title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2017. gada 19. oktobris.#Vereniging Hoekschewaards Landschap pret Staatssecretaris van Economische Zaken.#Raad van State lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 92/43/EEK – Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība – Īstenošanas lēmums (ES) 2015/72 – Kopienas nozīmes teritoriju saraksts Atlantijas bioģeogrāfiskajam reģionam – Teritorijas platības samazināšana – Zinātniska kļūda – Spēkā esamība.#Lieta C-281/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2017. gada 19. oktobrī (
            *1
         )
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 92/43/EEK – Dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzība – Īstenošanas lēmums (ES) 2015/72 – Kopienas nozīmes teritoriju saraksts Atlantijas bioģeogrāfiskajam reģionam – Teritorijas platības samazināšana – Zinātniska kļūda – Spēkā esamība
      Lieta C‑281/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 18. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 20. maijā, tiesvedībā

            Vereniging Hoekschewaards Landschap

      pret

            Staatssecretaris van Economische Zaken.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši K. Vajda [C. Vajda], E. Juhāss [E. Juhász], K. Jirimēe [K. Jürimäe] un K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents),
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2017. gada 11. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               –

                  Vereniging Hoekschewaards Landschap vārdā – A. Jonkhoff un W. Zwier, advocaten,

               –

               Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman, B. Koopman un C. S. Schillemans, pārstāves,

               –

               Eiropas Komisijas vārdā – E. Manhaeve un C. Hermes, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2017. gada 15. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, vai ir spēkā Komisijas 2014. gada 3. decembra Īstenošanas lēmums (ES) 2015/72, ar ko pieņem Kopienas nozīmes teritoriju astoto atjaunināto sarakstu Atlantijas bioģeogrāfiskajam reģionam (OV 2015, L 18, 385. lpp.).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Vereniging Hoekschewaards Landschap un Staatssecretaris van Economische Zaken (ekonomikas lietu valsts sekretārs, Nīderlande) (turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”) par lēmuma par īpaši aizsargājamas dabas teritorijas (turpmāk tekstā – “ĪADT”) samazināšanu likumību.

         Atbilstošās tiesību normas
      Savienības tiesības
      Direktīva 92/43/EEK

               3

               Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvas 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV 1992, L 206, 7. lpp., Īpašais izdevums latviešu valodā: 15. nodaļa, 2. sējums, 102. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/105/EK (OV 2006, L 363, 368. lpp.) (turpmāk tekstā – “Dabisko dzīvotņu direktīva”), 1. pantā ir paredzēts:
               “Šajā direktīvā:

                        a)

                           aizsardzība ir tādu pasākumu kopums, kas vajadzīgi, lai saglabātu vai atjaunotu dabisko dzīvotni un savvaļas faunas un floras sugu populācijas tiem labvēlīgā stāvoklī, kā definēts e) un i) punktā;

                  [..]

                        e)

                           dabiskas dzīvotnes aizsardzības statuss ir uz dabisku dzīvotni un tai raksturīgajām sugām iedarbojošos ietekmju kopums, kas ilgtermiņā var ietekmēt šīs dzīvotnes dabisko izplatību, struktūru un funkcijas, kā arī tai raksturīgo sugu ilglaicīgas izdzīvošanas iespējas 2. pantā minētajā teritorijā.
                        Dabiskas dzīvotnes aizsardzības statusu uzskata par labvēlīgu, ja:

                                 –

                                 tās dabiskās izplatības areāls un teritorijas, ko tā aizņem šā areāla robežās, ir stabilas vai paplašinās
                                 un

                                 –

                                 pastāv un, iespējams, ka arī tuvākajā laikā pastāvēs dzīvotnei raksturīgā struktūra un funkcijas, kas vajadzīgas tā ilglaicīgai uzturēšanai,
                                 un

                                 –

                                 tam raksturīgo sugu aizsardzības statuss ir labvēlīgs, kā noteikts i) punktā;

                  [..]

                        i)

                           sugas aizsardzības statuss ir uz attiecīgo sugu iedarbojošos ietekmju kopums, kas ilgtermiņā var ietekmēt šīs sugas populāciju izplatību un skaitlisko daudzumu 2. pantā minētajā teritorijā;
                        Aizsardzības statusu uzskata par labvēlīgu, ja:

                                 –

                                 attiecīgo sugu populācijas dinamikas dati liecina, ka ilgtermiņā suga sevi atražo un ir dzīvotspējīga konkrētās dabiskās dzīvotnes sastāvdaļa,
                                 un

                                 –

                                 sugas dabiskās izplatības areāls nav samazinājies, un šķiet, ka tas nemazināsies arī tuvākajā laikā,
                                 un

                                 –

                                 dzīvotne ir un šķiet, ka arī turpmāk būs pietiekami plašs tās populāciju ilglaicīgai uzturēšanai;

                  [..]

                        k)

                           Kopienā nozīmīga teritorija ir teritorija, kas attiecīgajā bioģeogrāfiskajā rajonā vai rajonos būtiski sekmē I pielikumā minētā dabiskās dzīvotnes veida vai II pielikumā minēto sugu labvēlīga aizsardzības statusa saglabāšanu vai atjaunošanu un var arī būtiski veicināt 3. pantā minētā Natura 2000 tīkla vienotību, un/vai būtiski sekmē bioloģiskās daudzveidības saglabāšanu attiecīgajā bioģeogrāfiskajā rajonā vai rajonos.
                        [..]

                        l)

                        [ĪADT] ir Kopienā nozīmīga teritorija, ko dalībvalstis nosaka ar normatīvu vai administratīvu aktu un/vai līgumu un kur piemēro vajadzīgos aizsardzības pasākumus, lai saglabātu vai atjaunotu labvēlīgu aizsardzības statusu tām dabiskajām dzīvotnēm un/vai sugu populācijai, kuru dēļ attiecīgā teritorija ir noteikta;
                        [..].”

               4

               Dabisko dzīvotņu direktīvas 2. pantā ir noteikts:
               “1.   Šīs direktīvas mērķis ir sekmēt bioloģisko daudzveidību, aizsargājot dabiskās dzīvotnes un savvaļas faunu un floru Eiropā esošajā dalībvalstu teritorijā, uz kuru attiecas [LESD l]īgums.
               2.   Pasākumus, ko veic saskaņā ar šo direktīvu, izstrādā tā, lai saglabātu vai atjaunotu to dabisko dzīvotņu un savvaļas faunas un floras sugu labvēlīgu aizsardzības statusu, kas ir Kopienā nozīmīgas.
               3.   Veicot pasākumus saskaņā ar šo direktīvu, ņem vērā ekonomiskās, sociālās un kultūras prasības, kā arī reģionālās un vietējās īpatnības.”

               5

               Šīs direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
               “Izveido saskaņotu Eiropas ekoloģisko tīklu, kurā apvienotas [ĪADT] un kura nosaukums ir Natura 2000. Šo tīklu, ko veido I pielikumā uzskaitīto dabisko dzīvotņu veidu un II pielikumā uzskaitīto sugu dzīvotņu teritorijas, izmanto, lai minētos dabisko dzīvotņu veidus un sugu dzīvotnes saglabātu vai attiecīgā gadījumā atjaunotu to labvēlīgo aizsardzības statusu dabiskās izplatības areālā.”

               6

               Saskaņā ar minētās direktīvas 4. pantu:
               “1.   Pamatojoties uz III pielikumā (1. posms) izklāstītajiem kritērijiem un attiecīgo zinātnisko informāciju, katra dalībvalsts piedāvā teritoriju sarakstu, tajā norādot, kuri I pielikuma dabisko dzīvotņu veidi un kuras II pielikuma sugas, kas ir vietējās sugas tās teritorijā, sastopamas minētajās teritorijās. [..] Attiecīgā gadījumā dalībvalstis ierosina pielāgot sarakstu, ņemot vērā 11. pantā minēto uzraudzības pasākumu rezultātus.
               [..]
               2.   Pamatojoties uz III pielikumā (2. posms) izklāstītajiem kritērijiem un ņemot vērā gan dalījumu deviņos bioģeogrāfiskajos rajonos, kas minēti 1. panta c) punkta iii) apakšpunktā, gan visu 2. panta 1. punktā minēto teritoriju, Komisija pēc vienošanās ar katru dalībvalsti sagatavo Kopienā nozīmīgo teritoriju saraksta projektu, kura pamatā ir dalībvalstu saraksti un kurā norāda teritorijas, kur sastopami viens vai vairāki prioritārie dabisko dzīvotņu veidi vai prioritārās sugas.
               [..]
               Kopienā nozīmīgo izraudzīto teritoriju sarakstu, kurā norādītas vietas, kur atrodams viens vai vairāki prioritārie dabisko dzīvotņu veidi vai prioritārās sugas, pieņem Komisija saskaņā ar 21. pantā paredzēto procedūru.
               [..]
               4.   Tiklīdz Kopienā nozīmīga teritorija ir apstiprināta saskaņā ar 2. punktā paredzēto procedūru, attiecīgā dalībvalsts cik vien iespējams īsā laikā, bet ne vēlāk kā sešos gados piešķir minētajai teritorijai [ĪADT] statusu, nosakot prioritātes saskaņā ar attiecīgo teritoriju nozīmīgumu I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu vai II pielikuma sugu saglabāšanā vai atjaunošanā tām labvēlīgā aizsardzības statusā un teritoriju nozīmīgumu Natura 2000 tīkla vienotībā, kā arī saskaņā ar noplicināšanās vai bojā ejas draudiem, kam pakļautas šīs teritorijas.
               [..]”

               7

               Dabisko dzīvotņu direktīvas 9. pantā ir paredzēts:
               “Komisija saskaņā ar 19. pantā izklāstīto procedūru regulāri pārskata Natura 2000 tīkla nozīmi 2. un 3. pantā izklāstīto mērķu sasniegšanā. Šajā sakarā var lemt par [ĪADT] svītrošanu no šādu teritoriju saraksta, ja to attaisno dabiska attīstība, kas novērota saistībā ar 11. pantā paredzētajiem uzraudzības pasākumiem.”

               8

               Šīs direktīvas 11. pants ir formulēts šādi:
               “Dalībvalstis veic 2. pantā minēto dabisko dzīvotņu un sugu aizsardzības statusa uzraudzību, īpašu uzmanību pievēršot prioritārajiem dabisko dzīvotņu veidiem un prioritārajām sugām.”

               9

               Minētās direktīvas III pielikumā ir noteikti kritēriji tādu teritoriju atlasei, ko var noteikt par kopienā nozīmīgām teritorijām (turpmāk tekstā – “KNT”) un kam var piešķirt [ĪADT] statusu. Konkrētāk par kritērijiem, kuri attiecas uz 1. posmu, kas ir “valsts līmenī veikts teritoriju relatīvā nozīmīguma novērtējums attiecībā uz katru I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu un katru II pielikuma sugu (tostarp attiecībā uz prioritārajiem dabisko dzīvotņu veidiem un prioritārajām sugām)”, šajā pielikumā ir ietverta šāda rindkopa

                        A.

                           Teritorijas novērtējuma kritēriji attiecībā uz I pielikumā minētu dabiskās dzīvotnes veidu:

                                 a)

                                 dabiskās dzīvotnes veida pārstāvētības pakāpe konkrētajā teritorijā;

                                 b)

                                 tās teritorijas platība, ko aizņem dabiskās dzīvotnes veids, attiecībā pret kopējo teritorijas platību, kuru valstī aizņem minētais dabiskās dzīvotnes veids;

                                 c)

                                 attiecīgā dabiskās dzīvotnes veida struktūras un funkciju aizsardzības pakāpe un iespējas tās atjaunot;

                                 d)

                                 vispārīgs novērtējums attiecībā uz teritorijas nozīmi konkrētā dabiskās dzīvotnes veida saglabāšanā.

                        B.

                           Teritorijas novērtējuma kritēriji attiecībā uz II pielikumā minētām sugām

                                 a)

                                 Sugu populāciju skaits un blīvums konkrētajā teritorijā, salīdzinot ar valstī esošajām populācijām;

                                 b)

                                 attiecīgai sugai nozīmīgu dzīvotnes iezīmju aizsardzības pakāpe un atjaunošanas iespējas;

                                 c)

                                 teritorijā esošās populācijas nošķirtības pakāpe attiecībā pret sugu dabiskās izplatības areālu;

                                 d)

                                 vispārīgs novērtējums attiecībā uz teritorijas nozīmi konkrētu sugu saglabāšanā.”

