Tiesas spriedums 1994. gada 14. jūlijā. # Grieķijas Republika pret Eiropas Savienības Padomi. # Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta C-353/92.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 27.novembrī. # Impresa Lombardini SpA - Impresa Generale di Costruzioni pret ANAS - Ente nazionale per le strade un Società Italiana per Condotte d'Acqua SpA (C-285/99) un Impresa Ing. Mantovani SpA pret ANAS - Ente nazionale per le strade un Ditta Paolo Bregoli (C-286/99). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Consiglio di Stato - Itālija. # Direktīva 93/37/EEK. # Apvienotās lietas C-285/99 un C-286/99.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2012. gada 27.septembrī. # Francijas Republika pret Eiropas Komisiju. # Valsts atbalsts - Augļu un dārzeņu nozare - "Ārkārtas rīcības plāni" Francijas augļu un dārzeņu tirgus atbalstam - Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu - Atbalsta jēdziens - Valsts līdzekļi - Līdzfinansējums no valsts iestādes līdzekļiem un ražotāju organizāciju brīvprātīgajām iemaksām - Administratīvajā procesā neizvirzīti argumenti - Pienākums norādīt pamatojumu. # Lieta T-139/09.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2012. gada 27. septembrī (
            *1
         )
      “Valsts atbalsts — Augļu un dārzeņu nozare — “Ārkārtas rīcības plāni” Francijas augļu un dārzeņu tirgus atbalstam — Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu — Atbalsta jēdziens — Valsts līdzekļi — Līdzfinansējums no valsts iestādes līdzekļiem un ražotāju organizāciju brīvprātīgajām iemaksām — Administratīvajā procesā neizvirzīti argumenti — Pienākums norādīt pamatojumu”
      Lieta T-139/09

         Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja E. Belliard, G. de Bergues un A.-L. During, pēc tam E. Belliard, G. de Bergues un J. Gstalter, pārstāvji,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Komisiju, ko pārstāv B. Stromsky, pārstāvis,
      atbildētāja,
      par prasību atcelt Komisijas 2009. gada 28. janvāra Lēmumu C(2009) 203, galīgā redakcija, par “ārkārtas rīcības plāniem” augļu un dārzeņu nozarē, kurus īstenojusi Francija[s] [Republika].
      VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Kanninens [H. Kanninen], tiesneši N. Vāls [N. Wahl] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso] (referents),
      sekretāre D. Kristensena [C. Kristensen], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 23. aprīļa tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               1

               Atbilstoši EKL 87. panta 1. punktam:
               “Ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”

         Piemērojamie valsts tiesību akti

      Valsts augļu, dārzeņu un dārzkopības starpnozaru birojs [Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture]

               2

                  Code rural français [Francijas Lauku kodeksa] (turpmāk tekstā – “Code rural”) L.621-1. pantā, tā redakcijā, kas bija spēkā 2002. gada 1. janvārī, ir paredzēts, ka, “lai sasniegtu Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā noteiktos mērķus un veicinātu ienākumu nodrošināšanu un palielināšanos, nevienlīdzības mazināšanu, ražošanas faktoru optimālu izmantojumu, kā arī stabilizētu tirgu ražotāju, pārstrādātāju, tirgotāju, komersantu un patērētāju interesēs, lauksaimniecības un pārtikas nozarē attiecībā uz produktu vai produktu grupu ar Conseil d’État [Valsts padomes] dekrētu var izveidot intervences aģentūras”.

               3

                  Code rural L.621-2. pantā ir noteikts:
               “Šīs aģentūras ir rūpnieciskas un komerciālas valsts iestādes, kas atrodas valsts uzraudzībā un īsteno savu kompetenci visā lauksaimniecības un pārtikas nozarē atbilstoši produktiem, par kuriem tās ir atbildīgas. Tām var noteikt administratīvus uzdevumus, kas saistīti ar to pienākumu izpildi. Šo aģentūru personāla darbību regulē atbilstoši dekrētā noteiktajām publiskajām tiesībām pieņemti statūti.”

         Lauksaimniecības ekonomikas komitejas
      – Uzdevumi un apstiprināšana

               4

                  Code rural L.551-1. pantā ir paredzēts, ka “administratīvā iestāde par ražotāju organizācijām var atzīt konkrētā reģiona lauksaimniecības kooperatīvās sabiedrības un to apvienības, lauksaimniecības kooperatīvus, lauksaimniecības arodbiedrības, kas nav Code du travail [Darba kodeksa] IV grāmatā paredzētās vispārējās arodbiedrības, lauksaimniecības produktu ražotāju asociācijas, ko regulē 1901. gada 1. jūlija likuma noteikumi, ja to mērķis ir savas produkcijas attīstības ilgtermiņa kontrole, ražotāju komercorganizāciju nostiprināšana un ražošanas organizēšana un saglabāšana noteiktā teritorijā”.

               5

               Atbilstoši Code rural L.552-1. pantam:
               “Lai saskaņotu produktu ražošanas, tirdzniecības un cenu kārtību, kā arī piemērotu vienotus produktu tirgū laišanas noteikumus, iepriekšējā pantā uzskaitītās atzītās organizācijas un vispārējās vai specializētās lauksaimniecības arodbiedrības var apvienoties, lai noteiktā reģionā un attiecībā uz vienas nozares produktiem, kā tas paredzēts L.551-1. panta 2. punktā, izveidotu lauksaimniecības ekonomikas komiteju.
               Lauksaimniecības ekonomikas komitejām jābūt vai nu Code du travail IV grāmatā paredzētajām lauksaimniecības arodbiedrībām, vai arī 1901. gada 1. jūlija [..] likumā paredzētajām asociācijām.
               Lauksaimniecības ekonomikas komitejas izdod kopīgus noteikumus saviem dalībniekiem.
               Lauksaimniecības ekonomikas komitejas palīdz īstenot valsts un Kopienu ekonomikas politiku, un tās var saņemt norādījumus attiecībā uz to nozarē īstenotās politikas virzību.”

               6

               Šī paša kodeksa L.552-2. pantā ir noteikts:
               “Lauksaimniecības ekonomikas komitejām, ja tās ir apstiprinājusi administratīvā iestāde, var piešķirt īpašās prioritātes un priekšrocības, uz ko ir tiesības atzītajām ražotāju grupām.
               Apstiprinājumu piešķir, aptur vai atceļ administratīvā iestāde pēc tam, kad saņemts atzinums no Conseil supérieur d’orientation de l’économie agricole et alimentaire [Augstākās padomes lauksaimniecības un pārtikas ekonomikas virzības jautājumos], kas paredzēta 1962. gada 8. augusta grozītā likuma, ar ko papildina Likumu par lauksaimniecības virzību, 14 I pantā.”

               7

                  Code rural L.554-1. panta pirmajā daļā ir norādīts, ka “lauksaimniecības ekonomikas komitejas, kurām ir pietiekama pieredze noteiktās jomās, var lūgt kompetentajai administratīvajai iestādei, lai noteikumi, kurus ir pieņēmuši to dalībnieki un kuri paredzēti Padomes 1972. gada 18. maija Regulas (EEK) Nr. 1035/72 par augļu un dārzeņu tirgus kopējo organizāciju 15.b panta 1. punktā, tiktu noteikti obligāti ražotājiem, kas nodibināti to reģiona vienā vai vairākās ekonomikas zonās”.

               8

                  Code rural R*552-1. panta pirmajā daļā ir norādīts, “ka pieteikums apstiprinājuma saņemšanai, ko attiecībā uz vienu reģionu vai noteiktu produktu nozari iesniegusi lauksaimniecības ekonomikas komiteja, ar komitejas galvenā biroja prefekta starpniecību tiek nosūtīts lauksaimniecības ministram”, un R*552-2. pantā ir noteikts, ka šim pieteikumam jāpievieno konkrēti dokumenti, tostarp “komitejas statūti”, kuros jābūt klauzulām, kas paredz, ka “komitejas pieņemtie noteikumi ir piemērojami tikai pēc tam, kad tos apstiprinājis lauksaimniecības ministrs”, un “paziņojums, kurā precizēts atbalsta raksturs veids, kas iespējams, ja nepieciešams, sniedzams komitejas biedriem”, un “noteikumi, ko komiteja pieņēmusi saskaņā ar L.552-1. pantu”. Visbeidzot Code rural R.552-4. pantā ir norādīts, ka “pēc Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire atzinuma saņemšanas lauksaimniecības ministrs, piemērojot L.552-2. pantu, pieņem lēmumu par pieteikumu apstiprinājuma saņemšanai”.

         – Darbība

               9

               Atbilstoši Code rural R.552-10. panta pirmajai daļai “apstiprināta lauksaimniecības ekonomikas komiteja var pieņemt jaunus noteikumus vai grozīt jau apstiprinātos noteikumus tikai ar lauksaimniecības ministra tiešu piekrišanu, ko tas sniedz pēc Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire atzinuma saņemšanas”.

               10

                  Code rural R.552-11. pantā turklāt ir paredzēts, ka “lauksaimniecības ministrs katrā apstiprinātajā lauksaimniecības ekonomikas komitejā ieceļ pārstāvi” un ka šis “pārstāvis, kuram komitejā ir tehniskā konsultanta loma un kurš piedalās vai kuru saskaņā ar lauksaimniecības ministra noteiktajiem nosacījumiem var pārstāvēt valdes sanāksmēs un vispārējās sapulcēs”, ka viņš “var iepazīties uz vietas vai arī pieprasīt, lai viņam nosūta jebkādus dokumentus, kā arī dokumentus, kas attiecas uz komitejas vai tajā ietilpstošo organizāciju darbību”, un ka “viņš tiek regulāri informēts par visiem valdes pieņemtajiem lēmumiem un vispārējās sapulcēs pieņemtajām rezolūcijām”.

               11

               Visbeidzot atbilstoši Code rural R.552-14. pantam:
               “Lauksaimniecības ministrs jebkurā brīdī pēc tam, kad ir saņemti komitejas apsvērumi un Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire atzinums, var atsaukt savu apstiprinājumu tiem spēkā esošajiem noteikumiem, kas ir tikuši apstiprināti iepriekš. Viņš nosaka datumu, kurā stājas spēkā apstiprinājuma atsaukšana. Ja komiteja tomēr nolemj šos noteikumus paturēt spēkā, tā zaudē apstiprinātās komitejas statusu [..].”

         – Biedra nauda un iemaksas

               12

               Saskaņā ar Code rural L.553-1. pantu “atbilstoši L.551-1. un L.552-2. pantā paredzētajiem nosacījumiem atzītās un apstiprinātās organizācijas ar dekrētu, kas pieņemts pēc Conseil d’État atzinuma, var atļaut iekasēt biedra naudu vai iemaksas, ko nosaka pēc produktu vērtības, platībām vai abiem šiem rādītājiem kopā”.

               13

                  Code rural R*553-2. pantā attiecībā uz atzītajām ražotāju grupām ir noteikts, ka tām “no katra biedra ir tiesības iekasēt biedra naudu, kuras apmērs visiem ražotājiem ir noteikts vienādi, un iemaksas, ko nosaka pēc pārdotās produkcijas – saistībā ar kuru tās tika atzītas – vērtības”, un ka “biedra naudas apmērs un iemaksu likme nedrīkst pārsniegt maksimālo, kas noteikta lauksaimniecības ministra lēmumā pēc Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire atzinuma saņemšanas”.

               14

                  Code rural R*553-5. pantā attiecībā uz atzīto ražotāju grupu biedra naudu un iemaksām ir paredzēts, ka “biedra naudas apmēru un iemaksu likmi, kā arī to maksāšanas kārtību nosaka kārtējās vispārējās sapulcēs”.

