title: Lieta C-215/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 19. maijā iesniedza Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vācija) – JV/Bundesrepublik Deutschland

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/27

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 19. maijā iesniedza Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vācija) – JV/Bundesrepublik Deutschland

      (Lieta C-215/20)
      (2020/C 279/39)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgericht Wiesbaden

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: JV

         Atbildētāja: Bundesrepublik Deutschland

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Direktīva (ES) 2016/681 (1) (turpmāk tekstā – “PDR direktīva”), saskaņā ar kuru gaisa transporta uzņēmumi dalībvalstu izveidotajām pasažieru informācijas nodaļām nosūta apjomīgus datu reģistrus attiecībā uz visiem pasažieriem bez izņēmuma un datu reģistri tajās nepamatoti tiek izmantoti datu bāzu un paraugu automātiskai salīdzināšanai un pēc tam tiek uzglabāti piecus gadus, ņemot vērā PDR direktīvā izvirzīto mērķi un precizitātes un samērīguma prasības, ir saderīga ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartu, it īpaši ar tās 7., 8. un 52. pantu?

                  2)

                  Konkrēti:

                              a)

                              Vai PDR direktīvas 3. panta 9) punkts, skatot to kopsakarā ar PDR direktīvas II pielikumu, ciktāl tajā ir precizēts, ka jēdziens “smagi noziegumi” PDR direktīvas izpratnē nozīmē nodarījumus, kuri ir uzskaitīti PDR direktīvas II pielikumā un par kuriem var piemērot brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kura maksimālais ilgums ir vismaz trīs gadi saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, no pietiekamas precizitātes un prasības par samērīgumu aspekta ir saderīgs ar Pamattiesību hartas 7. pantu un 8. pantu?

                              b)

                              Vai nosūtāmie pasažieru datu reģistra dati (turpmāk tekstā – “PDR dati”), ciktāl tie paredz nosūtīt vārdu un uzvārdu (PDR direktīvas 8. panta 1. punkta pirmais teikums, skatot to kopsakarā ar I pielikuma 4. punktu), bieži lidojošas personas informāciju (PDR direktīvas 8. panta 1. punkta pirmais teikums, skatot to kopsakarā ar I pielikuma 8. punktu) un vispārīgu piezīmju ievadīšanu laukā ar brīvi ievadāmu tekstu (PDR direktīvas 8. panta 1. punkta pirmais teikums, skatot to kopsakarā ar I pielikuma 12. punktu), ir pietiekami precīzi, lai pamatotu Pamattiesību hartas 7. un 8. pantā [atzīto pamattiesību] aizskārumu?

                              c)

                              Vai ar Pamattiesību hartas 7. un 8. pantu un PDR direktīvas mērķi ir saderīgi tas, ka papildus pasažieru datiem tiek vākti arī trešo personu dati, piemēram, ceļojumu aģentūras/ceļojuma aģenta (PDR direktīvas I pielikuma 9. punkts), personu, kas pavada nepilngadīgos (PDR direktīvas I pielikuma 12. punkts), un kopā ceļojošo ceļotāju (PDR direktīvas I pielikuma 17. punkts) dati?

                              d)

                              Vai PDR direktīva tiktāl, ciktāl saskaņā ar to tiek nosūtīti, apstrādāti un uzglabāti nepilngadīgo pasažieru PDR dati, ir saderīga ar Pamattiesību hartas 7., 8. un 24. pantu?

                              e)

                              Vai PDR direktīvas 8. panta 2. punkts, skatot to kopsakarā ar PDR direktīvas I pielikuma 18. punktu, saskaņā ar kuru IPI datus, pat ja tie ir identiski PDR datiem, gaisa transporta uzņēmumi nosūta dalībvalstu pasažieru informācijas nodaļām, ir saderīgs ar Pamattiesību hartas 8. un 52. pantu, ņemot vērā datu minimizēšanas principu?

                              f)

                              Vai PDR direktīvas 6. panta 4. punkts kā juridiskais pamats kritēriju noteikšanai, ar kuriem tiek salīdzināti datu reģistri (tā saucamie paraugi), ir pietiekams likumīgs pamatojums, kas paredzēts tiesību aktos, Pamattiesību hartas 8. panta 2. punkta un 52. panta, kā arī LESD 16. panta 2. punkta izpratnē?

                              g)

                              Vai ar PDR direktīvas 12. pantu tiek ierobežots Pamattiesību hartas 7. un 8. pantā [atzīto pamattiesību] aizskārums vēl absolūti nepieciešamajā apmērā, ja nosūtītie dati dalībvalstu pasažieru informācijas nodaļās tiek uzglabāti piecus gadus?

                              h)

                              Vai PDR direktīvas 12. panta 2. punktā paredzētās depersonalizēšanas rezultātā personas dati tiek samazināti līdz Pamattiesību hartas 8. un 52. pantā paredzētajam nepieciešamajam apmēram, ja šajā ziņā tas nav nekas cits kā jebkurā brīdī atkal atceļama pseidonimizācija?

                              i)

                              Vai Pamattiesību hartas 7., 8. un 47. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir noteikta nepieciešamība, ka pasažieri, kuru datiem pasažieru datu apstrādes ietvaros tiek veikta depersonalizēšanas reversija (PDR direktīvas 12. panta 3. punkts), par to tiek informēti un tādējādi viņiem tiek dota iespēja veikt pārbaudi tiesā?

                  3)

                  Vai PDR direktīvas 11. pants, ciktāl ar to ir atļauta PDR datu nosūtīšana trešajām valstīm, kurām nav piemērota datu aizsardzības līmeņa, ir saderīgs ar Pamattiesību hartas 7. un 8. pantu?

                  4)

                  Vai ar PDR direktīvas 6. panta 4. punkta ceturto teikumu tiek nodrošināta pietiekama aizsardzība pret īpašu kategoriju personas datu apstrādi Regulas (ES) 2016/679 (2) (turpmāk tekstā – “VDAR”) 9. panta un Direktīvas (ES) 2016/680 (3) 10. panta izpratnē, ja laukā ar brīvi ievadāmu tekstu “vispārīgas piezīmes” (PDR direktīvas I pielikuma 12. punkts) var tikt nosūtītas, piemēram, vēlmes attiecībā uz maltīti, kas ļauj izdarīt secinājumus par šādiem īpašu kategoriju personas datiem?

                  5)

                  Vai ar VDAR 13. pantu ir saderīgs tas, ka gaisa transporta uzņēmumi savā tīmekļvietnē pasažieriem norāda tikai uz transponējošo valsts likumu (šajā gadījumā 2017. gada 6. jūnijaGesetz über die Verarbeitung von Fluggastdaten zur Umsetzung der Richtlinie [EU] 2016/681 [Likums par pasažieru datu apstrādi, ar ko īsteno Direktīvu [ES] 2016/680], BGBl. I, 1484. lpp.)?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2016. gada 27. aprīlis) par pasažieru datu reģistra (PDR) datu izmantošanu teroristu nodarījumu un smagu noziegumu novēršanai, atklāšanai, izmeklēšanai un saukšanai pie atbildības par tiem (OV 2016, L 119, 132. lpp.).

         (2)  Eiropas un Padomes Regula (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (OV 2016, L 119, 1. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, ko veic kompetentās iestādes, lai novērstu, izmeklētu, atklātu noziedzīgus nodarījumus vai sauktu pie atbildības par tiem vai izpildītu kriminālsodus, un par šādu datu brīvu apriti, ar ko atceļ Padomes Pamatlēmumu 2008/977/TI (OV 2016, L 119, 89. lpp.).


title: Lieta C-216/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 7. maijā iesniedza Finanzgericht Hamburg (Vācija) – C.E. Roeper GmbH/Hauptzollamt Hamburg

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/29

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 7. maijā iesniedza Finanzgericht Hamburg (Vācija) – C.E. Roeper GmbH/Hauptzollamt Hamburg

      (Lieta C-216/20)
      (2020/C 279/40)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Finanzgericht Hamburg

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: C.E. Roeper GmbH

         Atbildētāja: Hauptzollamt Hamburg

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai ir piemērojami Kombinētās nomenklatūras (1) apakšpozīcijas 1521 9099 skaidrojumi (2), ciktāl tajos ir izmantots vārds “kausēts”?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir noraidoša: vai jēdziens “jēlvaski” Kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijas 1521 9091 izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka bišu vasks, kas ir ticis izkausēts izvešanas valstī un no kā izkausēšanas brīdī ir mehāniski atdalīti svešķermeņi, lai gan svešķermeņi bišu vaskā vēl saglabājas, ir jāklasificē šajā apakšpozīcijā?

         (1)  Padomes Regulas (EEK) Nr. 2658/87 (1987. gada 23. jūlijs) par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV 1987, L 256, 1. lpp.) ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2019/1776 (2019. gada 9. oktobris), ar ko groza I pielikumu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV 2019, L 280, 1. lpp.).

         (2)  Eiropas Savienības Kombinētās nomenklatūras skaidrojumi (OV 2019, C 119, 1. lpp.).


title: Lieta C-220/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. maijā iesniedza Ufficio del Giudice di Pace di Lanciano (Itālija) – XX/OO

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/29

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. maijā iesniedza Ufficio del Giudice di Pace di Lanciano (Itālija) – XX/OO
      (Lieta C-220/20)
      (2020/C 279/41)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Ufficio del Giudice di Pace di Lanciano

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: XX

         Atbildētāja: OO

         Persona, kas iestājusies lietā: WW

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Līguma par Eiropas Savienību 2. pants, 4. panta 3. punkts, 6. panta 1. punkts un 9. pants, Līguma par Eiropas Savienības darbību 67. panta 1. un 4. punkts, 81. un 82. pants, kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 1., 6., 20., 21., 31., 34., 45. un 47. pantu, nepieļauj tādus valsts tiesību noteikumus, kādi ir 2020. gada 17. marta Leģislatīvā dekrēta Nr. 18 42., 83. un 87. pants, ko 2020. gada 31. janvārī pasludināja Consiglio dei Ministri, izsludinot valsts veselības ārkārtējo situāciju uz sešiem mēnešiem līdz 2020. gada 31. jūlijam, 2020. gada 19. maija Leģislatīvā dekrēta Nr. 34 14. un 263. pants, ar kuru tika pagarināta valsts veselības ārkārtējā situācija sakarā ar Covid-19 un paralizēts tiesu darbs civillietās un krimināllietās un Itālijas tiesu iestāžu administratīvā darbība līdz 2021. gada 31. janvārim, tos aplūkojot kopā, ar tiem pārkāpjot iepriekš minētās valsts tiesību normas, iesniedzējtiesas neatkarību un principu par lietas taisnīgu izskatīšanu, kā arī ar to saistītās tiesības uz personas cieņu, brīvību un drošību, uz vienlīdzību likuma priekšā, nediskrimināciju, vienlīdzīgiem un taisnīgiem darba apstākļiem, piekļuvi sociālā nodrošinājuma pabalstiem, pārvietošanās un uzturēšanās brīvību.


title: Lieta C-222/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. maijā iesniedza Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vācija) – OC/Bundesrepublik Deutschland

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/30

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. maijā iesniedza Verwaltungsgericht Wiesbaden (Vācija) – OC/Bundesrepublik Deutschland

      (Lieta C-222/20)
      (2020/C 279/42)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgericht Wiesbaden

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: OC

         Atbildētāja: Bundesrepublik Deutschland

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai LESD 21. pants un 67. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā, piemērojot Direktīvas (ES) 2016/681 (1) (turpmāk tekstā – “PDR direktīva”) 2. panta 1. punktā noteikto izņēmuma klauzulu, arī attiecībā uz Eiropas Savienības iekšējiem lidojumiem ir paredzēts, ka gaisa transporta uzņēmumiem ir jānosūta apjomīgi datu reģistri par visiem pasažieriem bez izņēmuma attiecīgo dalībvalstu izveidotajām pasažieru informācijas nodaļām, kurās tie, izņemot lidojuma rezervāciju, tiek nepamatoti glabāti un izmantoti salīdzināšanai ar datu bāzēm un paraugiem, un pēc tam tie ir jāuzglabā (šajā gadījumā 2017. gada 6. jūnijaGesetz über die Verarbeitung von Fluggastdaten zur Umsetzung der Richtlinie [EU] 2016/681 [Likuma par pasažieru datu apstrādi, ar ko īsteno Direktīvu [ES] 2016/680], [BGBl. I, 1484. lpp.] 2. panta 3. punkts, kurā grozījumi izdarīti ar 2017. gada 6. jūnija likuma [BGBl. I, 1484. lpp.] 2. pantu; turpmāk tekstā – “FlugDaG”)?