         Lēmumi, kurus Komisija pieņēmusi, piemērojot Dabisko dzīvotņu direktīvas 4. panta 2. punkta trešo daļu

               10

               Ar 2004. gada 7. decembra Lēmumu 2004/813/EK, ar ko atbilstīgi Padomes Direktīvai 92/43/EEK pieņem Kopienas nozīmes teritoriju sarakstu Atlantijas bioģeogrāfiskajam reģionam (OV 2004, L 387, 1. lpp.), Komisija pēc Nīderlandes Karalistes ierosinājuma ir izvēlējusies Haringflītas [Haringvliet] (Nīderlande) teritoriju kā ĪADT ar kodu NL 1000015 11108 ha platībā.

               11

               Septiņas reizes pēc kārtas atjauninot KNT sarakstu Atlantijas bioģeogrāfiskajam reģionam, Haringflītas teritorija tika saglabāta šajā sarakstā tādā pašā platībā.

               12

               Savukārt ar Īstenošanas lēmumu 2015/72, ar kuru veikta astotā šī saraksta atjaunināšana, Komisija atstāja Haringflītas teritoriju kā KNT tikai 10988 hektāru (ha) platībā.

         Nīderlandes tiesības

               13

               1998. gada 25. maijaNatuurbeschermingswet 1998 (1998. gada Dabas aizsardzības likums) 10.a panta 1. punktā ir noteikts:
               “Ministrs nosaka teritorijas, īstenojot [..] [Dabisko dzīvotņu d]irektīvu [..].”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               14

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Lēnhērenes polderis [Leenheerenpolder] ir polderis apmēram 110 ha platībā, kas ietilpa Haringflītas teritorijā, kad tā ar Lēmumu 2004/813 tika iekļauta ĪADT sarakstā attiecībā uz Atlantisko bioģeogrāfisko reģionu, to iespēju dēļ, ko šis polderis sniedza Haringflītas KNT esošo dabisko dzīvotņu veidiem un sugām. Proti, tika paredzēts, ka Lēnhērenes polderis, kuru tobrīd veidoja lauksaimniecības zemes un kurā nebija šajā KNT aizsargātu dabisko dzīvotņu un sugu, tiks “depolderizēts” un tas izpaudīsies kā tā pārveide dabas zonā, kas pakļauta plūdmaiņu ietekmei, lai attīstītu tās potenciālu.

               15

               Ar 2013. gada 4. jūlija lēmumu Nīderlandes Karaliste, pamatojoties uz 1998. gada Dabas aizsardzības likuma 10.a pantu, noteica, ka Haringflītas teritorija ir ĪADT, no šīs zonas tomēr izslēdzot Lēnhērenes polderi. Ar 2014. gada 1. oktobra nolēmumu Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) atcēla šo lēmumu, ciktāl Lēnhērenes polderis neietilpa ĪADT. Minētā tiesa uzskatīja, ka, tā kā Lēnhērenes polderis ir iekļauts Haringflītas KNT robežās, kādas tās tika noteiktas ar Komisijas lēmumu 2004/813, Nīderlandes Karalistei atbilstoši Dabisko dzīvotņu direktīvas 4. panta 4. punktam bija jāiekļauj šis polderis minētajā ĪADT.

               16

               2013. gada oktobrī Nīderlandes Karaliste piedāvāja Komisijai svītrot Lēnhērenes polderi no Haringflītas KNT un tādējādi samazināt tās platību.

               17

               2014. gada 10. septembra vēstulē Komisija lūdza šo dalībvalsti sniegt papildu paskaidrojumus par šo projektu samazināt Haringflītas KNT platību.

               18

               Ar 2014. gada 30. septembra vēstuli valsts sekretārs norādīja Komisijai, ka Lēnhērenes polderī nav dabas vērtību un ka sākotnējie projekti ar mērķi pārveidot šo polderi ir atcelti, jo šīs KNT aizsardzības mērķu sasniegšanai ir pieticis ar Beningervārdes [Beningerwaard] un Tīnhemetenes [Tiengemeten] mitrāju un Haringflītas KNT mazāka izmēra polderu atjaunošanu. Valsts sekretārs šajā vēstulē piebilda, ka depolderizācijas projekta atmešana bija saistīta ar politiskiem, sociāliem un budžeta iemesliem.

               19

               Ar 2014. gada 24. oktobra vēstuli Komisijas dienesti atbildēja, ka pieņem ierosinājumu grozīt Haringflītas KNT, ievērojot, pirmkārt, pozitīvo novērtējumu, ko Nīderlandes iestādes ir devušas šīs teritorijas citās daļās esošajai atjaunošanas iespējamībai, un, otrkārt, ka zināms skaits atjaunošanas pasākumu jau ir īstenots vai paredzēts citās vietās. Šajā vēstulē Komisija uzskatīja, ka sākotnējais priekšlikums integrēt Lēnhērenes polderi Haringflītas KNT bija “zinātniska kļūda”.

               20

               Ar Īstenošanas lēmumu 2015/72 Komisija, atstājot Haringflītas teritoriju KNT sarakstā attiecībā uz Atlantijas bioģeogrāfisko reģionu, no šīs teritorijas izslēdza Lēnhērenes polderi.

               21

               Ar 2015. gada 28. aprīļa lēmumu valsts sekretārs, pamatojoties uz 1998. gada Dabas aizsardzības likuma 10.a panta 1. punktu un lai īstenotu Īstenošanas lēmumu 2015/72, noteica Haringflītas KNT par ĪADT, tajā neiekļaujot Lēnhērenes polderi.

               22

               Uzskatot, ka šis polderis sniedz vienreizēju iespēju atjaunot estuāru, kura turklāt trūkst Haringflītas KNT, Vereniging Hoekschewaards Landschap par šo 2015. gada 28. aprīļa lēmumu cēla prasību Raad van State (Valsts padome).

               23

                  Raad van State (Valsts padome) uzsver, ka valsts sekretārs tajā ir norādījis, ka, ierosinot iekļaut Haringflītas teritoriju KNT sarakstā, esot pieļauta zinātniska kļūda un ka Lēnhērenes polderis esot ne vien piemērots, bet arī nepieciešams šīs teritorijas saglabāšanas mērķu sasniegšanai. Šī tiesa šaubās par to, vai šādos apstākļos, tā kā Nīderlandes Karalistes lūgumam būtu jābūt pietiekami pamatotam ar datiem, šīs teritorijas platības samazinājums var tikt pamatots ar šādu motīvu.

               24

               Šādos apstākļos Raad van State (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai ir spēkā Īstenošanas lēmums [2015/72], ciktāl ar to sarakstā ir iekļauta Haringflītas teritorija, bet nav iekļauts Lēnhērenes polderis?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               25

               Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Haringflītas teritorijas platības samazināšana, svītrojot no tās Lēnhērenes polderi, jo tā sākotnējā iekļaušana šajā teritorijā bija radusies zinātniskas kļūdas rezultātā, ir spēkā.

               26

               Visupirms ir jānorāda, ka šī lieta neietilpst Dabisko dzīvotņu direktīvas 9. panta, atbilstoši kuram ĪADT var tikt svītrota, “ja to attaisno dabiska attīstība, kas novērota saistībā ar 11. pantā paredzētajiem uzraudzības pasākumiem”, piemērošanās jomā, jo uz šādu attīstību Nīderlandes Karaliste nav norādījusi.

               27

               Proti, lai gan ar Lēmumu 2004/813 Komisija – pēc Nīderlandes Karalistes priekšlikuma un piemērojot Dabisko dzīvotņu direktīvas III pielikumā uzskaitītos kritērijus – iekļāva Lēnhērenes polderi Haringflītas KNT, ņemot vērā tā potenciālu šajā KNT esošo dabisko dzīvotņu un sugu atjaunošanā, tā minētā poldera svītrošanu no Haringflītas KNT pamatoja ar Īstenošanas lēmumu 2015/72, jo tā sākotnējā iekļaušanā šajā KNT bija konstatēta zinātniska kļūda.

               28

               Lai atbildētu uz Tiesai uzdoto prejudiciālo jautājumu, ir jāpārbauda, vai Dabisko dzīvotņu direktīvā Komisijai ir ļauts pēc attiecīgās dalībvalsts priekšlikuma samazināt KNT platību, ja teritorijas sākotnējā iekļaušanā KNT sarakstā ir tikusi pieļauta zinātniska kļūda, un, attiecīgā gadījumā, vai attiecīgā samazināšana, par ko ir pamatlieta, ar šādu kļūdu bija likumīgi pamatota.

               29

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka Tiesa attiecībā uz Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvu 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību (OV 1979, L 103, 1. lpp., Īpašais izdevums latviešu valodā: 15. nodaļa, 1. sējums, 98. lpp.) ir nospriedusi, ka Komisijas informēšanas, nosakot īpaši aizsargājamu zonu, kļūdas dēļ var tikt samazināta šādas teritorijas platība, labojot šo kļūdu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 25. novembris, Komisija/Francija, C‑96/98, EU:C:1999:580, 55. punkts). Lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums, Tiesa ir konstatējusi, ka pieļauta administratīva kļūda attiecībā uz norādi par platību varēja tikt labota, pielāgojot attiecīgo aizsargāto zonu.

               30

               Turklāt, ja Dabisko dzīvotņu direktīvā nav konkrētu noteikumu, ir jāuzskata, ka KNT, ko Komisijai ierosina dalībvalstis, saraksta pielāgošana atbilstoši minētās direktīvas 4. panta 1. punktam var ietvert teritorijas platības samazināšanu, kurai jāizpaužas atbilstoši tādai pašai procedūrai, kāda ir iekļaušanas šajā sarakstā procedūra (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, 26. punkts).

               31

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai izstrādātu KNT saraksta projektu, kas ļautu izveidot saskaņotu ĪADT tīklu, Komisijas rīcībā bija jābūt visaptverošam to teritoriju sarakstam, kurām valsts līmenī ir būtiska ekoloģiska nozīme saistībā ar Dabisko dzīvotņu direktīvas mērķi aizsargāt dabiskās dzīvotnes, savvaļas faunu un floru (spriedums, 2000. gada 7. novembris, First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, 22. punkts).

               32

               Tikai tā var tikt sasniegts Dabisko dzīvotņu direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā noteiktais mērķis saglabāt vai atjaunot labvēlīgu šo dabisko dzīvotņu veidu un sugu dzīvotņu aizsardzības statusu to dabiskās izplatības areālā, kas var plesties abpus vienai vai vairākām Eiropas Savienības iekšējām robežām. Proti, no minētās direktīvas 1. panta e) un i) punkta, aplūkojot tos kopsakarā ar tās 2. panta 1. punktu, izriet, ka, novērtējot dabiskās dzīvotnes vai sugas aizsardzības statusu, ir jāņem vērā visa Eiropu aptverošā dalībvalstu teritorija, kur ir spēkā Līgums (spriedums, 2000. gada 7. novembris, First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, 23. punkts).

               33

               Taču atbilstoši Dabisko dzīvotņu direktīvas 4. panta 1. punktam, pamatojoties uz minētās direktīvas III pielikumā noteiktajiem kritērijiem un attiecīgo zinātnisko informāciju, attiecīgā dalībvalsts piedāvā teritoriju. Ņemot vērā šā sprieduma 29. punktā minēto judikatūru, no tā izriet, ka, pamatojoties uz zinātniskiem elementiem, norādīšana uz kļūdu, kas ir ieviesusies šajā atbilstošajā zinātniskajā informācijā, attiecīgā gadījumā pamato KNT platības samazināšanu.

               34

               Šāda interpretācija ir nostiprināta Tiesas judikatūrā, atbilstoši kurai nav veltīgi izmantojami līdzekļi tādas teritorijas pārvaldībai, kura izrādās nederīga dabisko dzīvotņu un sugu saglabāšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, 28. punkts).

