeksa 218. panta 3. punktā un 221. panta 1. punktā
         noteiktā termiņa vai vēlākā datumā, kas jāievēro, piemērojot Regulu Nr. 1182/71, ja galvenais atbildīgais par Kopienas ārējo
         tranzītu trīs mēnešu laikā, skaitot no dienas, kad izbraukšanas muitas punkts nosūtījis paziņojumu par to, ka sūtījums nav
         nonācis galamērķa muitas punktā laikus, nav iesniedzis pierādījumus par attiecīgā tranzītpārvadājuma likumību,

      –       laikus nenododot Komisijai atbilstošus pašu resursus un
      –       atsakoties maksāt atbilstošu kavējuma naudu,
      Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punkta otrās
         daļas otro teikumu, Regulas Nr. 1214/92 49. panta 2. punkta trešo teikumu un Regulas Nr. 2454/93 379. panta 2. punkta trešo
         teikumu, kā arī saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 2., 9., 10. un 11. pantu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      95     Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt izdevumus,
         ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Nīderlandes Karalistei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Nīderlandes Karalistei atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      no 1991. gada 1. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim,
      –       neiegrāmatojot muitas parādu un citus attiecīgus nodokļus un nepaziņojot tā summu atbildīgajai personai ne vēlāk kā trīs dienas
            pēc termiņa, kas noteikts attiecīgi 3. panta 3. punktā un 6. panta 1. punktā Padomes 1989. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1854/89
            par muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu iegrāmatošanu un par šo nodokļu samaksas nosacījumiem
            un 218. panta 3. punktā un 221. panta 1. punktā Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas
            kodeksa izveidi, vai vēlākā datumā, kas jāievēro, piemērojot Padomes 1971. gada 3. jūnija Regulu (EEK, Euratom) Nr. 1182/71, ar ko nosaka laikposmiem, datumiem un termiņiem piemērojamus noteikumus, ja galvenais atbildīgais par Kopienas
            ārējo tranzītu trīs mēnešu laikā, skaitot no dienas, kad izbraukšanas muitas punkts nosūtījis paziņojumu par to, ka sūtījums
            nav nonācis galamērķa muitas punktā laikus, nav iesniedzis pierādījumus par attiecīgā tranzītpārvadājuma likumību,
      –       laikus nenododot Komisijai atbilstošus pašu resursus un
      –       atsakoties maksāt atbilstošu kavējuma naudu,
      Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar 11.a panta 2. punkta otrās daļas otro teikumu
            Komisijas 1987. gada 27. marta Regulā (EEK) Nr. 1062/87, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta režīmu,
            kā arī par šā režīma vienkāršošanas pasākumiem, 49. panta 2. punkta trešo teikumu Komisijas 1992. gada 21. aprīļa Regulā (EEK)
            Nr. 1214/92, ar ko paredz noteikumus par to, kā piemērot Kopienas tranzīta režīmu, kā arī par šā režīma vienkāršošanas pasākumiem,
            kas grozīta ar Komisijas 1992. gada 21. decembra Regulu (EEK) Nr. 3712/92, un 379. panta 2. punkta trešo teikumu Komisijas
            1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas
            Muitas kodeksa izveidi, kā arī saskaņā ar 2., 9., 10. un 11. pantu Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu;
      2)      Nīderlandes Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 2.decembrī.#Everything Everywhere Ltd pret Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Apvienotā Karaliste.#Sestā PVN direktīva - Atbrīvojums - 13. panta B daļas d) punkta 1. un 3. apakšpunkts - Kredītu starpniecība - Darījumi, kas skar maksājumus un pārskaitījumus - Divu atsevišķu pakalpojumu vai viena pakalpojuma esamība - Papildu izmaksas, par kurām tiek izrakstīts rēķins, ja tiek izmantoti konkrēti mobilās telefonijas pakalpojumu maksājumu veidi.#Lieta C-276/09.

text:
      Lieta C‑276/09
      Everything Everywhere Ltd, agrāk – T‑Mobile (UK) Ltd,
      pret
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      (High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Atbrīvojums – 13. panta B daļas d) punkta 1. un 3. apakšpunkts – Kredītu starpniecība – Darījumi, kas skar maksājumus un pārskaitījumus – Divu atsevišķu pakalpojumu vai viena pakalpojuma esamība – Papildizmaksas, par kurām tiek izrakstīts rēķins, ja tiek izmantoti konkrēti maksājumu par mobilās telefonijas pakalpojumiem
         veidi