                  2)

                  Vai no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. un 8. panta izriet, ka valsts transponējošajā tiesiskajā regulējumā (šajā gadījumā – FlugDaG 4. panta 1. punkts), kas attiecas uz PDR direktīvas 3. panta 9. punktu, skatot to kopsakarā ar tās II pielikumu, izsmeļoši un konkrēti ir jāuzskaita valsts attiecīgās krimināltiesību normas, uz kurām attiecas PDR direktīvā paredzētie noziedzīgie nodarījumi?

                  3)

                  Vai Hartas 7. un 8. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums (šajā gadījumā – FlugDaG 6. panta 4. punkts), kurā attiecīgās dalībvalsts iestādēm, ciktāl tās veic kriminālvajāšanas funkcijas, ir atļauts apstrādāt nosūtītos PDR datus citos nolūkos, nevis teroristu nodarījumu un smagu noziegumu novēršanai, atklāšanai, izmeklēšanai un saukšanai pie atbildības par tiem, ja izlūkdati, ietverot arī papildu informāciju, pamato aizdomas par citu konkrētu noziedzīgu nodarījumu?

                  4)

                  Vai PDR direktīvas 2. panta 1. punktā paredzētā izņēmuma klauzula, ar kuru tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru PDR direktīva ir jāpiemēro arī Eiropas Savienības iekšējiem lidojumiem (šajā gadījumā – FlugDaG 2. panta 3. punkts), un kas nozīmē, ka PDR dati Savienības iekšienē tiek uzskaitīti divkārši (PDR datus vāc izlidošanas un galamērķa valsts), ir saderīga ar Hartas 7. un 8. pantu, ņemot vērā datu minimizēšanas principu?

                  5)

                  Gadījumā, ja PDR direktīva nav pretrunā augstāka juridiska spēka tiesību normām (skat. VG Wiesbaden [Vīsbādenes administratīvās tiesas] 2020. gada 13. maija nolēmumu Nr. 6 K 805/19.WI) un tādējādi ir piemērojama:

                              a)

                              Vai PDR direktīvas 7. panta 4. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts dalībvalsts tiesiskais regulējums (šajā gadījumā – FlugDaG 6. panta 4. punkts), kurā attiecīgās dalībvalsts iestādēm, ciktāl tās veic kriminālvajāšanas funkcijas, ir atļauts apstrādāt nosūtītos PDR datus citos nolūkos, nevis teroristu nodarījumu un smagu noziegumu novēršanai, atklāšanai, izmeklēšanai un saukšanai pie atbildības par tiem, ja izlūkdati, ņemot vērā arī papildu informāciju, pamato aizdomas par citu konkrētu noziedzīgu nodarījumu (tā saucamā pierādījumu uziešana)?

                              b)

                              Vai dalībvalsts prakse iekļaut iestādi (šajā gadījumā – Bundesamt für Verfassungsschutz [Federālais Konstitūcijas aizsardzības birojs]) kompetento iestāžu sarakstā saskaņā ar PDR direktīvas 7. panta 1. punktu, kurai saskaņā ar valsts tiesībām (šajā gadījumā – Gesetz über die Zusammenarbeit des Bundes und der Länder in Angelegenheiten des Verfassungsschutzes und das Bundesamt für Verfassungsschutz [Likuma par federācijas un federālo zemju sadarbību konstitūcijas aizsardzības jomā un par Federālo Konstitūcijas aizsardzības biroju] 5. panta 1. punkts, skatot to kopsakarā ar 3. panta 1. punktu) nav policijas pilnvaru, pamatojoties uz valsts tiesību aktos prasīto pilnvaru nošķiršanu, ir saderīga ar PDR direktīvas 7. panta 2. punktu?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2016. gada 27. aprīlis) par pasažieru datu reģistra (PDR) datu izmantošanu teroristu nodarījumu un smagu noziegumu novēršanai, atklāšanai, izmeklēšanai un saukšanai pie atbildības par tiem (OV 2016, L 119, 132. lpp.).


title: Lieta C-224/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 29. maijā iesniedza Handelsretten (Dānija) – Merck Sharp & Dohme BV, Merck Sharp & Dohme Corp., MSD DANMARK ApS, MSD Sharp & Dohme GmbH, Novartis AG, FERRING LÆGEMIDLER A/S un H. Lundbeck A/S/Abacus Medicine A/S, Paranova Danmark A/S og un 2CARE4 ApS

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/31

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 29. maijā iesniedza Handelsretten (Dānija) – Merck Sharp & Dohme BV, Merck Sharp & Dohme Corp., MSD DANMARK ApS, MSD Sharp & Dohme GmbH, Novartis AG, FERRING LÆGEMIDLER A/S un H. Lundbeck A/S/Abacus Medicine A/S, Paranova Danmark A/S og un 2CARE4 ApS

      (Lieta C-224/20)
      (2020/C 279/43)
      Tiesvedības valoda – dāņu

         Iesniedzējtiesa

         Handelsretten

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: Merck Sharp & Dohme BV, Merck Sharp & Dohme Corp., MSD DANMARK ApS, MSD Sharp & Dohme GmbH, Novartis AG, FERRING LÆGEMIDLER A/S un H. Lundbeck A/S

         Atbildētāji: Abacus Medicine A/S, Paranova Danmark A/S un 2CARE4 ApS

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2015/2436/ES (1) par preču zīmēm 15. panta 2. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2017/1001/ES (2) par Savienības preču zīmi 15. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču zīmes īpašnieks var iebilst pret tādu zāļu turpmāku tirdzniecību, kuras paralēlais importētājs ir pārpakojis jaunā ārējā iesaiņojumā, kuram ir atkārtoti piestiprināta preču zīme, ja

                              i)

                              importētājs var izveidot iesaiņojumu, ko var pārdot, un iegūt efektīvu piekļuvi importētājdalībvalsts tirgum, pārlaužot oriģinālo ārējo iesaiņojumu, lai iekšējam iesaiņojumam piestiprinātu jaunas etiķetes un/vai nomainītu lietošanas instrukciju un pēc tam no jauna aizzīmogotu oriģinālo ārējo iesaiņojumu ar jaunu iesaiņojuma neskartības pazīmi saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83/EK (3) (2001. gada 6. novembris) par zālēm (kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/62/ES (4)) 47.a pantu, un Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2016/161 (5) par drošuma pazīmēm uz zāļu iesaiņojuma 16. pantu?

                              ii)

                              importētājs nevar izveidot iesaiņojumu, ko var pārdot, un iegūt efektīvu piekļuvi importētājdalībvalsts tirgum, pārlaužot oriģinālo ārējo iesaiņojumu, lai iekšējam iesaiņojumam piestiprinātu jaunas etiķetes un/vai nomainītu lietošanas instrukciju un pēc tam no jauna aizzīmogotu oriģinālo ārējo iesaiņojumu ar jaunu iesaiņojuma neskartības pazīmi saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par zālēm (kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/62/ES) 47.a pantu, un Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2016/161 par drošuma pazīmēm uz zāļu iesaiņojuma 16. pantu?

                  2)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/83/EK par zālēm (kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2011/62/ES), tostarp it īpaši 47.a pants un 54. panta o) punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka jauna pazīme, lai pārbaudītu, vai iesaiņojums ir neskarts (iesaiņojuma neskartības pazīme), kas piestiprināta zāļu oriģinālajam iesaiņojumam (saistībā ar papildu marķēšanu pēc iesaiņojuma atvēršanas tādā veidā, ka oriģinālā iesaiņojuma neskartības pazīme ir pilnībā vai daļēji aizklāta un/vai noņemta) 47.a panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē “ir līdzvērtīga attiecībā uz iespēju pārbaudīt zāļu autentiskumu, identitāti un iegūt pierādījumus par neskartību” un 47.a panta 1. punkta b) apakšpunkta ii) daļas izpratnē “[ir] līdzvērtīgi efektīva, ļaujot pārbaudīt zāļu autentiskumu un identitāti un sniedzot pierādījumus par neskartību”, ja zāļu iesaiņojumā a) ir redzamas pazīmes, kas liecina, ka oriģinālā iesaiņojuma neskartības pazīme ir skarta, vai b) ko var noteikt, pieskaroties izstrādājumam, ieskaitot

                              i)

                              ar obligātu iesaiņojuma neskartības pazīmes neskartības pārbaudi, ko veic ražotāji, vairumtirgotāji, farmaceiti un personas, kam ir atļauts vai kas ir tiesīgas piegādāt zāles iedzīvotājiem (skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/62/ES 54.a panta 2. punkta d) apakšpunktu un Komisijas Deleģētās regulas 2016/161 10. panta b) punktu un 25. un 30. pantu, vai

                              ii)

                              pēc zāļu iesaiņojuma atvēršanas, ko veicis, piemēram, pacients?

                  3)

                  Ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša:
                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2015/2436/ES par preču zīmēm 15. pants, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2017/1001/ES par Savienības preču zīmēm 15. pants un LESD 36. un 34. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka jauna ārējā iesaiņojuma pārpakošana ir objektīvi nepieciešama efektīvai piekļuvei importētājvalsts tirgum, ja paralēlajam importētājam nav iespējams uzlikt papildu marķējumu un atkārtoti aizzīmogot oriģinālo iesaiņojumu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (2001. gada 6. novembris) 2001/83/EK par zālēm (kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/62/ES), proti, bez zāļu iesaiņojuma a) ar redzamām pazīmēm, ka oriģinālā iesaiņojuma neskartības pazīme ir skarta, vai b) ko var noteikt, pieskaroties izstrādājumam, kā aprakstīts 2. jautājumā, veidā, kas neatbilst 47.a pantam?