               35

               Tomēr, lai gan ir tiesa, ka dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība, kad tās atbilstoši Dabisko dzīvotņu direktīvas 4. panta 1. punktam piedāvā tādu teritoriju sarakstu, kas varētu tikt identificētas kā KNT (spriedums, 2014. gada 3. aprīlis, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, 27. punkts), tām savukārt nav tāda pati rīcības brīvība, kad tās ierosina Komisijai samazināt KNT platību.

               36

               Proti, kā to secinājumu 28. punktā norāda ģenerāladvokāte, tā kā teritorijas iekļaušana sarakstā ir pamats pieņēmumam, ka tā kopumā ir nozīmīga Dabisko dzīvotņu direktīvas mērķim aizsargāt dabiskās dzīvotnes, savvaļas faunu un floru, dalībvalsts ierosinājumam samazināt sarakstā esošas teritorijas platību ir jāpierāda, ka attiecīgajām zonām valsts līmenī nav būtiskas nozīmes šā mērķa īstenošanā. Turklāt ierosinājumu Komisija drīkst pieņemt un īstenot tikai tad, ja tā secina, ka šīs platības nav vajadzīgas, arī ņemot vērā visas Savienības intereses.

               37

               Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Nīderlandes iestādes pieprasījumu Komisijai svītrot Lēnhērenes polderi no Haringflītas KNT ir pamatojušas nevis ar to, ka priekšlikumā, kas paredzēts Dabisko dzīvotņu direktīvas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā, ir pieļauta kļūda attiecībā uz šā poldera ekoloģisko vērtību un tā spēju veicināt tādu šīs direktīvas mērķu īstenošanu, kādi izriet no tās 2. un 3. panta, bet ar to, ka 2011. gadā ir pieņemts lēmums par valsts dabas politikas pārskatīšanu. Konkrētāk, šīs iestādes nebūt nav apgalvojušas, ka minētā poldera potenciāls dabisko dzīvotņu un attiecīgo sugu atjaunošanā, izmantojot šīs lauksaimniecības zonas pārveidi dabas zonā, pakļaujot to plūdmaiņu ietekmei, būtu zudis. Turklāt vēstulē, kas 2014. gada 30. septembrī adresēta Komisijai, minētās iestādes ir norādījušas, ka iecerētais projekts šajā polderī attīstīt dabas vērtības politisku, sociālu un budžeta iemeslu dēļ ir atmests, jo attīstība, kas jau daļēji ir notikusi Haringflītas teritorijā, esot pietiekama, lai sasniegtu šīs teritorijas mērķi.

               38

               Šajā ziņā Nīderlandes valdība tiesas sēdē apstiprināja, ka Nīderlandes Karaliste nav atsaukusies uz “zinātnisku kļūdu”, iesniedzot Komisijai savu priekšlikumu samazināt Haringflītas KNT platību.

               39

               Turklāt Komisija savukārt nav norādījusi Tiesai jebkādu zinātnisku elementu, kas pierādītu, ka šāda kļūda būtu pieļauta minētajā sākotnējā priekšlikumā.

               40

               Tādēļ Komisija, ar Īstenošanas lēmumu 2015/72 astoto reizi atjauninot KNT sarakstu Atlantijas bioģeogrāfiskajam reģionam, nevarēja likumīgi balstīties uz zinātnisku kļūdu, kas sākotnēji pieļauta, iekļaujot šajā sarakstā Haringflītas teritoriju, tajā neiekļaujot Lēnhērenes polderi.

               41

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka Īstenošanas lēmums 2015/72 nav spēkā, ciktāl ar šo lēmumu Haringflītas teritorija KNT sarakstā attiecībā uz Atlantijas bioģeogrāfisko reģionu tika iekļauta bez Lēnhērenes poldera.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               42

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Komisijas 2014. gada 3. decembra Īstenošanas lēmums (ES) 2015/72, ar ko pieņem Kopienas nozīmes teritoriju astoto atjaunināto sarakstu Atlantijas bioģeogrāfiskajam reģionam, nav spēkā, ciktāl ar šo lēmumu Haringflītas teritorija (NL 1000015) šajā sarakstā tika iekļauta bez Lēnhērenes poldera.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1993. gada 27. oktobrī. # Kriminālprocess pret Annick Taillandier, laulātā uzvārdā Neny. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de police de Vichy - Francija. # Lieta C-92/91.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 21.aprīlī.#Pierre Housieaux pret Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Beļģija.#Direktīva 90/313/EEK - Brīva piekļuve vides informācijai - Informācijas pieprasījums - Pienākums norādīt pamatojumu noraidījuma gadījumā - Imperatīvs termiņš - Valsts iestādes klusēšana atbildei paredzētajā termiņā - Klusējot izteikts noraidījums - Efektīvas tiesiskās aizsardzības pamatprincips.#Lieta C-186/04.

text:
      Lieta C-186/04
      Pierre Housieaux
      pret
      Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale
      [Conseil d’État (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Direktīva 90/313/EEK – Brīva piekļuve vides informācijai – Lūgums sniegt informāciju – Pienākums norādīt pamatojumu noraidījuma gadījumā – Imperatīvs termiņš – Valsts iestādes klusēšana atbildei paredzētajā termiņā – Klusējot izteikts noraidījums – Efektīvas tiesiskās aizsardzības pamatprincips
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 27. janvārī

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 21. aprīlī.
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Vide — Brīva piekļuve informācijai — Direktīva 90/313 — Lūgums sniegt informāciju — Valsts iestādei noteiktais trīs mēnešu
            termiņš atbildes sniegšanai — Imperatīvs raksturs
      (Padomes Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkts)
      2.     Vide — Brīva piekļuve informācijai — Direktīva 90/313 — Klusējot izteikts lēmums noraidīt lūgumu sniegt informāciju — Pamatojuma
            trūkums atbildes sniegšanai paredzētajā divu mēnešu termiņā — Lēmuma prettiesiskums
      (Padomes Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkts un 4. pants)
      3.     Vide — Brīva piekļuve informācijai — Direktīva 90/313 — Tiesiskā aizsardzība — Lēmums, kuru var pārsūdzēt — Klusējot izteikts
            lēmums noraidīt lūgumu sniegt informāciju
      (Padomes Direktīvas 90/313 4. pants)
      1.     Direktīvas 90/313 par brīvu piekļuvi vides informācijai 3. panta 4. punktā paredzētais divu mēnešu termiņš, kurā valsts iestādei
         ir jāsniedz atbilde uz lūgumu sniegt informāciju, ir imperatīvs termiņš.

      (sal. ar 29. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.     Direktīvas 90/313 par brīvu piekļuvi vides informācijai 3. panta 4. punkts, skatot to kopā ar šīs direktīvas 4. pantu, neiestājas
         pret valsts regulējumu, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību, valsts iestādes klusēšanu divu mēnešu
         termiņa laikā pielīdzina klusējot pieņemtam lēmumam par noraidījumu, pret kuru var celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā
         kārtībā saskaņā ar valsts tiesību sistēmu. Tomēr minētais 3. panta 4. punkts iestājas pret to, ka divu mēnešu termiņa laikā
         šādam lēmumam neseko tā pamatojums. Šādos apstākļos klusējot izteikts lēmums par noraidījumu jāuzskata par nelikumīgu.

      (sal. ar 36. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      3.     Direktīvas 90/313 par brīvu piekļuvi vides informācijai 4. pantā minētais lēmums, pret kuru lūguma sniegt informāciju autors
         var celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā, ir klusējot pieņemts lēmums par noraidījumu, kas izriet no
         valsts iestādes, kurai jāsniedz atbilde uz šo pieprasījumu, klusēšanas divu mēnešu termiņa laikā.

      (sal. ar 39. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 21. aprīlī (*)

      Direktīva 90/313/EEK – Brīva piekļuve vides informācijai – Lūgums sniegt informāciju – Pienākums norādīt pamatojumu noraidījuma gadījumā – Imperatīvs termiņš – Valsts iestādes klusēšana atbildei paredzētajā termiņā – Klusējot izteikts noraidījums – Efektīvas tiesiskās aizsardzības pamatprincips
      Lieta C‑186/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Conseil d'Etat (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 1. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 22. aprīlī, tiesvedībā

      Pierre Housieaux
      pret
      Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale,

      piedaloties
      Société de développement régional de Bruxelles (SDRB),

      Batipont Immobilier SA (BPI),

      Immomills Louis de Waele Development SA (ILDWD).

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], P. Kūris [P. Kūris], Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Klučka [J. Klučka] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 20. janvārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Pjēra Usjo [Pierre Housieaux] vārdā – Ž. Sambo [J. Sambon] un P. Reinjērs [P. Reyniers], avocats,

      –       Briseles pilsētas Reģiona padomes pārstāvju vārdā – P. Kūnrātss [P. Coenraets] un K. Lepinuā [C. Lepinois], avocats,

      –       Briseles Reģionālās attīstības sabiedrības (“SDRB”) vārdā – F. Krencs [F. Krenc] un P. Lambērs [P. Lambert], avocats,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – U. Velkers [U. Wölker] un F. Simoneti [F. Simonetti], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 27. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1990. gada 7. jūnija Direktīvas 90/313/EEK par brīvu piekļuvi vides
         informācijai (OV L 158, 56. lpp.) 3. panta 4. punkta un 4. panta interpretāciju.

      2       Šis lūgums iesniegts saistībā ar prāvu starp Usjo [Housieaux] un Collège des délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale [Briseles pilsētas reģiona Padomes pārstāvju kolēģiju] (turpmāk tekstā – “Kolēģija”), kuras pamatā ir Kolēģijas lēmums par
         piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz vienošanos par pilsētas attīstību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Direktīvas 90/313/EEK 3. panta 1. punktā paredzēts:
      “Izņemot šajā pantā paredzētos gadījumus, dalībvalstis nodrošina to, ka, saņemot pieprasījumu no jebkuras fiziskas vai juridiskas
         personas, valsts iestādēm ir pienākums nodrošināt tai vides informāciju, neprasot pamatojumu.

      Dalībvalstis nosaka kārtību, kā faktiski nodrošināt šādas informācijas efektīvu pieejamību.”
      4       Šīs direktīvas 3. panta 2. un 3. punktā uzskaitīti pamati, kas attaisno lūguma sniegt informāciju noraidījumu.
      5       Šīs direktīvas 3. panta 4. punkta redakcija ir šāda:
      “Valsts iestāde iespējami drīz un ne vēlāk kā divos mēnešos sniedz atbildi personai, kas pieprasa informāciju. Atteikums sniegt
         pieprasīto informāciju ir jāpamato.”

      6       Direktīvas 90/313/EEK 4. pantā paredzēts:
      “Persona, kas uzskata, ka valsts iestāde ir nepamatoti noraidījusi vai atstājusi bez ievērības tās pieprasījumu pēc informācijas,
         vai ka sniegtā atbilde ir nepietiekama, var pārsūdzēt šo lēmumu tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā saskaņā ar attiecīgās
         valsts tiesību sistēmu.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      7       Ar 1991. gada 29. augusta rīkojumu par piekļuvi Briseles pilsētas reģiona vides informācijai (1991. gada 1. oktobra Moniteur belge, 21505. lpp., turpmāk tekstā – “1991. gada rīkojums”) šī reģiona tiesību sistēmā tika transponēti attiecīgie Direktīvas 90/313/EEK
         noteikumi.

      8       1991. gada rīkojuma 7. pantā noteikts:
      “Izpildvaras iestāde lemj par rakstveida dokumentu kategoriju sarakstu, uzliekot par pienākumu attiecīgām iestādēm sniegt
         par tiem informāciju nekavējoties un uz vietas.”

      9       Minētā rīkojuma 8. panta redakcija ir šāda:
      “Attiecībā uz datiem, kas nav minēti 7. panta dokumentu sarakstā, un neskarot valsts iestādes tiesības sniegt informāciju
         par tiem nekavējoties un uz vietas, valsts iestādes, kurai adresēts lūgums sniegt informāciju, rīcībā ir viens mēnesis, lai
         lūguma iesniedzējam sniegtu atbildi rakstveidā.

