title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 15. jūlijā. # Anneliese Lenz pret Finanzlandesdirektion für Tirol. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Kapitāla brīva aprite - Ienākumu no kapitāla aplikšana ar nodokli - Austrijā saņemtie ienākumi no kapitāla: nodokļa likme 25 % apmērā ar pilnīgu samaksu vai arī nodokļa likme, kas vienāda ar pusi no vidējās nodokļu likmes, kura piemērojama visiem ienākumiem - Citā dalībvalstī saņemtie ienākumi no kapitāla: parastā nodokļu likme. # Lieta C-315/02.

text:
      Lieta C-315/02
      Anneliese Lenz
      pret
      Finanzlandesdirektion für Tirol
      [Verwaltungsgerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Kapitāla brīva aprite – Ienākumu no kapitāla aplikšana ar nodokli – Austrijā saņemtie ienākumi no kapitāla: nodokļa likme 25 % apmērā ar pilnīgu samaksu vai arī nodokļa likme, kas vienāda ar
         pusi no vidējās nodokļu likmes, kura piemērojama visiem ienākumiem – Citā dalībvalstī saņemtie ienākumi no kapitāla: parastā nodokļu likme

      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Ienākumu no kapitāla aplikšana ar nodokli – Nodokļu likme 25 % apmērā ar pilnīgu samaksu
            vai parastais nodoklis, piemērojot uz pusi samazinātu likmi – Piemērošana tikai valstī gūtajiem ienākumiem no kapitāla – Ārvalstī
            gūto ienākumu no kapitāla pakļaušana parastam nodoklim bez likmes samazināšanas – Nepieļaujamība – Pamatojums – Trūkums
      [EK līguma 73.B pants un 73.D panta 1. un 3. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 56. pants un 58. panta 1. un 3. punkts)]
      Līguma 73.B pants un 73.D panta 1. un 3. punkts (jaunajā redakcijā, attiecīgi, – EKL 56. pants un 58. panta 1. un 3. punkts)
         iestājas pret dalībvalsts tiesisko regulējumu, kas ļauj tikai personām, kuras saņem valstī gūtus ienākumus no kapitāla, izvēlēties
         starp pilnīgu nodokļa samaksu ar likmi 25 % apmērā un parasto ienākuma nodokli, piemērojot uz pusi samazinātu likmi, kamēr
         tajā tiek noteikts, ka attiecībā uz citā dalībvalstī gūtajiem ienākumiem no kapitāla obligāti piemērojams parastais ienākumu
         nodoklis bez likmes samazināšanas.

      Šāds nodokļu tiesiskais regulējums ir aizliegts ierobežojums kapitāla brīvai apritei, jo tā sekas ir atturēt nodokļu maksātājus,
         kas dzīvo attiecīgajā dalībvalstī, investēt savu kapitālu uzņēmumos, kuri dibināti citā dalībvalstī. Minētajam tiesiskajam
         regulējumam ir ierobežojošs raksturs arī attiecībā uz uzņēmumiem, kuri dibināti citās dalībvalstīs, jo tas kavē tiem iegūt
         kapitālu attiecīgajā dalībvalstī.

      Šo nodokļu tiesisko regulējumu nevar attaisnot atšķirība objektīvā situācijā, lai radītu atšķirīgu attieksmi nodokļu sfērā
         saskaņā ar Līguma 73.D panta 1. punkta a) apakšpunktu. Attiecībā uz nodokļu tiesisko regulējumu, kura mērķis ir samazināt
         sekas, kādas atstāj uzņēmuma, kurā tiek ieguldītas investīcijas, gūtās peļņas dubulta aplikšana ar nodokli – ar uzņēmuma ienākuma
         nodokli, pēc tam ar ienākuma nodokli – akcionāri, kuri ir attiecīgās dalībvalsts nodokļu maksātāji un kuri saņem ienākumus
         no citā dalībvalstī dibināta uzņēmuma kapitāla, atrodas salīdzināmā situācijā tai situācijai, kādā atrodas akcionāri, kuri
         tāpat ir šīs dalībvalsts nodokļu maksātāji, bet kuri saņem ienākumus no šajā dalībvalstī dibināta uzņēmuma kapitāla.