                  4)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/83/EK par zālēm (kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/62/ES) un Komisijas Deleģētā Regula (ES) 2016/161 saistībā ar LESD 34. un 36. pantu un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2015/2436/ES par preču zīmēm 15. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts (Dānijā – Lægemiddelstyrelsen (Dānijas Zāļu aģentūra)) ir tiesīga noteikt pamatnostādnes, saskaņā ar kurām parasti ir pienākums veikt jauna ārējā iesaiņojuma pārpakošanu, un tikai izņēmuma gadījumos (piemēram, ja pastāv risks zāļu piegādei) var atļaut veikt papildu marķēšanu un atkārtotu aizzīmogošanu, oriģinālajam ārējam iesaiņojumam pievienojot jaunas drošuma pazīmes; vai arī fakts, ka dalībvalstis izdod un ievēro šādas pamatnostādnes, nav saderīgs ar LESD 34. un 36. pantu un/vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83/EK par zālēm 47.a pantu un Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2016/161 16. pantu?

                  5)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2015/2436/ES par preču zīmēm 15. panta 2. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2017/1001/ES par Savienības preču zīmēm 15. panta 2. punkts saistībā ar LESD 34. un 36. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka šī pārpakošana jaunā ārējā iesaiņojumā, ko veic paralēlais importētājs saskaņā ar dalībvalsts noteiktajām pamatnostādnēm, kā minēts 4. jautājumā, ir jāuzskata par nepieciešamu Eiropas Savienības Tiesas judikatūras izpratnē,

                              i)

                              ja šādas pamatnostādnes ir saderīgas ar LESD 34. un 36. pantu un Eiropas Savienības Tiesas judikatūru par zāļu paralēlu importu?

                              ii)

                              ja šādas pamatnostādnes nav saderīgas ar LESD 34. un 36. pantu un Eiropas Savienības Tiesas judikatūru par zāļu paralēlu importu?

                  6)

                  Vai LESD 34. un 36. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka zāļu pārpakošanai jaunā ārējā iesaiņojumā ir jābūt objektīvi nepieciešamai efektīvai piekļuvei importētājvalsts tirgum, pat ja paralēlais importētājs nav atkārtoti piestiprinājis oriģinālo preču zīmi (zāļu nosaukumu), bet tā vietā jaunajam ārējam iesaiņojumam ir devis zāļu nosaukumu, kurā nav preču zīmes īpašnieka izstrādātas preču zīmes (turpmāk tekstā – “marķējuma noņemšana”)?

                  7)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2015/2436/ES par preču zīmēm 15. panta 2. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2017/1001/ES par Savienības preču zīmēm 15. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču zīmes īpašnieks var iebilst pret tādu zāļu tirdzniecību, kuras paralēlais importētājs ir pārpakojis jaunā ārējā iesaiņojumā, ja paralēlais importētājs ir atkārtoti piestiprinājis tikai preču zīmes īpašnieka izstrādājumam raksturīgo preču zīmi, bet nav atkārtoti piestiprinājis citas preču zīmes un/vai komerciālas norādes, kuras preču zīmes īpašnieks bija piestiprinājis uz oriģinālā ārējā iesaiņojuma?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2015, L 336, 1. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/83/EK (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV 2001, L 311, 67.lpp.).

         (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/62/ES (2011. gada 8. jūnijs), ar ko Direktīvu 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, groza attiecībā uz to, kā novērst viltotu zāļu nokļūšanu legālas piegādes ķēdē (OV 2011, L 174, 74. lpp.).

         (5)  Komisijas Deleģētā regula (ES) 2016/161 (2015. gada 2. oktobris), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2001/83/EK, noteicot detalizētus noteikumus par drošuma pazīmēm uz cilvēkiem paredzētu zāļu iesaiņojuma (OV 2016, L 32, 1.lpp.).


title: Lieta C-232/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. jūnijā iesniedza Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg (Vacija) – NP/Daimler AG

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/33

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. jūnijā iesniedza Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg (Vacija) – NP/Daimler AG

      (Lieta C-232/20)
      (2020/C 279/44)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: NP

         Atbildētāja: Daimler AG, Mercedes-Benz Werk Berlin

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai pagaidu darba aģentūras darbinieka norīkojums lietotājuzņēmumā vairs nav uzskatāms par “pagaidu darbu” Direktīvas par pagaidu darba aģentūrām (1) 1. panta izpratnē, ja darbs tiek veikts darba vietā, kas ir pastāvīga un netiek aizpildīta aizvietošanas kārtībā?

                  2)

                  Vai pagaidu darba aģentūras darbinieka norīkojums uz laiku, kas nepārsniedz 55 mēnešus, vairs nav uzskatāms par “pagaidu darbu” Direktīvas par pagaidu darba aģentūrām 1. panta izpratnē?

                  3)

                  Ja atbilde uz pirmo un/vai otro jautājumu ir apstiprinoša, rodas šādi papildu jautājumi:

                              3.1.

                              Vai pagaidu darba aģentūras darbiniekam ir tiesības prasīt darba tiesisko attiecību nodibināšanu ar lietotājuzņēmumu, pat ja pirms 2017. gada 1. aprīļa valsts tiesībās šāds sods nav paredzēts?

                              3.2.

                              Vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā AÜG [Gesetz zur Regelung der Arbeitnehmerüberlassung, Likums par darbinieku norīkošanu] 19. panta 2. punkts ir pretrunā Direktīvas par pagaidu darba aģentūrām 1. pantam, ja pirmoreiz no 2017. gada 1. aprīļa tajā tiek noteikts individuāla norīkojuma maksimālais ilgums uz 18 mēnešiem, bet nepārprotami netiek ņemti vērā laikposmi pirms norīkojuma, ja, ņemot vērā šos iepriekšējos laikposmus, norīkojums vairs nebūtu uzskatāms par pagaidu darbu?

                              3.3.

                              Vai sociālajiem partneriem var atļaut pagarināt individuāla norīkojuma maksimālo ilgumu? Ja atbilde ir apstiprinoša, vai tas attiecas arī uz sociālajiem partneriem, kas ir atbildīgi nevis par attiecīgā pagaidu darba aģentūras darbinieka darba tiesiskajām attiecībām, bet gan par lietotājuzņēmuma darbības nozari?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/104/EK (2008. gada 19. novembris) par pagaidu darba aģentūrām (OV 2008, L 327, 9. lpp


title: Lieta C-248/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 9. jūnijā iesniedza Högsta förvaltningsdomstolen (Zviedrija) – Skatteverket/Skellefteå Industrihus Aktiebolag

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/34

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 9. jūnijā iesniedza Högsta förvaltningsdomstolen (Zviedrija) – Skatteverket/Skellefteå Industrihus Aktiebolag

      (Lieta C-248/20)
      (2020/C 279/45)
      Tiesvedības valoda – zviedru

         Iesniedzējtiesa

         Högsta förvaltningsdomstolen

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Skatteverket

         Atbildētāja: Skellefteå Industrihus Aktiebolag

         Prejudiciālais jautājums

      Vai ar PVN direktīvu (1), jo īpaši tās 137., 168., 184.–187., 189. un 192. pantu, ir saderīgs tas, ka nekustamā īpašuma īpašniekam, kurš izvēlējies aplikt ar nodokļiem ēkas būvniecību un atskaitījis priekšnodokli, kas samaksāts par iegādēm būvniecības projekta ietvaros, ir nekavējoties jāatmaksā priekšnodokļa kopsumma kopā ar procentiem, pamatojoties uz to, ka nodokļu saistības vairs nepastāv tāpēc, ka būvniecības projekts tika pārtraukts pirms ēkas izbūves pabeigšanas, un līdz ar to izīrēšanas nav?

         (1)  Padomes Direktīva 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV 2006, L 347, 1. lpp.)


title: Lieta C-252/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. jūnijā iesniedza Amtsgericht Hamburg (Vācija) – CY/Eurowings GmbH

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/34

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. jūnijā iesniedza Amtsgericht Hamburg (Vācija) – CY/Eurowings GmbH

      (Lieta C-252/20)
      (2020/C 279/46)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Amtsgericht Hamburg

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: CY

         Atbildētāja: Eurowings GmbH

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai tiesības saņemt kompensāciju atbilstoši Regulas (EK) Nr. 261/2004 (1) 7. pantam var pastāvēt arī tad, ja pasažieris salīdzinoši neilgas ielidošanas kavēšanās dēļ laikus nav ieradies uz tiešu savienojuma lidojumu, nonākot galamērķī ar trīs stundu ilgu un ilgāku kavēšanos, lai gan abus lidojumus veica atšķirīgi gaisa pārvadātāji, turklāt rezervācija nav tikusi veikta pie tā gaisa pārvadātāja, kas veica pirmo lidojuma posmu un pret kuru ir vērsts prasījums pamatlietā?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
                  Vai “apkalpojošais gaisa pārvadātājs” Regulas (EK) Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 7. panta 1. punkta izpratnē ir gaisa pārvadātājs, kas faktiski veic novēlotā reisa pirmo posmu, vai arī “apkalpojošais gaisa pārvadātājs” Regulas (EK) Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 7. panta 1. punkta izpratnē ir gaisa pārvadātājs, kurš laikā veic reisa otro posmu un pie kura ir rezervēti abi lidojumi?

                  3)

                  Ja abi gaisa pārvadātāji ir uzskatāmi par “apkalpojošajiem gaisa pārvadātājiem” Regulas (EK) Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 7. panta 1. punkta izpratnē:
                  Vai pasažierim šajā gadījumā ir tiesības izvēlēties, pret kuru gaisa pārvadātāju vērst savu prasījumu?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.).


title: Lieta C-255/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. jūnijā iesniedza Commissione Tributaria Regionale del Lazio (Itālija) – Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio delle dogane di Gaeta/Punto Nautica Srl

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/35

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. jūnijā iesniedza Commissione Tributaria Regionale del Lazio (Itālija) – Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio delle dogane di Gaeta/Punto Nautica Srl

      (Lieta C-255/20)
      (2020/C 279/47)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Commissione Tributaria Regionale del Lazio

         Pamatlietas puses

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio delle dogane di Gaeta

         Atbildētājs apelācijas tiesvedībā: Punto Nautica Srl

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Savienības Tiesas spriedums, kas pasludināts lietā C-82/12, kā arī Padomes Direktīvas 92/12/EEK (1) 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus pašreizējos Itālijas tiesību aktus kā 1990. gada 21. decembra Leģislatīvā dekrēta Nr. 398 17. pants un Lazio reģiona [..] 2011. gada Likuma Nr. 19 3. panta 1. punkts, ar kuriem šķietami tiek ieviests reģionālais nodoklis par degvielu automobiļiem, kuriem nav minētajā Kopienu direktīvā prasīto “īpašo nolūku”.