      Ja iekšējā termiņa beigās lūgums sniegt informāciju nav izskatīts, valsts iestādes klusēšana ir uzskatāma par lēmumu, ar ko
         piekļuve atteikta. Šajā gadījumā lūguma iesniedzējs var saskaņā ar 12. panta 2. punkta izņēmumu vērsties tieši pie Padomes
         pārstāvjiem, kas tādā gadījumā lemj par šo lūgumu.”

      10     Atbilstoši šī paša rīkojuma 12. pantam:
      “1. punkts. Tikai Padomes pārstāvji ir tiesīgi atteikt piekļuvi datiem, kas ir valsts pārvaldes iestādes rīcībā [..]. Tie
         izmanto šīs tiesības koleģiāli un 9. pantā noteiktajās robežās.

      2. punkts. [..] Katrai valsts pārvaldes iestādei, kas atsakās atklāt datus, attiecībā uz kuriem iesniegts lūgums par piekļuvi
         informācijai, par to vienlaikus jāpaziņo lūguma iesniedzējam un Padomes pārstāvjiem. Padomes pārstāvjiem lūgumu iesniedz,
         pārsūtot lūgumu par piekļuvi informācijai, kam pievienots tā dokumenta viens eksemplārs vai kopija, kurā ietverti šie dati,
         un pamatojums, kas atbilstoši valsts pārvaldes iestādes viedoklim pamato atteikumu par piekļuvi informācijai. 8. panta 1. punktā
         noteiktais termiņš tiek pagarināts par vienu mēnesi, skaitot no dienas, kad lūguma iesniedzējam paziņots par lietas nodošanu
         izskatīšanai Padomes pārstāvjiem.”

      11     1991. gada rīkojuma 13. pantā paredzēts:
      “Visos lēmumos, ar ko pilnīgi vai daļēji atteikta piekļuve informācijai, skaidri, precīzi, pilnīgi un ticami jānorāda šī lēmuma
         pamatojums.”

      12     Minētā rīkojuma 14. pantā paredzēts:
      “Padomes pārstāvji nosūta pieprasījuma iesniedzējam viņa pieprasīto dokumentu vai paziņo tam par piekļuves atteikumu divu
         mēnešu laikā no pieprasījuma saņemšanas [dienas]. Beidzoties šim termiņam, klusēšana ir atzīstama par lēmumu, ar ko piekļuve
         atteikta. Padomes pārstāvju lēmums tāpat tiek nosūtīts valsts pārvaldes iestādei, kas nodevusi izskatīšanai pieprasījumu par
         piekļuvi.”

      13     1991. gada rīkojums attiecībā uz piekļuvi vides informācijai neparedz nevienu īpašu procedūru prasības celšanai pret Kolēģijas
         lēmumiem, un tādējādi šajā gadījumā jāpiemēro kārtība, kādā ceļ parastas prasības administratīvu strīdu lietās.

      14     Tādēļ, piemērojot Lois coordonnées sur le Conseil d’État [saskaņotie tiesību akti par Valsts padomi] (1973. gada 21. marta Moniteur belge, 3459. lpp.) 14. panta 1. punktu, “[Conseil d’État – Administrācijas] nodaļa pieņem lēmumu par prasību attiecībā uz tiesību akta atcelšanu, ko pamato vai nu būtisks vai paredzētas
         formas pārkāpums, kas padara šo aktu par spēkā neesošu, saistībā ar pilnvaru pārsniegšanu vai nepareizu izmantošanu, kas celta
         pret dažādu administratīvu iestāžu tiesību aktiem vai noteikumiem”.

      15     1948. gada 23. augusta Reģenta lēmuma [arrêté du Régent] par lietu izskatīšanas procesu Conseil d’État [Valsts padomes] Administrācijas nodaļā 4. panta 3. daļā precizēts, ka “prasības, kas minētas likuma [14.] pantā, jāceļ sešdesmit
         dienu laikā, skaitot no dienas, kad apstrīdētie tiesību akti, noteikumi vai lēmumi publicēti vai par tiem paziņots. Ja tie
         nav publicējami un par tiem nav jāpaziņo, termiņu aprēķina, skaitot no dienas, kad prasītājam par tiem kļuvis zināms”.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      16     1991. gada februārī Briseles pilsētas reģions atsavināja bijušās militārās slimnīcas teritoriju par labu Société de développement régional de Bruxelles [Briseles Reģionālas attīstības sabiedrībai] (turpmāk tekstā – “SDRB”), kas bija iecelta par teritorijas labiekārtošanas atbildīgo uzņēmumu. Pēc tam SDRB privātā kārtā noslēdza vienošanos (turpmāk tekstā – “vienošanās”) ar konsorciju, ko veidoja sabiedrības Batipont Immobilier SA  un Immomills Louis de Waele Development (turpmāk tekstā – “Batipont”). Ar šo vienošanos Batipont uzņēmās būvēt konkrētajā teritorijā vairākas ēkas saskaņā ar SDRB iepriekš noteiktu plānu.

      17     Ar 1993. gada 21. marta vēstuli, kas bija adresēta SDRB prezidentam, Usjo pieprasīja informāciju par vienošanos un vēlējās saņemt tās kopiju. Ar 1994. gada 5. aprīļa lēmumu SDRB noraidīja viņa lūgumu, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar 1991. gada rīkojumu tā ir izpildvaras iestāde, kas “pieņem lēmumu
         par kārtību, kādā nodrošina piekļuvi informācijai katrā konkrētajā valsts iestādē”.

      18     1994. gada 22. aprīlī Usjo cēla Kolēģijā prasību pret šo lēmumu, atkārtoti pieprasot piekļuvi informācijai saistībā ar vienošanos.
      19     Vairākkārt sarakstoties ar Usjo, Kolēģija pēc apspriedes 1995. gada 1. februārī nolēma nosūtīt lūguma iesniedzējam vienošanās
         H un I pielikumus, kas saistīti ar vides jautājumiem un kuru nosūtīšana neapdraud komerciālas vai rūpnieciskas intereses.
         Ar 1995. gada 3. februāra vēstuli Kolēģija šo lēmumu darīja zināmu Usjo un SDRB.

      20     Tā kā Usjo nebija apmierināts ar šo lēmumu, 1995. gada 31. martā viņš cēla prasību Conseil d’État  par šī lēmuma atcelšanu.

      21     Šajā prāvā [Conseil d’État] Kolēģija izvirzīja iebildumu par prasības nepieņemamību, kas pamatota ar to, ka 1995. gada 1. februāra lēmums ir tikai apstiprinošs
         lēmums, kuru kā tādu nevar apstrīdēt. Kolēģija norādīja, ka, neņemot vērā vienošanās H un I pielikumu nosūtīšanu, šis lēmums
         tikai apstiprina lēmumu, ar ko iepriekš izteikts noraidījums ar klusēšanu, kas ilgusi vairāk nekā divus mēnešus attiecībā
         uz lūgumu sniegt informāciju, kuru Usjo iesniedza 1994. gada 22. aprīlī. Šis klusējot pieņemtais lēmums par noraidījumu būs
         kļuvis galīgs, jo tas netika apstrīdēts Lois coordonnées sur le Conseil d’État  14. panta 1. punktā paredzētajā 60 dienu termiņā. Līdz ar to Kolēģija apgalvo, ka 1995. gada 31. martā sakarā ar termiņa izbeigšanos
         Usjo bija zaudējis tiesības iesniegt prasības pieteikumu atcelt 1995. gada 1. februāra lēmumu, ar ko izteikts noraidījums.

      22     Šādos apstākļos Conseil d’État  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai divu mēnešu termiņš, kas paredzēts 3. panta 4. punktā Padomes Direktīvā 90/313/EEK [..], ir uzskatāms par iekšēju, proti
         – indikatīvu termiņu iestādei, kurai iesniegts informācijas pieprasījums, vai arī tas uzskatāms par imperatīvu termiņu, kura
         ievērošana šai iestādei ir obligāta?

      2)      Ja šis divu mēnešu termiņš ir imperatīvs termiņš un ja šī termiņa beigās iestāde, kurai lūgums sniegt informāciju ir iesniegts,
         nav pieņēmusi lēmumu, – kāds ir iepriekš minētās Direktīvas 4. panta beigu daļā norādītais “lēmums”, pret kuru var celt prasību
         tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā “saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību sistēmu”?

      3)      Vai iepriekš minētās Direktīvas 3. panta 4. punkts un 4. pants aizliedz “attiecīgajā valsts tiesību sistēmas jomā” interpretēt
         iestādes, kurai iesniegts lūgums sniegt informāciju, klusēšanu, kas ilgst Direktīvas 3. panta 4. punktā minētos divus mēnešus,
         kā klusējot izteiktu lūguma noraidījumu, proti – kā lēmumu, kas nav pamatots, bet pret kuru var celt prasību tiesā vai apstrīdēt
         to administratīvā kārtībā, kā tas paredzēts 4. pantā?

      4)      Ja Direktīvas 3. panta 4. punktā minētais divu mēnešu termiņš ir iekšējais termiņš, vai Direktīvas 3. panta 4. punkts un 4. pants
         liedz “valsts tiesību sistēmā” paredzēt iespēju lūguma sniegt informāciju iesniedzējam aicināt iestādi atbildēt uz tā lūgumu
         sniegt informāciju noteiktā termiņā, kuru neievērojot, ilgstoša iestādes klusēšana tiek uzskatīta par klusējot izteiktu atteikumu
         sniegt informāciju, proti – par lēmumu, pret kuru var celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      23     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā paredzētajam termiņam
         ir iekšēja vai imperatīva termiņa raksturs.

      24     Šajā sakarā jānorāda, kā jau to izdarījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 23. un 24. punktā, ka gan no šī noteikuma redakcijas,
         gan no tā rakstura izriet, ka tajā paredzētais divu mēnešu termiņš uzskatāms par imperatīvu.

      25     Faktiski, no vienas puses, lietotais formulējums “iespējami drīz un ne vēlāk kā divos mēnešos” skaidri norāda, ka atbildīgajai
         valsts iestādei, pieņemot lēmumu attiecībā uz lūgumu sniegt informāciju (turpmāk tekstā – “valsts iestāde”), jāievēro šim
         nolūkam paredzētais termiņš, lai izskatītu lūgumu un uz to atbildētu.

      26     No otras puses, ja šim termiņam nebūtu imperatīva rakstura, bet termiņš būtu vienkārši iekšējs, Direktīvas 90/313 4. pants,
         kas paredz personas tiesisko aizsardzību, zaudētu lietderīgo iedarbību. Faktiski lūguma sniegt informāciju autors precīzi
         nezinātu, no kura datuma viņš varētu celt prasību.

      27     Šādu Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkta interpretāciju apstiprina arī tās mērķis, kas izriet it īpaši no tās vienpadsmitā
         apsvēruma, kurā paredzēts aktīvi nodrošināt sabiedrību ar vispārīgu informāciju par vides stāvokli.

      28     Tomēr, kā uzsver ģenerāladvokāte savu secinājumu 24. punktā, šīs informācijas lietderība lielā mērā atkarīga no tā, vai fiziskām
         personām šī informācija ir pieejama pēc iespējas drīz.

      29     Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo uzdoto jautājumu jāatbild: Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā paredzētais divu mēnešu
         termiņš ir imperatīvs termiņš.

       Par trešo jautājumu
      30     Ar trešo jautājumu, kas jāizskata pirms otrā jautājuma, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Direktīvas 90/313 3. panta
         4. punkts un 4. pants iestājas pret valsts regulējumu, kas valsts iestādes divu mēnešu klusēšanu attiecībā uz lūgumu sniegt
         informāciju, beidzoties šim termiņam, uzskata par lēmumu, ar ko lūgums sniegt informāciju ir noraidīts, proti – par lēmumu,
         kas tik tiešām nav pamatots, bet pret kuru var celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā atbilstoši minētās
         direktīvas 4. pantam.

      31     Šajā sakarā jāatgādina – Tiesa jau ir spriedusi, ka pieņēmums, saskaņā ar kuru iestādes klusēšana uzskatāma par klusējot pieņemtu
         lēmumu par noraidījumu, kā tāds nevar būt saderīgs ar Direktīvas 90/313 prasībām tikai tā iemesla dēļ, ka klusējot izteikts
         lēmums par noraidījumu pēc definīcijas nesatur nekādu pamatojumu (2003. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑233/00 Komisija/Francija,
         Recueil, I‑6625. lpp., 111. punkts).