               15

                  Code rural R*553-6. pantā tāpat arī ir noteikts, ka “apstiprinātajām ekonomikas komitejām ir tiesības no katra biedra iekasēt biedra naudu, kā arī no biedriem, kuriem ir atzīto lauksaimniecības ražotāju grupu statuss, iemaksu veidā iekasēt to iemaksu daļu, ko šīs grupas ir saņēmušas pašas”, un ka “lauksaimniecības ministrs pēc Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire atzinuma saņemšanas var noteikt maksimālo iemaksu apmēru, ko var iekasēt komiteja”.

               16

                  Code rural R*553-7. panta pirmajā daļā ir norādīts, ka, “ja apstiprinātā lauksaimniecības ekonomikas komiteja, piemērojot L.552-2. pantu, panāk, ka viens vai vairāki noteikumi, kuri tika pieņemti priekš ražotājiem un ražotāju grupām, kas atrodas tās uzraudzībā, tiek piemēroti visiem tās reģiona ražotājiem, tad ražotājiem, kuriem šis noteikums ir kļuvis saistošs šādas [noteikumu] paplašināšanas dēļ, ir pienākums atbilstoši lauksaimniecības ministra noteiktajiem nosacījumiem samaksāt komitejai visas vai daļu no iemaksām, kas noteiktas atbilstoši R.553-2. pantam”.

         – Administratīvās iestādes kontrole

               17

                  Code rural R*553-10. pantā ir paredzēts:
               “Lauksaimniecības ministra kontrole attiecībā uz apstiprinātajām ekonomikas komitejām un atzīto ražotāju grupām galvenokārt attiecas uz:

                        —

                        šo organizāciju grāmatvedību un darījumu likumību;

                        —

                        saņemtā atbalsta izmantošanu, it īpaši valsts, valsts organizāciju, valsts iestāžu un sabiedrību ar valsts kapitāla daļu piešķirtā atbalsta izmantošanu;

                        —

                        to, kā ražotāju grupas, lauksaimniecības ekonomikas komitejas, kā arī to pārraudzībā esošās organizācijas un ražotāji piemēro atbilstoši L.551-1. un L.552-1. pantam pieņemtos noteikumus, kā arī spēkā esošos likumus un noteikumus, it īpaši tos likumus un noteikumus, kas attiecas uz krāpniecības apkarošanu un harmonizāciju.”

               18

               Šajā ziņā Code rural R*553-13. pantā ir paredzēts, ka “lauksaimniecības ministrijas amatpersonas, kuras šajā ziņā ir pilnvarojis lauksaimniecības ministrs, var piekļūt atzīto ražotāju grupu un apstiprināto lauksaimniecības ekonomikas komiteju dienestiem” un ka tās “šajās telpās var iepazīties ar visiem dokumentiem, vēstulēm vai grāmatvedības vai administratīviem dokumentiem”. Tāpat atbilstoši R*553-14. pantam “lauksaimniecības ministrijas amatpersonas un darbinieki, it īpaši tie, kas strādā krāpniecības apkarošanas un kvalitātes uzraudzības dienestā, kopā ar ieinteresēto organizāciju darbiniekiem uzrauga, kā šīs organizācijas un lauksaimniecības produktu ražotāji piemēro lauksaimniecības ekonomikas grupu un komiteju pieņemtos spēkā esošos noteikumus”.

               19

               Visbeidzot Code rural R*553-16. pantā ir norādīts, ka “kontrole, kas veicama, piemērojot R.553-7. [pantu] attiecībā uz biedra naudu un iemaksām, tiek īstenota atbilstoši R.553-14. pantā paredzētajiem nosacījumiem”.

         Tiesvedības rašanās fakti

               20

                  Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture [Valsts augļu, dārzeņu un dārzkopības starpnozaru birojs] (turpmāk tekstā – “Oniflhor”) ir rūpnieciska un komerciāla valsts iestāde, kura atrodas valsts uzraudzībā un kuras uzdevums tostarp ir veicināt ekonomisko efektivitāti augļu un dārzeņu nozarē.

               21

               Lauksaimniecības ekonomikas komitejas līdz 1999. gadam reģionālā līmenī apvienoja attiecīgās nozares lauksaimniecības produktu ražotāju organizācijas, sauktas par “lauksaimniecības produktu ražotāju grupām”, un to mērķis bija izdot kopīgus noteikumus saviem dalībniekiem, lai saskaņotu produktu ražošanas, tirdzniecības, cenu un produktu tirgū laišanas kārtību.

               22

               Pēc sūdzības saņemšanas Eiropas Kopienu Komisija 2002. gada 31. jūlijā nosūtīja Francijas Republikai informācijas pieprasījumu attiecībā uz nepaziņotu atbalstu augļu un dārzeņu nozarē, kas saskaņā ar ārkārtas rīcības plānu bija izmaksāts lauksaimniecības produktu ražotāju organizācijām no darbības fonda, kuru pārvaldīja apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas un kurš tika uzturēts no Oniflhor līdzekļiem, kā arī no ražotāju organizāciju biedru veiktajām iemaksām (turpmāk tekstā – “nozares iemaksas”). Šo ārkārtas rīcības plānu mērķis bija mazināt piedāvājuma pagaidu pārsvaru augļu un dārzeņu nozarē, ar kolektīvas un koordinētas pieejas palīdzību regulēt tirgus cenas, kā arī finansēt strukturālos pasākumus, kas domāti, lai kādu sektoru pielāgotu tirgum.

               23

               Starp Komisiju un Francijas iestādēm 2002. gada 21. oktobrī notika sanāksme, pēc kuras minētās iestādes 2002. gada 26. decembrī sniedza informāciju, kas apstiprināja, ka šāds atbalsts tika piešķirts no 1992. gada līdz 2002. gadam. Komisija 2003. gada 16. aprīli pieprasīja iesniegt atbalsta pasākumu pilnīgu uzskaiti. Francijas iestādes uz šo pieprasījumu atbildēja 2003. gada 22. jūlijā.

               24

               Komisija ar 2005. gada 20. jūlija vēstuli informēja Francijas Republiku par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru (turpmāk tekstā – “lēmums par procedūras uzsākšanu”).

               25

               Lēmums par procedūras uzsākšanu 2005. gada 22. septembrī tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 233, 21. lpp.). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus par attiecīgajiem pasākumiem, kas realizēti saistībā ar ārkārtas rīcības plāniem (turpmāk tekstā – “strīdīgie pasākumi”).

               26

               Komisija Francijas iestāžu apsvērumus saņēma 2005. gada 4. oktobra vēstulē.

               27

               Tā turklāt 2005. gada 20. oktobrī no Fédération de l’organisation économique fruits et légumes [Augļu un dārzeņu ekonomikas organizāciju federācijas] (turpmāk tekstā – “Fedecom”), kura ir trešā ieinteresētā persona, saņēma vēstuli, kurā tostarp bija aprakstīta apstiprināto lauksaimniecības ekonomikas komiteju uzbūve, finansēšanas kārtība, kā arī loma attiecīgā atbalsta piešķiršanā un kura 2005. gada 1. decembrī tika nosūtīta Francijas iestādēm. Minētās iestādes šo informāciju neapstrīdēja savā 2005. gada 28. decembra vēstulē, ar kuru tās turklāt atļāva Fedecom nosūtīt savas 2002. gada 26. decembra un 2003. gada 22. jūlija vēstules, kā arī iesniedza labojumus attiecībā uz 2002. gadā izmaksātā atbalsta summu.

               28

               Šīs oficiālās izmeklēšanas procedūras beigās Komisija pieņēma 2009. gada 28. janvāra Lēmumu C(2009) 203, galīgā redakcija, par “ārkārtas rīcības plāniem” augļu un dārzeņu nozarē, kurus īstenojusi Francija (OV L 127, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

               29

               Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka saskaņā ar ārkārtas rīcības plāniem piešķirtais atbalsts, ko Francijas Republika bija izmaksājusi lauksaimniecības produktu ražotāju organizācijām, bija valsts atbalsts, kas bija nelikumīgs un nesaderīgs ar kopējo tirgu. Komisija lika Francijas Republikai to atgūt kopā ar procentiem no atbalsta saņēmējiem.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               30

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 8. aprīlī, Francijas Republika cēla šo prasību.

               31

               Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa (sestā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.

               32

               2012. gada 23. aprīļa tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.

               33

               Francijas Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz daļu no strīdīgajiem pasākumiem, kas tika finansēti no nozares iemaksām;

                        —

                        pakārtoti atcelt apstrīdēto lēmumu pilnībā;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               34

               Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt Francijas Republikas prasību;

                        —

                        piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               35

               Savas prasības pamatojumam Francijas Republika izvirza divus atcelšanas pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu un, otrkārt, kļūdu tiesību piemērošanā, jo Komisija par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē ir atzinusi pasākumus, kas finansēti no attiecīgās nozares brīvprātīgajām iemaksām.

         Par pirmo pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

               36

               Francijas Republika apgalvo, ka apstrīdētajam lēmumam trūkst pamatojuma, ciktāl tas attiecas uz strīdīgajiem pasākumiem, kas finansēti no nozares iemaksām, jo Komisijai ir jāsniedz skaidrs pamatojums tās argumentācijai, ja – kā tas ir šajā gadījumā – lēmums neatbilst pastāvīgajai lēmumu pieņemšanas praksei. Komisija neesot pamatojusi tādu pasākumu atzīšanu par valsts atbalstu, kuri tika finansēti no attiecīgās nozares ražotāju brīvprātīgām iemaksām.

               37

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākuma norādīt pamatojumu apmērs ir atkarīgs no attiecīgā tiesību akta rakstura un konteksta, kādā tas ir pieņemts. Pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jānorāda iestādes, kura ir pieņēmusi tiesību aktu, argumentācija, lai, pirmkārt, Savienības tiesa varētu veikt likumības kontroli, otrkārt, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt pieņemtā pasākuma pamatojumu un lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības un pārbaudīt, vai lēmums ir pamatots. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedums lietā C-367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I-1719. lpp., 63. punkts, un Vispārējās tiesas 2011. gada 30. novembra spriedums lietā T-238/09 Sniace/Komisija, Krājumā nav publicēts, 37. punkts).

               38

               It īpaši Komisijai nav pienākuma izteikt viedokli par visiem argumentiem, ko tai paudušas ieinteresētās personas. Pietiek ar to, ka tā izklāsta faktus un juridiskos apsvērumus, kuriem ir būtiska nozīme lēmuma loģikā (Tiesas 2008. gada 1. jūlija spriedums apvienotajās lietās C-341/06 P un C-342/06 P Chronopost un La Poste/UFEX u.c. Krājums, I-4777. lpp., 96. punkts, un Vispārējās tiesas 2010. gada 3. marta spriedums apvienotajās lietās T-102/07 un T-120/07 Freistaat Sachsen u.c./Komisija, Krājums, II-585. lpp., 180. punkts).

               39

               Visbeidzot no judikatūras izriet, ka, lai arī Komisijas lēmumu, kas atbilst tās pastāvīgajai lēmumu pieņemšanas praksei, ir iespējams pamatot kopsavilkuma veidā, tostarp paredzot atsauci uz šo praksi gadījumā, ja lēmums būtiski pārsniedz iepriekš pieņemtajos lēmumos noteikto, Komisijai ir jāsniedz detalizēts pamatojums (Tiesas 1975. gada 26. novembra spriedums lietā 73/74 Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique u.c./Komisija, Recueil, 1491. lpp., 31. punkts; 2008. gada 11. decembra spriedums lietā C-295 07 P Komisija/Département du Loiret, Krājums, I-9363. lpp., 44. punkts, un 2011. gada 29. septembra spriedums lietā C-521/09 P Elf Aquitaine/Komisija, Krājums, I-8947. lpp., 155. punkts).

               40

               Tieši ņemot vērā šos principus, ir jāizvērtē pamats attiecībā uz apstrīdētā lēmuma nepietiekamu pamatojumu.