         (1)  Padomes Direktīva 92/12/EEK (1992. gada 25. februāris) par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV 1992, L 76, 1. lpp.).


title: Lieta C-257/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 9. jūnijā iesniedza Varhoven administrativen sad (Bulgārija) – “Viva Telekom Bulgaria” EOOD/Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” – Sofia

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/36

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 9. jūnijā iesniedza Varhoven administrativen sad (Bulgārija) – “Viva Telekom Bulgaria” EOOD/Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” – Sofia

      (Lieta C-257/20)
      (2020/C 279/48)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesa

         Varhoven administrativen sad

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: “Viva Telekom Bulgaria” EOOD

         Atbildētājs: Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” – Sofia

         Prejudiciālie jautājumi

                  1

                  Vai Līguma par Eiropas Savienību 5. panta 4. punktā un 12. panta b) punktā paredzētais samērīguma princips un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā ZKPO (Zakon za korporativnoto podohodno oblagane, Likums par uzņēmumu ienākuma nodokli) 16. panta 2. punkta 3) apakšpunkts?

                  2

                  Vai procentu maksājumi saskaņā ar Direktīvas 2003/49/EK (1) 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu ir peļņas sadale, uz ko attiecas Direktīvas 2011/96/EK (2) 5. pants?

                  3

                  Vai maksājumiem no Direktīvas 2003/49/EK 4. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētā bezprocentu aizdevuma, kurš ir jāatmaksā 60 gadus pēc līguma noslēgšanas, ir piemērojami Direktīvas 2011/96/EK 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta, 3. punkta un 5. panta noteikumi?

                  4

                  Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 49. pants un 63. panta 1. un 2. punkts, Direktīvas 2011/96/EK 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 3. punkts un 5. pants, kā arī Direktīvas 2003/49/EK 4. panta 1. punkta d) apakšpunkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā ZKPO 195. gada 1. punkts, 200. panta 2. punkts, kā arī (atceltā) ZKPO 200.a panta 1. punkts un 5. punkta 4) apakšpunkts attiecīgajās redakcijās, kas bija spēkā no 2011. gada 1. janvāra līdz 2015. gada 1. janvārim, un ZKPO 195. panta 1. punkts, 6. punkta 3) apakšpunkts un 11. punkta 4) apakšpunkts redakcijā, kas ir spēkā pēc 2015. gada 1. janvāra, un nodokļu praksi, saskaņā ar kuru nesamaksātajiem procentiem no bezprocentu aizdevuma, ko meitasuzņēmumam rezidentam piešķīris citā dalībvalstī reģistrēts mātesuzņēmums un kas ir jāatmaksā 60 gadus pēc 2013. gada 22. novembra, ir piemērojams ienākumu izcelsmes vietā ieturamais nodoklis?

                  5

                  Vai Padomes Direktīvas 2008/7/EK (2008. gada 12. februāris) par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai (3), 3. panta 1. punkta h)-j) apakšpunkts, 5. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, 7. panta 1. punkts un 8. pants nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā ZKPO 16. panta 1. punkts, 2. punkta 3) apakšpunkts un 195. panta 1. punkts, kuros ir paredzēta nodokļa uzlikšana ienākumu izcelsmes vietā fiktīviem procentu ienākumiem no bezprocentu aizdevuma, ko uzņēmējsabiedrībai rezidentei piešķir citā dalībvalstī reģistrēta uzņēmējsabiedrība, kas ir aizņēmēja vienīgā kapitāla daļu īpašniece?

                  6

                  Vai Direktīvas 2003/49/EK transponēšana 2011. gadā agrāk, nekā beidzās Līguma par Bulgārijas Republikas pievienošanas Eiropas Savienībai Akta un Protokola VI pielikuma iedaļas “Nodokļu politika” 3. punktā noteiktais pārejas periods, ZKPO 200. panta 2. punktā, 200.a panta 1. punktā un 5. punkta 4) apakšpunktā nosakot 10 % nodokļa likmi, nevis Pievienošanās līguma Aktā un Protokolā noteikto maksimālo 5 % likmi nav pretrunā tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principam?

         (1)  Padomes Direktīva 2003/49/EK (2003. gada 3. jūnijs) par kopīgu nodokļu sistēmu, ko piemēro procentu un honorāru maksājumiem, kurus veic asociēti uzņēmumi dažādās dalībvalstīs (OV 2003, L 157, 49. lpp.)

         (2)  Padomes Direktīva 2011/96/ES (2011. gada 30. novembris) par kopējo sistēmu nodokļu uzlikšanai, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kuri atrodas dažādās dalībvalstīs (OV 2011, L 345, 8. lpp.)

         (3)  OV 2008, L 46, 11. lpp.


title: Lieta C-262/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 15. jūnijā iesniedza Rayonen sad Lukovit (Bulgārija) – VB/Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zaschtita na naselenieto” kam Ministerstvo na vatreshnite raboti

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/37

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 15. jūnijā iesniedza Rayonen sad Lukovit (Bulgārija) – VB/Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zaschtita na naselenieto” kam Ministerstvo na vatreshnite raboti

      (Lieta C-262/20)
      (2020/C 279/49)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesa

         Rayonen sad Lukovit

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: VB

         Atbildētāja: Glavna direktsia “Pozharna bezopasnost i zaschtita na naselenieto” kam Ministerstvo na vatreshnite raboti

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai ar efektīvu aizsardzību saskaņā ar Direktīvas 2003/88/EK (1) 12. panta a) punktu tiek prasīts, lai policistu un ugunsdzēsēju parastais nakts darba laiks būtu īsāks par reglamentēto parasto darba laiku dienā?

                  2)

                  Vai ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 31. pantā nostiprināto vienlīdzīgas attieksmes principu tiek prasīts, lai valsts tiesībās attiecībā uz darba ņēmējiem privātajā sektorā reglamentētais parastais septiņu stundu nakts darba laiks tāpat būtu piemērojams valsts sektorā nodarbinātajiem, ieskaitot policistus un ugunsdzēsējus?

                  3)

                  Vai Direktīvas 2003/88/EK 8. apsvērumā nostiprinātais mērķis ierobežot nakts darba ilgumu var tikt efektīvi sasniegts tikai tad, ja parastais nakts darba laiks ir expressis verbis reglamentēts valsts tiesībās, tostarp attiecībā uz nodarbinātajiem valsts sektorā?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 2003. gada 18. novembris, 9. lpp.).


title: Lieta C-263/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 15. jūnijā iesniedza Landesgericht Korneuburg (Austrija) – Airhelp Limited/Laudamotion GmbH

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/37

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 15. jūnijā iesniedza Landesgericht Korneuburg (Austrija) – Airhelp Limited/Laudamotion GmbH

      (Lieta C-263/20)
      (2020/C 279/50)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Landesgericht Korneuburg

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Airhelp Limited

         Atbildētāja: Laudamotion GmbH

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai [..] Regulas (EK) Nr. 261/2004 (1) [..] 5. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 7. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pasažierim ir tiesības uz kompensāciju, ja izlidošanas laiks no sākotnēji paredzētajiem plkst. 14.40 tiek pārcelts uz tās pašas dienas plkst. 8.25?

                  2)

                  Vai [Regulas Nr. 261/2004] 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta i)–iii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pārbaude, vai pasažieris tiek informēts par atcelšanu, ir jāvērtē tikai saskaņā ar šo tiesību normu un ka tiem ir pretrunā tādu valsts tiesību par paziņojumu pienākšanu piemērošana, kas ir tikušas pieņemtas, transponējot [..] Direktīvu 2000/31/EK (2) [..], un kurās ir paredzēta pienākšanas prezumpcija?

                  3)

                  Vai Regulas Nr. 261/2004 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta i)–iii) apakšpunkts un Direktīvas 2000/31 11. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pasažieris rezervē lidojumu, izmantojot rezervācijas platformu, un ir darījis zināmu savu telefona numuru un e-pasta adresi, taču rezervācijas platforma ir pārsūtījusi gaisa pārvadātājam telefona numuru un rezervācijas platformas automātiski ģenerētu e-pasta adresi, paziņojums par lidojuma pārcelšanu uz agrāku laiku piegāde pa automātiski ģenerēto e-pasta adresi ir jāvērtē kā paziņojums par pārcelšanu uz agrāku laiku vai attiecīgi tā pienākšana, arī ja rezervācijas platforma gaisa pārvadātāja paziņojumu pasažierim nepārsūta vai pārsūta novēloti?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. Lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību)


title: Lieta C-270/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 18. jūnijā iesniedza Landesgericht Korneuburg (Austrija) – AG u.c./Austrian Airlines AG

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/38

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 18. jūnijā iesniedza Landesgericht Korneuburg (Austrija) – AG u.c./Austrian Airlines AG

      (Lieta C-270/20)
      (2020/C 279/51)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Landesgericht Korneuburg

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: AG, MG, HG, kuri visi ir nepilngadīgi un ir likumiski pārstāvēti

         Atbildētāja: Austrian Airlines AG

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Regulas (EK) Nr. 261/2004 (1) 7. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētās tiesības uz kompensāciju gaisa pārvadātājs var samazināt arī tad, ja rezervēta lidojuma atcelšanas rezultātā pasažieriem tiek piedāvāts alternatīvs lidojums, kura paredzētais izlidošanas laiks un paredzētais ielidošanas laiks ir attiecīgi 11 stundas 55 minūtes pirms atceltā lidojuma laikiem?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.).


title: Lieta C-275/20: Prasība, kas celta 2020. gada 23. jūnijā – Eiropas Komisija/Eiropas Savienības Padome

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/39

      Prasība, kas celta 2020. gada 23. jūnijā – Eiropas Komisija/Eiropas Savienības Padome
      (Lieta C-275/20)
      (2020/C 279/52)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: J.-F. Brakeland, M. Afonso, D. Schaffrin)

         Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

         Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Padomes Lēmumu (ES) 2020/470 (2020. gada 25. marts) par tiesību termiņa pagarinājumu attiecībā uz audiovizuāliem kopražojumiem, kā noteikts Brīvās tirdzniecības nolīguma starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Korejas Republiku, no otras puses, Protokola par sadarbību kultūras jomā 5. pantā (1);

                  —

                  piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Šī Komisijas celtā prasība atcelt tiesību aktu attiecas uz to, ka uz 3 gadiem tiek pagarināts termiņš tiesībām attiecībā uz ES Puses un Korejas producentu kopražojumiem audiovizuālā satura jomā, lai dotu iespēju izmantot Brīvās tirdzniecības nolīguma starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, un Korejas Republiku Protokola par sadarbību kultūras jomā 5. pantā paredzētos attiecīgos vietējās/reģionālās kultūras veicināšanas mehānismus.
      Prasības pamatošanai Komisija izvirza vienu vienīgu pamatu.
      Komisija norāda, ka Padome, savā lēmumā atsaukdamās nevis uz Komisijas ierosinājumā minēto LESD 218. panta 6. punktu, bet uz Padomes Lēmuma (ES) 2015/2169 (2015. gada 1. oktobris) par to, lai noslēgtu Brīvās tirdzniecības nolīgumu starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Korejas Republiku, no otras puses (2), 3. panta 1. punktu, ir pamatojusies uz sekundāro tiesību aktu, tātad rīkojusies pretrunā tam, kas paredzēts Līgumā par Eiropas Savienības darbību (LESD). Tādējādi Padome neesot ievērojusi Līguma par Eiropas Savienību (LES) 13. panta 2. punktā nostiprināto kompetences piešķiršanas principu un Tiesas judikatūrā attīstīto institucionālā līdzsvara principu.