      32     Turpretim klusējot izteikta vides informācijas pieprasījuma noraidījuma gadījumā Tiesa ir uzskatījusi, ka noraidījuma pamatojums,
         kaut arī jau pēc noraidījuma izteikšanas klusējot, ir jānosūta divu mēnešu laikā no pieprasījuma iesniegšanas dienas, jo nosūtītā
         atbilde šajā gadījumā ir uzskatāma par “atbildi” minētās direktīvas 3. panta 4. punkta izpratnē (iepriekš minētais spriedums
         lietā Komisija/Francija, 118. punkts).

      33     Tikai šāda Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkta interpretācija ļauj nodrošināt šī noteikuma lietderīgo iedarbību, jo saskaņā
         ar šī noteikuma redakciju valsts iestādei jāpamato ikviens lēmums noraidīt lūgumu sniegt informāciju.

      34     Pretēji valsts regulējumam, attiecībā uz kuru pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Francija, kurā nolemts,
         ka valsts iestādes klusēšana mēneša garumā attiecībā uz lūgumu sniegt informāciju uzskatāma par klusējot izteiktu lēmumu noraidīt
         šo lūgumu, pamata prāvā izskatāmais regulējums paredz, ka klusējot izteikts lēmums par noraidījumu uzskatāms par pieņemtu
         pēc divu mēnešu klusēšanas, skaitot no lūguma iesniegšanas dienas.

      35     Tādējādi no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija izriet – ja Direktīva 90/313 neiestājas pret to, ka, nodrošinot
         efektīvu tiesisko aizsardzību saskaņā ar minētās direktīvas 4. pantu, pieņēmums, kas paredz, ka iestādes klusēšana divu mēnešu
         termiņa laikā uzskatāma par klusējot pieņemtu lēmumu, ar ko noraida lūgumu par piekļuvi informācijai, minētās direktīvas 3. panta
         4. punkts iestājas pret to, ka divu mēnešu termiņa ietvaros šādam lēmumam neseko tā pamatojums. Šādos apstākļos klusējot izteikts
         lēmums par noraidījumu tik tiešām veido “atbildi” 3. panta 4. punkta izpratnē, tomēr tā jāuzskata par nelikumīgu.

      36     Līdz ar to uz trešo jautājumu jāatbild: Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkts, skatot to kopā ar šīs direktīvas 4. pantu, situācijā,
         kāda tā ir pamata prāvā, neiestājas pret valsts regulējumu, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību
         minētās iestādes klusēšanu divu mēnešu termiņa laikā pielīdzina klusējot pieņemtam lēmumam par noraidījumu, pret kuru var
         celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā saskaņā ar valsts tiesību sistēmu. Tomēr minētais 3. panta 4. punkts
         iestājas pret to, ka līdz divu mēnešu termiņa beigām šādam lēmumam nepievieno pamatojumu. Šādos apstākļos klusējot izteikts
         lēmums par noraidījumu jāuzskata par nelikumīgu.

       Par otro jautājumu
      37     Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā – kas ir “lēmums”, pret kuru var celt prasību Direktīvas 90/313 4. panta izpratnē,
         ja valsts iestāde, beidzoties šīs direktīvas 3. panta 4. punktā minētajam divu mēnešu termiņam, nav pieņēmusi lēmumu.

      38     Atbilde uz šo jautājumu izriet no trešā jautājuma secinājumiem, saskaņā ar kuriem valsts iestādes klusēšanu divu mēnešu termiņa
         laikā pielīdzina lēmumam, pret kuru var celt prasību saskaņā ar valsts tiesību sistēmu.

      39     Līdz ar to uz otro jautājumu jāatbild: Direktīvas 90/313 4. pantā minētais lēmums, pret kuru lūguma sniegt informāciju autors
         var celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā kārtībā, ir klusējot pieņemts lēmums par noraidījumu, kas izriet no
         valsts iestādes, kurai jāsniedz atbilde uz šo lūgumu, klusēšanas divu mēnešu termiņa laikā.

       Par ceturto jautājumu
      40     Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, proti – ka Direktīvas 90/313 3. panta 4. punktā paredzētajam termiņam ir imperatīvs
         raksturs, uz ceturto jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav
         atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1990. gada 7. jūnija Direktīvas 90/313/EEK par brīvu piekļuvi vides informācijai 3. panta 4. punktā paredzētais divu
            mēnešu termiņš ir imperatīvs termiņš;
      2)      Direktīvas 90/313 4. pantā minētais lēmums, pret kuru lūguma sniegt informāciju autors var celt prasību tiesā vai apstrīdēt
            to administratīvā kārtībā, ir klusējot pieņemts lēmums par noraidījumu, kas izriet no valsts iestādes, kurai jāsniedz atbilde
            uz šo lūgumu, klusēšanas divu mēnešu termiņa laikā;
      3)      Direktīvas 90/313 3. panta 4. punkts, skatot to kopā ar šīs direktīvas 4. pantu, situācijā, kāda tā ir pamata prāvā, neiestājas
            pret valsts regulējumu, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu efektīvu tiesisko aizsardzību valsts iestādes klusēšanu divu mēnešu
            termiņa laikā pielīdzina klusējot pieņemtam lēmumam par noraidījumu, pret kuru var celt prasību tiesā vai apstrīdēt to administratīvā
            kārtībā saskaņā ar valsts tiesību sistēmu. Tomēr minētais 3. panta 4. punkts iestājas pret to, ka divu mēnešu termiņa ietvaros
            šādam lēmumam nepievieno pamatojumu. Šādos apstākļos klusējot izteikts lēmums par noraidījumu jāuzskata par nelikumīgu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 12.jūnijā.#O2 Holdings Limited un O2 (UK) Limited pret Hutchison 3G UK Limited.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Apvienotā Karaliste.#Preču zīmes - Direktīva 89/104/EEK - 5. panta 1. punkts - Preču zīmes īpašnieka ekskluzīvās tiesības - Preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošana salīdzinošajā reklāmā - Preču zīmes iedarbības ierobežojums - Salīdzinošā reklāma - Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK - 3.a panta 1. punkts - Nosacījumi, ar kuriem ir atļauta salīdzinošā reklāma - Konkurenta preču zīmes vai tai līdzīga apzīmējuma izmantošana.#Lieta C-533/06.

text:
      Lieta C‑533/06
      O2 Holdings Limited un O2 (UK) Limited
      pret
      Hutchison 3G UK Limited
      (Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – 5. panta 1. punkts – Preču zīmes īpašnieka ekskluzīvās tiesības – Preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošana salīdzinošajā reklāmā – Preču zīmes iedarbības ierobežojums – Salīdzinošā reklāma – Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK – 3.a panta 1. punkts – Nosacījumi, ar kuriem ir atļauta salīdzinošā reklāma – Konkurenta preču zīmes vai tai līdzīga apzīmējuma izmantošana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Preču zīmes īpašnieka tiesības iebilst pret identiska vai līdzīga
            apzīmējuma izmantošanu attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, ko veic trešā persona
      (Padomes Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Preču zīmes īpašnieka tiesības iebilst pret identiska vai līdzīga
            apzīmējuma izmantošanu attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, ko veic trešā persona
      (Padomes Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkts un Padomes Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Jaunas preču zīmes reģistrācija – Agrākas identiskas vai līdzīgas
            preču zīmes, kas reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, pastāvēšana – Preču zīmes īpašnieka
            tiesības iebilst pret identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
            ko veic trešā persona – Sajaukšanas iespēja
      (Padomes Direktīvas 89/104 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      4.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Preču zīmes īpašnieka tiesības iebilst pret identiska vai līdzīga
            apzīmējuma izmantošanu attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, ko veic trešā persona
      (Padomes Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts un Padomes Direktīvas 84/450 3.a pants)
      1.        Tas, ka reklāmas devējs salīdzinošajā reklāmā izmanto konkurenta preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu, lai identificētu
         konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus, ir jāinterpretē kā izmantošana attiecībā uz paša reklāmas devēja precēm vai
         pakalpojumiem Direktīvas 89/104 par preču zīmēm 5. panta 1. un 2. punkta izpratnē.

      No vienas puses, Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz preču zīmei identiska
         vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu attiecībā uz trešās personas tirgojamām precēm vai sniedzamiem pakalpojumiem.

      No otras puses, reklāmas, kurā reklāmas devējs salīdzina tā piedāvātās preces un pakalpojumus ar konkurenta precēm un pakalpojumiem,
         mērķis acīmredzami ir popularizēt šā reklāmas devēja preces un pakalpojumus. Šādā reklāmā reklāmas devējs cenšas izcelt savas
         preces un savus pakalpojumus, salīdzinot to īpašības ar konkurenta preču un pakalpojumu īpašībām. Šo interpretāciju apstiprina
         Direktīvas 97/55 preambulas piecpadsmitais apsvērums, kurā Kopienu likumdevējs ir uzsvēris, ka salīdzinošās reklāmas mērķis
         ir atšķirt reklāmas devēja preces un pakalpojumus no tā konkurenta precēm un pakalpojumiem.

      (sal. ar 34.–36. punktu)
      2.        Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 5. panta 1. un 2. punkts un Direktīvas 84/450 par maldinošu un salīdzinošu reklāmu,
         kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reģistrētās preču zīmes īpašnieks
         nevar aizliegt trešai personai izmantot tā preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu salīdzinošajā reklāmā, kas atbilst
         visiem minētajā 3.a panta 1. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, ar kuriem tā ir atļauta.

      Tomēr gadījumā, ja Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā izklāstītie nosacījumi, lai aizliegtu reģistrētai preču
         zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu, ir izpildīti, salīdzinošā reklāma, kurā izmantots šis apzīmējums, nevar
         atbilst Direktīvas 84/450, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta d) apakšpunktā minētajam nosacījumam,
         ar kuru tā būtu atļauta.

      No vienas puses, gadījumā, ja pastāv līdzība starp preču zīmi un apzīmējumu un starp precēm vai pakalpojumiem, sajaukšanas
         iespēja ir īpašs priekšnosacījums aizsardzībai. Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir piemērojams tikai tad,
         ja preču zīmju un preču vai pakalpojumu, ko tās apzīmē, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja.
         No otras puses, no Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka salīdzinošā reklāma nav atļauta, ja pastāv
         sajaukšanas iespēja starp reklāmas devēju un konkurentu vai starp reklāmas devēja un konkurenta preču zīmēm, precēm vai pakalpojumiem.
         Ņemot vērā Direktīvas 97/55 preambulas trīspadsmito līdz piecpadsmito apsvērumu, jēdziens “sajaukšana”, kas izmantots gan
         Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā, gan Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta d) apakšpunktā, ir jāinterpretē
         vienādā veidā.

      (sal. ar 45.–49. un 51. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        Sajaukšanas iespējas jēdziens Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 5. panta 1. punkta
         b) apakšpunktā ir vienāds.

      Tomēr Direktīvas 89/104 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir saistīts ar preču zīmes reģistrācijas pieteikumu. Tiklīdz preču
         zīme ir reģistrēta, šīs preču zīmes īpašniekam ir tiesības to izmantot pēc saviem ieskatiem, un līdz ar to, lai izvērtētu,
         vai uz reģistrācijas pieteikumu attiecas šajā normā paredzētais atteikuma pamatojums, ir jāpārbauda, vai pastāv sajaukšanas
         iespēja ar iebildumu iesniedzēja agrāku preču zīmi visos apstākļos, kādos reģistrācijai pieteiktā preču zīme varētu tikt izmantota,
         ja tā būtu reģistrēta.

      Savukārt gadījumā, kas paredzēts Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā, trešā persona, kas izmanto reģistrētai
         preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu, nepretendē ne uz kādām preču zīmes tiesībām attiecībā uz šo apzīmējumu, bet
         izmanto to atsevišķā gadījumā. Šajos apstākļos, izvērtējot, vai reģistrētas preču zīmes īpašnieks ir tiesīgs iebilst pret
         šo konkrēto izmantošanu, jāaprobežojas ar apstākļiem, kas raksturo šo izmantošanu, un nav jāpārbauda, vai šā paša apzīmējuma
         cita izmantošana kādos citos apstākļos arī varētu radīt sajaukšanas iespēju.