      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Pakalpojumu
            sniegšana – No vairākiem elementiem sastāvoši darījumi
      (Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts un 13. panta B daļas d) punkta 1. un 3. apakšpunkts)
      Pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanas nolūkiem papildizmaksas, par kurām telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs izraksta
         rēķinu saviem klientiem, ja tie par šiem pakalpojumiem maksā, nevis izmantojot “tiešā debeta” sistēmu vai Bankers’ Automated Clearing System (BACS) pārskaitījumu, bet kredītkarti, debetkarti, čeku vai maksājot skaidrā naudā bankas kasē vai pārstāvja, kurš ir pilnvarots
         saņemt maksājumu šī pakalpojumu sniedzēja interesēs, nodaļā, nav uzskatāma par atlīdzību par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas
         būtu atsevišķa un neatkarīga no galvenā pakalpojuma sniegšanas, kura ir telekomunikāciju pakalpojumu sniegšana.

      Šādai darbībai, kuru klienti nevarētu izmantot neatkarīgi no telekomunikāciju pakalpojumu izmantošanas, no klientu viedokļa
         nav nekādas autonomas jēgas attiecībā pret attiecīgo telekomunikāciju pakalpojumu.

      Pakalpojums ir uzskatāms par galvenā pakalpojuma papildpakalpojumu, ja tas pats par sevi nav klienta mērķis, bet veids, kā
         visērtāk saņemt pakalpojumu sniedzēja galveno pakalpojumu.

      (sal. ar 25., 27. un 32. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 2. decembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – Atbrīvojums – 13. panta B daļas d) punkta 1. un 3. apakšpunkts – Kredītu starpniecība – Darījumi, kas skar maksājumus un pārskaitījumus – Divu atsevišķu pakalpojumu vai viena pakalpojuma esamība – Papildizmaksas, par kurām tiek izrakstīts rēķins, ja tiek izmantoti konkrēti maksājumu par mobilās telefonijas pakalpojumiem
         veidi

      Lieta C‑276/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 8. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 20. jūlijā,
         tiesvedībā

      Everything Everywhere Ltd, agrāk – T‑Mobile (UK) Ltd,

      pret
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents),

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 30. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Everything Everywhere Ltd, agrāk – T‑Mobile (UK) Ltd, vārdā – Dž. Pīkoks [J. Peacock], QC, un M. Andžolīni [M. Angiolini], barrister,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Volkere [H. Walker], pārstāve, kurai palīdz R. Hills [R. Hill], barrister,

      –        Grieķijas valdības vārdā – S. Spiropuls [S. Spyropoulos] un M. Germani [M. Germani], kā arī V. Karra [V. Karra], pārstāvji,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kuram palīdz B. Dohertijs [B. Doherty], barrister,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un M. Afonso [M. Afonso], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Direktīvas 77/388/EEK par to, kā
         saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu
         bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 13. panta B daļas d) punkta 1. un 3. apakšpunktu, kuros ir paredzēts,
         ka no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) ir atbrīvota kredīta starpniecība, kā arī darījumi, kas skar maksājumus
         un pārskaitījumus.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Everything Everywhere Ltd, agrāk – T‑Mobile (UK) Ltd (turpmāk tekstā – “Everything Everywhere”), un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (turpmāk tekstā – “Commissioners”) par tādu izmaksu veidu PVN mērķiem, par kurām Everything Everywhere saviem klientiem izraksta rēķinu, ja tie savu ikmēneša rēķinu apmaksai izvēlas izmantot konkrētus norēķinu veidus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu PVN ir jāmaksā “par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
         attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.

      4        Sestās direktīvas 13. panta B daļā ar nosaukumu “Citi atbrīvojumi” ir paredzēts:

      “Ciktāl tas nav pretrunā [..] citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
         ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
         apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:

      [..]
      d)      šādus darījumus:
      1)      kredīta piešķiršanu un kredīta starpniecību, kā arī kredīta pārvaldi, ko veic persona, kura piešķir kredītu;
      [..]
      3)      darījumus, ieskaitot starpniecību, kas skar noguldījumu un norēķinu kontus, maksājumus, pārskaitījumus, parādus [prasījumus],
         čekus un citus tirgojamus dokumentus, bet izņemot parādu piedziņu un faktoringu;