         (1)  Padomes Lēmums (ES) 2020/470 (2020. gada 25. marts) par tiesību termiņa pagarinājumu attiecībā uz audiovizuāliem kopražojumiem, kā noteikts Brīvās tirdzniecības nolīguma starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Korejas Republiku, no otras puses, Protokola par sadarbību kultūras jomā 5. pantā (OV 2020, L 101, 1. lpp.).

         (2)  Padomes Lēmums (ES) 2015/2169 (2015. gada 1. oktobris) par to, lai noslēgtu Brīvās tirdzniecības nolīgumu starp Eiropas Savienību un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Korejas Republiku, no otras puses (OV 2015, L 307, 2. lpp.).


title: Lieta C-287/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 30. jūnijā iesniedza Amtsgericht Hamburg (Vācija) – EL un CP/Ryanair Designated Activity Company

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/39

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 30. jūnijā iesniedza Amtsgericht Hamburg (Vācija) – EL un CP/Ryanair Designated Activity Company

      (Lieta C-287/20)
      (2020/C 279/53)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Amtsgericht Hamburg

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: EL, CP

         Atbildētāja: Ryanair Designated Activity Company

         Prejudiciālie jautājumi

      Vai apkalpojošā gaisa pārvadātāja darbinieku arodbiedrības organizēts streiks ir “ārkārtēji apstākļi” Regulas (EK) Nr. 261/2004 (1) 5. panta 3. punkta izpratnē?
      Vai šajā ziņā ir svarīgi, vai pirms streika notika sarunas ar darbinieku interešu pārstāvi/pārstāvjiem?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91 (OV 2004, L 46, 1. lpp.).


title: Lieta T-330/20: Prasība, kas celta 2020. gada 28. maijā – ACMO un citi/VNV

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/41

      Prasība, kas celta 2020. gada 28. maijā – ACMO un citi/VNV
      (Lieta T-330/20)
      (2020/C 279/54)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: ACMO Sàrl (Luksemburga, Luksemburga) un 69 citi prasītāji (pārstāvji: T. Soames, N. Chesaites, advokāti un R. East, solicitor)

         Atbildētāja: Vienotā noregulējuma valde

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vienotā noregulējuma valdes 2020. gada 17. marta lēmuma SRB/EES/2020/52, ar kuru ir noteikts, vai tiek piešķirta kompensācija tiem akcionāriem un kreditoriem, kurus skar noregulējuma darbības attiecībā uz Banco Popular Espanol S.A. (“apstrīdētais lēmums”), 2. pantu; un/vai

                  —

                  atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu; un/vai

                  —

                  atcelt apstrīdētā lēmuma 3. pantu; un/vai

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdēto lēmumu pilnībā;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības atbalstam prasītāji izvirza trīs prasības pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētajā lēmumā un it īpaši konstatējumā, ka saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 806/2014 (1) 76. panta 1. punkta e) apakšpunktu (2. pants) kompensācija kreditoriem (tostarp prasītājiem) neesot jāizmaksā, esot pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un tiesību kļūdas, un līdz ar to esot pārkāptas prasītāju tiesības uz īpašumu. Prasītāji it īpaši apgalvo, ka VNV esot pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā un tiesību kļūdas, pieņemot apstrīdēto lēmumu uz vērtējuma ziņojuma (“3. Vērtējuma ziņojums”) un apstrīdētā lēmuma pielikumā esošā tā “skaidrojuma” pamata, ko veica Deloitte Réviseurs d’Entreprises (“Deloitte”), kas noteica, ka prasītāji nebūtu varējusi atgūt nekādus līdzekļus, ja Banco Popular tiktu piemērota parastā maksātnespējas procedūra Spānijā.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka VNV lēmumā nozīmēt Deloitte 3. vērtējuma veikšanai, esot pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un/vai tiesību kļūdas, jo Deloitte neesot izpildījusi neatkarības pamatkritēriju saskaņā ar Regulas (ES) 806/2014 20. panta 16. punktu.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka VNV savas lēmumu pieņemšanas pilnvaras saskaņā ar Regulu (ES) 806/2014 esot neatbilstoši deleģējusi Deloitte, pārkāpjot Savienības judikatūrā noteikto principu sākotnējā lietā 9/56 Meroni (2).

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 806/2014 (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 225, 1. lpp).

         (2)  Spriedums, 1958. gada 13. jūnijs, Meroni/Augstā iestāde, 9/56, EU:C:1958:7.


title: Lieta T-338/20: Prasība, kas celta 2020. gada 27. maijā – KI/eu-LISA

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/42

      Prasība, kas celta 2020. gada 27. maijā – KI/eu-LISA

      (Lieta T-338/20)
      (2020/C 279/55)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: KI (pārstāvji: L. Levi un M. Vandenbussche, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Savienības Aģentūra lielapjoma IT sistēmu darbības pārvaldībai brīvības, drošības un tiesiskuma telpā

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt 2019. gada 15. jūlija lēmumu, ar ko prasītājs pārcelts citā amatā;

                  —

                  ja nepieciešams, atcelt 2020. gada 17. februāra lēmumu, ar ko noraidīta prasītāja sūdzība;

                  —

                  piespriest atlīdzināt viņam nodarīto morālo kaitējumu, kas aplēsts 10 000 EUR apmērā, un

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza četrus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka izpilddirektora 2019. gada 25. jūnija lēmums, kas apstiprināts un papildināts ar izpilddirektora 2019. gada 29. augusta lēmumu, ir prettiesisks, jo tajā neesot ievērotas prasības par nopelnu taisnīgu un pārredzamu salīdzināšu, nediskriminācijas princips, Hartas 41. pants un dienesta intereses.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka pārcelšanas lēmums acīmredzami ir pretrunā dienesta interesēm un principam, ka darbinieks pārceļams līdzvērtīgā amatā.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka nav ievērotas tiesības tikt uzklausītam, nav izpildīts pienākums norādīt pamatojumu un ir pārkāpts Hartas 41. pants.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka nav izpildīts rūpības pienākums un ir pārkāpts Hartas 31. panta 2. punkts, Civildienesta noteikumu 1.e pants un Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem, kā arī nav ievērots nediskriminācijas princips.


title: Lieta T-358/20: Prasība, kas celta 2020. gada 11. jūnijā – Net Technologies Finland/REA

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/42

      Prasība, kas celta 2020. gada 11. jūnijā – Net Technologies Finland/REA

      (Lieta T-358/20)
      (2020/C 279/56)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Net Technologies Finland Oy (Helsinki, Somija) (pārstāvji: S. Pappas un N. Kyriazopoulou, advokāti)

         Atbildētāja: Pētniecības izpildaģentūra

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka i) Pētniecības izpildaģentūra ir pārkāpusi savas līgumsaistības saskaņā ar dotācijas līgumu FP7-SEC-2012–312484, kas noslēgts Septītās pamatprogrammas pētniecībai, tehnoloģiju attīstībai un demonstrējumu pasākumiem kontekstā, ii) nav pamatots prasījums, kas ir noteikts paziņojumos par parādu Nr. 3242005872 attiecībā uz naudas summas 171 342,97 EUR apmērā atmaksu nepamatota ieguldījuma dēļ un Nr. 3242005825 attiecībā uz naudas summas 17 134,30 EUR apmērā kā līgumsoda samaksu, un iii) attiecīgās iekšējo konsultantu izmaksas ir atbilstīgas, un

                  —

                  piespriest atbildētājai segt savus, kā arī atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza šādus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka REA ir nepareizi iztulkojusi noteikumus attiecībā uz izmaksu atbilstību un, izdodot apstrīdētos paziņojumus par parādu, nav izpildījusi savas līgumsaistības, un tas tiek pamatots ar to, ka attiecībā uz iekšējo konsultantu izmaksām ir izpildīti dotācijas līgumā paredzētie atbilstības kritēriji un tādējādi no tām neizriet nekādi atmaksas prasījumi.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka REA nav pildījusi līgumu labticīgi.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka REA ir pārkāpusi samērīguma principu.


title: Lieta T-377/20: Prasība, kas celta 2020. gada 18. jūnijā – KN/EESK

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/43

      Prasība, kas celta 2020. gada 18. jūnijā – KN/EESK
      (Lieta T-377/20)
      (2020/C 279/57)
      Tiesvedības valoda – franču.

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: KN (pārstāvji: M. Casado García-Hirschfeld un M. Aboudi, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt šo prasību par pieņemamu;

                  —

                  atcelt 2020. gada 9. jūnija apstrīdēto lēmumu, kas paziņots 2020. gada 17. jūnijā;

                  —

                  piespriest atlīdzināt morālo kaitējumu 200 000 EUR apmērā un mantisko kaitējum, kas ir novērtēts 50 000 EUR apmērā;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza četrus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots procesuālo tiesību un pamattiesību uz labu pārvaldību un tikt uzklausītam, kā arī samērīguma principa pārkāpums.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots nevainīguma prezumpcijas principa un objektivitātes principa pārkāpums.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots tiesiskās drošības principa atbilstoši izteicienam “nulla poena sine lege” un atpakaļejoša spēka aizlieguma principa pārkāpums.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots disciplinārlietu un tiesu informācijas konfidencialitātes principa pārkāpums, kā arī acīmredzams tādu garantiju pārkāpums, kas piešķirtas ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2018/1725 (2018. gada 23. oktobris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās un par šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 45/2001 un Lēmumu Nr. 1247/2002/EK (OV 2018, L 295, 39. lpp.).


title: Lieta T-384/20: Prasība, kas celta 2020. gada 16. jūnijā – OC (*)/Komisija

text:
                  24.8.2020

                  LV

                  Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

                  C 279/44

         Prasība, kas celta 2020. gada 16. jūnijā –  OC (*1)
            /Komisija
         (Lieta T-384/20)
         (2020/C 279/58)
         Tiesvedības valoda – grieķu

            Lietas dalībnieki

            Prasītāja:  OC (*1)
             (pārstāvis: B. Christianos, advokāts)

            Atbildētāja: Eiropas Komisija

            Prasījumi

         Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                     —

                     piespriest Eiropas Komisijai izmaksāt prasītājai kopējo summu viena miljona simts tūkstošu euro (1 100 000 EUR) apmērā kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas viņai nodarīts līdz šim brīdim, un

                     —

                     piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

            Pamati un galvenie argumenti

         Prasības pamatošanai prasītāja izvirza šādus pamatus.

                     1.

                     Ar šo prasību, pamatojoties uz LESD 268. pantu un 340. panta otro daļu prasītāja lūdz atlīdzināt kaitējumu, kas tai esot nodarīts ar Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) darbībām un prettiesisku atturēšanos rīkoties pēc tam, kad šis birojs publicēja paziņojumu presei Nr. 13/2020, ar kuru nelikumīgi tika izplatīti personas dati un kļūdaina informācija par prasītāju.

                     2.

                     Prasītāja uzskata, ka OLAF a) publicējot prasītājas personas datus (izplatot plašai sabiedrībai paziņojumu presē) un b) izplatot neprecīzus un maldinošus datus minētajā paziņojumā, esot acīmredzami pārkāpis normas, ar ko piešķir tiesības privātpersonām.