      Turklāt, nepastāvot tiešai saiknei starp attiecīgo nodokļu priekšrocību saņemšanu, uz ko ir tiesības attiecīgajā dalībvalstī
         dzīvojošajiem nodokļu maksātājiem sakarā ar viņu šajā valstī gūtajiem ienākumiem no kapitāla, un uzņēmumu peļņas aplikšanu
         ar uzņēmuma nodokli, jo fizisko personu ienākumu nodoklis un uzņēmuma nodoklis turklāt ir atšķirīgi nodokļi, kas piemērojami
         dažādiem nodokļu maksātājiem, un ņemot vērā, ka nekādā veidā nav aizskarts sasniedzamais mērķis, proti, dubultas nodokļu aplikšanas
         mazināšana, ja šis tiesiskais regulējums attiektos uz personām, kuras saņem citā dalībvalstī gūtus ienākumus no kapitāla,
         šo tiesisko regulējumu neattaisno nepieciešamība nodrošināt attiecīgās nodokļu sistēmas saskaņotību.

      Turklāt, nepastāvot šādai saiknei, atteikums personām, kuras saņem citā dalībvalstī gūtus ienākumus no kapitāla, piešķirt
         minētās nodokļu samaksas priekšrocības nevar būt attaisnots ar apstākli, ka citā dalībvalstī dibinātu uzņēmumu ienākumi tur
         būtu pakļauti mazākam nodoklim. Nelabvēlīga nodokļu piemērošana, kas ir pretrunā pamatbrīvībai, nevar pie tam tikt attaisnota
         ar to, ka pastāv citas nodokļu samaksas priekšrocības, pieņemot, ka šādas priekšrocības pastāv.

      Attiecībā uz nodokļu ieņēmumu samazināšanos to nevar uzskatīt par vispārējo imperatīvo interešu iemeslu, uz kuru var atsaukties,
         lai attaisnotu pasākumu, kas principā ir pretrunā pamatbrīvībai.

      (sal. ar 20.–22., 28., 31.–32., 34.–36., 38., 40., 42.–43., 49. punktu un rezolutīvās daļas 1)– 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2004. gada 15. jūlijā (*)

      Kapitāla brīva aprite – Ienākumu no kapitāla aplikšana ar nodokli – Austrijā saņemtie ienākumi no kapitāla: nodokļa likme 25 % apmērā ar pilnīgu samaksu vai arī nodokļa likme, kas vienāda ar
         pusi no vidējās nodokļu likmes, kura piemērojama visiem ienākumiem – Citā dalībvalstī saņemtie ienākumi no kapitāla: parastā nodokļu likme

      Lieta C-315/02
      par lūgumu, ko Tiesai saskaņā ar EKL 234. pantu iesniedza Verwaltungsgerichtshof (Austrija) nolūkā saņemt prāvā, kuru izskata šī tiesa, starp

      Anneliese Lenz
      un
      Finanzlandesdirektion für Tirol
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EK līguma 73.B un 73.D pantu (jaunajā redakcijā – EKL 56. un 58. pants).
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ross [A. Rosas], S. fon Bārs [S. von Bahr], R. Silva de Lapuerta [R.Silva de Lapuerta] un K. Lēnartss [K. Lenaerts] (referents),

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre M. F. Kontē [M.-F. Contet], galvenā administratore,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –        A. Lencas [A. Lenz] vārdā – K. Ibērs [C. Huber] un R. Laitners [R. Leitner], Wirtschaftsprüfer un Steuerberater,

      –        Austrijas valdības vārdā – H. Dosi [H. Dossi], pārstāvis,

      –        Dānijas valdības vārdā – J. Molde [J. Molde], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un P. Busaroks [P. Boussaroque], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Mandži [K. Manji], kuram palīdz M. Hoskinss [M.Hoskins], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Gross [K. Gross] un R. Liāls [R. Lyal], pārstāvji,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko tiesas sēdē 2004. gada 29. janvārī sniedza A. Lenca, ko pārstāvēja R. Laitners un G. Toifls
         [G. Toifl], Steuerberater; Austrijas valdība, ko pārstāvēja J. Bauers [J. Bauer], pārstāvis; Apvienotās Karalistes valdība, ko pārstāvēja M. Hoskinss; un Komisija, ko pārstāvēja K. Gross un R. Liāls,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 25. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2002. gada 27. augusta rīkojumu, kuru Tiesa saņēma 6. septembrī, Verwaltungsgerichtshof [Augstākā administratīvā tiesa] saskaņā ar EKL 234. pantu uzdeva trīs prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt EK
         līguma 73.B un 73.D pantu (jaunajā redakcijā, attiecīgi, – EKL 56. un 58. pants).