               41

               Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisijai pirmo reizi bija jāizvērtē, vai pasākumus, kas vienlaicīgi tika finansēti no valsts iemaksām un kādas nozares pārstāvju brīvprātīgajām iemaksām, varēja uzskatīt par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta noteikumu izpratnē. Līdz ar to Komisijai bija detalizēti jāatbild uz Francijas Republikas administratīvā procesa laikā izvirzītajiem argumentiem attiecībā uz nozares iemaksu atzīšanu par valsts atbalstu.

               42

               Apstrīdētā lēmuma 24.–28. apsvērumā Komisija vispirms ir detalizēti izvērtējusi strīdīgo pasākumu finansēšanas mehānismu. Tā tātad konstatēja, ka tie tika finansēti no darbības fonda, ko pārvalda apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas un kas tika uzturēts atbilstoši tiem pašiem principiem, kurus piemēro Kopienas atbalstam un kuri paredzēti Padomes 1996. gada 28. oktobra Regulas (EK) Nr. 2200/96 par augļu un dārzeņu tirgus kopējo organizāciju (OV L 297, 1. lpp.) 15. pantā, proti, vienlaicīgi no valsts atbalsta palīdzības un ražotāju veiktajām finanšu iemaksām pēc pārdoto augļu un dārzeņu daudzuma vai vērtības. Minētās iemaksas veido 30 līdz 50 % no šī fonda kopējiem līdzekļiem. Ražotāju organizāciju iemaksas tomēr bija tikai brīvprātīgas, un administratīvā iestāde tās nebija noteikusi par obligātām. Iemaksu nemaksāšanas sekas bija tādas, ka attiecīgās ražotāju organizācijas nesaņemtu valsts atbalstu.

               43

               Turklāt no apstrīdētā lēmuma 40. apsvēruma izriet, ka savā 2005. gada 4. oktobra vēstulē, kurā atspoguļoti apsvērumi attiecībā uz lēmumu par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu, Francijas Republika norādīja, ka iemaksas, ko nozares pārstāvji maksāja, lai finansētu ārkārtas rīcības plānus, nevarēja pielīdzināt valsts līdzekļiem, jo tās tika maksātas brīvprātīgi, valsts iestādes tās nebija noteikušas par obligātām visām attiecīgo ražotāju organizācijām un ka apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas varēja ar tām brīvi rīkoties.

               44

               Apstrīdētā lēmuma 43.–62. apsvērumā Komisija izvērtēja, vai strīdīgos pasākumus varēja atzīt par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta noteikumu izpratnē. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 52.–56. apsvērumā tā norādīja, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru (Tiesas 1977. gada 22. marta spriedums lietā 78/76 Steinike & Weinlig, Recueil, 595. lpp., un 1987. gada 11. novembra spriedums lietā 259/85 Francija/Komisija, Recueil, 4393. lpp., 23. punkts) tai esot jāpieturas pie atbalsta shēmas veida un sekām, lai noteiktu, vai tas ir atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, un ka tam, vai iemaksas ir obligātas vai brīvprātīgas, nav nekādas nozīmes, piemērojot šo principu. Tā turklāt apstrīdētā lēmuma 57.–61. apsvērumā izvērtēja judikatūru attiecībā uz valsts līdzekļu jēdzienu (Tiesas 2004. gada 15. jūlija spriedums lietā C-345/02 Pearle u.c., C-345/02, Krājums, I-7139. lpp., un Vispārējās tiesas 2007. gada 20. septembra spriedums lietā T-136/05 Salvat père & fils u.c./Komisija, Krājums, II-4063. lpp.) un atzina, ka šī judikatūra neattiecās uz šo principu. Visbeidzot apstrīdētā lēmuma 61. apsvērumā Komisija uzsvēra, ka šajā gadījumā, pat ja iemaksas bija brīvprātīgas, pastāvēja spēcīgs pamudinājums no valsts puses tajās piedalīties. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 62. apsvērumā tā secināja, ka strīdīgie pasākumi bija valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

               45

               Vienīgi ar apstākli, ka judikatūra, uz kuru Komisija atsaukusies apstrīdētajā lēmumā, attiecas tikai uz obligātām iemaksām, nepietiek, lai pierādītu, ka tās pamatojums bija nepietiekams. Vispirms ir jāatgādina, ka Savienības tiesa nekad nav izvērtējusi, vai pasākumi, kas vienlaicīgi tika finansēti no valsts iemaksām un no kādas nozares pārstāvju brīvprātīgajām iemaksām, ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta noteikumu izpratnē. Turklāt Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka tā uzskatīja, ka judikatūra attiecībā uz obligātajām iemaksām esot piemērojama attiecīgajiem strīdīgajiem pasākumiem, jo iemaksu fakultatīvais raksturs šajā gadījumā bija tīri formāls, tāpēc ka ražotāji tika spēcīgi pamudināti piedalīties šajā mehānismā. Turklāt tas, ka Komisija to ir precizējusi apstrīdētā lēmuma 61. apsvērumā, nevis pēc 55. apsvēruma, nevar – pretēji Francijas Republikas apgalvotajam – kaitēt Komisijas tieši izteiktajai argumentācijai.

               46

               Līdz ar to šķiet, ka apstrīdētajā lēmumā ir pietiekami tieši, skaidri un nepārprotami izteikta Komisijas argumentācija attiecībā uz to, lai noteiktu, vai pasākumi, ko vienlaicīgi finansē no valsts iemaksām un kādas nozares pārstāvju brīvprātīgajām iemaksām, saskaņā ar Komisijas viedokli ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, lai ļautu Vispārējai tiesai veikt tiesiskuma pārbaudi un ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu, lai varētu aizstāvēt savas tiesības un pārbaudīt, vai lēmums ir pamatots.

               47

               No iepriekš minētā izriet, ka ir jānoraida pirmais pamats, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma nepietiekamu pamatojumu.

         Par otro pamatu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, jo Komisija pasākumus, kas finansēti no attiecīgās nozares brīvprātīgajām iemaksām, ir atzinusi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē

               48

               Francijas Republika uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka pasākumi, kas finansēti no attiecīgās nozares brīvprātīgajām iemaksām, ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

         Tādu argumentu pieņemamība, kas attiecas uz faktiskajiem apstākļiem, kuri nav apstrīdēti administratīvā procesa laikā

               49

               Vispirms Komisija apgalvo, ka Francijas Republika nevar Vispārējā tiesā apstrīdēt piezīmes, ko Fedecom savos 2005. gada 20. oktobra apsvērumos iesniegusi saistībā ar nozares pārstāvju un Oniflhor attiecīgajām lomām nozares iemaksu apmēra un strīdīgo pasākumu noteikšanā, kā arī to īstenošanā.

               50

               Tā uzskata, pirmkārt, ka Francijas Republikai šo pamatu, ciktāl tas attiecas uz kļūdu faktos vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, esot vajadzējis izvirzīt atsevišķi no pamata, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā. Tomēr no Francijas Republikas rakstveida apsvērumiem izriet, ka tā šos faktus vēlējās izmantot kā argumentus, lai atbalstītu savu pamatojumu, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko Komisija pieļāvusi, atzīstot, ka pasākumi, kas finansēti no attiecīgās nozares brīvprātīgajām iemaksām, ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

               51

               Otrkārt, Komisija uzskata, ka šie argumenti ir nepieņemami, jo Francijas Republika oficiālās izmeklēšanas procedūras laikā neesot izteikusi nevienu iebildumu attiecībā uz piezīmēm, ko Fedecom izteikusi savos 2005. gada 20. oktobra apsvērumos.

               52

               No pastāvīgās judikatūras izriet, ka dalībvalstij, kura ir piešķīrusi vai vēlas piešķirt atbalstu, atkāpjoties no EK līguma noteikumiem, ir pienākums sadarboties ar Komisiju tās procedūras ietvaros, kurā tā piedalās un kuru ievērojot šai dalībvalstij it īpaši ir pienākums iesniegt visus elementus, kuru raksturs ļautu šai iestādei pārliecināties, ka prasīto atkāpju nosacījumi ir izpildīti (Tiesas 1993. gada 28. aprīļa spriedums lietā C-364/90 Itālija/Komisija, Recueil, I-2097. lpp., 20. punkts; Vispārējās tiesas 1999. gada 15. decembra spriedums apvienotajās lietās T-132/96 un T-143/96 Freistaat Sachsen u.c./Komisija, Recueil, II-3663. lpp., 140. punkts, un 2009. gada 11. februāra spriedums lietā T-25/07 Iride un Iride Energia/Komisija, II-245. lpp., 100. punkts). Lēmuma valsts atbalsta jomā likumība ir jāizvērtē, pamatojoties uz informāciju, kāda bija Komisijas rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī (Tiesas 2003. gada 11. septembra spriedums lietā C-197/99 P Beļģija/Komisija, Recueil, I-8461. lpp., 86. punkts; šajā ziņā skat. Tiesas 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 234/84 Beļģija/Komisija, Recueil, 2263. lpp., 16. punkts). No tā it īpaši izriet, ka valsts atbalsta jēdziens atbilst objektīvai situācijai, kas izvērtējama datumā, kurā Komisija pieņem savu lēmumu, veicot iepriekš minēto tiesas pārbaudi, un ir jāņem vērā šajā datumā veiktais novērtējums (iepriekš minētais spriedums lietā Chronopost un La Poste/UFEX u.c. Tātad, ja attiecīgie lietas dalībnieki nav snieguši pretēju informāciju, Komisijai ir tiesības balstīties uz faktiem, pat kļūdainiem, kas ir tās rīcībā galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī, ciktāl attiecīgie faktiskie apstākļi ir saistīti ar dalībvalstij izteikto Komisijas pieprasījumu sniegt vajadzīgo informāciju (Vispārējās tiesas 2005. gada 19. oktobra spriedums lietā T-318/00 Freistaat Thüringen/Komisija, Krājums, II-4179. lpp., 88. punkts).

               53

               Tāpat no Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 13. panta 1. punkta izriet, ka oficiālas izmeklēšanas procedūras attiecībā uz nelikumīgu atbalstu beigās Komisija pieņem lēmumu, pamatojoties uz pieejamo informāciju, it īpaši to informāciju, ko dalībvalsts ir iesniegusi, atbildot uz Komisijas lūgumu sniegt informāciju.

               54

               Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Fedecom2005. gada 20. oktobrī iesniedza savus apsvērumus kā ieinteresēta trešā persona, it īpaši atspoguļojot apstiprināto lauksaimniecības ekonomikas komiteju uzbūvi, finansēšanas kārtību, kā arī lomu attiecīgā atbalsta piešķiršanā, un ka šie apsvērumi tika nosūtīti Francijas iestādēm 2005. gada 1. decembrī, norādot, ka tām ir viens mēnesis savu rakstisko apsvērumu iesniegšanai. Minētās iestādes šo informāciju neapstrīdēja savā 2005. gada 28. decembra vēstulē, ar kuru tās turklāt atļāva nosūtīt savas 2002. gada 26. decembra un 2003. gada 22. jūlija vēstules Fedecom un iesniedza labojumus attiecībā uz 2002. gadā izmaksātā atbalsta summu.

               55

               No iepriekš 52. un 53. punktā minētajiem principiem izriet, ka Francijas Republika nevar izskatīšanas tiesā stadijā pirmo reizi apšaubīt tādu faktisko apsvērumu saturu, kurus trešā ieinteresētā persona iesniegusi administratīvā procesa laikā, pat ja tie tai bija nosūtīti. Ar apstākli vien, ka tā uz šiem faktiskajiem apstākļiem nereaģēja, jo tā piekrita Fedecom secinājumiem, nepietiek, lai tā izvairītos no administratīvā procesa efektivitātes principa.

               56

               Līdz ar to ir jānoraida kā nepieņemami argumenti, ar kuriem Francijas Republika apšauba piezīmes, ko Fedecom iesniegusi savos 2005. gada 20. oktobra apsvērumos saistībā ar nozares pārstāvju un Oniflhor attiecīgajām lomām nozares iemaksu apmēra un strīdīgo pasākumu noteikšanā, kā arī to īstenošanā.