                     3.

                     It īpaši ar savu rīcību OLAF esot pārkāpis: Regulas 2018/1725 (1) 4. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu un 5. un 6. pantu un 15. panta 3. punktu, Regulas Nr. 883/2013 (2) 10. panta 5. punktu un 9. panta 1. punktu un nevainīguma prezumpciju, tiesības uz labu pārvaldību un samērīguma principu.

            (*1)  Informācija dzēsta vai aizstāta, ņemot vērā personas datu aizsardzību un/vai konfidencialitāti.

            (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2018/1725 (2018. gada 23. oktobris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās un par šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 45/2001 un Lēmumu Nr. 1247/2002/EK (OV 2018, L 295, 39. lpp.).

            (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES, Euratom) Nr. 883/2013 (2013. gada 11. septembris) par izmeklēšanu, ko veic Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (OLAF), un ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1073/1999 un Padomes Regulu (Euratom) Nr. 1074/1999 (OV 2013. L 248, 1. lpp.).


title: Lieta T-389/20: Prasība, kas celta 2020. gada 23. jūnijā – KO/Komisija

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/45

      Prasība, kas celta 2020. gada 23. jūnijā – KO/Komisija
      (Lieta T-389/20)
      (2020/C 279/59)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: KO (pārstāvji: S. Rodrigues un A. Champetier, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt 2019. gada 18. oktobra lēmumu, ar ko Atalgojuma un individuālo tiesību birojs (PMO) nolēma nepiešķirt prasītājam ekspatriācijas pabalstu, un, ja nepieciešams, arī 2020. gada 20. marta lēmumu, ar ko atbildētāja noraidīja sūdzību, ko prasītājs bija iesniedzis, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, un

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Civildienesta noteikumu 69. pants un to VII pielikuma 4. panta 1. un 2. punkts.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka nav ievērots labas pārvaldības princips un nav izpildīts rūpības pienākums.


title: Lieta T-390/20: Prasība, kas celta 2020. gada 17. jūnijā – Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/45

      Prasība, kas celta 2020. gada 17. jūnijā – Scandlines Danmark un Scandlines Deutschland/Komisija
      (Lieta T-390/20)
      (2020/C 279/60)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Scandlines Danmark ApS (Kopenhāgena, Dānija), Scandlines Deutschland GmbH (Hamburga, Vācija) (pārstāvis: L. Sandberg-Mørch, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas 2020. gada 20. marta lēmumu attiecībā uz valsts atbalstu SA.39078 – 2019/C (ex 2014/N), ko Dānija piešķīrusi Femern A/S Fērmarnas pastāvīgā savienojuma plānošanai un būvniecībai (starp Dāniju un Vāciju);

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt prasītāju tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājas izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (1) 1. panta d) un e) punktu, jo tā ir klasificējusi: i) visus valsts galvojumus un valsts aizdevumus, kas sniegti vai piešķirti, pamatojoties uz Būvniecības likumu, kā vienotu ad hoc atbalstu, un ii) kapitāla iemaksas un visus valsts galvojumus un valsts aizdevumus, kas sniegti vai piešķirti, pamatojoties uz Plānošanas likumu, kā vēl vienu vienotu ad hoc atbalstu, lai gan ikviens konkrēts valsts aizdevums un valsts galvojums, par ko atsevišķi informējama Komisija, ikreiz, kad Femern A/S un Dānijas iestādes vienojas par attiecīgā valsts aizdevuma vai valsts galvojuma noteikumiem, ir uzskatāms par atsevišķu ad hoc atbalsta pasākumu.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu un IPCEI paziņojumu (2), jo, uzskatīdama, ka atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu, tā esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā. Šim pamatam ir četras daļas:

                              —

                              pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisija ir kļūdījusies, konstatēdama, ka pastāvīgais savienojums atbilst Eiropas interesēm;

                              —

                              otrkārt, Komisija esot kļūdījusies, konstatēdama, ka šis atbalsts ir nepieciešams: īstenībā atbalstam trūkstot stimulējošās ietekmes, un tas neapmierinot prasības attiecībā uz hipotētisko scenāriju un IPCEI paziņojumā minētā alternatīvā projekta esamību. Komisija esot arī kļūdījusies, pārsūdzētajā lēmumā izmantodama pārmērīgi zemu iekšējās atdeves koeficientu (IRR), jo tas aprēķināts, balstoties uz pārāk īsu projekta ekspluatācijas ilgumu – 40 gadiem, kas neatbilst šādas infrastruktūras reālajam ekspluatācijas ilgumam, t.i., laikposmam, kurā Femern A/S varēs saimnieciski izdevīgi ekspluatēt šo pastāvīgo savienojumu;

                              —

                              treškārt, Komisija esot kļūdījusies, atzīdama, ka šis atbalsts ir samērīgs, jo šim atbalstam trūkstot ierobežojuma laika ziņā. Komisija esot pieļāvusi arī vairākas acīmredzamas kļūdas finansējuma deficīta izvērtējumā. Komisija esot kļūdaini balstījusies uz iepriekš minēto ļoti īso projekta ekspluatācijas ilgumu, kā rezultātā ir palielinājusies izmaksu attiecība pret ieņēmumiem no pastāvīgā savienojuma darbības; Komisija esot par zemu novērtējusi prognozētos Femern A/S ieņēmumus un pārvērtējusi prognozētās izmaksas, it īpaši ar to, ka finansējuma deficīta izvērtējumā iekļāvusi darbības izmaksas. Visbeidzot, Komisija esot kļūdaini secinājusi, ka atbalsta elements ir procenti, ko Femern A/S maksā Dānijas valstij, savukārt, tā kā neviens privātais operators nav vēlējies ieguldīt šajā projektā, ja vien tam netiktu sniegts ievērojams valsts atbalsts, atbalsta elements ir visu valsts piešķirto aizdevumu un ar valsts galvojumiem nodrošināto aizdevumu kopsumma;

                              —

                              ceturtkārt, Komisija esot kļūdījusies, secinādama, ka šis atbalsts neizraisa konkurences izkropļojumu, jo īstenībā šis atbalsts izraisot Femern A/S dominējošu stāvokli attiecīgajā tirgū, jaudas pārpalikumu un Femern A/S spēju piedāvāt cenas, kas nesedz izmaksas. Visbeidzot, Komisija neesot ņēmusi vērā to, ka atbalsts tiek izmantots, lai mazinātu to lomu, kāda ir piekļuvei prasītāju ostai Vācijā. Komisija neesot atzinusi, ka šīs negatīvās sekas pārsniedz ar atbalstu radītās pozitīvās sekas.

         (1)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015 L 248, 9. lpp.).

         (2)  Komisijas paziņojums – Kritēriji, pēc kuriem analizē saderīgumu ar iekšējo tirgu valsts atbalstam ar mērķi sekmēt svarīgu projektu īstenošanu visas Eiropas interesēs (OV 2014 C 188, 4. lpp.).


title: Lieta T-391/20: Prasība, kas celta 2020. gada 17. jūnijā – Stena Line Scandinavia/Komisija

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/46

      Prasība, kas celta 2020. gada 17. jūnijā – Stena Line Scandinavia/Komisija
      (Lieta T-391/20)
      (2020/C 279/61)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Stena Line Scandinavia AB (Gēteborga, Zviedrija) (pārstāvis: L. Sandberg-Mørch, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas 2020. gada 20. marta lēmumu attiecībā uz valsts atbalstu SA.39078 – 2019/C (ex 2014/N), ko Dānija piešķīrusi Femern A/S;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi LESD 107. panta 1. punktu un Padomes Regulas (ES) 2015/1589 (1) 1. panta d) un e) punktu, jo tā ir klasificējusi: i) visus valsts galvojumus un valsts aizdevumus, kas sniegti vai piešķirti, pamatojoties uz Būvniecības likumu, kā vienotu ad hoc atbalstu, un ii) kapitāla iemaksas un visus valsts galvojumus un valsts aizdevumus, kas sniegti vai piešķirti, pamatojoties uz Plānošanas likumu, kā vēl vienu vienotu ad hoc atbalstu, lai gan ikviens konkrēts valsts aizdevums un valsts galvojums, par ko atsevišķi informējama Komisija, ikreiz, kad Femern A/S un Dānijas iestādes vienojas par attiecīgā valsts aizdevuma vai valsts galvojuma noteikumiem, ir uzskatāms par atsevišķu ad hoc atbalsta pasākumu.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu un IPCEI paziņojumu (2), jo, uzskatīdama, ka atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu, tā esot pieļāvusi tiesību kļūdas un acīmredzamas kļūdas vērtējumā. Šim pamatam ir četras daļas:

                              —

                              pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir kļūdījusies, konstatēdama, ka pastāvīgais savienojums atbilst Eiropas interesēm;

                              —

                              otrkārt, tiek apgalvots, ka Komisija ir kļūdījusies, konstatēdama, ka šis atbalsts ir nepieciešams: īstenībā atbalstam trūkstot stimulējošās ietekmes, un tas neapmierinot prasības attiecībā uz hipotētisko scenāriju un IPCEI paziņojumā minētā alternatīvā projekta esamību. Komisija esot arī kļūdījusies, pārsūdzētajā lēmumā izmantodama pārmērīgi zemu iekšējās atdeves koeficientu (IRR), jo tas aprēķināts, balstoties uz pārāk īsu projekta ekspluatācijas ilgumu – 40 gadiem, kas neatbilst šādas infrastruktūras reālajam ekspluatācijas ilgumam, t.i., laikposmam, kurā Femern A/S varēs saimnieciski izdevīgi ekspluatēt šo pastāvīgo savienojumu;

                              —

                              treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir kļūdījusies, atzīdama, ka šis atbalsts ir samērīgs, jo šim atbalstam trūkstot ierobežojuma laika ziņā. Komisija esot pieļāvusi arī vairākas acīmredzamas kļūdas finansējuma deficīta izvērtējumā. Komisija esot kļūdaini balstījusies uz iepriekš minēto ļoti īso projekta ekspluatācijas ilgumu, kā rezultātā ir palielinājusies izmaksu attiecība pret ieņēmumiem no pastāvīgā savienojuma darbības; Komisija esot par zemu novērtējusi prognozētos Femern A/S ieņēmumus un pārvērtējusi prognozētās izmaksas, it īpaši ar to, ka finansējuma deficīta izvērtējumā iekļāvusi darbības izmaksas. Visbeidzot, Komisija esot kļūdaini secinājusi, ka atbalsta elements ir procenti, ko Femern A/S maksā Dānijas valstij, savukārt, tā kā neviens privātais operators nav vēlējies ieguldīt šajā projektā, ja vien tam netiktu sniegts ievērojams valsts atbalsts, atbalsta elements ir visu valsts piešķirto aizdevumu un ar valsts galvojumiem nodrošināto aizdevumu kopsumma;

                              —

                              ceturtkārt, tiek apgalvots, ka Komisija ir kļūdījusies, secinādama, ka šis atbalsts neizraisa konkurences izkropļojumu, jo īstenībā šis atbalsts izraisot Femern A/S dominējošu stāvokli attiecīgajā tirgū, jaudas pārpalikumu un Femern A/S spēju piedāvāt cenas, kas nesedz izmaksas. Komisija neesot atzinusi, ka šīs negatīvās sekas pārsniedz ar atbalstu radītās pozitīvās sekas.