      2        Šie jautājumi ir uzdoti lietā, kuru Lencas kundze ir ierosinājusi augstāk minētajā tiesā un kurā viņa apstrīd Austrijas nodokļu
         tiesiskā regulējuma atbilstību Kopienu tiesībām jautājumā par ienākumu no kapitāla aplikšanu ar nodokli.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Austrijas nodokļu sistēma paredz, ka Austrijā dibinātu uzņēmumu ienākumi tiek aplikti ar nodokli divos līmeņos: uzņēmuma līmenī
         – balstoties uz ienākumiem, ko tas gūst, pastāvot fiksētai 34 % likmei, un akcionāra līmenī – balstoties uz ienākumu no kapitāla,
         proti, uzņēmuma izmaksātajām dividendēm un citiem ienākumiem.

      4        Attiecībā uz akcionāru ienākumu aplikšanu ar nodokli piemērojamā kārtība atšķiras atkarībā no tā, vai ienākumi saņemti Austrijā
         vai ārvalstī.

       Austrijā gūtu ienākumu no kapitāla aplikšana ar nodokli
      5        Saskaņā ar Einkommensteuergesetz 1988 (1988. gada likuma "Par ienākuma nodokli", BGBl. 1988/400, turpmāk tekstā – "EStG") 93. panta 2. punktu: "Austrijā ienākumi no kapitāla skaitās saņemti tad, kad ienākumu no kapitāla maksātājs atrodas Austrijā
         vai kad uzņēmuma valde vai uzņēmuma juridiskā adrese ir Austrijā, vai arī maksātājs ir kredītiestādes filiāle Austrijā [..]"
         (BGBl. 1996/201 publicētā versija).

      6        EStG (BGBl. 1996/201 publicētā versija) 93. panta 1. punkts noteic, ka "attiecībā uz Austrijā saņemtajiem ienākumiem no kapitāla [..] ienākuma
         nodoklis tiek iekasēts, atvelkot to no ienākumiem, kas radušies no kapitāla ("Kapitalertragsteuer")", kas, saskaņā ar EStG  95. panta 1. punktu, ir 25 %.

      7        EStG (BGBl. 1996/797 publicētā versija) 97. panta 1. punkts paredz, ka ienākumu no kapitāla nodoklis "ir uzskatāms par pilnībā samaksātu ar nodokļa
         atvilkšanas faktu". Tādējādi ienākumi no kapitāla vairs netiek pakļauti ienākuma nodoklim.

      8        Gadījumos, kad nodokļu galīga samaksa nevar tikt veikta, atvelkot nodokļus no gūtajiem ienākumiem to saņemšanas vietā (tas
         ir, uzņēmumos), EDtG  97. panta 2. punktā ir noteikts, ka nodoklis ir maksājams "brīvprātīgi maksātāja kontā pārskaitot naudas summu, kas atbilst
         ienākuma nodoklim no kapitāla" (BGBl. 1996/797 publicētā versija).

      9        Gadījumā, kad nodokļu maksātājs nolemj neizvēlēties pilnībā apmaksāt nodokli 25 % apmērā no saviem Austrijā saņemtajiem ienākumiem
         no kapitāla, attiecībā uz viņu ir piemērojama tā saucamā "uz pusi samazinātās likmes" ("Halbsatzverfahren") kārtība saskaņā ar EStG (BGBl. 1996/797 publicētā versija) 37. panta 1. un 4. punktu.

      10      Šajā gadījumā ienākumi no kapitāla veicina to, ka tiek noteikts viss ienākums, kas apliekams ar nodokli, kā rezultātā iespējama
         piemērojamās likmes paaugstināšanās. Tomēr, kompensējot šo paaugstināšanu minētajiem ienākumiem no kapitāla, tiek piemērota
         nodokļa likme, kas samazināta uz pusi no vidējās likmes, kas piemērojama visam ienākumam.