         Vispārējie principi attiecībā uz valsts līdzekļu jēdzienu

               57

               Ir jāatgādina, ka EKL 87. panta 1. pantā ir paredzēts, ka ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.

               58

               Lai priekšrocības varētu atzīt par atbalstu šī panta nozīmē, tām jābūt, pirmkārt, tieši vai netieši piešķirtām no valsts līdzekļiem un, otrkārt, jābūt valsts piešķirtām (Tiesas 1991. gada 21. marta spriedums lietā C-303/88 Itālija/Komisija, Recueil, I-1433. lpp., 11. punkts; 2002. gada 16. maija spriedums lietā C-482/99 Francija/Komisija, Recueil, I-4397. lpp., 24. punkts, un 2003. gada 20. novembra spriedums lietā C-126/01 GEMO, Recueil, I-13769. lpp., 24. punkts).

               59

               Turklāt no EKL 87. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka vienīgi priekšrocības, ko tieši vai netieši piešķir no valsts līdzekļiem, ir uzskatāmas par atbalstu. Faktiski šajā noteikumā paredzētā atšķirība starp “valsts piešķirtu atbalstu” un atbalstu, kas piešķirts “no valsts līdzekļiem”, nenozīmē, ka visas valsts piešķirtas priekšrocības ir atbalsts neatkarīgi no tā, vai tās tiek finansētas no valsts līdzekļiem vai nē, bet tās mērķis ir vienīgi iekļaut šajā jēdzienā priekšrocības, ko tieši piešķir valsts, kā arī tās, kuras piešķir valsts izveidotas vai valsts noteiktas publisko vai privāto tiesību struktūras (Tiesas 2001. gada 13. marta spriedums lietā C-379/98 PreussenElektra, Recueil, I-2099. lpp., 58. punkts).

               60

               Turklāt ir jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka EKL 87. panta 1. punkts aptver visus finanšu līdzekļus, ko valsts iestādes var faktiski izmantot, lai atbalstītu saimnieciskās darbības subjektus, un nav nozīmes tam, vai šie līdzekļi ir pastāvīgi minēto valsts iestāžu īpašumā vai nē. Tā rezultātā, pat ja šīs attiecīgajam pasākumam atbilstošās summas nav pastāvīgi valsts iestāžu rīcībā, ar faktu vien, ka šīs summas nepārtraukti ir valsts kontrolē un tādējādi kompetento valsts iestāžu rīcībā, ir pietiekoši, lai tās tiktu atzītas par valsts līdzekļiem (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. maija spriedumu lietā C-83/98 P Francija/Ladbroke Racing un Komisija, Recueil, I-3271. lpp., 50. punkts, un iepriekš minēto 2002. gada 16. maija spriedumu lietā Francija/Komisija, 37. punkts). Tāpat tas, ka šie līdzekļi sākotnēji bija privāti, neliedz tos uzskatīt par valsts līdzekļiem EKL 87. panta 1. punkta noteikumu izpratnē (šajā ziņā skat. 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā T-358/94 Air France/Komisija, Recueil, II-2109. lpp., 63.–65. punkts).

               61

               Saskaņā ar judikatūru ar apstākli vien, ka subsīdiju shēma, kas atbalsta noteiktus attiecīgās nozares saimnieciskās darbības subjektus, pilnībā vai daļēji tiek finansēta no valsts iestādes uzliktajām iemaksām, kuras atskaita no attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem, nepietiek, lai šī shēma zaudētu valsts piešķirta atbalsta statusu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (iepriekš minētais Tiesas spriedums lietā Steinike & Weinlig, 22. punkts, un iepriekš minētais 1987. gada 11. novembra spriedums lietā Francija/Komisija, 23. punkts; šajā ziņā skat. Tiesas 1974. gada 2. jūlija spriedumu lietā 173/73 Itālija/Komisija, Recueil, 709. lpp., 27. un 35. punkts).

               62

               Turpretī Tiesa ir atteikusies atzīt par valsts līdzekļiem tādus līdzekļus, kurus ievāc publisko tiesību iestāde, iekasējot iemaksas tikai no saimnieciskās darbības subjektiem, kas ir attiecīgā pasākuma saņēmēji, bet kuri nekad nav bijuši pieejami valsts iestādēm un kuri tika izmantoti, lai finansētu tikai šo uzņēmēju specifiskas darbības (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pearle u.c., 36.–39. punkts).

               63

               Tātad kritērijs, kas jāņem vērā, lai novērtētu, vai tie ir valsts līdzekļi, lai kāda arī būtu to sākotnējā izcelsme, ir tas, kādā mērā valsts iestāde iesaistās attiecīgo pasākumu un to finansēšanas kārtības noteikšanā.

               64

               Ar apstākli vien, ka attiecīgo saimnieciskās darbības subjektu iemaksas, kas domātas, lai daļēji finansētu attiecīgos pasākumus, ir tikai fakultatīvas, nepietiek, lai apšaubītu šo principu. Faktiski apmērs, kādā valsts iestādes iesaistās šajās iemaksās, var būt nozīmīgs pat tad, ja šīs iemaksas nav obligātas.

               65

               No visa iepriekš minētā izriet, ka, lai noteiktu, vai Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka strīdīgie pasākumi ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, ir jāizvērtē, kāda loma valsts iestādēm ir šo pasākumu un to finansēšanas kārtības noteikšanā.

               66

               Izvērtējot valsts iestādes lomu strīdīgo pasākumu noteikšanā, šāda visaptveroša izvērtēšana ir jāveic Vispārējai tiesai – nenošķirot iemaksas atkarībā no to finansēšanas veida – jo valsts un privātās iemaksas ir sajauktas kopā vienā darbības fondā.

         Ārkārtas rīcības plānu shēmas noteikumi

               67

               Vispirms ir jāizvērtē strīdīgo pasākumu shēmas noteikumi un it īpaši tādu valsts un privāto iemaksu apmēra noteikšana, kas domātas minēto pasākumu finansēšanai, kā arī to izmantošanas nosacījumu noteikšana.

               68

               Pirmkārt, attiecībā uz valsts un privāto iemaksu, kas domātas, lai finansētu strīdīgos pasākumus, apmēra noteikšanu no lietas materiāliem, it īpaši Fedecom2005. gada 20. oktobra vēstules, izriet, ka Oniflhor, rūpnieciska un komerciāla valsts iestāde, kas atrodas valsts uzraudzībā, vienpusēji nolēma summas, kas piešķiramas ārkārtas rīcības plāniem, kā arī iemaksu apmēru, kas apstiprinātajām lauksaimniecības ekonomikas komitejām bija jāmaksā attiecībā uz ārkārtas rīcības plāniem. Šīs iemaksas noteica Oniflhor, un tās tika parēķinātas procentuāli no to ražotāju faktiski pārdoto augļu un dārzeņu daudzuma vai vērtības, kas bija atbalsta saņēmēji, un lauksaimniecības ekonomikas komitejas tās pieprasīja no katra produkta valsts iestādes nodaļas, kas tās pēc tam pārskaitīja Oniflhor. Tas šīs summas papildināja ar valsts atbalstu, kas atbilst 50–70 % no kopējā atbalsta vērtības. Ja ražotāji nemaksāja nozares iemaksas, Oniflhor piešķirtais atbalsts ražotājiem netika izmaksāts un tas palika apstiprināto lauksaimniecības ekonomikas komiteju līmenī, kurām savukārt bija pienākums to atmaksāt Oniflhor.

               69

               Pretēji citām iemaksām, ko saņēma apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas, šīs nebija obligātas, ko apliecina fakts, ka dažas ražotāju organizācijas atteicas tās maksāt. Līdz ar to šīs iemaksas neregulēja Code rural noteikumi attiecībā uz obligātajām iemaksām.

               70

               No Code rural R*553-2. un R*553-6. panta noteikumiem izriet, ka tie attiecas vienīgi uz biedra naudu un darbības iemaksām, kas ražotājiem obligāti jāmaksā atzītajām ražotāju grupām un apstiprinātajām lauksaimniecības ekonomikas komitejām. Līdz ar to Francijas Republika nevar atsaukties uz noteikumiem, kas attiecas uz atzīto ražotāju grupu noteikto biedra naudu un iemaksām, kādas paredzētas Code rural R*553-5. pantā.

               71

               Tāpat arī Code rural R*553-7. pants, kurā ir paredzēts, ka, ja apstiprinātā lauksaimniecības ekonomikas komiteja ir panākusi, ka noteikums, kas tika pieņemts priekš ražotājiem un ražotāju grupām, kas atrodas tās uzraudzībā, tiek piemērots visiem tās reģiona ražotājiem, minētajiem ražotājiem, kuriem šis noteikums ir kļuvis saistošs, saskaņā ar ministrijas dekrētu ir pienākums samaksāt komitejai visas vai daļu no iemaksām, ko nosaka pēc pārdoto produktu vērtības, nav piemērojams attiecībā uz iemaksām, kas domātas ārkārtas rīcības plānu finansēšanai. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka judikatūrā par nelikumīgiem ir atzīti jebkādi neatkarīgiem ražotājiem uzlikti pienākumi piedalīties ražotāju organizācijas izveidotu fondu finansēšanā, ja tās mērķis ir finansēt darbības, kuras pašas par sevi ir atzītas par pretējām Kopienas tiesībām (Tiesas 1986. gada 25. novembra spriedums lietā 218/85 Cerafel, Krājums, 3513. lpp., 22. punkts).

               72

               Turklāt Francijas Republika nevarot atsaukties uz Regulas Nr. 2200/96 par augļu un dārzeņu tirgus kopējo organizāciju 15. panta noteikumiem. Faktiski, ja saskaņā ar šo noteikumu ieviestajām darbības programmām ar ārkārtas rīcības plāniem būtu kopīgs vienkārši tas, ka tos līdzfinansē gan valsts iestāde, gan no ražotāju organizāciju biedru iemaksām, ko nosaka pēc faktiski pārdoto augļu un dārzeņu daudzuma vai vērtības, ir skaidrs, ka šie noteikumi nebūtu piemērojami strīdīgajiem pasākumiem, bet gan vienīgi tādiem pasākumiem, kas pieņemti augļu un dārzeņu tirgus kopējās organizācijas ietvaros.

               73

               Visbeidzot Francijas Republika katrā ziņā nav iesniegusi nevienu citu pierādījumu, kas ļautu uzskatīt, ka iemaksu apmēru, ko maksāja ražotāji, tie būtu noteikuši paši.

               74

               No visa iepriekš minētā izriet, ka Oniflhor vienpusēji nolēma iemaksu apmēru, ko maksāja apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas, kā arī rīcības plāniem piešķirto kopējo summu.

               75

               Otrkārt, attiecībā uz strīdīgo pasākumu satura noteikšanu un to īstenošanas kārtību no lietas materiāliem, it īpaši no informācijas, ko Fedecom iesniedza 2005. gada 20. oktobrī, izriet, ka strīdīgos pasākumus noteica Oniflhor ar lēmumiem, uz kuriem bija tā direktora un valsts finanšu kontroliera zīmogs, un ka apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas nepiedalījās to noteikšanā un tām nebija nekādas rīcības brīvības to piemērošanā.

               76

               Francijas Republika tomēr uzskata, ka Oniflhor lēmumu vienīgais mērķis bija formāli pierakstīt iemaksas, ko nozares pārstāvji un valsts iestādes bija apņēmušies maksāt.