      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      5        Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 1. un 3. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums Apvienotajā Karalistē ir transponēts
         ar 1994. gada Likuma par pievienotās vērtības nodokli [Value Added Tax Act 1994] 9. pielikuma 5. grupas 1. un 5. punktu, saskaņā ar kuriem no PVN ir atbrīvoti:

      “1.      naudas maksājumi, pārskaitījumi vai saņemšana vai jebkādas darbības ar naudu jebkāda veida vērtspapīriem vai naudas izmaksas
         dokumentiem vai rīkojumiem, kā arī visa veida darbības, kas skar naudu vai kurām ir līdzvērtīga iedarbība;

      [..]
      5.      starpnieku pakalpojumu sniegšana visa veida darījumiem, kas ietilpst 1., 2., 3., 4. vai 6. punktā (neatkarīgi no tā, vai kāds
         no šiem darījumiem tiek noslēgts), kurus veic persona, kas darbojas kā pilnvarots starpnieks”.

      6        1994. gada likuma par PVN 9. pielikuma 5. grupas 5.–5.B piezīmē ir noteikts:

      “(5)      5. punkta izpratnē “starpnieku pakalpojumi” nozīmē, ka finanšu pakalpojumu sniegšanas mērķiem tiek apvienotas:
      a)      personas, kuras saņem vai varētu vēlēties saņemt finanšu pakalpojumus,
      b)      personas, kuras sniedz finanšu pakalpojumus,
      kā arī (to finanšu pakalpojumu gadījumā, kuri norādīti 1., 2., 3. vai 4. punktā paredzētajos gadījumos) veic sagatavošanās
         darbus līgumu noslēgšanai par šo finanšu pakalpojumu sniegšanu, tomēr tajos neietilpst nekāda veida tirgus izpētes nodrošināšana,
         produktu izstrāde, reklāma, tirdzniecības veicināšanas vai līdzīga veida pasākumi, kā arī ar šādām darbībām saistītas informācijas
         vākšana, salīdzināšana un sniegšana.

      (5A)      5. punkta izpratnē persona “darbojas kā pilnvarots starpnieks” katru reizi, kad tā darbojas kā starpnieks vai viens no starpniekiem
         starp:

      a)      personu, kura sniedz finanšu pakalpojumus, un
      b)      personu, kura saņem vai varētu vēlēties saņemt finanšu pakalpojumus,
      [..]
      (5B)      5. un 5.A piezīmes izpratnē “finanšu pakalpojumi” nozīmē visa veida darījumu veikšanu, kuri ietilpst 1., 2., 3., 4. vai 6. punktā.”
       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      7        Everything Everywhere ir telekomunikāciju nozares uzņēmums, kurš sniedz mobilās telefonijas pakalpojumus. Lai varētu izmantot šos pakalpojumus,
         klienti var veikt priekšapmaksu, papildinot savu klienta kontu, vai arī apmaksāt rēķinu tā izrakstīšanas laikposma beigās.
         Šajā pēdējā gadījumā Everything Everywhere saviem klientiem nosūta ikmēneša rēķinu, kuru tie var apmaksāt dažādi. Klienti tādējādi var izvēlēties veikt maksājumu:

      –        ar iemaksu, izmantojot “tiešā debeta” sistēmu;
      –        ar pārskaitījumu, izmantojot Bankers’ Automated Clearing System (automātiska starpbanku norēķinu sistēma (BACS)) (turpmāk tekstā – “BACS pārskaitījums”) starpniecību,

      –        ar debetkarti vai kredītkarti, ar telefona vai interneta starpniecību;
      –        izmantojot trešās personas starpniecību, kura darbojas kā pārstāvis, kurš ir pilnvarots saņemt maksājumu, piemēram, veicot
         maksājumu pasta nodaļā (“Post Office”);

      –        nosūtot čeku pa pastu vai
      –        kādā no Everything Everywhere bankas, proti, HSBC Bank plc, filiāles kasē vai kādā citā bankā kreditējot Everything Everywhere bankas kontu.

      8        Ja klients nomaksā savu rēķinu, izmantojot “tiešā debeta” sistēmu vai BACS pārskaitījumu, Everything Everywhere tam nenosaka papildizmaksas.