       Ārvalstī gūtu ienākumu no kapitāla aplikšana ar nodokli
      11      Attiecībā uz ārvalstī gūtajiem ienākumiem no kapitāla, kuri samaksāti nodokļu maksātājam, kas dzīvo Austrijā, piemērojams
         parastais ienākuma nodoklis. Tādējādi tie veicina to, ka tiek noteikts viss ar nodokli apliekamais ienākums, un tiem regulāri
         ir piemērojams ienākuma nodoklis, kura augstākā likme ir 50 %.

      12      Atbilstošās Austrijas tiesību normas tika grozītas ar likumu, kas stājās spēkā 2002. gada 1. aprīlī. Šis likums tika pieņemts
         vēlāk par pamata prāvu un tādējādi neattiecas uz to.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      13      Lencas kundze, kas ir Vācijas pilsone un kurai ir jāmaksā visi nodokļi Austrijā, par 1996. gadu deklarēja ienākumus no kapitāla
         dividenžu veidā, kuras viņa saņēma no Vācijā dibinātām akciju sabiedrībām. Austrijas nodokļu administrācija šiem ienākumiem
         piemēroja parasto ienākuma nodokli. Nodokļu likme, kas samazināta uz pusi un kas noteikta EStG 37. pantā, un nodokļu saistību izpilde, kas noteikta EStG 97. pantā, piemērojot to kopā ar 93. pantu (turpmāk tekstā – "attiecīgās priekšrocības nodokļu samaksā"), attiecas tikai
         uz Austrijā gūtiem ienākumiem no kapitāla.

      14      Uzskatot, ka parastās progresīvās nodokļu likmes piemērošana, apliekot ar nodokli viņas Vācijā gūtos ienākumus no kapitāla,
         ir pretrunā kapitāla brīvai apritei, kā to paredz Līguma 73.B panta 1. punkts, Lencas kundze iesniedza sūdzību Finanzlandesdirektion für Tirol. Šī sūdzība tika noraidīta ar 1999. gada 16. aprīļa lēmumu, kuru Lencas kundze pārsūdzēja, iesniedzot sūdzību Verwaltungsgerichtshof.

      15      Šajos apstākļos Verwaltungsgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      "1) Vai tiesiskais regulējums, kas noteikts EK līguma 73.B panta 1. punktā kopā ar 73.D panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu
         un 3. punktu (jaunajā redakcijā – EKL 56. panta 1. punkts un EKL 58. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts un 3. punkts), iestājas
         pret tādu tiesību normu, kas noteikta EStG 97. panta 1. un 4. punktā, piemērojot to kopā ar EStG 37. panta 1. un 4. punktu, saskaņā ar kuru nodokļu maksātājs, saņemot dividendes no vietējām akcijām, var izvēlēties izpildīt
         nodokļu saistības ar vienoto likmi 25 % apmērā vai ar likmi, kas samazināta uz pusi no vidējās likmes, kas piemērojama visiem
         ienākumiem, kamēr dividendēm no ārvalstu akcijām vēl joprojām tiek piemērots parastais ienākuma nodoklis?

      2) Vai naudas summa, kas aplikta ar ienākuma nodokli no tāda uzņēmuma kapitāla, kurā pastāv dalība un kura juridiskā adrese
         un valde ir citā dalībvalstī vai trešajā valstī, ir svarīga, lai atbildētu uz pirmo jautājumu?

      3) Apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo jautājumu: vai ar Līguma 73.B panta 1. punktu ir saderīga situācija, kad no Austrijas
         ienākuma nodokļa, kuru maksā dividendes saņēmusī persona, tiek proporcionāli atvilkts uzņēmuma nodoklis, ko uzņēmumi, kuru
         juridiskā adrese un valde ir citās dalībvalstīs vai trešajās valstīs, ir samaksājuši savās valstīs?"

       Par pirmajiem diviem prejudiciālajiem jautājumiem
      16      Uzdodot pirmos divus jautājumus, kuri jāapskata kopā, iesniedzējtiesa pēc būtības vaicā, vai Līguma 73.B panta 1. punkts un
         73.D panta 1. un 3. punkts iestājas pret dalībvalstī esošu tiesisko regulējumu, kurā noteikts, ka nodokļu pilnīga samaksa
         ar likmi 25 % apmērā vai ar nodokļa likmi, kas samazināta uz pusi, tiek pakļauta kapitāla ienākumiem, ko izmaksājis šajā dalībvalstī
         dibināts uzņēmums, nevis uzņēmums, kas dibināts ārvalstī, un apstiprinošas atbildes gadījumā, vai šāda tiesiskā regulējuma
         atbilstības Līguma augstāk minētajiem noteikumiem izvērtēšana ir atkarīga no uzņēmumu peļņai piemērojamā uzņēmuma nodokļa
         lieluma valstī, kurā tie ir dibināti.