               77

               Tādējādi tā apgalvo, ka strīdīgos pasākumus noteica un īstenoja nozares pārstāvji paši un ka Oniflhor iesaistīšanās izpaudās vienīgi tā, ka tas piemēroja pēdējo minēto pieņemtos lēmumus un piedalījās to finansēšanā. Tā savu argumentāciju pamato ar diviem dokumentiem, kas pirmo reizi tika iesniegti replikas stadijā un kuru mērķis ir pierādīt, ka iniciatīva attiecībā uz ārkārtas rīcības plāniem nāk no lauksaimniecības ekonomikas komitejām. Tomēr no iepriekšējā 55. punkta izriet, ka Francijas Republika lietas izskatīšanas tiesā stadijā nevar pirmo reizi apšaubīt tādu apsvērumu patiesumu, kurus ieinteresētā trešā persona bija iesniegusi administratīvā procesa laikā, pat ja šie apsvērumi tai tika nosūtīti un tā tos netika apstrīdējusi.

               78

               Katrā ziņā ir jānorāda, ka šīs vēstules, ko divu apstiprināto lauksaimniecības ekonomikas komiteju produktu valsts iestādes 2001. gada bija nosūtījušas Oniflhor, ļauj vienīgi secināt, ka apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas pārkāpuma izdarīšanas laikā divreiz bija iesniegušas Oniflhor priekšlikumus pasākumiem, kas būtu jāpieņem saskaņā ar ārkārtas rīcības plāniem. Tomēr ar tiem nepietiek, lai apšaubītu informāciju, ko Fedecom bija nosūtījusi 2005. gada 20. oktobrī un saskaņā ar kuru apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas nebija kompetentas noteikt saskaņā ar ārkārtas rīcības plāniem pieņemtos pasākumus, kas bija vienīgi Oniflhor pienākums.

               79

               Turklāt ir jānorāda, ka Francijas Republika savos rakstveida apsvērumos ir atzinusi, ka apstiprinātajām lauksaimniecības ekonomikas komitejām bija pienākums piemērot tādus ārkārtas plānu ietvaros paredzētos pasākumus, kādi bija noteikti ar Oniflhor direktora lēmumu. Tas, ka šo apstākli skaidro ar Oniflhor dalību minēto pasākumu finansēšanā, neietekmē vērtējumu attiecībā uz to, kādā mērā valsts iestāde kontrolēja šo pasākumu īstenošanu.

               80

               Visbeidzot Francijas Republika norāda, ka pretēji situācijai lietā, kurā taisīts iepriekš minētais spriedums Air France/Komisija (65. punkts), Oniflhor nevarēja brīvi rīkoties ar nozares pārstāvju iemaksātajiem līdzekļiem, jo minētos fondus pārvaldīja apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas. Tomēr no Tiesas judikatūras, kas minēta iepriekš 60. punktā, izriet, ka, pat ja summas nav pastāvīgi valsts iestāžu rīcībā, ar faktu vien, ka šīs summas nepārtraukti ir valsts kontrolē un tādējādi kompetento valsts iestāžu rīcībā, ir pietiekoši, lai tās tiktu atzītas par valsts līdzekļiem.

               81

               Šajā gadījumā valsts, izmantojot savu dominējošo ietekmi attiecībā uz strīdīgo pasākumu noteikšanu un īstenošanu, pilnībā varēja novirzīt apstiprinātajām lauksaimniecības ekonomikas komitejām piešķirto līdzekļu izmantošanu, lai attiecīgajā gadījumā finansētu dažu ražotāju īpašās priekšrocības.

               82

               Faktiski ir pierādīts, ka apstiprinātajām lauksaimniecības ekonomikas komitejām nebija nekādas rīcības brīvības Oniflhor noteikto pasākumu piemērošanā.

               83

               Turklāt no vairākiem Code rural noteikumiem izriet, ka administratīvajai iestādei bija padziļinātas un pastāvīgas kontroles pilnvaras pār attiecīgajām summām. Faktiski atbilstoši Code rural R*553-10. pantam lauksaimniecības ministra kontrole pār apstiprinātajām ekonomikas komitejām it īpaši attiecas uz šo iestāžu grāmatvedību un veikto darījumu likumību, kā arī uz saņemtā valsts atbalsta izmantošanu. Šajā ziņā R*553-13. pantā ir paredzēts, ka amatpersonas, kuras ir pilnvarojis lauksaimniecības ministrs, var piekļūt visiem apstiprināto lauksaimniecības ekonomikas komiteju dienestiem un tur iepazīties ar visiem dokumentiem, vēstulēm vai grāmatvedības dokumentiem.

               84

               Visbeidzot ir jānorāda uz valsts izšķirošo lomu apstiprinātajās lauksaimniecības ekonomikas komitejās, kurās valsti pārstāv reģiona prefekts. No Code rural noteikumiem izriet, ka jebkuras apstiprinātās lauksaimniecības ekonomikas komitejas pieteikumam, ko tās saskaņā ar minētā kodeksa R*552-1. pantu iesniedz lauksaimniecības ministram, lai varētu saņemt valsts atbalstu, saskaņā ar šī paša kodeksa R*552-2. pantu ir jāpievieno konkrēti dokumenti, tostarp “komitejas statūti”, kuros jābūt klauzulām, kuras paredz, ka “komitejas pieņemtie noteikumi ir piemērojami tikai pēc tam, kad tos apstiprinājis lauksaimniecības ministrs”, “paziņojums, kurā precizēts atbalsta raksturs un veids, kas iespējams, ja nepieciešams, piešķirams komitejas biedriem”, un “noteikumi, ko komiteja pieņēmusi saskaņā ar L.552-1. pantu”. Atbilstoši Code rural R.552-10. pantam apstiprinātā lauksaimniecības ekonomikas komiteja var pieņemt jaunus noteikumus vai grozīt jau apstiprinātos noteikumus vienīgi ar lauksaimniecības ministra tiešu piekrišanu. Turklāt Code rural R.552-11. pantā ir paredzēts, ka lauksaimniecības ministrs katrā apstiprinātajā lauksaimniecības ekonomikas komitejā ieceļ pārstāvi, kuram komitejā ir tehniskā konsultanta loma un kurš piedalās vai kuru saskaņā ar lauksaimniecības ministra noteiktajiem nosacījumiem var pārstāvēt valdes sanāksmēs vai vispārējās sapulcēs, un kurš var iepazīties uz vietas vai pieprasīt, lai viņam nosūta jebkādus dokumentus, kā arī jebkādus dokumentus, kas attiecas uz komitejas vai tajā ietilpstošo organizāciju darbību, un kurš regulāri tiek informēts par visiem valdes pieņemtajiem lēmumiem, kā arī vispārējās sapulcēs pieņemtajām rezolūcijām. Tāpat arī lauksaimniecības ministra 2000. gada 30. oktobra Dekrēta par to, kā augļu un dārzeņu nozarē lauksaimniecības ekonomikas komitejās tiek pārstāvēta valsts (JORF, 2000. gada 15. novembris, 18079. lpp.), 1. pantā ir paredzēts, ka reģiona prefekts vai tā pārstāvis ir tiesīgs piedalīties visās apstiprināto lauksaimniecības ekonomikas komiteju pārvaldes struktūru sanāksmēs, kurās tiek pieņemti lēmumi, un ka viņš saņem visus šajā ziņā sastādītos apspriežu ziņojumus un sanāksmju protokolus. Šī paša tiesību akta 2. pantā valsts pārstāvim ir noteikts pienākums – un, ja nepieciešams, tam šajā ziņā palīdz Oniflhor – nodrošināt, lai šīm komitejām uzticētie uzdevumi tiktu veikti saskaņā ar normatīvajos aktos noteiktajām norādēm, un ir paredzēts, ka šajā ziņā pirms to piemērošanas viņš ar zīmogu apstiprina komiteju vadošo struktūru, šajā gadījumā vispārējās sapulcēs vai valdē, pieņemtos lēmumus, kā arī noslēgtos līgumus, ja tajos ir paredzēti komitejas biedru pienākumi vai noteikta kārtība, kādā tiek izmantots valsts finansējums – attiecībā uz ražošanas nozares darbību vai ieguldījumiem tajā – vai Kopienas finansējums. Minētie lēmumi bez šāda apstiprinājuma nav izpildāmi.

               85

               Francijas Republika ir atzinusi šo valsts nozīmīgo lomu apstiprināto lauksaimniecības ekonomikas komiteju darbībā. Tam, ka šī loma tiek skaidrota ar apstākli, ka minētajām komitejām ir iespēja padarīt savus noteikumus par obligātiem visiem attiecīgā reģiona ražotājiem, nav nozīmes, izvērtējot valsts klātbūtni šajās komitejās.

               86

               Francijas Republika turklāt apgalvo, ka, ja reģiona prefekts piedalās lauksaimniecības ekonomikas komitejas vadošo struktūru sanāksmēs, viņš tomēr nepiedalās minēto struktūru lēmumu pieņemšanā. No iepriekš minētā lauksaimniecības ministra 2000. gada 30. oktobra dekrēta 2. panta tomēr izriet, ka komiteju vadošo struktūru pieņemtie lēmumi, kā arī līgumi attiecībā uz valsts finansējuma izmantošanas kārtību bija izpildāmi tikai tad, ja tie bija apstiprināti ar reģiona prefekta vai tā pārstāvja zīmogu.

               87

               No visa iepriekš minētā izriet, ka Oniflhor vienpusēji lēma par pasākumiem, kas finansējami no ārkārtas rīcības plāniem, kā arī par to īstenošanas kārtību un ka, lai arī apstiprinātajām lauksaimniecības ekonomikas komitejām bija pienākums pārvaldīt darbības fondus, kas bija domāti šo pasākumu finansēšanai, tām tomēr nebija nekādas rīcības brīvības to piemērošanā.

               88

               Secinājumā ir jākonstatē, ka strīdīgos pasākumus un to finansēšanas kārtību noteica Oniflhor, rūpnieciska un komerciāla valsts iestāde, kas atrodas valsts uzraudzībā. Turpretī pasākumu saņēmējiem bija tikai tiesības izvēlēties piedalīties vai nē šādi izveidotajā Oniflhor sistēmā, piekrītot vai atsakoties maksāt Oniflhor noteiktās nozares iemaksas. Līdz ar to ir jāuzskata, ka strīdīgie pasākumi ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

               89

               Līdz ar to ir jānoraida otrais pamats, kas attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar valsts līdzekļu jēdzienu, un tādējādi visa prasība kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               90

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               91

               Tā kā Francijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                           Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                           Kanninen

                           Wahl

                           Soldevila Fragoso

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 27. septembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2012. gada 25.aprīlī. # Brainlab AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiska preču zīme "BrainLAB" - Pieteikuma par preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu neesamība - Preču zīmes izslēgšana no reģistra pēc reģistrācijas izbeigšanās - Pieteikums par restitutio in integrum - Regulas (EK) Nr. 207/2009 81. pants. # Lieta T-326/11.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2012. gada 25. aprīlī (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Kopienas vārdiska preču zīme “BrainLAB” — Pieteikuma par preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu neesamība — Preču zīmes izslēgšana no reģistra pēc reģistrācijas izbeigšanās — Pieteikums par restitutio in integrum — Regulas (EK) Nr. 207/2009 81. pants”
      Lieta T‑326/11

            Brainlab AG
          , Feldkirhene [Feldkirchen] (Vācija), ko pārstāv J. Bauer, advokāts,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv R. Manea, pārstāve,
      atbildētājs,
      par prasību par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2011. gada 15. aprīļa lēmumu lietā R 1596/2010‑4 attiecībā uz prasītājas pieteikumu par restitutio in integrum un pieteikumu par preču zīmes “BrainLAB” reģistrācijas pagarināšanu.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood] (referents), tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un J. Švarcs [J. Schwarcz],
      sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 20. jūnijā,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 21. septembrī,
      ņemot vērā izmaiņas Vispārējās tiesas iztiesāšanas sastāvos,
      ņemot vērā, ka mēneša laikā pēc paziņošanas par rakstveida procesa pabeigšanu netika saņemts lietas dalībnieku pieteikums par tiesas sēdes rīkošanu un, pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas un pamatojoties uz Vispārējās tiesas Reglamenta 135.a pantu, nolemjot izskatīt prasību bez procesa mutvārdu daļas,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Atbilstošās tiesību normas

               1

               Saskaņā ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.) 46. pantu Kopienas preču zīmes reģistrē uz desmit gadiem no pieteikuma iesniegšanas brīža. Reģistrāciju saskaņā ar šīs pašas regulas 47. pantu var pagarināt uz nākošajiem laikposmiem, kas ilgst desmit gadus.