      9        Lai veiktu iemaksu, izmantojot “tiešā debeta” sistēmu, ir nepieciešams “tiešā debeta pilnvarojums”, proti, pastāvīgs rīkojums,
         kuru klients dod savai bankai, lai tā veiktu maksājumus pēc Everything Everywhere pieprasījuma. Uz šī pamata Everything Everywhere par katru veicamo maksājumu cenšas no minētās bankas saņemt summas, kas tai pienākas no klienta, pārskaitījumu, izmantojot
         BACS. BACS pārskaitījums katru reizi tiek veikts pēc klienta iniciatīvas, kurš savai bankai dod rīkojumu pārskaitīt noteiktu summu no
         viņa konta uz Everything Everywhere kontu.

      10      Savukārt par katru maksājumu, kurš ir veikts, izmantojot kādu no citiem šī sprieduma 7. punktā norādītajiem maksājumu veidiem,
         nākamajā mēnesī tiek izrakstīts rēķins par papildsummu GBP 3 apmērā, ko Everything Everywhere kvalificē kā “separate payment handling charge” (atsevišķas maksājumu apstrādes izmaksas, turpmāk tekstā – “SPHC”).

      11      Tādējādi par SPHC tiek izrakstīts rēķins klientiem, kuri maksā ar debetkarti vai kredītkarti, ar telefona vai interneta starpniecību uzsākot
         informātikas procesu, kura rezultātā maksājamā summa no bankas, kura ir izsniegusi karti, tiek pārskaitīta uz Everything Everywhere bankas kontu. Tāpat tas ir gadījumā, ja tiek maksāts skaidrā naudā vai nu bankas kasē, vai pārstāvja, kurš ir pilnvarots
         saņemt maksājumu, nodaļā – pastā, ar kuru Everything Everywhere ir noslēdzis vienošanos, kurā ir paredzēta šādu maksājumu saņemšana tā labā. Everything Everywhere rēķinu par SPHC izraksta arī klientiem, kuri apmaksā mobilās telefonijas pakalpojumus, izmantojot čeku, vai nu iesniedzot čeku kādas bankas
         kasē pēc savas izvēles, vai to nosūtot Everything Everywhere bankai, izmantojot aploksni, uz kuras jau ir uzdrukāta šīs bankas adrese.

      12      SPHC ir paredzētas vispārējos noteikumos, kurus piemēro Everything Everywhere. Tā ir minētas Everything Everywhere brošūrās, kurās ir norādīti uzņēmuma tarifi, kā arī šī uzņēmuma interneta vietnē. Aptuveni 28 % no Everything Everywhere klientiem izvēlas citus apmaksas veidus, nevis “tiešā debeta” sistēmu vai BACS pārskaitījumu, un tādējādi tiem ir jāmaksā SPHC.

      13      SPHC netiek piemērotas ne klientiem, kuri visus mobilās telefonijas pakalpojumus apmaksā, izmantojot priekšapmaksu, papildinot
         savu klienta kontu, ne biznesa klientiem.

      14      Everything Everywhere uzskata, SPHC ir jāuzskata par atlīdzību par maksājumu apstrādes pakalpojumiem, kuri tiek veikti par atlīdzību, un tādējādi saskaņā ar Sestās
         direktīvas 13. panta B daļas d) punktu ir atbrīvotas no PVN. 2005. gada augustā Everything Everywhere iesniedza pieteikumu par GBP 4 063 228,08, kas atbilst pārmaksātajam apgrozījuma nodoklim par SPHC par laikposmu no 2003. gada augusta līdz 2005. gada jūlijam. Commissioners šo pieteikumu noraidīja. Everything Everywhere par šo atteikumu cēla prasību VAT and Duties Tribunal, kura apstiprināja Commissioners lēmumu, uzskatot, ka SPHC ir apliekamas ar PVN.

      15      Everything Everywhere par VAT and Duties Tribunal nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka strīds būtībā attiecas uz jautājumu, vai
         SPHC ir uzskatāma par atlīdzību par pakalpojumiem, kuri ir nošķirami no telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanas, un vai uz tām
         attiecas Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 1. vai 3. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums.

      16      Iesniedzējtiesa tostarp norāda, ka pamata lietas dalībnieki ir atzinuši, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta
         3. apakšpunktu Tiesa jau ir interpretējusi 1997. gada 5. jūnija spriedumā lietā C‑2/95 SDC (Recueil, I‑3017. lpp.), īpaši minētā sprieduma 53. un 66. punktā, kuros Tiesa nosprieda, ka, lai tie tiktu uzskatīti par “darījumiem,
         kas skar pārskaitījumus”, sniegto pakalpojumu rezultātā ir jānotiek līdzekļu pārskaitīšanai un juridisku un finansiālu izmaiņu
         radīšanai. Tomēr lietas dalībnieku domas atšķiras jautājumā, kā šie vārdi būtu jāsaprot.