      17      Attiecībā uz to, ka pamata prāva ir par dalībvalsts nodokļu administrācijas atteikumu piešķirt attiecīgās nodokļa atlaides
         personai, kurai ir pilnībā jāmaksā nodokļi šajā dalībvalstī un kura ir saņēmusi dividendes no uzņēmuma, kas dibināts citā
         dalībvalstī, uzdotie jautājumi ir atbildami tikai tiktāl, ciktāl tie skar brīvu kapitāla apriti starp dalībvalstīm.

      18      Vispirms, kā to uzskata Lencas kundze un Eiropas Kopienu Komisija, ir jāizvērtē, vai nodokļu tiesiskais regulējums, kāds tas
         ir pamata lietā, ierobežo kapitāla brīvu apriti Līguma 73.B panta 1. punkta izpratnē.

      19      Jāatgādina, ka, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kaut arī tieša nodokļu uzlikšana ir dalībvalstu kompetence, tām tomēr savā
         darbībā ir jāievēro Kopienu tiesības (skat. 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C-80/94 Wielockx, Recueil 1995, I‑2493. lpp., 16. punkts; 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C-35/98 Verkooijen, Recueil2000, I-4071. lpp., 32. punkts, un 2004. gada 4. marta spriedumu lietā C‑334/02 Komisija/Francija, Krājumā vēl nav publicēts,
         21. punkts).

      20      Taču jākonstatē, ka attiecīgā nodokļu tiesiskā regulējuma mērķis ir atturēt nodokļu maksātājus, kas dzīvo Austrijā, investēt
         savu kapitālu uzņēmumos, kuri dibināti citā dalībvalstī. Attiecībā uz Austrijā gūto ienākumu no kapitāla aplikšanu ar nodokli
         šāds tiesiskais regulējums faktiski ļauj nodokļu maksātājam, kas dzīvo Austrijā, izvēlēties starp pilnīgu nodokļa samaksu
         ar likmi 25 % apmērā un parasto ienākuma nodokli ar likmi, kas samazināta uz pusi, kamēr attiecībā uz ārvalstī gūtajiem ienākumiem
         no kapitāla tiek piemērots parastais nodoklis, kura likme var sasniegt 50 %.

      21      Minētajam tiesiskajam regulējumam ir ierobežojošs raksturs arī attiecībā uz uzņēmumiem, kuri dibināti citās dalībvalstīs,
         jo tas rada tiem šķērsli kapitāla iegūšanai Austrijā. Faktiski tiktāl, ciktāl attieksme pret citā dalībvalstī gūtajiem ienākumiem
         no kapitāla ir mazāk labvēlīga nekā pret Austrijā gūtajiem ienākumiem no kapitāla, to uzņēmumu akciju iegāde, kuri dibināti
         citās dalībvalstīs, attiecībā uz Austrijā dzīvojošiem investoriem ir mazāk pievilcīga nekā to uzņēmumu akciju iegāde, kuri
         dibināti šajā dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu Verkooijen, 35. punkts, un iepriekš minēto spriedumu Komisija/Francija, 24. punkts).

      22      No augstāk minētā izriet, ka pamata lietā esošais tiesiskais regulējums rada ierobežojumu kapitāla brīvai apritei, ko principā
         aizliedz Līguma 73.B panta 1. punkts.

      23      Tomēr jāizvērtē, vai šis ierobežojums kapitāla brīvai apritei varētu būt attaisnots saskaņā ar Līguma noteikumiem.

      24      Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar Līguma 73.D panta 1. punktu "73.B pants neskar dalībvalstu tiesības [..] piemērot atšķirīgas
         attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu [..] kapitāla ieguldījuma
         vietas dēļ", ne arī tiesības "veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu attiecīgās valsts normatīvo aktu pārkāpumus".