               2

               Saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 47. panta 1.–3. punktu:
               “1.   Kopienas preču zīmes reģistrāciju pagarina pēc preču zīmes īpašnieka vai tās skaidri pilnvarotas personas lūguma ar nosacījumu, ka samaksāta attiecīgā nodeva.
               2.   Birojs informē Kopienas preču zīmes īpašnieku un visas personas, kam ir reģistrētas tiesības attiecībā uz šo Kopienas preču zīmi, par reģistrācijas beigšanos pietiekamu laiku iepriekš. Ja šī informācija netiek sniegta, Birojs atbildību neuzņemas.
               3.   Pagarināšanas pieprasījumu iesniedz sešu mēnešu termiņā, kas beidzas pēdējā tā mēneša dienā, kad beidzas aizsardzība. [..]”

               3

               Saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 81. panta ar nosaukumu “Restitutio in integrum” 1. punktu:
               “Pieteikuma par Kopienas preču zīmi iesniedzējam vai tās īpašniekam, vai kādai pusei lietas izskatīšanas procesā Birojā, kura, neskatoties uz to, ka ir veikti visi nepieciešamie pasākumi atbilstoši apstākļiem, nav spējusi iekļauties Biroja noteiktajā termiņā, pēc tās lūguma atjauno tās tiesības, ja, attiecīgo termiņu neievērojot, atbilstoši šīs regulas noteikumiem rodas tiešas sekas, kas izraisa kādu tiesību vai atlīdzības iespējas zaudējumu.”

               4

               Saskaņā ar Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), 29. noteikumu ar nosaukumu “Paziņojums par [reģistrācijas] termiņa izbeigšanos”:
               “Vismaz sešus mēnešus pirms reģistrācijas termiņa beigām Birojs informē Kopienas preču zīmes īpašnieku un ikvienu personu, kam ir reģistrētas tiesības, ieskaitot licenci, attiecībā uz Kopienas preču zīmi, ka reģistrācijai tuvojas izbeigšanās termiņš. Šāda paziņojuma nesniegšana reģistrācijas termiņa izbeigšanos neietekmē.”

               5

               Atbilstoši Īstenošanas regulas 30. noteikuma 5. punktam, ja līdz Regulas Nr. 207/2009 47. panta 3. punkta trešajā teikumā paredzētā termiņa beigām nav iesniegts [reģistrācijas termiņa] atjaunošanas pieteikums vai ja tas tiek iesniegts pēc šī termiņa beigām, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) pieņem lēmumu, ka reģistrācijas termiņš ir beidzies, un informē par to Kopienas preču zīmes īpašnieku.

               6

               Saskaņā ar minētās Īstenošanas regulas 67. noteikuma ar nosaukumu “Izziņošana pārstāvjiem” 1. punktu:
               “Ja ir iecelts pārstāvis [..], paziņojumus adresē šim ieceltajam [..] pārstāvim.”

         Tiesvedības priekšvēsture

               7

               Prasītāja Brainlab AG ir pašreizējā Kopienas vārdiskas preču zīmes “BrainLAB”, kuras reģistrācijas pieteikums iesniegts 1999. gada 26. augustā un kura ir reģistrēta 2000. gada 4. decembrī ar Nr. 1290113, īpašniece. Saistībā ar šo reģistrāciju īpašnieka pārstāvēšanai ITSB kā pārstāvis Īstenošanas regulas 67. noteikuma 1. punkta izpratnē tika iecelts advokātu un padomdevēju patentu jautājumos birojs (turpmāk tekstā – “ieceltie pārstāvji”).

               8

               Ar 2008. gada 2. decembra vēstuli ieceltie pārstāji lūdza ITSB reģistrēt tā datu bāzēs prasītājas adreses izmaiņas. Ar 2009. gada 18. februāra paziņojumu ITSB apstiprināja ieceltajiem pārstāvjiem, ka ir veikta šo adreses izmaiņu reģistrācija.

               9

               Tikmēr ITSB 2009. gada 2. februārī tieši prasītājai, nevis tās ieceltajiem pārstāvjiem, kļūdaini norādot tās agrāko adresi, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 47. panta 2. punktu un Īstenošanas regulas 29. noteikumu nosūtīja paziņojumu, informējot par tuvojošos attiecīgās preču zīmes reģistrācijas izbeigšanos (turpmāk tekstā – “atgādinājuma paziņojums”). Šajā paziņojumā tostarp bija norādīts, ka pieteikums par reģistrācijas pagarināšanu ir jāiesniedz un nodeva par pagarināšanu ir jāsamaksā līdz 2009. gada 31. augustam vai, veicot pārmaksāto nodevu atmaksu, papildus noteiktajā termiņā, kas beidzas 2010. gada 1. martā.

               10

               Ir skaidrs, ka, neraugoties uz šo kļūdaini norādīto adresi, prasītāja, pateicoties vēstuļu pārsūtīšanas pakalpojumam, patiešām saņēma atgādinājuma paziņojumu pāris dienas pēc tā nosūtīšanas.

               11

               Savukārt lietas materiāli, konkrēti, prasītājas pārstāvja W., kas ir atbildīgs par attiecīgo preču zīmi, ar zvērestu apstiprinātais paziņojums, neļauj konstatēt, ka viņš ir nosūtījis atgādinājuma paziņojumu ieceltajiem pārstāvjiem. Minētie pārstāvji apgalvo, ka tas tā nav. Tāpat arī ITSB savā atbildes rakstā norāda, ka nav nekāda pierādījuma, kas apstiprinātu šo nosūtīšanu. Turklāt atgādinājuma paziņojums vēlāk tika atrasts prasītājas telpās, lietas materiālos, kuros atrodas sarakste ar ieceltajiem pārstāvjiem saistībā ar attiecīgo preču zīmi.

               12

               Katrā ziņā ITSB noteiktajā termiņā nesaņēma pieteikumu par attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu un tādēļ saskaņā ar Īstenošanas regulas 30. noteikuma 5. punktu nosūtīja paziņojumu, konstatējot, ka minētās preču zīmes reģistrācija ir izbeigusies 2010. gada 2. martā. Arī šis paziņojums 2010. gada 23. martā tika nosūtīts tieši prasītājai, bet uz tās jauno adresi.

               13

               2010. gada 1. aprīlī ieceltie pārstāvji informēja ITSB, ka viņi ir uzzinājuši par faktu, ka norāde par to iecelšanu par prasītājas pārstāvjiem kļūdas dēļ ir izslēgta no ITSB datu bāzes, lai gan viņi to nav lūguši darīt. Viņi iesniedza jaunu pieteikumu par iecelšanu par prasītājas pārstāvjiem, kas tajā pašā dienā tika apstiprināts ar ITSB paziņojumu.

               14

               2010. gada 19. maijā ieceltie pārstāvji, rīkojoties prasītājas vārdā un labā, iesniedza ITSB pieteikumu par attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu, kā arī pieteikumu par restitutio in integrum Regulas Nr. 207/2009 81. panta izpratnē attiecībā uz pieteikuma par minētās reģistrācijas pagarināšanu iesniegšanas termiņu un nodevas par pagarināšanu samaksas termiņu.

               15

               Ar 2010. gada 29. jūlija lēmumu ITSB Preču zīmju piešķiršanas un juridisko lietu nodaļa noraidīja pieteikumu par restitutio in integrum, motivējot ar to, ka ne prasītāja, ne tās ieceltie pārstāvji nav iesnieguši pierādījumus par visu nepieciešamo pasākumu veikšanu [pienācīgu rūpību] atbilstoši apstākļiem Regulas Nr. 207/2009 81. panta 1. punkta izpratnē.

               16

               2010. gada 16. augustā prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu, iesniedza ITSB apelācijas sūdzību par šo lēmumu. Šī apelācijas sūdzība būtībā bija pamatota šādi:

                        —

                        ieceltajiem pārstāvjiem ir ieviesta Kopienas preču zīmju, par kurām viņi ir atbildīgi, reģistrācijas pagarināšanas termiņu uzraudzības sistēma. Šo uzraudzības sistēmu veido trīs savstarpēji neatkarīgi līmeņi (“uzraudzības līmeņi”);

                        —

                        pirmo līmeni veido brīdinājuma sistēma, kas sastāv no iepriekš sagatavotām un hronoloģiski sakārtotām veidlapām, ar kurām tiek brīdināts par preču zīmes reģistrācijas spēkā esamības desmit gadu pagarināšanas termiņu trīs mēnešus pirms šī termiņa beigām;

                        —

                        otro līmeni veido preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas termiņu reģistrs, ko tieši uztur advokāts, kuram ieceltie pārstāvji uzticējuši atbildību par attiecīgo preču zīmi;

                        —

                        trešo līmeni veido atgādinājuma paziņojumu, kurus ITSB atbilstoši Īstenošanas regulas 29. noteikumam nosūtījis ieceltajiem pārstāvjiem, apstrāde;

                        —

                        divi pirmie līmeņi, kas iekšēji darbojas iecelto pārstāvju birojā, izskatāmajā lietā neizskaidrojumu iemeslu dēļ nav funkcionējuši, lai gan tos pārvalda rūpīgi un pieredzējuši darbinieki, kuri ir pakļauti regulārām pārbaudēm;

                        —

                        trešais līmenis nav darbojies ITSB kļūdas dēļ, jo tas atgādinājuma paziņojumu ir nosūtījis prasītājai uz tās agrāko adresi, nevis tās ieceltajiem pārstāvjiem; šai ITSB kļūdai nebūtu jārada nekādas neērtības ieinteresētajām personām;

                        —

                        prasītājas pārstāvis W., kurš saņēma atgādinājuma paziņojumu un kurš ir pieredzējis menedžeris, vēlējās to nosūtīt iecelto pārstāvju darbiniecei, iespējams, ar elektronisko pastu, bet viņš vairs neatceras, vai viņš to izdarīja vai arī nosūtīja šo paziņojumu uz nepareizu adresi; tomēr skaidrs ir tas, ka šis paziņojums tika atrasts attiecīgās preču zīmes lietas materiālos prasītājas telpās, ka ieceltie pārstāvji to nav saņēmuši un ka tādēļ viņi nevarēja reaģēt uz tā nosūtīšanu.

               17

               ITSB Apelāciju ceturtā padome ar 2011. gada 15. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) noraidīja pieteikumu par restitutio in integrum un konstatēja, ka attiecīgās preču zīmes reģistrācija ir izbeigusies.

               18

               Apelāciju padome, pretēji Preču zīmju piešķiršanas un juridisko lietu nodaļai, apstrīdētā lēmuma 13. un 20. punktā atzina, ka preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas termiņu uzraudzības sistēma, kuru ieviesuši ieceltie pārstāvji, ir pareiza un atbilstoša, ka šie pārstāvji ierasti un pareizi ir īstenojuši savu uzraudzības pienākumu, ka ārkārtas kļūdas to uzraudzības sistēmā var uzskatīt par piedodamām un ka neviens nevarēja paredzēt, ka visi ieviestie piesardzības pasākumi vienlaikus nedarbosies.