      17      Uzskatot, ka pamata tiesvedības iznākums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Kādas ir pakalpojuma, kurš ir atbrīvots no nodokļa un kura “rezultātā ir jānotiek līdzekļu pārskaitīšanai un juridisku un
         finansiālu izmaiņu radīšanai”, pazīmes? Konkrētāk:

      a)      vai atbrīvojums ir piemērojams pakalpojumiem, kuri citādi nebūtu jāveic kādai no finanšu iestādēm, ar kuriem i) debitē vienu
         kontu un ii) par attiecīgu summu kreditē citu kontu vai iii) veic starpuzdevumu starp i) un ii) posmiem;

      b)      vai atbrīvojums ir piemērojams pakalpojumiem, kuros neietilpst tādu uzdevumu veikšana kā viena konta debetēšana un cita konta
         attiecīga kreditēšana, tomēr kuri gadījumā, ja notiek līdzekļu pārskaitīšana, var tikt uzskatīti par šī pārskaitījuma iemeslu?

      2)      Vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums “darījumiem, [..] kas skar [..] maksājumus
         [vai] pārskaitījumus” ir piemērojams pakalpojumam, ar kuru tiek saņemti un apstrādāti maksājumi ar kredītkartēm un debetkartēm,
         kurus nodokļu maksātājs ir veicis šajā gadījumā? Vai, ja ziņu par norēķiniem nosūtīšana, ko nodokļu maksātājs veic katras
         dienas beigās, automātiski izraisa klienta konta debitēšanu un nodokļu maksātāja konta kreditēšanu, šie pakalpojumi ietilpst
         [Sestās direktīvas] 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunkta piemērošanas jomā?

      3)      Vai atbilde uz otro jautājumu ir atkarīga no tā, vai nodokļu maksātājs pats iegūst autorizācijas kodus šādas pārsūtīšanas
         veikšanai vai arī iegūst šos kodus, izmantojot savas saņēmējbankas starpniecību?

      4)      Vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 1. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums “kredīta starpniecībai” ir piemērojams
         tādiem maksājumiem ar kredītkarti raksturīgiem pakalpojumiem, kādus nodokļu maksātājs sniedz šajā gadījumā, ja šo pakalpojumu
         rezultātā klienta kredītkartes kontu var debetēt, izmantojot kredīta papildinājumu?

      5)      Vai atbrīvojums “darījumiem, [..] kas skar [..] maksājumus [vai] pārskaitījumus” ir piemērojams pakalpojumiem, ar kuriem tiek
         pieņemti un apstrādāti maksājumi, kuri tiek veikti, izmantojot trešās puses pārstāvjus, kādus šajā gadījumā piedāvā nodokļu
         maksātājs (ar pasta un maksājumu punkta [PayPoint] starpniecību)?

      6)      Vai atbrīvojums “darījumiem, [..] kas skar [..] maksājumus [vai] pārskaitījumus” ir piemērojams pakalpojumiem, ar kuriem tiek
         saņemti un apstrādāti maksājumi, kuri tiek veikti, izmantojot čeku, kurš ir nosūtīts nodokļu maksātājam vai viņa pārstāvim,
         un kuri ir jāapstrādā nodokļu maksātājam un viņa bankai?

      7)      Vai atbrīvojums “darījumiem, [..] kas skar[..] maksājumus [vai] pārskaitījumus” ir piemērojams tādiem pakalpojumiem, kādus
         šajā gadījumā sniedz nodokļu maksātājs, ar kuriem tiek saņemti un apstrādāti maksājumi, kuri tiek veikti bankas kasē, lai,
         izmantojot bankas sistēmu, kreditētu nodokļu maksātāja bankas kontu?