      (sal. ar 65.–67. punktu)
      4.        Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reģistrētās preču
         zīmes īpašniekam nav tiesību aizliegt trešām personām salīdzinošajā reklāmā izmantot šai preču zīmei līdzīgu apzīmējumu attiecībā
         uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem reģistrēta minētā preču zīme, ja šī izmantošana
         sabiedrībai nerada sajaukšanas iespēju – neatkarīgi no tā, vai minētā salīdzinošā reklāma atbilst visiem Direktīvas 84/450
         par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 97/55, 3.a pantā izklāstītajiem nosacījumiem, ar
         kuriem salīdzinošā reklāma ir uzskatāma par atļautu.

      (sal. ar 69. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 12. jūnijā (*)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – 5. panta 1. punkts – Preču zīmes īpašnieka ekskluzīvās tiesības – Preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošana salīdzinošajā reklāmā – Preču zīmes iedarbības ierobežojums – Salīdzinošā reklāma – Direktīva 84/450/EEK un Direktīva 97/55/EK – 3.a panta 1. punkts – Nosacījumi, ar kuriem ir atļauta salīdzinošā reklāma – Konkurenta preču zīmes vai tai līdzīga apzīmējuma izmantošana
      Lieta C‑533/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 14. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 28. decembrī,
         tiesvedībā

      O2 Holdings Limited,

      O2 (UK) Limited
      pret
      Hutchison 3G UK Limited.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs J. Svēdenborgs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 29. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        O2 Holdings Limited un O2 (UK) Limited vārdā – R. Arnolds [R. Arnold], QC, M. Vanegens [M. Vanhegen], barrister, un Dž. Stobs [J. Stobbs], attorney, kurus pilnvarojušas S. Tjernī [S. Tierney], A. Broudī [A. Brodie] un S. Medžī [S. Magee], solicitors,

      –        Hutchison 3G UK Limited vārdā – Dž. Hobss [G. Hobbs], QC, un E. Hinsvērta [E. Hinsworth], barrister, kurus pilnvarojuši L. Silkins [L. Silkin], Dž. Krauns [G. Crown], N. Volkers [N. Walker] un S. Džonss [S. Jones], solicitors,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 31. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 5. panta 1. punktu Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajā direktīvā 89/104/EEK,
         ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kā arī 3.a panta 1. punktu Padomes
         1984. gada 10. septembra Direktīvā 84/450/EEK par maldinošu un salīdzinošu reklāmu (OV L 250, 17. lpp.), kurā grozījumi izdarīti
         ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu 97/55/EK (OV L 290, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 84/450”).

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp O2 Holdings Limited un O2 (UK) Limited (turpmāk tekstā kopā – “O2 un O2 (UK)”], no vienas puses, un Hutchison 3G UK Limited (turpmāk tekstā – “H3G”), no otras puses, par to, ka H3G salīdzinošajā reklāmā izmantoja O2 un O2 (UK) piederošās preču zīmes.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 89/104 5. pantā ar virsrakstu “Tiesības, ko piešķir preču zīme” ir paredzēts:

      “1.      Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas,
         kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot [izmantot] komercdarbībā:

      a)      jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei, attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā
         uz ko ir reģistrēta preču zīme;

      b)      jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme [un apzīmējums],
         identitātes vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja], kas ietver asociācijas
         iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi.

      2.      Ikviena dalībvalsts var arī paredzēt, ka īpašniekam ir tiesības aizkavēt [aizliegt] visas trešās personas, kam nav viņa piekrišanas,
         lietot [izmantot] komercdarbībā jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs preču zīmei, attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem,
         kuri nav līdzīgi tiem, kam šī preču zīme reģistrēta, ja pēdējai ir reputācija dalībvalstī un ja šīs zīmes nepamatota lietošana
         [izmantošana] rada negodīgas priekšrocības [kas izriet no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas] vai rada kaitējumu preču
         zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.

      3.      Saskaņā ar šī panta 1. un 2. punktu cita starpā var aizliegt šādas darbības:
      a)      apzīmējuma piestiprināšanu precēm vai to iepakojumam;
      b)      preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzkrājumu veidošanu šiem nolūkiem, izmantojot šo apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu
         vai sniegšanu ar šo apzīmējumu [..];

      c)      preču importu vai eksportu, izmantojot šo apzīmējumu;
      d)      apzīmējuma lietošanu [izmantošanu] darījumu dokumentos un reklāmā.
      [..]
      5.      Šā panta 1. līdz 4. punkts neietekmē normas nevienā dalībvalstī attiecībā uz aizsardzību pret šā apzīmējuma lietošanu citos
         nolūkos, nevis preču un pakalpojumu atšķiršanai, ja [šī] apzīmējuma nepamatota lietošana rada negodīgas priekšrocības, kas
         izriet no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas, vai kaitē preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.”

      4        Direktīvas 89/104 6. panta ar virsrakstu “Preču zīmes [ie]darbības ierobežojumi” 1. punktā ir noteikts:

      “1.      Preču zīme nedod tās īpašniekam tiesības aizliegt trešai personai izmantot komercdarbībā:
      a)      viņa paša vārdu vai adresi;
      b)      norādes attiecībā uz preču vai sniegtā pakalpojuma veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi,
         preču ražošanas vai pakalpojuma sniegšanas laiku, vai citas preču vai pakalpojumu īpašības;

      c)      preču zīmi, ja tas nepieciešams preces vai pakalpojuma paredzētā nolūka norādei, jo īpaši par piederumiem vai rezerves daļām,
      ar nosacījumu, ka tās izmanto saskaņā ar godīgu praksi rūpnieciskās vai komerciālās lietās.”
      5        Noteikumi par salīdzinošu reklāmu Direktīvā 84/450 tika ieviesti ar Direktīvu 97/55.

      6        Direktīvas 97/55 preambulas trīspadsmitajā līdz piecpadsmitajā apsvērumā ir norādīts:

      “(13) tā kā 5. pants [..] Direktīvā 89/104 [..] piešķir ekskluzīvas tiesības reģistrētas preču zīmes īpašniekam, ieskaitot tiesības
         neļaut [aizliegt] trešām pusēm tirdzniecībā izmantot jebkādu zīmi, kas ir identiska vai līdzīga minētajai preču zīmei, attiecībā
         uz identiskām precēm vai pakalpojumiem vai pat, attiecīgos gadījumos, – uz citām precēm;

      (14)      tā kā, lai salīdzinošo reklāmu padarītu efektīvu, tomēr var būt vajadzība identificēt konkurenta preces vai pakalpojumus,
         atsaucoties uz pēdējam piederošo preču zīmi vai tirdzniecības nosaukumu;

      (15)      tā kā šādi izmantojot svešu preču zīmi, tirdzniecības nosaukumu vai citas atšķirības zīmes netiek pārkāptas šīs ekskluzīvās
         tiesības tajos gadījumos, kad izmantošana atbilst šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem un kad šādas izmantošanas paredzētais
         mērķis ir vienīgi atšķirt tos un tādējādi objektīvi izcelt atšķirības.”

      7        Saskaņā ar Direktīvas 84/450 1. pantu tās mērķis cita starpā ir paredzēt nosacījumus, ar kuriem salīdzinošā reklāma ir atļauta.

      8        Šīs direktīvas 2. panta 2.a punktā salīdzinošā reklāma ir definēta kā “jebkura reklāma, kas tieši vai netieši identificē konkurentu
         vai konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus”.

      9        Minētās direktīvas 3.a panta 1. punktā ir noteikts:

      “Salīdzinošā reklāma tiktāl, ciktāl tā attiecas uz salīdzinājumu, ir atļauta, ja tā atbilst šādiem nosacījumiem:
      a)      tā nav maldinoša saskaņā ar 2. panta 2. punktu, 3. pantu un 7. panta 1. punktu;
      [..]
      d)      tās dēļ tirgū netiek jaukts reklāmas devējs ar konkurentu vai reklāmas devēja un konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukumi,
         citas atšķirības zīmes, preces vai pakalpojumi;

      e)      tā nediskreditē vai nenomelno konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukumus, citas atšķirības zīmes, preces, pakalpojumus,
         darbību vai apstākļus [stāvokli];

      [..]
      g)      tā negodīgi neizmanto priekšrocības, kādas rada konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukuma vai citu atšķirības zīmju
         reputācija vai konkurējošu produktu izcelsmes vietas norādes [cilmes vietas nosaukuma] reputācija;

      h)      tajā preces vai pakalpojumus neattēlo kā tādu preču vai pakalpojumu imitācijas vai atdarinājumus, kuriem ir aizsargāta preču
         zīme vai tirdzniecības nosaukums.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Direktīvas 89/104 noteikumi tika transponēti valsts tiesībās ar 1994. gada Likumu par preču zīmēm (Trade Marks Act 1994).

      11      Direktīvas 84/450 noteikumi tika transponēti valsts tiesībās ar 1988. gada Noteikumiem par kontroli attiecībā uz maldinošu
         reklāmu (Control of Misleading Advertisements Regulations 1988, SI 1988/915), kuros grozījumi izdarīti ar 2003. gada noteikumiem (SI 2003/3183, turpmāk tekstā – “AK noteikumi”).

      12      Maldinošās reklāmas apkarošanu un to noteikumu ievērošanu, kas pieņemti salīdzinošās reklāmas jomā saskaņā ar Direktīvas 84/450
         4. pantu, atbilstoši AK noteikumiem nodrošina Ģenerāldirektors godīgas tirdzniecības jautājumos (Director General of Fair Trading), administratīvā institūcija, kuras kompetencē ir gan pieņemt lēmumus par sūdzībām, gan ierosināt attiecīgo tiesvedību.

      13      AK noteikumu 4.a noteikuma 3. punktā ir precizēts:

      “Šo noteikumu nedrīkst interpretēt tādējādi, ka
      a)      ar to piešķir tiesības celt civiltiesisku prasību saistībā ar jebkādu šo noteikumu pārkāpumu (ja vien šajos noteikumos nav
         tieši norādīts citādi);

      b)      ar to atkāpjas no tiesībām celt prasību vai izmantot citu tiesību aizsardzības līdzekli (civiltiesisku vai krimināltiesisku)
         procesā, kas nav ierosināts atbilstoši šiem noteikumiem.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14      O2 un O2 (UK) sniedz mobilo telefonsakaru pakalpojumus.

      15      Lai reklamētu savus pakalpojumus, tie izmanto dažādu veidu burbuļu attēlus. Mobilo telefonsakaru jomā patērētāji saista ūdens
         burbuļu attēlus – it īpaši uz zila fona ar toņu pārejām – ar pakalpojumiem, ko sniedz O2 un O2 (UK).

      16      O2 un O2 (UK) cita starpā pieder divas valsts grafiskas preču zīmes, ko veido statisks burbuļu attēls un kuras Apvienotajā Karalistē reģistrētas
         attiecībā uz telekomunikāciju iekārtām un pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “preču zīmes ar burbuļiem”).

      17      H3G arī sniedz mobilo telefonsakaru pakalpojumus, kuru reklāmai izmanto apzīmējumu “3”. Tā piedāvā it īpaši priekšapmaksas pakalpojumu
         (“pay‑as‑you‑go”) ar nosaukumu “Threepay”.

      18      2004. gadā H3G īstenoja reklāmas kampaņu. Šajā sakarā cita starpā pēc tās uzdevuma televīzijā tika pārraidīta reklāma, kurā tā salīdzināja
         savu pakalpojumu tarifus ar tiem, ko piedāvā O2 un O2 (UK). Šis televīzijas reklāmas paziņojums (turpmāk tekstā – “strīdīgā reklāma”) sākas ar vārda “O2” un kustīgu melnbalto burbuļu
         attēlu izmantošanu, kam sekoja “Threepay” un “3” attēli, kā arī paziņojums, ar kuru īpašā veidā tika norādīts uz to, ka H3G pakalpojumi ir lētāki.