               19

               Tomēr apstrīdētā lēmuma 14. un 15. punktā tā uzskatīja, ka nepastāv cēloņsakarība starp izskatāmajā lietā aprakstītās sistēmas nedarbošanos un attiecīgās preču zīmes reģistrācijas nepagarināšanu noteiktajā termiņā. Izskatāmajā lietā šīs nepagarināšanas cēlonis neesot iecelto pārstāvju ieviestās termiņu uzraudzības sistēmas nedarbošanās, bet gan prasītājas norādījumu attiecībā uz minētās reģistrācijas pagarināšanu neesamība; šai pagarināšanai esot bijis jānotiek “brīvi un brīvprātīgi” pēc tam, kad prasītāja saņēma atgādinājuma paziņojumu.

               20

               Attiecībā uz šo reakcijas neesamību Apelāciju padome vispirms apstrīdētā lēmuma 16. punktā norādīja, ka W. k‑ga ar zvērestu apstiprinātajā paziņojumā nav ietverts viņa paša veikts secīgs notikumu izklāsts, it īpaši attiecībā uz prasītājas iespējamo ieceri vai lēmumu pagarināt attiecīgās preču zīmes reģistrāciju, kā arī attiecībā uz iespējamajiem šim mērķim nodibinātajiem kontaktiem ar iecelto pārstāvju darbinieci.

               21

               Turpinot, Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 16.–18. punktā uzskatīja, ka, lai gan iecelto pārstāvju iekšējā termiņu uzraudzības sistēma viņus ir brīdinājusi par attiecīgās preču zīmes reģistrācijas drīzo izbeigšanos vai arī viņi ir saņēmuši atgādinājuma paziņojumu, viņi neesot varējuši paši veikt reģistrācijas pagarināšanu, nesaņemot šajā ziņā norādes no prasītājas. Tādēļ neesot cēloņsakarības starp šiem notikumiem un attiecīgās preču zīmes reģistrācijas nepagarināšanu, jo tās vienīgais cēlonis esot prasītājas sniegtu norāžu par pagarināšanu neesamība pat pēc tam, kad tā saņēma atgādinājuma paziņojumu. Apelāciju padome kvalificēja šo norāžu neesamību kā pretēju rūpības pienākumam.

               22

               Tāpat apstrīdētā lēmuma 19. punktā Apelāciju padome atzina, ka tā patiešām ir bijusi kļūda, ka ITSB atgādinājuma paziņojumu ir nosūtījis nevis ieceltajiem pārstāvjiem, bet tieši prasītājai. Tomēr tā uzskatīja, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 47. panta 2. punktu ITSB nevarot vainot par šo kļūdu. Turklāt šādam biroja paziņojumam esot raksturīgi, ka nevar paļauties uz tā saņemšanu.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               23

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        nodot lietu atpakaļ Apelāciju padomei, lai tā lemtu, vai attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanā tika ievērota vajadzīgā rūpība;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               24

               ITSB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               25

               Savas apelācijas sūdzības pamatojumam prasītāja izvirza vienu vienīgu pamatu saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 81. panta 1. punkta pārkāpumu.

               26

               Sākumā prasītāja detalizēti apraksta preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas termiņu uzraudzības sistēmu, kuru ieviesuši tās ieceltie pārstāvji. Tā uzsver, ka Apelāciju padome pamatoti ir konstatējusi, ka šī uzraudzības sistēma ir pareiza un atbilstoša, kas padara par piedodamu kļūdu, kuru izskatāmajā lietā ir pieļāvuši minētie pārstāvji.

               27

               Atbildot uz iebildumiem par neuzmanību un nepiedodamu kļūdu, kurus Apelāciju padome izvirzījusi pret pašu prasītāju tādēļ, ka tā nav sniegusi norādījumus saviem ieceltajiem pārstāvjiem pēc tam, kad bija saņēmusi atgādinājuma paziņojumu, prasītāja paskaidro, ka minētie pārstāvji nodrošina tās juridisko pārstāvību, tostarp ITSB, attiecībā uz visām tās 654 valsts, Kopienas un Eiropas preču zīmēm un patentiem, tostarp 16 Kopienas preču zīmēm. Nodrošinot šo pārstāvību, viņi to sistemātiski informē trīs līdz vienu mēnesi pirms katras no tās preču zīmju reģistrācijas pagarināšanas termiņa beigām, lūdzot to sniegt viņiem norādījumus veikt minēto pagarināšanu. Līdz šai lietai prasītāja vienmēr esot pienācīgi saņēmusi šos atgādinājumus un sistemātiski esot uz tiem reaģējusi. Turpretim tā, izņemot konkrēto lietu, nekad neesot saņēmusi šādus atgādinājumus tieši no ITSB. Līdz ar to prasītāja uzskata, ka tā leģitīmi varēja paļauties uz faktu, ka tās ieceltie pārstāvji vērsīs tās uzmanību uz nepieciešamību pagarināt attiecīgās preču zīmes reģistrāciju parastajā trīs mēnešu termiņā. Tas arī esot iemesls, kādēļ tā neesot citādi reaģējusi uz atgādinājuma paziņojumu.

               28

               Prasītāja piebilst, ka Kopienas preču zīmes īpašniekam nav pienākuma ieviest pašam savu termiņu uzraudzības sistēmu paralēli tai, kuru ieviesuši tās ieceltie pārstāvji. Gluži pretēji, vienīgi profesionālo pārstāvju ieviestajai termiņu uzraudzības sistēmai esot jāsniedz pareizas darbības garantijas (Vispārējās tiesas 2009. gada 13. maija spriedums lietā T-136/08 Aurelia Finance/ITSB (“AURELIA”), Krājums, II-1361. lpp., 18. punkts). Tieši tā tas esot izskatāmajā lietā.

               29

               Attiecībā uz apgalvoto cēloņsakarības starp tās iecelto pārstāvju ieviestās termiņu uzraudzības sistēmas nedarbošanos un attiecīgās preču zīmes reģistrācijas savlaicīgu nepagarināšanu neesamību (skat. iepriekš 21. punktu) prasītāja apgalvo, ka minētā preču zīme sakrīt ar tās komercnosaukumu (firmu) un ka pieteikums par šīs preču zīmes kā Kopienas preču zīmes reģistrāciju tika iesniegts no jauna 2010. gada 30. martā, proti, tikai nedēļu pēc paziņojuma par tās izslēgšanu no Kopienas preču zīmju reģistra nosūtīšanas. Tādēļ esot pilnīgi nereāls Apelāciju padomes pieņēmums, saskaņā ar kuru nekas nenorādot, ka prasītāja būtu sniegusi norādījumus par attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu, lai gan tās ieceltie pārstāvji bija to informējuši par šīs reģistrācijas drīzo izbeigšanos. Tā apgalvo, ka, gluži pretēji, šaubu gadījumā šie ieceltie pārstāvji, kuri to pārstāv visās intelektuālā īpašuma aizsardzības jomās, būtu nodrošinājuši attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu, pat ja nebūtu konkrētu norādījumu šajā ziņā, un ka tie citādi esot reaģējuši vienīgi skaidru norādījumu par nepagarināšanu gadījumā.

               30

               ITSB uzskata prasību par acīmredzami nepamatotu.

               31

               Attiecībā uz savu paša attieksmi ITSB norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 47. panta 2. punktu un Īstenošanas regulas 29. noteikumu tam par tuvojošos Kopienas preču zīmes reģistrācijas izbeigšanos ir jāinformē pats [preču zīmes] īpašnieks. Nevienā no šīm normām neesot minēts pienākums informēt iespējamo profesionālo pārstāvi.

               32

               Otrkārt, ITSB norāda, ka saskaņā ar šīm pašām normām tam nav jāuzņemas atbildība ne par šīs informācijas nesniegšanu ieinteresētajai personai, ne arī a fortiori par tās nosūtīšanu uz “nepareizu adresi”.

               33

               Attiecībā uz jautājumu par to, vai iecelto pārstāvju ieviestā termiņu uzraudzības sistēma pierāda apstākļiem atbilstošu rūpību, ITSB apstiprina Apelāciju padomes vērtējumu, saskaņā ar kuru šim jautājumam nav nozīmes izskatāmajā lietā.

               34

               Attiecībā uz pašas atbildētājas šķietamo rūpības trūkumu ITSB faktiski pamatojas uz Apelāciju padomes vērtējumu, saskaņā ar kuru tas izskatāmajā lietā ir bijis izšķirošais attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanas termiņa nokavējuma cēlonis. Prasītājas rīcībā esot bijis gandrīz trīspadsmit mēnešus ilgs laiks, lai veiktu šo pagarināšanu. Šajā laikā prasītāja neesot veikusi nekādas darbības ITSB un neesot devusi nekādus norādījumus saviem ieceltajiem pārstāvjiem, pat neesot ar tiem sazinājusies, lai gan tā ar atgādinājuma paziņojumu bija oficiāli brīdināta par tuvojošos minētās reģistrācijas izbeigšanos. Šāda uzvedība neesot saderīga ar pienācīgu rūpību atbilstoši apstākļiem, jo attiecīgā preču zīme ir prasītājas “firmas preču zīme” un šī iemesla dēļ tai esot bijis jāvelta īpašas pakāpes uzmanība.

               35

               Apgalvojumu, saskaņā ar kuru ieceltie pārstāvji šaubu gadījumā būtu pagarinājuši attiecīgās preču zīmes reģistrāciju pat tad, ja nebūtu prasītājas norādījumu šajā ziņā (skat. iepriekš 29. punktu), ITSB uzskata par neatbilstošu, pat gluži spekulatīvu. Turklāt tas esot pretrunā prasības pieteikuma 44. punktā izklāstītajam, ka ar iecelto pārstāvju pilnvarojumu viņiem neesot piešķirtas tiesības pēc savas iniciatīvas un bez konkrētiem prasītājas norādījumiem veikt kādas preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu.

               36

               Šajā ziņā no Regulas Nr. 207/2009 81. panta 1. punkta izriet, ka restitutio in integrum ir pakļauta diviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, tam, ka attiecīgā persona ir rīkojusies ar pienācīgu rūpību atbilstoši apstākļiem, un, otrkārt, tam, ka šī persona to nav darījusi, kā tiešas sekas ir kādu tiesību vai kādas iespējas izmantot tiesību aizsardzības līdzekli zaudēšana (skat. Vispārējās tiesas 2011. gada 15. septembra spriedumu lietā T‑271/09 Prinz Sobieski zu Schwarzenberg/ITSB – British-American Tobacco Polska (“Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg”), Krājumā nav publicēts, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               No šīs normas arī izriet, ka rūpības pienākums pirmām kārtām gulstas uz Kopienas preču zīmes īpašnieku. Tātad, ja īpašnieks deleģē administratīvus uzdevumus saistībā ar preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu, tam ir jānodrošina, lai izraudzītā persona sniegtu nepieciešamās garantijas, kas ļauj pieņemt, ka minētie uzdevumi tiks pienācīgi izpildīti (iepriekš minētais spriedums lietā “AURELIA”, 14. punkts).

               38

               Turklāt ir jāpieņem, ka šo uzdevumu deleģēšanas dēļ izraudzītajai personai – pilnīgi tāpat kā īpašniekam – ir saistošs rūpības pienākums. Tā kā izraudzītā persona rīkojas īpašnieka vārdā un labā, tās rīcība ir jāuzskata par īpašnieka rīcību (iepriekš minētie spriedumi lietā “AURELIA”, 15. punkts, un lietā “Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg”, 54. punkts).

               39

               Izskatāmajā lietā, ņemot vērā iepriekš izklāstītos apstākļus, Vispārējā tiesa konstatē, ka attiecīgās preču zīmes reģistrācijas nepagarināšanu noteiktajā termiņā ir izraisījis tas, ko Apelāciju padome, līdzīgi Preču zīmju piešķiršanas un juridisko lietu nodaļai, ir kvalificējusi kā “daudzu neveiksmīgu apstākļu virkni” (apstrīdētā lēmuma 20. punkts). Šajā ziņā bez iebildēm ir jāapstiprina Apelāciju padomes vispārējais vērtējums, saskaņā ar kuru “restitutio in integrum ir tieši paredzēta šādiem gadījumiem”.