      25      Saskaņā ar Austrijas, Dānijas, Francijas un Apvienotās Karalistes valdību teikto no šīs tiesību normas skaidri izriet, ka
         dalībvalstīm ir tiesības attiecināt priekšrocības nodokļu samaksā tikai uz tiem ienākumiem no kapitāla, kurus izmaksājuši
         to teritorijās dibinātie uzņēmumi.

      26      Šajā sakarā jāuzsver, ka Līguma 73.D panta 1. punkts, kas kā atkāpe no brīvas kapitāla aprites pamatprincipa ir tulkojams
         sašaurināti, nevar tikt iztulkots tādējādi, ka nodokļu tiesiskais regulējums dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis
         ir atšķirīgs viņu kapitāla ieguldījumu vietas dēļ, ir automātiski saderīgs ar Līgumu. Faktiski 73.D panta 1. punktā ietvertā
         atkāpe ir pati par sevi ierobežota ar 73.D pantu, kas noteic, ka šī panta 1. punktā noteiktais valsts tiesiskais regulējums
         "nerada iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot brīvu kapitāla apriti un maksājumus, kā to nosaka 73.B pants".

      27      Tādējādi jānošķir nevienlīdzīgā attieksme, ko pieļauj Līguma 73.D panta 1. punkts, no patvaļīgas diskriminācijas, ko aizliedz
         tā 73.D panta 3. punkts. No judikatūras izriet – lai valsts nodokļu tiesiskais regulējums, kāds tas ir šajā lietā, kas nošķir
         ienākumus no kapitāla, ko samaksājuši attiecīgās dalībvalsts teritorijā dibināti uzņēmumi no citā dalībvalstī gūtajiem ienākumiem,
         varētu tikt uzskatīts par saderīgu ar Līguma noteikumiem par brīvu kapitāla apriti, ir nepieciešams, lai atšķirīgā attieksme
         attiektos uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, vai arī lai tā būtu attaisnojama ar iemesliem, kas izriet no vispārējām
         imperatīvām interesēm kā, piemēram, nepieciešamības aizsargāt nodokļu sistēmas saskaņotību, cīņas pret izvairīšanos no nodokļu
         maksāšanas un nodokļu kontroles efektivitātes (iepriekš minētie spriedumi Verkooijen, 43. punkts, 2002. gada 21. novembra spriedums lietā C-436/00 X un Y, Recueil 2002, I-10829. lpp., 49. un 72. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums Komisija/Francija, 27. punkts). Turklāt, lai atšķirīgā
         attieksme starp dažādu ienākumu no kapitāla kategorijām būtu attaisnojama, tā nevar pārkāpt to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu
         attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi.

      28      Valdības, kuras šajā lietā ir iesniegušas apsvērumus, uzskata, pirmkārt, ka Austrijas valsts iestādes iekasē nodokli no peļņas,
         kuru Austrijā dibinātie uzņēmumi izmaksā saviem akcionāriem, daļēji no uzņēmumiem, kā arī daļēji no akcionāriem. Attiecībā
         uz ārpus tās teritorijas dibinātiem uzņēmumiem Austrijas valsts iestādes nav tiesīgas tādā pašā veidā aplikt ar uzņēmumu ienākumu
         nodokli. Attiecīgo nodokļu tiesisko regulējumu attaisno objektīva atšķirība situācijā tādējādi, ka tiek radīta atšķirīga attieksme
         nodokļu sfērā saskaņā ar Līguma 73.D panta 1. punkta a) apakšpunktu (1995. gada 14. februāra spriedums lietā C-279/93 Schumacker, Recueil 1995, I-225. lpp., 30.–34. un 37. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums Verkooijen, 43. punkts).

      29      Tādējādi jāizvērtē, vai saskaņā ar Līguma 73.D panta 1. punkta a) apakšpunktu atšķirīga attieksme pret personu, kas ir Austrijas
         nodokļu maksātāja, atkarībā no tā, vai viņa saņem ienākumus no kapitāla no šajā dalībvalstī dibinātiem uzņēmumiem vai ienākumus
         no kapitāla no citās dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem, attiecas uz objektīvi nesalīdzināmām situācijām.