         (1)  Padomes Regula (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta piemērošanai (OV 2015 L 248, 9. lpp.).

         (2)  Komisijas paziņojums – Kritēriji, pēc kuriem analizē saderīgumu ar iekšējo tirgu valsts atbalstam ar mērķi sekmēt svarīgu projektu īstenošanu visas Eiropas interesēs (OV 2014 C 188, 4. lpp.).


title: Lieta T-393/20: Prasība, kas celta 2020. gada 23. jūnijā – Front Polisario/Padome

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/48

      Prasība, kas celta 2020. gada 23. jūnijā – Front Polisario/Padome
      (Lieta T-393/20)
      (2020/C 279/62)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Front populaire pour la libération de la Saguia el-Hamra et du Rio de oro (Front Polisario) (pārstāvis: G. Devers, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt tās prasību par pieņemamu;

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Lai pamatotu savu prasību, kas celta par Padomes Lēmumu (ES) 2020/462 (2020. gada 20. februāris) par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem Asociācijas komitejā, kura izveidota ar Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumu par asociācijas izveidi starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Marokas Karalisti, no otras puses, attiecībā uz informācijas apmaiņu ar mērķi novērtēt nolīguma vēstuļu apmaiņas veidā, ar ko groza minēto nolīgumu, ietekmi (OV 2020, L 99, 13. lpp.), prasītāja izvirza vienu vienīgu pamatu, ar ko tiek apgalvots, ka minētajam lēmumam trūkst tiesiskā pamata, jo Lēmums 2019/217 esot prettiesisks. Šim pamatam ir desmit daļas.

                  1.

                  Ar pirmo daļu tiek apgalvots, ka Padomei nav kompetences pieņemt apstrīdēto lēmumu, jo Savienībai un Marokas Karalistei neesot kompetences “Front Polisario” pārstāvēto Rietumsahāras iedzīvotāju vietā noslēgt starptautisku nolīgumu, kas būtu piemērojams Rietumsahārai.

                  2.

                  Ar otro daļu tiek apgalvots, ka nav izpildīts pienākums izvērtēt jautājumu par pamattiesību un starptautisko humanitāro tiesību ievērošanu, proti, Padome šo jautājumu neesot izvērtējusi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

                  3.

                  Ar trešo daļu tiek apgalvots, ka Padome nav ievērojusi savu pienākumu izpildīt Tiesas spriedumus, proti, apstrīdētajā lēmumā neesot ņemts vērā 2018. gada 27. februāra sprieduma Western Sahara Campaign UK (C-266/16, EU:C:2018:118) pamatojums.

                  4.

                  Ar ceturto daļu tiek apgalvots, ka nav ievēroti pamatprincipi un pamatvērtības, uz ko tiek balstīta Savienības rīcība starptautisko attiecību jomā, proti:

                              —

                              pirmkārt, ar to, ka Lēmumā 2019/217, sahravi tautas nosaukumu aizstājot ar terminu “attiecīgie iedzīvotāji”, ir noliegta tās pastāvēšana un tādējādi nav ievērotas tautu tiesības uz to nacionālās vienotības respektēšanu;

                              —

                              otrkārt, ar to, ka Lēmumā 2019/217 nav ievērotas tautu tiesības brīvi rīkoties ar saviem dabas resursiem, jo ar to noslēgts starptautisks nolīgums, kurā bez sahravi tautas piekrišanas tiek reglamentēta šo resursu izmantošana;

                              —

                              treškārt, ar to, ka Lēmums 2019/217 attiecas uz okupētajai Rietumsahārai piemērojama starptautiska nolīguma noslēgšanu ar Marokas Karalisti – apstākļos, kad tā attiecībā uz šo teritoriju īsteno aneksijas politiku un šīs politikas turpināšanas pēc sistemātiski neievēro pamattiesības.

                  5.

                  Ar piekto daļu tiek apgalvots, ka nav ievērots tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, jo apstrīdētais lēmums esot pretrunā Savienības atkārtoti izteiktajiem paziņojumiem, ka ir nepieciešams ievērot pašnoteikšanās un nolīgumu relatīvās iedarbības principus.

                  6.

                  Ar sesto daļu tiek apgalvots, ka ir kļūdaini piemērots samērīguma princips, jo, ņemot vērā Rietumsahāras atšķirīgo un īpašo statusu, pašnoteikšanās tiesību neaizskaramību un sahravi tautai piemītošo trešās personas statusu, Padomei neesot kompetences izsvērt, cik samērīgi būtu apgalvotie ieguvumi šīs teritorijas ekonomikai, kuri izrietētu no priekšrocību piešķiršanas un kuri pārsniegtu trūkumus, piemēram, dabas resursu un konkrēti pazemes ūdens rezervju ekstensīvu izmantošanu.

                  7.

                  Ar septīto daļu tiek apgalvots, ka nav ievērotas pašnoteikšanās tiesības, jo:

                              —

                              pirmkārt, Lēmumā 2019/217 un tās noslēgtajā nolīgumā izmantojot terminu “attiecīgie iedzīvotāji”, ir noliegta sahravi tautas nacionālā vienotība kā pašnoteikšanās tiesību izpausme;

                              —

                              otrkārt, lai gan tās noslēgtajā grozošajā nolīgumā ir paredzēts uz Savienību eksportēt tās dabas resursus, kas esot definēti kā Marokas izcelsmes resursi, Lēmumā 2019/217 principā ir noliegtas sahravi tautas suverēnās tiesības uz dabas resursiem un liegti tai līdzekļi sevis uzturēšanai;

                              —

                              treškārt, attiecībā uz pašnoteikšanās tiesību teritoriālo dimensiju, pirmkārt, ar to, ka ar Marokas Karalisti ir noslēgts starptautisks nolīgums, kas piemērojams daļai Rietumsahāras, ko okupējusi Maroka, Lēmums 2019/217 aizskar sahravi tautas tiesības uz savas nacionālās teritorijas integritātes ievērošanu, jo ar to tiekot noliegts minētās teritorijas atšķirīgais un īpašais statuss un atzīta tās prettiesiskā sadalīšana, kas veikta ar Marokas izveidoto uzbērumu. Otrkārt, tā kā Lēmumā 2019/217 par nolīguma noslēgšanu Rietumsahāras izcelsmes produkti ir definēti kā Marokas izcelsmes produkti, šajā nolīgumā neesot ievērots Rietumsahāras atšķirīgais un īpašais statuss, jo līdz ar to tiekot slēpta šo produktu patiesā izcelsme.

                  8.

                  Ar astoto daļu tiek apgalvots, ka nav ievērots nolīgumu relatīvās iedarbības princips, jo, Lēmumā 2019/217 un tās noslēgtajā nolīgumā izmantojot terminu “attiecīgie iedzīvotāji”, tiekot noliegta “Front Polisario” pārstāvētās sahravi tautas pastāvēšana, kurai ES un Marokas attiecībās ir trešās personas statuss un kurai bez tās piekrišanas ir uzliktas starptautiskas saistības attiecībā uz tās nacionālo teritoriju un tās dabas resursiem.

                  9.

                  Ar devīto daļu tiek apgalvots, ka ir pārkāptas starptautisko humanitāro tiesību un starptautisko krimināltiesību normas, jo:

                              —

                              pirmkārt, Lēmums 2019/217 attiecas uz Rietumsahārai piemērojama starptautiska nolīguma noslēgšanu, lai gan Marokas okupācijas spēkiem nav jus tractatus attiecībā uz šo teritoriju un tiem ir aizliegts izmantot tās dabas resursus;

                              —

                              otrkārt, ar to, ka Lēmumā 2019/217 un tās noslēgtajā nolīgumā ir izmantots termins “attiecīgie iedzīvotāji”, tiekot atbalstīta marokāņu kolonistu pārcelšanās uz okupēto sahravi teritoriju, kā arī atbalstīta un apstiprināta Marokas Karalistes īstenotā iedzīvotāju pārvietošana, kas esot smags ceturtās Ženēvas konvencijas 49. panta sestās daļas un Starptautiskās krimināltiesas statūtu 8. panta 2. punkta b) apakšpunkta viii) punkta pārkāpums;

                              —

                              treškārt, ar to, ka Lēmumā 2019/217 ir piešķirtas tarifu priekšrocības “Marokas produktiem”, kuru izcelsme ir Rietumsahārā, Marokas kolonisti tiekot motivēti ilgstoši apmesties uz dzīvi okupētajā teritorijā un izmantot ar grozošo nolīgumu radītos ieguvumus, tādējādi smagi pārkāpjot iepriekš minētās normas.

                  10.

                  Ar desmito daļu tiek apgalvots, ka Savienība nav izpildījusi savas saistības, kas izriet no starptautiskās tiesībām, jo, noslēdzot Rietumsahārai piemērojamu starptautisku nolīgumu ar Marokas Karalisti, Lēmumā 2019/217 ir akceptēti smagie starptautisko tiesību pārkāpumi, kurus Marokas okupācijas spēki ir izdarījuši pret sahravi tautu, un ar to tiek sniegta palīdzība un atbalsts no šiem pārkāpumiem izrietošā stāvokļa saglabāšanai.


title: Lieta T-397/20: Prasība, kas celta 2020. gada 26. jūnijā – Allergan Holdings France/EUIPO – Dermavita Company (“JUVEDERM”)

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/50

      Prasība, kas celta 2020. gada 26. jūnijā – Allergan Holdings France/EUIPO – Dermavita Company (“JUVEDERM”)
      (Lieta T-397/20)
      (2020/C 279/63)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Allergan Holdings France SAS (Courbevoie, Francija) (pārstāvji: J. Day, Solicitor, un T. de Haan, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Dermavita Company SARL (Beirūta, Libāna)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes īpašniece: prasītāja Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “JUVEDERM” – Eiropas Savienības preču zīme Nr. 2 196 822

         Process EUIPO: spēkā neesamības atzīšanas process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas ceturtās padomes 2020. gada 14. aprīļa lēmums lietā R 877/2019-4

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt lēmuma rezolutīvās daļas 3. un 4. punktu, ciktāl ar šo lēmumu ir noraidīta prasītājas apelācijas sūdzība par tās Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas Nr. 2 196 822 “JUVEDERM” atcelšanu attiecībā uz “dermālajiem implantiem”, un ir piespriests prasītājai segt savus izdevumus;

                  —

                  piespriest EUIPO un Dermavita Company Ltd segt savus, kā arī atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas radušies procesā Apelācijas ceturtajā padomē.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 58. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 64. panta 5. punkta pārkāpums.


title: Lieta T-403/20: Prasība, kas celta 2020. gada 19. jūnijā – Wuxi Suntech Power/Komisija