      8)      Kādi īpaši faktori ir jāņem vērā, izlemjot, vai maksa (šajā gadījumā – maksājumu apstrādes izmaksas), kuru nodokļu maksātājs
         piemēro savam klientam un kura ir saistīta ar klienta izvēli veikt maksājumu nodokļu maksātājam, izmantojot noteiktu maksājumu
         veidu, un kas kā šāda maksa ir noteikta līguma dokumentā un atsevišķi uzrādīta klientam izsniegtajos rēķinos, ir uzskatāma
         par atsevišķu pakalpojuma sniegšanu PVN mērķiem?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      18      Uzdodot savus jautājumus, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, pirmkārt, SPHC ir uzskatāmas par atlīdzību par pakalpojumiem, kurus Everything Everywhere sniedz saviem klientiem, uz kuriem attiecas Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 1. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums
         no PVN (ceturtais jautājums) vai minētā 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunktā paredzētais atbrīvojums (no pirmā līdz
         trešajam un no piektā līdz septītajam jautājumam), un, otrkārt, vai minētā pakalpojumu sniegšana ir nošķirta no mobilās telefonijas
         pakalpojumu sniegšanas (astotais jautājums).

      19      Ņemot vērā, ka gadījumā, ja šādu pakalpojumu sniegšana neatšķiras no mobilās telefonijas pakalpojumu sniegšanas, uz SPHC attiektos tāds pats nodokļu režīms kā uz mobilās telefonijas pakalpojumu sniegšanu (šajā ziņā skat. 1999. gada 25. februāra
         spriedumu lietā C‑349/96 CPP, Recueil, I‑973. lpp., 32. punkts, un 2007. gada 21. jūnija spriedumu lietā C‑453/05 Ludwig, Krājums, I‑5083. lpp., 20. punkts), vispirms ir jāizvērtē astotais jautājums.

       Par astoto jautājumu
      20      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai PVN iekasēšanas nolūkiem un attiecīgo Sestajā direktīvā
         paredzēto noteikumu par atbrīvojumu piemērošanai papildizmaksas, par kurām telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs izraksta
         rēķinu saviem klientiem, ja tie izmanto konkrētus maksājumu veidus, ir uzskatāmas par atlīdzību par maksājumu apstrādes pakalpojuma
         sniegšanu, kuru minētais pakalpojumu sniedzējs sniedz saviem klientiem, un tas ir jāuzskata par no telekomunikāciju pakalpojumu
         sniegšanas atsevišķu pakalpojumu.

      21      No Sestās direktīvas 2. panta izriet, ka katrs pakalpojums parasti ir jāuzskata par atsevišķu un neatkarīgu (skat. it īpaši
         iepriekš minēto spriedumu lietā CPP, 29. punkts; 2007. gada 29. marta spriedumu lietā C‑111/05 Aktiebolaget NN, Krājums, I‑2697. lpp., 22. punkts, un 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑461/08 Don Bosco Onroerend Goed, Krājums, I‑11079. lpp., 35. punkts).

      22      Tomēr darījumu, kas no ekonomiskā viedokļa uzskatāms par vienu pakalpojumu, nedrīkst mākslīgi sadalīt, lai neizkropļotu PVN
         sistēmas darbību (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā CPP, 29. punkts, un lietā Aktiebolaget NN, 22. punkts, kā arī 2009. gada 22. oktobra spriedumu lietā C‑242/08 Swiss Re Germany Holding, Krājums, I‑10099. lpp., 51. punkts).

      23      Turklāt noteiktos apstākļos vairāki darījumi, kas formāli ir nošķirti un kurus varētu sniegt atsevišķi, un šādi tie varētu
         tikt aplikti ar nodokli vai atbrīvoti no tā, ir jāuzskata par vienotu darījumu, ja tie nav neatkarīgi (skat. 2008. gada 21. februāra
         spriedumu lietā C‑425/06 Part Service, Krājums, I‑897. lpp., 51. punkts; 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑572/07 RLRE Tellmer Property, Krājums, I‑4983. lpp., 18. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Don Bosco Onroerend Goed, 36. punkts).

      24      Tā tas ir gadījumā, ja jāuzskata, ka vairāki elementi veido galveno pakalpojumu, lai gan turpretī citi elementi ir jāuzskata
         par tādiem, kas veido vienu vai vairākus papildpakalpojumus, kuri ir apliekami ar nodokli tāpat kā galvenais pakalpojums (skat.
         it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā CPP, 30. punkts; 2001. gada 15. maija spriedumu lietā C‑34/99 Primback, Recueil, I‑3833. lpp., 45. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā RLRE Tellmer Property, 18. punkts, kā arī 2008. gada 14. maija rīkojumu apvienotajās lietās C‑231/07 un C‑232/07 Tiercé Ladbroke un Derby, 21. punkts).