      19      O2 un O2 (UK) iesniedza pret H3G prasību HighCourtofJustice (England & Wales), ChanceryDivision, par tām piederošo preču zīmju ar burbuļiem nelikumīgu izmantošanu.

      20      Pamata procesa gaitā tie atzina, ka strīdīgajā reklāmā ietvertais tarifu salīdzinājums bija patiess un ka kopumā šī reklāma
         nebija maldinoša. It īpaši tā neliecināja par jebkāda veida komerciāla rakstura saikni starp O2 un O2 (UK), no vienas puses, un H3G, no otras puses.

      21      Šī prasība par nelikumīgu izmantošanu tika noraidīta ar 2006. gada 23. marta spriedumu. Būtībā High Court uzskatīja, ka preču zīmju ar burbuļiem izmantošana strīdīgajā reklāmā ietilpa Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         piemērošanas jomā, bet, tā kā šī reklāma atbilda Direktīvas 84/450 3.a pantam, šīs atbilstības dēļ H3G ir aizstāvības pamats atbilstoši Direktīvas 89/104 6. panta 1. punkta b) apakšpunktam.

      22      O2 un O2 (UK) par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

      23      Iesniedzējtiesa lūdz, pirmkārt, sniegt Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta interpretāciju.

      24      Tā vēlas noskaidrot, no vienas puses, vai minētajā noteikumā ir paredzēta tikai tāda izmantošana, kuras mērķis ir nošķirt
         trešo personu piedāvāto preču vai pakalpojumu komerciālo izcelsmi. Tā uzskata, ka apstiprinošas atbildes gadījumā konkurenta
         preču zīmes izmantošana salīdzinošā reklāmā neietilpstu Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta piemērošanas jomā, jo tajā preču
         zīme nav izmantota norādei uz reklāmas devēja preču izcelsmi.

      25      No otras puses, tā jautā, vai, lai novērtētu sajaukšanas iespējas pastāvēšanu Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē, ir jāveic tikai salīdzināšana starp strīdīgo preču zīmi un apzīmējumu un starp precēm vai pakalpojumiem, attiecībā
         uz kuriem reģistrēta preču zīme, un precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tiek izmantots apzīmējums, vai, otrādi,
         ir jāņem vērā faktiskā situācija, kurā tiek izmantots apzīmējums.

      26      Otrkārt, iesniedzējtiesa uzskata, ka salīdzinošās reklāmas, kurā izmantota konkurenta preču zīme, atbilstība Direktīvas 84/450
         3.a pantam ir aizstāvības pamats, ko var izvirzīt pret konkurenta prasību saistībā ar tā preču zīmes izmantošanu šādā veidā.

      27      Turklāt gadījumā, ja Tiesa interpretētu Direktīvas 89/104 5. panta 1. punktu tādējādi, ka – tādā situācijā kā pamata lietā
         – šis noteikums piešķir reģistrētās preču zīmes īpašniekam tiesības aizliegt tā preču zīmes izmantošanu salīdzinošajā reklāmā,
         iesniedzējtiesa lūdz sniegt Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta interpretāciju – vai, lai salīdzinošā reklāma, kurā izmantots
         konkurenta preču zīmei identisks vai līdzīgs apzīmējums, būtu uzskatāma par atļautu, šā apzīmējuma izmantošanai ir jābūt “[obligāti]
         vajadzīgai”, lai salīdzinātu konkurenta un reklāmas devēja preces vai pakalpojumus.

      28      Šajos apstākļos Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai gadījumā, ja uzņēmējs, reklamējot savas preces vai pakalpojumus, izmanto konkurentam piederošu reģistrētu preču zīmi,
         lai salīdzinātu tā piedāvāto preču vai pakalpojumu īpašības (it īpaši cenu) ar šā konkurenta piedāvāto un ar šādu preču zīmi
         apzīmēto preču vai pakalpojumu īpašībām (it īpaši ar cenu), tādā veidā, ka attiecīgā izmantošana neizraisa sajaukšanu un citādi
         nekaitē preču zīmes pamatfunkcijai norādīt uz preces vai pakalpojuma izcelsmi, šāda izmantošana ietilpst vai nu Direktīvas 89/104
         5. panta [1. punkta] a) apakšpunkta, vai arī tās 5. panta [1. punkta] b) apakšpunkta piemērošanas jomā?

      2)      Vai gadījumā, ja uzņēmējs salīdzinošajā reklāmā izmanto konkurenta reģistrētu preču zīmi, šādai izmantošanai, lai tā būtu
         saderīga ar [..] Direktīvas 84/450 3.a panta [1. punktu], ir jābūt “[obligāti] vajadzīgai” un, ja tas tā ir, kādi ir vajadzības
         izvērtēšanas kritēriji?

      3)      Vai tad, ja pastāv nosacījums par vajadzību, šis nosacījums izslēdz jebkādu tāda apzīmējuma izmantošanu, kas nav identisks
         ar reģistrēto preču zīmi, bet ir ļoti līdzīgs tai?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Ievada apsvērumi
      29      Ar saviem jautājumiem iesniedzējtiesa lūdz Tiesu sniegt gan Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta, gan Direktīvas 84/450 3.a panta
         1. punkta interpretāciju.

      30      Pamata lietā O2 un O2 (UK) apgalvo, ka tas, ka H3G izmanto salīdzinošajā reklāmā apzīmējumu, kas ir līdzīgs tām piederošajām preču zīmēm ar burbuļiem, kaitē ekskluzīvajām tiesībām,
         ko tām piešķir minētās preču zīmes.

      31      Līdz ar to pirms prejudiciālo jautājumu izskatīšanas ir jāprecizē attiecības starp Direktīvu 89/104 un Direktīvu 84/450.

      32      Saskaņā ar Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punktu reģistrētā preču zīme piešķir tās īpašniekam ekskluzīvas tiesības –
         ar zināmiem nosacījumiem – aizliegt visām trešām personām, kas nav saņēmušas tā piekrišanu, izmantot komercdarbībā apzīmējumu,
         kas ir identisks vai līdzīgs tā preču zīmei. Saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 3. punkta d) apakšpunktu tas cita starpā var
         aizliegt visām trešām personām šāda apzīmējuma izmantošanu reklāmā.

      33      Tas, ka reklāmas devējs izmanto konkurenta preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu salīdzinošā reklāmā, varētu būt izmantošana
         Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkta izpratnē.

      34      No vienas puses, Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz preču zīmei identiska
         vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu attiecībā uz trešās personas tirgojamām precēm vai sniedzamiem pakalpojumiem (šajā sakarā
         saistībā ar Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu skat. 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑48/05 Adam Opel, Krājums, I‑1017. lpp., 28. punkts).

      35      No otras puses, reklāmas, kurā reklāmas devējs salīdzina tā piedāvātās preces un pakalpojumus ar konkurenta precēm un pakalpojumiem,
         mērķis acīmredzami ir popularizēt šā reklāmas devēja preces un pakalpojumus. Šādā reklāmā reklāmas devējs cenšas izcelt savas
         preces un savus pakalpojumus, salīdzinot to īpašības ar konkurenta preču un pakalpojumu īpašībām. Šo interpretāciju apstiprina
         Direktīvas 97/55 preambulas piecpadsmitais apsvērums, kurā Kopienu likumdevējs uzsvēra, ka salīdzinošās reklāmas mērķis ir
         atšķirt reklāmas devēja preces un pakalpojumus no tā konkurenta precēm un pakalpojumiem (skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu
         lietā C‑112/99 Toshiba Europe, Recueil, I‑7945. lpp., 53. punkts).

      36      Tātad tas, ka reklāmas devējs salīdzinošajā reklāmā izmanto konkurenta preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu, lai identificētu
         konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus, ir jāinterpretē kā izmantošana attiecībā uz paša reklāmas devēja precēm vai
         pakalpojumiem Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkta izpratnē.

      37      Līdz ar to šāda izmantošana attiecīgos gadījumos varētu tikt aizliegta atbilstoši minētajiem noteikumiem.

      38      Tomēr no Direktīvas 97/55 preambulas otrā līdz sestā apsvēruma izriet Kopienu likumdevēja vēlme veicināt salīdzinošu reklāmu,
         cita starpā uzsverot otrajā apsvērumā, ka salīdzinošā reklāma “var arī veicināt konkurenci starp preču piegādātājiem un pakalpojumu
         sniedzējiem par labu patērētājam”, un trešajā apsvērumā – ka tā “var būt kā likumīgs līdzeklis, lai informētu patērētājus
         par tiem sniegtajām priekšrocībām”.

      39      Saskaņā ar Direktīvas 97/55 preambulas trīspadsmito līdz piecpadsmito apsvērumu Kopienu likumdevējs uzskatīja, ka nepieciešamība
         veicināt salīdzinošu reklāmu prasa zināmā mērā ierobežot preču zīmes piešķirtās tiesības.

      40      Šāda preču zīmes iedarbības ierobežošana, lai veicinātu salīdzinošu reklāmu, izrādās nepieciešama ne tikai tad, kad reklāmas
         devējs izmanto pašu konkurenta preču zīmi, bet arī tad, ja tiek izmantots šai preču zīmei līdzīgs apzīmējums.

      41      Saskaņā ar Direktīvas 84/450 2. panta 2.a punktu “salīdzinošā reklāma” ir jebkura reklāma, kas tieši vai netieši identificē
         konkurentu vai konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus.

      42      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru runa ir par plašu definīciju, kas ļauj aptvert visu veidu salīdzinošo reklāmu tādējādi, ka
         pietiek ar paziņojumu, kurā pat netieši veikta atsauce uz konkurentu vai tā piedāvātajām precēm vai pakalpojumiem, lai tiktu
         uzskatīts, ka pastāv salīdzinošā reklāma (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Toshiba Europe, 30. un 31. punkts, 2003. gada 8. aprīļa spriedumu lietā C‑44/01 Pippig Augenoptik, Recueil, I‑3095. lpp., 35. punkts, kā arī 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑381/05 De Landtsheer Emmanuel, Krājums, I‑3115. lpp., 16. punkts).

      43      Līdz ar to elementi, kas ir vajadzīgi, lai konstatētu, ka reklāmas sludinājumam ir salīdzinājuma raksturs, ir reklāmas devēja
         konkurenta vai tā piedāvāto preču vai pakalpojumu tieša vai netieša identifikācija (iepriekš minētie spriedumi lietā Toshiba Europe, 29. punkts, un lietā De Landtsheer Emmanuel, 17. punkts).

      44      Tātad gadījumā, ja vidusmēra patērētājs uztver reklāmā izmantoto reklāmas devēja konkurenta preču zīmei līdzīgo apzīmējumu
         kā norādi uz šo konkurentu vai tā piedāvātajām precēm vai pakalpojumiem – kā tas ir pamata lietā –, pastāv salīdzinošā reklāma
         Direktīvas 84/450 2. panta 2.a punkta izpratnē.

      45      Tādējādi, lai saskaņotu reģistrēto preču zīmju aizsardzību un salīdzinošās reklāmas izmantošanu, Direktīvas 89/104 5. panta
         1. un 2. punkts un Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reģistrētās preču zīmes īpašnieks nevar
         aizliegt trešai personai izmantot tā preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu salīdzinošajā reklāmā, kas atbilst visiem
         3.a panta 1. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, ar kuriem tā ir atļauta.

      46      Tomēr ir jānorāda, ka gadījumā, ja Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā izklāstītie nosacījumi, lai aizliegtu
         reģistrētai preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu, ir izpildīti, salīdzinošā reklāma, kurā izmantots šis
         apzīmējums, nevar atbilst Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta d) apakšpunktā minētajam nosacījumam, ar kuru tā būtu atļauta.

      47      No vienas puses, gadījumā, ja pastāv līdzība starp preču zīmi un apzīmējumu un starp precēm vai pakalpojumiem, sajaukšanas
         iespēja ir īpašs priekšnosacījums aizsardzībai. Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir piemērojams tikai tad,
         ja preču zīmju un preču vai pakalpojumu, ko tās apzīmē, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja
         (2005. gada 6. oktobra spriedums lietā C‑120/04 Medion, Krājums, I‑8551. lpp., 24. un 25. punkts).