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/50

      Prasība, kas celta 2020. gada 19. jūnijā – Wuxi Suntech Power/Komisija
      (Lieta T-403/20)
      (2020/C 279/64)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Wuxi Suntech Power Co. Ltd (Wuxi, Ķīna) (pārstāvji: Y. Melin un B. Vigneron, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2020/444 (2020. gada 25. marts), ar ko ar Īstenošanas regulu (ES) 2017/1570 atcelto saistību pārkāpšanas dēļ atzīst par nederīgiem Wuxi Suntech Power Co. Ltd izdotos rēķinus;

                  —

                  piespriest Komisijai un jebkurai personai, kam tiktu atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam tiesvedībās laikā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīs pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvota acīmredzama kļūda vērtējumā, izvērtējot lietas apstākļus, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1036 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis, 8. panta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1037 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret subsidētu importu no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis, 13. panta un it īpaši tā 9. punkta pārkāpums, jo Komisija uzskatīja, ka prasītājs neesot izpildījis saistību noteikumus, par kādiem Komisija ar CCCME bija vienojušās tostarp attiecībā uz prasītāju. Prasītāja esot rīkojusies atbilstoši saistībām, jo tā paziņoja par rēķiniem, kuros bija atspoguļoti Suntech Europe France, Suntech Power Italy Co., Srl un Suntech Power Deutschland GmbH tālākpārdošanas darījumi pirmajam neatkarīgajam pircējam ES, līdz tā vairs nebija saistīta ar šīm sabiedrībām. Prasītāja esot rīkojusies atbilstoši saistībām, arī laicīgi paziņojot Komisijai par izmaiņām kapitāldaļās, kas izrietēja no pārstrukturizēšanas, ar kuru beidzās prasītājas dalība minētajās sabiedrībās.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka, pat ja prasītāja nebūtu izpildījusi saistības, kas tā nebija, Komisija esot rīkojusies prettiesiski, atzīstot attiecīgos rēķinus par nederīgiem un iekasējot par tiem maksājumus, jo pilnvaras, uz kurām tā atsaucās, lai šādi rīkotos, bija izbeigušās un/vai atsauktas. Tas, kā tiek apgalvots, tā ir, jo Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1238/2013 un Nr. 1239/2013 ir zaudējušas spēku 2015. gada 7. decembrī. Līdzīgi Īstenošanas Regulas (ES) Nr. 2017/367 un Nr. 2017/366 zaudēja spēku 2018. gada 3. septembrī.

                  3.

                  Trešais pamats ir balstīts uz iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Padomes Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1238/2013 (2013. gada 2. decembris), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu par Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no tās nosūtīta kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importu, 3. panta 2. punktu, Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2017/367 (2017. gada 1. marts), ar kuru nosaka galīgo antidempinga maksājumu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no Ķīnas Tautas Republikas nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importam pēc termiņbeigu pārskatīšanas, kas veikta saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1036 11. panta 2. punktu, un izbeidz daļējas starpposma pārskatīšanas izmeklēšanu, kas veikta saskaņā ar Regulas (ES) 2016/1036 11. panta 3. punktu, 2. panta 2. punktu, Padomes Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1239/2013 (2013. gada 2. decembris), ar ko nosaka galīgo kompensācijas maksājumu tādu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importam, kuru izcelsme ir Ķīnas Tautas Republikā vai kurus nosūta no Ķīnas Tautas Republikas, 2. panta 2. punktu, un Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2017/366 (2017. gada 1. marts), ar kuru nosaka galīgos kompensācijas maksājumus Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes vai no Ķīnas Tautas Republikas nosūtītu kristāliskā silīcija fotoelektrisko moduļu un to galveno sastāvdaļu (proti, elementu) importam pēc termiņbeigu pārskatīšanas, kas veikta saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1037 18. panta 2. punktu, un izbeidz daļējas starpposma pārskatīšanas izmeklēšanu, kas veikta saskaņā ar Regulas (ES) 2016/1037 19. panta 3. punktu, 2. panta 2. punktu, ar kuriem Komisijai ir piešķirtas pilnvaras atzīt par nederīgiem saistību rēķinus un uzdot muitas iestādēm iekasēt maksājumus par agrāko importu, kas jau laists brīvā apgrozībā.


title: Lieta T-408/20: Prasība, kas celta 2020. gada 2. jūlijā – KR/Komisija

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/52

      Prasība, kas celta 2020. gada 2. jūlijā – KR/Komisija
      (Lieta T-408/20)
      (2020/C 279/65)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: KR (pārstāvji: S. Orlandi un T. Martin, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt 2019. gada 25. oktobra lēmumu vairs neuzskatīt prasītāja bērnu par viņa apgādājamu bērnu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. panta izpratnē;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Savas prasības pamatošanai prasītājs izvirza vienu vienīgu pamatu, kas attiecas uz to, ka Komisija neesot ievērojusi, pirmkārt, Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu VII pielikuma 2. pantā minēto apgādājama bērna jēdzienu un, otrkārt, Eiropas Savienības Administrācijas vadītāju kolēģijas 2013. gada 30. janvāra Secinājumus Nr. 223/04, pārskatītā redakcija.


title: Lieta T-409/20: Prasība, kas celta 2020. gada 3. jūlijā – KS/Frontex

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/52

      Prasība, kas celta 2020. gada 3. jūlijā – KS/Frontex

      (Lieta T-409/20)
      (2020/C 279/66)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: KS (pārstāve – N. de Montigny, advokāte)

         Atbildētāja: Eiropas Robežu un krasta apsardzes aģentūra

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt 2019. gada 30. augusta atlaišanas lēmumu, kā arī, ciktāl nepieciešams, atcelt tiešo lēmumu, ar kuru tika noraidīta 2020. gada 23. marta sūdzība;

                  —

                  atcelt 2020. gada 13. februāra lēmumu, ar kuru noraidīts lūgums sniegt palīdzību un zaudējumu atlīdzību;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt no ārpuslīgumiskās atbildības izrietošo zaudējumu atlīdzību 250 000 EUR apmērā;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Savas prasības, kas vērsta pret līgumdarbinieka līguma izbeigšanu, atbalstam, prasītājs izvirza sešus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvota pamatojuma neesamība un tiesību tikt uzklausītam pārkāpums.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 21.a panta 3. punktā un 22.a panta 3. punktā paredzētā “ierēdņa, kas informē” statusa pārkāpums.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvota procedūras nepareiza izmantošana.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots tiesību uz taisnīgu lietas izskatīšanu pārkāpums un, konkrētāk, tiesību uz aizstāvību, nevainīguma prezumpcijas pārkāpums, rūpības pienākuma, neatkarības, neitralitātes un objektivitātes pienākuma neizpilde, izmeklēšanas neesamība nolūkā noskaidrot reālo situāciju un izvirzīto uzticības zuduma pamatu pamatojumu, un nevienlīdzība starp darbiniekiem.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvota acīmredzama kļūda vērtējumā.

                  6.

                  Ar sesto prasības pamatu tiek apgalvota pienākuma sniegt palīdzību un rūpības pienākuma, un labas pārvaldības pienākuma neizpilde un samērīguma principa pārkāpums.

            Savas prasības, kas vērsta pret tā iesniegtā lūguma sniegt palīdzību noraidīšanu, prasītājs izvirza trīs pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvota pamatojuma neesamība un tiesību tikt uzklausītam pārkāpums.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots Civildienesta noteikumu 21.a panta 3. punktā un 22.a panta 3. punktā paredzētā “ierēdņa, kas informē” statusa pārkāpums.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvota acīmredzama kļūda vērtējumā.

            Prasības, kas vērsta pret lēmumu par zaudējuma atlīdzības lūguma noraidīšanu, prasītājs izvirza trīs pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots Civildienesta noteikumu 26. panta un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1725 (2018. gada 23. oktobris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās un par šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 45/2001 un Lēmumu Nr. 1247/2002/EK (OV 2018, L 295, 39. lpp.) pārkāpums.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka nav izpildīts pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses un ir pārkāpts labas pārvaldības princips kopsakarā ar jebkura darbinieka labsajūtu darbā un darba apstākļiem.

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots Civildienesta noteikumu 21.a panta 3. punkta un 22.a panta 3. punkta un pienākuma sniegt palīdzību, pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neizpilde un labas pārvaldības principa pārkāpums.


title: Lieta T-417/20: Prasība, kas celta 2020. gada 3. jūlijā – Esteves Lopes Granja/EUIPO – Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto (“PORTWO GIN”)

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/53

      Prasība, kas celta 2020. gada 3. jūlijā – Esteves Lopes Granja/EUIPO – Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto (“PORTWO GIN”)
      (Lieta T-417/20)
      (2020/C 279/67)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – portugāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Joaquim José Esteves Lopes Granja (Vila Nova de Gaia, Portugāle) (pārstāvis – O. Santos Costa, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP (Peso da Régua, Portugāle)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “PORTWO GIN” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 16 308 462

         Process EUIPO: Iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas otrās padomes 2020. gada 21. aprīļa lēmums lietā R 993/2019-2

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO un Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītais pamats

      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1308/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko izveido lauksaimniecības produktu tirgu kopīgu organizāciju un atceļ Padomes Regulas (EEK) Nr. 922/72, (EEK) Nr. 234/79, (EK) Nr. 1037/2001 un (EK) Nr. 1234/2007 (OV 2013, L 347, 671. lpp.), 103. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punkta pārkāpums.


title: Lieta T-418/20: Prasība, kas celta 2020. gada 7. jūlijā – GitLab/EUIPO – Gitlab (“GitLab”)

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/54

      Prasība, kas celta 2020. gada 7. jūlijā – GitLab/EUIPO – Gitlab (“GitLab”)
      (Lieta T-418/20)
      (2020/C 279/68)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: GitLab BV (Utrehta, Nīderlande) (pārstāvis – A. Lorente Berges, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Gitlab OÜ (Tallina, Igaunija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes īpašniece: prasītāja Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “GitLab” – Eiropas Savienības preču zīme Nr. 13 751 169
      Process EUIPO: spēkā neesamības atzīšanas process
      Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas ceturtās padomes 2020. gada 5. maija lēmums lietā R 2001/2019-4

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu.

         Izvirzītie pamati

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-419/20: Prasība, kas celta 2020. gada 7. jūlijā – Deutsche Kreditbank/VNV

text:
               24.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 279/55

      Prasība, kas celta 2020. gada 7. jūlijā – Deutsche Kreditbank/VNV
      (Lieta T-419/20)
      (2020/C 279/69)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Deutsche Kreditbank AG (Berlīne, Vācija) (pārstāvji: H. Berger un K. Helle, advokāti)

         Atbildētāja: Vienotā noregulējuma valde (VNV)

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vienotā noregulējuma valdes 2020. gada 15. aprīļa lēmumu (SRB/ES/2020/24) par ex ante iemaksu Vienotajā noregulējuma fondā par 2020. gadu aprēķināšanu, ieskaitot tā pielikumus, ciktāl apstrīdētais lēmums, ieskaitot tā I un II pielikumu, attiecas uz prasītājas iemaksu;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasība ir balstīta uz deviņiem pamatiem, kas būtībā ir pirmajam, otrajam, trešajam, ceturtajam, septītajam, astotajam, devītajam, desmitajam un vienpadsmitajam lietā T-405/20 DZ Hyp/VNV izvirzītajam prasības pamatiem.