      30      No lietas materiāliem izriet, ka Austrijas nodokļu tiesiskā regulējuma mērķis ir samazināt ekonomiska rakstura sekas attiecībā
         uz uzņēmumu peļņas dubultu aplikšanu ar nodokli, kas rastos no uzņēmuma peļņas aplikšanas ar nodokli uzņēmumu nodokļa veidā
         un akcionāra, kas ir nodokļa maksātājs, aplikšanas ar nodokli ienākuma nodokļa veidā par to pašu peļņu, kas izmaksāta dividenžu
         veidā.

      31      Tomēr kā Austrijā gūtie ienākumi no kapitāla, tā arī citā dalībvalstī gūtie ienākumi var tikt dubulti aplikti ar nodokli.
         Faktiski abos gadījumos ienākumi vispirms tiek pakļauti uzņēmumu ienākuma nodoklim, bet pēc tam – tiktāl, ciktāl tie tiek
         izmaksāti dividenžu veidā – ienākuma nodoklim.

      32      Attiecībā uz nodokļu tiesisko regulējumu, kura mērķis ir samazināt sekas, kādas atstāj uzņēmuma, kurā tiek ieguldītas investīcijas,
         gūtās peļņas dubulta aplikšana ar nodokli, akcionāri, kuri ir Austrijas nodokļu maksātāji un kuri saņem ienākumus no citā
         dalībvalstī dibināta uzņēmuma kapitāla, tādējādi atrodas salīdzināmā situācijā tai situācijai, kādā atrodas akcionāri, kuri
         tāpat ir Austrijas nodokļu maksātāji, bet kuri saņem ienākumus no Austrijā dibināta uzņēmuma kapitāla.

      33      No tā izriet, ka Austrijas nodokļu tiesiskais regulējums, kas pakļauj nodokļu pilnīgas samaksas 25 % likmes vai likmes, kas
         samazināta uz pusi no ienākumiem no kapitāla, piemērošanu nosacījumam, ka šie ienākumi ir gūti Austrijā, Līguma 73.D panta
         1. punkta a) apakšpunkta izpratnē neattiecas uz atšķirību situācijā starp Austrijā gūtiem ienākumiem no kapitāla un citā dalībvalstī
         gūtiem ienākumiem (šajā sakarā skat. 1996. gada 27. jūnija spriedumu lietā C-107/94 Asscher, Recueil 1996, I-3089. lpp., 41.–49. punkts, un 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C-234/01 Gerritse, Recueil 2003, I-5933. lpp., 47.–54. punkts).

      34      Valdības, kuras Tiesai ir iesniegušas savus apsvērumus, uzsver, otrkārt, ka Austrijas nodokļu tiesisko regulējumu objektīvi
         attaisno nepieciešamība nodrošināt valsts nodokļu sistēmas saskaņotību (1992. gada 28. janvāra spriedumi lietā C-204/90 Bachmann, Recueil 1992, I-249. lpp., un lietā C-300/90 Komisija/Beļģija, Recueil 1992, I-305. lpp.). Šajā sakarā tās uzskata, ka attiecīgo nodokļu samaksas priekšrocību mērķis ir samazināt sekas, kādas atstāj
         uzņēmumu peļņas dubulta aplikšana ar nodokli. Faktiski pastāv tieša ekonomiska rakstura saikne starp uzņēmuma peļņas aplikšanu
         ar nodokli un tai piemērojamām nodokļu samaksas priekšrocībām. Tādējādi, tā kā tikai Austrijā dibinātiem uzņēmumiem ir jāmaksā
         uzņēmuma nodoklis šajā dalībvalstī, ir attaisnojami attiecināt augstāk minētās nodokļu atlaides tikai uz Austrijā gūto ienākumu
         no kapitāla saņēmējiem.

      35      Jāatgādina, ka iepriekš minētā sprieduma Bachmann 28. punktā un iepriekš minētā sprieduma Komisija/Beļģija 21. punktā, kuros Tiesa atzina, ka nepieciešamība saglabāt nodokļu
         sistēmas saskaņotību var attaisnot ierobežojumu Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanai, pastāvēja tieša saikne starp to
         iemaksu atskaitīšanu, kas samaksātas vecuma un dzīvības apdrošināšanas līgumu ietvaros, un apdrošinātāju maksājamo summu aplikšanu
         ar nodokli, izpildot augstāk minētos līgumus, un šī saikne bija saglabājama, lai aizsargātu attiecīgās nodokļu sistēmas saskaņotību
         (skat., jo īpaši, 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑55/98 Vestergaard, Recueil 1999, I-7641. lpp., 24. punkts, kā arī augstāk minēto spriedumu X un Y, 52. punkts).