               40

               Trīs no attiecīgajiem “neveiksmīgajiem apstākļiem”, kā tas tiks izklāstīts turpmāk, ir jāuzskata par tādiem, kas izšķiroši ir veicinājuši šo nepagarināšanu, proti, i) iecelto pārstāvju ieviestās termiņu uzraudzības sistēmas divu pirmo iekšējās “kontroles līmeņu” nedarbošanās, kas joprojām nav izskaidrota; ii) norādes par ieceltajiem pārstāvjiem kā prasītājas pārstāvjiem izslēgšana no ITSB datu bāzes, kas notika nelūgti un nevietā (skat. iepriekš 13. punktu) un kurai pašai par sevi bija tādas sekas kā atgādinājuma paziņojuma kļūdaina nosūtīšana prasītājai, turklāt uz tās agrāko adresi, nevis tās ieceltajiem pārstāvjiem; iii) W. k‑ga neskaidrā un neatbilstošā reakcija uz šo paziņojumu, kurai bija tādas sekas, ka ieceltie pārstāvji nesaņēma no prasītājas nekādu spontānu norādījumu par reģistrācijas pagarināšanu.

               41

               Attiecībā uz pirmo no šiem “neveiksmīgajiem apstākļiem” ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru ar Regulas Nr. 207/2009 81. panta 1. punktā ietverto formulējumu “visi nepieciešamie pasākumi [pienācīga rūpība] atbilstoši apstākļiem” specializēta pilnvarnieka izmantošanas gadījumā ir paredzēta iekšējās termiņu kontroles un uzraudzības sistēmas ieviešana, kas parasti izslēdz to nejaušas neievērošanas iespēju, kā tas arī ir paredzēts Pamatnostādnēs par procesiem ITSB. No tā izriet, ka vienīgi notikumi, kuriem ir izņēmuma raksturs un kas tātad nav paredzami atbilstoši pieredzei, var būt pamats restitutio in integrum (iepriekš minētais spriedums lietā “AURELIA”, 26. punkts).

               42

               Šie nosacījumi, kā tas arī izriet no Apelāciju padomes veiktajiem konstatējumiem un prasītājas sniegtajiem detalizētajiem papildu paskaidrojumiem, kurus ITSB nav apstrīdējis, acīmredzami ir īstenojušies izskatāmajā lietā.

               43

               Tādēļ ir jāuzskata, ka prasītāja a priori ir rīkojusies ar pienācīgu rūpību atbilstoši apstākļiem, ieceļot pārstāvībai tās attiecībās ar ITSB tādu advokātu un speciālistu patentu jautājumos biroju, kādi ir tās ieceltie pārstāvji, kuru rīcībā ir dubultā iekšējā termiņu uzraudzības sistēma, kuru ITSB gan apstrīdētajā lēmumā, gan savā atbildes rakstā ir atzinis par pareizu un atbilstošu.

               44

               Tāds pats secinājums ir izdarāms attiecībā uz ieceltajiem pārstāvjiem, jo Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 13. punktā turklāt ir atzinusi, ka ārkārtas kļūdas to iekšējā termiņu uzraudzības sistēmā ir piedodamas.

               45

               Attiecībā uz iepriekš 40. punktā minētajiem pārējiem diviem “neveiksmīgajiem apstākļiem” vispirms ir jānorāda, ka rūpības trūkumam, kuru var saskatīt prasītājas pārstāvja W. rīcībā, nesazinoties ar ITSB vai ar ieceltajiem pārstāvjiem uzreiz pēc tam, kad viņš bija saņēmis atgādinājuma paziņojumu, attiecībā uz attiecīgās preču zīmes reģistrācijas nepagarināšanu varēja būt sekas vienīgi tāpēc, ka šis rūpības trūkums pats par sevi bija kļuvis iespējams ITSB iepriekš pieļautas kļūdas dēļ, pēc paša iniciatīvas izslēdzot no tā datu bāzes norādi par ieceltajiem pārstāvjiem un šī iemesla dēļ nenosūtot tiem atgādinājuma paziņojumu.

               46

               Ir skaidrs, ka lietas dalībniekam ir jāizrāda pienācīga rūpība atbilstoši apstākļiem, lai savlaicīgi veiktu tā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu, kas principā nozīmē, ka tam ir ātri un adekvāti jāreaģē uz saņemto paziņojumu, kuru ITSB sūta tieši viņam saskaņā ar Īstenošanas regulas 29. noteikumu.

               47

               Tomēr gadījumā, kad šis lietas dalībnieks uzraudzības pār savu Kopienas preču zīmi veikšanu ir uzticējis profesionālam pārstāvim un ir par to pienācīgi paziņojis ITSB, tam arī ir jārespektē šī izvēle, sūtot savus oficiālos dienesta paziņojumus minētajam ieceltajam pārstāvim tā, lai dotu tam iespēju aizstāvēt sava pilnvardevēja intereses ar tik augstu rūpības pakāpi, kāda tam ir jāizrāda kā kvalificētam profesionālim (šajā ziņā skat. Pamatnostādņu attiecībā uz procesiem ITSB A daļas 6. nodaļas 6.2.3. punktu).

               48

               Šajā ziņā ITSB nevar pamatoties uz Regulas Nr. 207/2009 47. panta 2. punktu un Īstenošanas regulas 29. noteikumu, apgalvojot, ka šajās normās tam ir noteikts pienākums par šīs preču zīmes reģistrācijas drīzo izbeigšanos informēt Kopienas preču zīmes īpašnieku, nevis tā iecelto profesionālo pārstāvi (skat. iepriekš 31. punktu).

               49

               Ar šādu argumentāciju faktiski netiek ņemts vērā Īstenošanas regulas 67. noteikums, saskaņā ar kuru, ja ir iecelts pārstāvis, visi paziņojumi ir jāadresē šim pārstāvim. Turklāt Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 19. punktā ir atzinusi, ka tā “patiešām bija kļūda”, ka atgādinājuma paziņojums tika nosūtīts nevis ieceltajiem pārstāvjiem, bet tieši prasītājai.

               50

               Izskatāmajā lietā prasītāja un tās ieceltie pārstāvji tātad bija tiesīgi sagaidīt, ka atbilstoši Īstenošanas regulas 67. noteikumam visi ITSB paziņojumi saistībā ar attiecīgo preču zīmi, konkrētāk, minētās regulas 29. noteikumā paredzētais atgādinājuma paziņojums, tiks adresēti ieceltajiem pārstāvjiem, kuriem tādējādi būtu iespēja veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai pagarinātu attiecīgās preču zīmes reģistrāciju pat tad, ja nedarbotos to termiņu uzraudzības sistēmas iekšējās kontroles pirmie divi līmeņi.

               51

               Attiecībā uz kļūdu, kuras izskatāmajā lietā ir pieļāvis ITSB, sekām ir jāatzīst, ka, ja to nebūtu, ieceltie pārstāvji būtu tieši saņēmuši atgādinājuma paziņojumu, kas būtu izraisījis to termiņu uzraudzības sistēmas trešā “kontroles līmeņa” iedarbināšanu un būtu devis tiem pilnīgu rīcības brīvību, lai sazinātos ar prasītāju ar mērķi saņemt no tās norādījumus attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanas nolūkā.

               52

               Šajā ziņā Vispārējā tiesa arī uzskata, ka, ņemot vērā tostarp, cik būtiska prasītājai ir attiecīgā preču zīme (šī preču zīme sakrīt ar tās komercnosaukumu), tas, ka tā nav devusi saviem ieceltajiem pārstāvjiem norādījumus par pagarināšanu, ir uzskatāms par kļūdu vai negadījumu un katrā ziņā nav radies “brīva un brīvprātīga” lēmuma rezultātā, kā to, šķiet, ir uzskatījusi Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 15. punktā. Tādējādi ir kļūda arī uzskatīt, ka šāda norādījuma neesamība ir attiecīgās preču zīmes reģistrācijas nepagarināšanas vienīgais vai izšķirošais cēlonis.

               53

               Gluži pretēji, par konstatētu ar pārliecībai tuvu pakāpi ir jāuzskata, ka, ja ieceltajiem pārstāvjiem būtu bijusi iespēja sazināties ar prasītāju – un nekas neļauj pieņemt, ka tie to nebūtu darījuši, ja atgādinājuma paziņojums būtu bijis adresēts viņiem –, viņu pilnvardevējs būtu viņiem devis norādījumu lūgt attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pagarināšanu. Tādējādi ir īstenojies arī otrais Regulas Nr. 207/2009 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījums, kas ir izklāstīts iepriekš 36. punktā.

               54

               Visbeidzot, šādos apstākļos prasītājas pārstāvja W. kļūda vai neuzmanība, pat ja tā tiktu konstatēta, šķiet atsevišķs un nejaušs elements, kas kļuva iespējams un kas attiecīgi radīja kaitīgas sekas prasītājai vienīgi ITSB iepriekš pieļautas kļūdas dēļ, jo šie divi apstākļi – kopā ar iecelto pārstāvju ieviestās termiņu uzraudzības sistēmas iekšējās kontroles pirmo divu līmeņu nedarbošanos – izšķiroši veicināja attiecīgās preču zīmes reģistrācijas savlaicīgu nepagarināšanu.

               55

               Attiecīgā ITSB kļūda, ko veido norādes par ieceltajiem pārstāvjiem izslēgšana no tā datu bāzes un tās izraisītā atgādinājuma paziņojuma šiem pārstāvjiem nenosūtīšana, kā Apelāciju padome to ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 19. punktā, atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 47. panta 2. punktam un Īstenošanas regulas 29. noteikumam, protams, nerada ITSB atbildību un tai nav seku attiecībā uz konkrētās preču zīmes reģistrācijas izbeigšanos.

               56

               Tomēr Apelāciju padomei būtu bijis pienācīgi jāņem vērā šī kļūda un tās sekas, vērtējot pieteikuma par restitutio in integrum pamatotību, kas pati par sevi nav pamats jebkādas ITSB atbildības atzīšanai. Rūpības pakāpe, kura, lai varētu tikt atjaunotas viņu tiesības, ir jāpierāda lietas dalībniekiem, ir jāvērtē, ņemot vērā visus apstākļus, kuriem ir nozīme lietā un kuri izskatāmajā lietā noteikti ietver minēto kļūdu un tās sekas, kā tas ir izklāstīts iepriekš.

               57

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, Vispārējā tiesa uzskata, ka Apelāciju padome nepamatoti nav ņēmusi vērā ITSB pieļauto kļūdu, jo tā ir viens no trim apstākļiem, kuriem ir nozīme izskatāmajā lietā, lai tiktu piemērots Regulas Nr. 207/2009 81. panta 1. punkts.

               58

               No tā izriet, ka Apelāciju padome ir nepareizi piemērojusi šo normu.

               59

               Attiecīgi prasības vienīgais pamats ir jāatzīst par pamatotu un apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.

               60

               Attiecībā uz pārējo prasības daļu atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 65. panta 6. punktam Birojam ir jāveic nepieciešamie pasākumi, lai tiktu izpildīts šis spriedums. Šādos apstākļos nav atsevišķi jālemj par prasītājas prasījumu otro daļu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               61

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

               62

               Atbilstoši Reglamenta 136. panta 1. punktam, ja tiek apmierināta prasība par Apelāciju padomes lēmumu, Vispārējā tiesa var likt ITSB segt tikai savus tiesāšanās izdevumus.

               63

               Tā kā izskatāmajā lietā prasītāja ar savu un savu iecelto pārstāvju darbību ir veicinājusi šīs tiesvedības rašanos, šīs normas tiks piemērotas taisnīgi, nolemjot, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju ceturtās padomes 2011. gada 15. aprīļa lēmumu lietā R 1596/2010‑4;

                           2)

                           katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 25. aprīlī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.