      25      Pakalpojums ir uzskatāms par galvenā pakalpojuma papildpakalpojumu, ja tas pats par sevi nav klienta mērķis, bet veids, kā
         visērtāk saņemt pakalpojumu sniedzēja galveno pakalpojumu (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā CPP, 30. punkts; lietā Primback, 45. punkts, un lietā RLRE Tellmer Property, 18. punkts, kā arī iepriekš minēto rīkojumu apvienotajās lietās Tiercé Ladbroke un Derby, 21. punkts).

      26      Lai noteiktu, vai nodokļu maksātājs par labu patērētājam – kā vidusmēra patērētājam – sniedz vairākus galvenos savstarpēji
         nošķiramus pakalpojumus vai arī vienotu pakalpojumu, jānoskaidro attiecīgajai darbībai raksturīgie elementi un jāņem vērā
         visi apstākļi, kādos šī darbība tiek veikta (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā CPP, 28. un 29. punkts; lietā Aktiebolaget NN, 21. un 22. punkts, un lietā Ludwig, 17. punkts, kā arī iepriekš minēto rīkojumu apvienotajās lietās Tiercé Ladbroke un Derby, 19. un 20. punkts).

      27      Attiecībā uz pamata tiesvedību ir jākonstatē, ka tāda pakalpojumu sniedzēja kā Everything Everywhere galvenais sniegtais pakalpojums tā klientiem ir mobilās telefonijas pakalpojumi. Šī uzņēmuma veiktā darbība, izrakstot rēķinu
         par šo pakalpojumu, – nododot tā klientu rīcībā tādu infrastruktūru, kas tiem ļauj apmaksāt rēķinus, ne tikai izmantojot “tiešā
         debeta” sistēmu vai BACS pārskaitījumu, bet arī izmantojot kredītkarti, čekus vai skaidru naudu, pati par sevi nav uzņēmuma klientu mērķis. Šķietamai
         pakalpojumu sniegšanai, kuru minētie klienti neizmantotu bez mobilās telefonijas pakalpojumu izmantošanas, no klientu viedokļa
         nav nekādas autonomas lietderības, salīdzinot ar šo pakalpojumu. Šī darbība tikai sniedz klientiem iespēju apmaksāt mobilās
         telefonijas rēķinus, izmantojot tādu maksājumu veidu, kāds tiem šķiet visērtākais, un turklāt pakalpojumu sniedzējam ļauj
         palielināt viņa sniegtā galvenā pakalpojuma apjomu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Primback, 47. punkts).

      28      Turklāt maksājuma saņemšana, kā arī tā apstrāde būtībā ir saistīta ar jebkāda pakalpojuma sniegšanu, kas tiek sniegts pret
         atlīdzību. Šādai pakalpojumu sniegšanai ir raksturīgi, ka pakalpojumu sniedzējs pieprasa, lai tam tiktu samaksāts, un izmanto
         vajadzīgās pūles, lai klients varētu veikt reālo maksājumu kā atlīdzību par sniegto pakalpojumu. Principā ikviens maksājumu
         veids par sniegtajiem pakalpojumiem nozīmē, ka pakalpojumu sniedzējs veic noteiktas darbības maksājuma apstrādei, pat ja šo
         darbību apmērs var atšķirties atkarībā no maksājumu veida. Kā izriet no iesniedzējtiesas lēmumā ietverto dažādo maksājumu
         veidu apraksta, pat veicot maksājumu, izmantojot “tiešā debeta” sistēmu, lai maksājums tiktu īstenots, ir nepieciešama maksājuma
         saņēmēja darbība, lai tas varētu izmantot tam sniegto pilnvarojumu un lūgt attiecīgā klienta bankai veikt viņam pienākošās
         summas pārskaitījumu (šajā ziņā skat. 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑175/09 AXA UK, Krājums, I‑0000. lpp., 9., 10. un 33. punkts).