      48      No otras puses, no Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka salīdzinošā reklāma nav atļauta, ja pastāv
         sajaukšanas iespēja starp reklāmas devēju un konkurentu vai starp reklāmas devēja un konkurenta preču zīmēm, precēm vai pakalpojumiem.

      49      Ņemot vērā Direktīvas 97/55 preambulas trīspadsmito līdz piecpadsmito apsvērumu, jēdziens “sajaukšana”, kas izmantots gan
         Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā, gan Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta d) apakšpunktā, ir jāinterpretē
         vienādā veidā.

      50      Līdz ar to, ja reklāmas devējs salīdzinošajā reklāmā izmanto konkurenta preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu, tad
         vai nu konkurents nepierāda sajaukšanas iespējas pastāvēšanu un tātad nav tiesīgs aizliegt šā apzīmējuma izmantošanu, pamatojoties
         uz Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu, vai arī tas pierāda sajaukšanas iespējas pastāvēšanu un tādējādi reklāmas
         devējs nevar iebilst pret šādu aizliegumu, pamatojoties uz Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punktu, jo attiecīgā reklāma neatbilst
         visiem minētajā normā izklāstītajiem nosacījumiem.

      51      Tātad vispirms ir jāatbild, ka Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkts un Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka reģistrētās preču zīmes īpašnieks nevar aizliegt trešai personai izmantot tā preču zīmei identisku vai līdzīgu
         apzīmējumu salīdzinošajā reklāmā, kas atbilst visiem 3.a panta 1. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, ar kuriem tā ir atļauta.

      Tomēr gadījumā, ja Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā izklāstītie nosacījumi, lai aizliegtu reģistrētai preču
         zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu, ir izpildīti, salīdzinošā reklāma, kurā izmantots šis apzīmējums, nevar
         atbilst Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta d) apakšpunktā minētajam nosacījumam, ar kuru tā būtu atļauta.

       Par pirmo jautājumu, kas attiecas uz Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta interpretāciju
      52      Nav strīda par to, ka pamata lietā H3G izmantoja nevis preču zīmes ar burbuļiem, kādas tās reģistrējušas O2 un O2 (UK), bet gan šīm preču zīmēm līdzīgu apzīmējumu.

      53      Tomēr Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir piemērojams tikai tad, ja apzīmējumu, kas ir identisks preču
         zīmei, izmanto attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski tiem, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta.

      54      Tā kā šo normu nevar piemērot pamata lietā, tā nav jāinterpretē.

      55      Līdz ar to pirmais jautājums ir saprotams tā, ka ar to iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta
         b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reģistrētās preču zīmes īpašniekam ir tiesības aizliegt trešām personām salīdzinošajā
         reklāmā izmantot šai preču zīmei līdzīgu apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi tiem,
         attiecībā uz kuriem reģistrēta minētā preču zīme, ja šī izmantošana sabiedrībai nerada sajaukšanas iespēju.

      56      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai izvairītos no preču zīmes īpašniekam piešķiramās aizsardzības atšķirībām dažādās dalībvalstīs,
         Tiesai ir jāsniedz Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta un it īpaši tajā norādītā “izmantošanas” jēdziena vienota interpretācija
         (2002. gada 12. novembra spriedums lietā C‑206/01 Arsenal Football Club, Recueil, I‑10273. lpp., 45. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Adam Opel, 17. punkts, un 2007. gada 11. septembra spriedums lietā C‑17/06 Céline, Krājums, I‑7041. lpp., 15. punkts).

      57      Kā izriet no Tiesas judikatūras (iepriekš minētais spriedums lietā Arsenal Football Club, 2004. gada 16. novembra spriedums lietā C‑245/02 Anheuser‑Busch, Krājums, I‑10989. lpp., un iepriekš minētie spriedumi lietā Medion, lietā Adam Opel un lietā Céline), reģistrētas preču zīmes īpašnieks var aizliegt trešai personai izmantot apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs tā preču
         zīmei, atbilstoši Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktam tikai tad, ja izpildīti šādi četri nosacījumi:

      –        šai izmantošanai jānotiek komercdarbībā;
      –        tai jānotiek bez preču zīmes īpašnieka piekrišanas;
      –        tai jānotiek attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta preču
         zīme, un

      –        tai jākaitē vai jāspēj kaitēt preču zīmes pamatfunkcijai, kas ir garantēt patērētājiem preču vai pakalpojumu izcelsmi, sajaukšanas
         iespējas dēļ sabiedrības uztverē.

      58      Konkrēti attiecībā uz ceturto nosacījumu, pirmkārt, šā sprieduma 47. punktā ir atgādināts, ka Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta
         b) apakšpunkts ir piemērojams tikai tad, ja preču zīmju un preču vai pakalpojumu, ko tās apzīmē, identiskuma vai līdzības
         dēļ sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja.

      59      Otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja šīs normas izpratnē ir iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt,
         ka attiecīgās preces vai pakalpojumi ir no viena uzņēmuma vai attiecīgā gadījumā no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem (skat.
         cita starpā 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 17. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Medion, 26. punkts). Tātad preču zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošana, kas rada sajaukšanas iespēju sabiedrībai, kaitē
         vai var kaitēt preču zīmes pamatfunkcijai.

      60      Pamata lietā netiek apstrīdēts, ka H3G izmantoja preču zīmēm ar burbuļiem līdzīgu apzīmējumu uzņēmējdarbībā ekonomiska labuma gūšanai, nevis privātajā sfērā. Tātad
         tā izmantoja šo apzīmējumu komercdarbībā (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Céline, 17. punkts).

      61      Tāpat netiek apstrīdēts, ka H3G izmantoja minēto apzīmējumu bez O2 un O2 (UK), preču zīmju ar burbuļiem īpašnieku, piekrišanas.

      62      Turklāt runa ir par izmantošanu attiecībā uz pakalpojumiem, kas ir identiski pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem reģistrētas
         minētās preču zīmes.

      63      Savukārt ir jāatzīst, ka saskaņā ar pašas iesniedzējtiesas izdarītajiem konstatējumiem tas, ka H3G strīdīgajā reklāmā bija izmantojusi preču zīmēm ar burbuļiem līdzīgus burbuļu attēlus, neradīja sajaukšanas iespēju patērētājiem.
         Strīdīgā reklāma kopumā nebija maldinoša un it īpaši neliecināja par jebkāda veida komerciāla rakstura saikni starp O2 un O2 (UK), no vienas puses, un H3G, no otras puses.

      64      Šajā sakarā – pretēji O2 un O2 (UK) apgalvojumiem – iesniedzējtiesa, novērtējot sajaukšanas iespējas esamību, pamatoti aprobežoja tās veikto analīzi ar kontekstu,
         kurā H3G bija izmantojusi preču zīmēm ar burbuļiem līdzīgu apzīmējumu.

      65      Sajaukšanas iespējas jēdziens Direktīvas 89/104 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteikti
         ir vienāds (šajā sakarā skat. 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑425/98 Marca Mode, Recueil, I‑4861. lpp., 25.–28. punkts).

      66      Tomēr Direktīvas 89/104 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir saistīts ar preču zīmes reģistrācijas pieteikumu. Tiklīdz preču
         zīme ir reģistrēta, šīs preču zīmes īpašniekam ir tiesības to izmantot pēc saviem ieskatiem, un līdz ar to, lai izvērtētu,
         vai uz reģistrācijas pieteikumu attiecas šajā normā paredzētais atteikuma pamatojums, ir jāpārbauda, vai pastāv sajaukšanas
         iespēja ar iebildumu iesniedzēja agrāku preču zīmi visos apstākļos, kādos reģistrācijai pieteiktā preču zīme varētu tikt izmantota,
         ja tā būtu reģistrēta.

      67      Savukārt gadījumā, kas paredzēts Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā, trešā persona, kas izmanto reģistrētai
         preču zīmei identisku vai līdzīgu apzīmējumu, nepretendē ne uz kādām preču zīmes tiesībām attiecībā uz šo apzīmējumu, bet
         izmanto to atsevišķā gadījumā. Šajos apstākļos, izvērtējot, vai reģistrētas preču zīmes īpašnieks ir tiesīgs iebilst pret
         šo konkrēto izmantošanu, jāaprobežojas ar apstākļiem, kas raksturo šo izmantošanu, un nav jāpārbauda, vai šā paša apzīmējuma
         cita izmantošana kādos citos apstākļos arī varētu radīt sajaukšanas iespēju.

      68      Tādējādi ceturtais nosacījums, kas jāizpilda, lai reģistrētas preču zīmes īpašnieks būtu tiesīgs aizliegt izmantot tā preču
         zīmei līdzīgu apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem reģistrēta
         minētā preču zīme, pamata lietā nav izpildīts.

      69      Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka reģistrētās preču zīmes īpašniekam nav tiesību aizliegt trešām personām salīdzinošajā reklāmā izmantot šai preču zīmei
         līdzīgu apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem reģistrēta
         minētā preču zīme, ja šī izmantošana sabiedrībai nerada sajaukšanas iespēju – neatkarīgi no tā, vai minētā salīdzinošā reklāma
         atbilst visiem Direktīvas 84/450 3.a pantā izklāstītajiem nosacījumiem, ar kuriem salīdzinošā reklāma ir uzskatāma par atļautu.

       Par otro un trešo jautājumu, kas attiecas uz Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta interpretāciju
      70      Ar savu otro un trešo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka salīdzinošā reklāma, kurā reklāmas devējs izmanto konkurenta preču zīmi vai tai līdzīgu apzīmējumu, ir uzskatāma par atļautu
         tikai tad, ka šī izmantošana ir obligāti vajadzīga, lai salīdzinātu reklāmas devēja un konkurenta preces vai pakalpojumus,
         un, attiecīgā gadījumā, vai konkurenta preču zīmei līdzīga apzīmējuma izmantošana var tikt uzskatīta par obligāti vajadzīgu.

      71      Tomēr iesniedzējtiesa ir lūgusi interpretēt šo normu tikai gadījumā, ja Tiesa atbildētu apstiprinoši uz pirmo prejudiciālo
         jautājumu.

      72      Līdz ar to nav jāizskata otrais un trešais prejudiciālais jautājums.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      73      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm,
            5. panta 1. un 2. punkts un Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvas 84/450/EEK par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kurā
            grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu 97/55/EK, 3.a panta 1. punkts ir jāinterpretē
            tādējādi, ka reģistrētās preču zīmes īpašnieks nevar aizliegt trešai personai izmantot tā preču zīmei identisku vai līdzīgu
            apzīmējumu salīdzinošajā reklāmā, kas atbilst visiem minētajā 3.a panta 1. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, ar kuriem tā
            ir atļauta.
      Tomēr gadījumā, ja Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā izklāstītie nosacījumi, lai aizliegtu reģistrētai preču
            zīmei identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu, ir izpildīti, salīdzinošā reklāma, kurā izmantots šis apzīmējums, nevar
            atbilst Direktīvas 84/450, kura grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkta d) apakšpunktā minētajam nosacījumam, ar kuru
            tā būtu atļauta;
      2)      Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka reģistrētās preču zīmes īpašniekam nav tiesību
            aizliegt trešām personām salīdzinošajā reklāmā izmantot šai preču zīmei līdzīgu apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem,
            kas ir identiski vai līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem reģistrēta minētā preču zīme, ja šī izmantošana sabiedrībai nerada
            sajaukšanas iespēju – neatkarīgi no tā, vai minētā salīdzinošā reklāma atbilst visiem Direktīvas 84/450, kura grozīta ar Direktīvu 97/55,
            3.a pantā izklāstītajiem nosacījumiem, ar kuriem salīdzinošā reklāma ir uzskatāma par atļautu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 9.novembrī. # Josef Plum pret Allgemeine Ortskrankenkasse Rheinland, Regionaldirektion Köln. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija. # Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums. # Lieta C-404/98.


Tiesas spriedums 1991. gada 26. februārī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku.#Pienākumu neizpilde - Pakalpojumu sniegšanas brīvība.#Lieta C-180/89.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1972. gada 7. jūnijā. # Monique Bauduin, laulātā uzvārdā José Abel Chollet, pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 32-71.


Tiesas spriedums 1994. gada 14. septembrī. # Spānijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta C-42/93.