      29      Apstāklim, kurš ir uzsvērts astotajā uzdotajā jautājumā, ka atsevišķa cena par šķietamo finanšu pakalpojumu tiek norādīta
         līguma dokumentā un atsevišķi detalizēti izklāstīta klientiem izrakstītajos rēķinos, pašam par sevi nav noteicošas nozīmes.
         Saskaņā ar Tiesas judikatūru faktam, ka rēķins ir izrakstīts par vienotu cenu vai līgumā ir paredzētas atsevišķas cenas, nav
         izšķirošas nozīmes, lai noteiktu, vai ir pamats secināt, ka pastāv divas vai vairākas atsevišķas un neatkarīgas darbības vai
         vienota saimnieciskā darbība (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā CPP, 31. punkts, kā arī 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑41/04 Levob Verzekeringen un OV Bank, Krājums, I‑9433. lpp., 25. punkts).

      30      No tā izriet, ka Everything Everywhere klienti, kuri savu mobilās telefonijas rēķinu apmaksā, izmantojot kādu no maksājumu veidiem, kuri ir pamats SPHC iekasēšanai, neparedz pirkt divus atsevišķus pakalpojumus, proti, mobilās telefonijas pakalpojumu un pakalpojumu, kura mērķis
         būtu nodrošināt viņu maksājumu apstrādi. No klienta viedokļa maksājumu apstrādes pakalpojumu sniegšana, kuru telekomunikāciju
         pakalpojumu sniedzējs ir šķietami sniedzis saviem klientiem, ja tie norēķinās par pakalpojumu sniedzēja pakalpojumiem, izmantojot
         noteiktus maksājumu veidus, tādos apstākļos, kādi ir aplūkoti pamata lietā, PVN nolūkiem ir jāuzskata par minēto telekomunikāciju
         pakalpojumu papildpakalpojumu (pēc analoģijas skat. 1998. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑308/96 un C‑94/97
         Madgett un Baldwin, Recueil, I‑6229. lpp., 24. un 25. punkts).

      31      Ņemot vērā, ka Everything Everywhere situācija pilnībā atšķiras no tāda saimnieciskās darbības subjekta situācijas, kurš saviem klientiem finanšu pakalpojumus
         sniedz kā galveno pakalpojumu, šo secinājumu nevar atspēkot ar nodokļu neitralitātes principu, kas ir raksturīgs kopējai PVN
         sistēmai un kurš nepieļauj no PVN viedokļa atšķirīgi izvērtēt līdzīgus pakalpojumus, starp kuriem pastāv konkurence (skat.
         it īpaši 2010. gada 6. maija spriedumu lietā C‑94/09 Komisija/Francija, Krājums, I‑4261. lpp., 40. punkts, un 2010. gada 10. jūnija
         spriedumu lietā C‑58/09 Leo‑Libera, Krājums, I‑0000. lpp., 34. punkts).

      32      Tādējādi uz astoto jautājumu ir jāatbild, ka PVN iekasēšanas nolūkiem papildizmaksas, par kurām telekomunikāciju pakalpojumu
         sniedzējs izraksta rēķinu saviem klientiem, ja tie par šiem pakalpojumiem maksā, nevis izmantojot “tiešā debeta” sistēmu vai
         BACS pārskaitījumu, bet kredītkarti, debetkarti, čeku vai maksājot skaidrā naudā bankas kasē vai pārstāvja, kurš ir pilnvarots
         saņemt maksājumu šī pakalpojumu sniedzēja interesēs, nodaļā, nav uzskatāma par atlīdzību par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas
         būtu atsevišķa un neatkarīga no galvenā pakalpojuma sniegšanas, kura ir telekomunikāciju pakalpojumu sniegšana.

       Par pirmo līdz septīto jautājumu
      33      Ņemot vērā uz astoto jautājumu sniegto atbildi, nav pamata atbildēt uz pirmo līdz septīto jautājumu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      34      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanas nolūkiem papildizmaksas, par kurām telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs izraksta
            rēķinu saviem klientiem, ja tie par šiem pakalpojumiem maksā, nevis izmantojot “tiešā debeta” sistēmu vai Bankers’ Automated Clearing System pārskaitījumu, bet kredītkarti, debetkarti, čeku vai maksājot skaidrā naudā bankas kasē vai pārstāvja, kurš ir pilnvarots
            saņemt maksājumu šī pakalpojumu sniedzēja interesēs, nodaļā, nav uzskatāma par atlīdzību par tādu pakalpojumu sniegšanu, kas
            būtu atsevišķa un neatkarīga no galvenā pakalpojuma sniegšanas, kura ir telekomunikāciju pakalpojumu sniegšana.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1994. gada 15. decembrī. # Bayer AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Konkurence. # Lieta C-195/91 P.