      36      Pamata prāvā papildus faktam, ka fizisko personu ienākuma nodoklis un uzņēmumu nodoklis ir divi atšķirīgi nodokļi, kas skar
         dažādus nodokļu maksātājus (skat. 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C-251/98 Baars, Recueil 2000, I-2787. lpp., 40. punkts; iepriekš minēto spriedumu Verkooijen, 57. un 58. punkts, un 2003. gada 18. septembra spriedumu lietā C-168/01 Bosal, Krājumā vēl nav publicēts, 30. punkts), jākonstatē, ka Austrijas nodokļu tiesiskais regulējums nepadara attiecīgu nodokļu
         samaksas priekšrocību, uz kurām ir tiesības Austrijā dzīvojošiem nodokļu maksātājiem sakarā ar viņu Austrijā gūtajiem ienākumiem
         no kapitāla, saņemšanu atkarīgu no uzņēmumu peļņas aplikšanas ar nodokli uzņēmumu nodokļa veidā.

      37      Tāpat jāatgādina, ka arguments par nepieciešamību saglabāt nodokļu sistēmas saskaņotību ir izvērtējams, ņemot vērā mērķi,
         kas jāsasniedz attiecīgajam nodokļu tiesiskajam regulējumam (skat. 2004. gada 11. marta spriedumu lietā C-9/02 De Lasteyrie du Saillant, Krājumā vēl nav publicēts, 67. punkts).

      38      Taču ar Austrijas nodokļu tiesisko regulējumu sasniedzamais mērķis, proti, dubultas nodokļu aplikšanas mazināšana, nebūtu
         nekādā veidā aizskarts, ja Austrijas nodokļu tiesiskais regulējums attiektos uz personām, kuras saņem citā dalībvalstī gūtus
         ienākumus no kapitāla. Savukārt, attiecinot pilnīgas nodokļu samaksas likmi 25 % apmērā un nodokļu likmi, kas samazināta uz
         pusi, tikai un vienīgi uz personām, kuras saņem Austrijā gūtus ienākumus no kapitāla, tiek palielināta plaisa starp vispārējo
         nodokļu nastu attiecībā uz Austrijas uzņēmumu peļņu un to nastu, kas uzlikta citā dalībvalstī dibināto uzņēmumu peļņai.

      39      Tādējādi apsvērumi, kas balstās uz nepieciešamību saglabāt Austrijas nodokļu sistēmas saskaņotību, nevar tikt atbalstīti.

      40      Jāatzīst, ka attiecīgās nodokļu atlaides piešķiršana arī personām, kuras saņem citā dalībvalstī gūtus ienākumus no kapitāla,
         attiecīgajai dalībvalstij nozīmētu to, ka samazinātos ieņēmumi no nodokļiem. Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka nodokļu
         ieņēmumu samazināšanās nevar tikt uzskatīta par vispārējo imperatīvo interešu iemeslu, uz kuru var atsaukties, lai attaisnotu
         pasākumu, kas principā ir pretrunā pamatbrīvībai (iepriekš minētais spriedums Verkooijen, 59. punkts; 2002. gada 3. oktobra spriedums lietā C-136/00 Danner, Recueil 2002, I‑8147. lpp., 56. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums X un Y, 50. punkts).

      41      Turklāt pretēji tam, kā uzskata Austrijas un Dānijas valdības, citā dalībvalstī dibinātu uzņēmumu aplikšanas ar nodokli līmenis
         nav būtisks attiecībā uz Austrijas nodokļu tiesisko regulējumu, lai izvērtētu valsts tiesību aktu atbilstību Līguma 73.B pantam
         un 73.D panta 1. un 3. punktam.

      42      Šajā sakarā jāatgādina, ka attiecībā uz Austrijā gūtajiem ienākumiem no kapitāla attiecīgais nodokļu tiesiskais regulējums
         nenodibina nekādu tiešu saikni starp uzņēmumu peļņas aplikšanu ar nodokli un nodokļu samaksas priekšrocībām, kuras bauda Austrijā
         dzīvojoši nodokļu maksātāji ienākuma nodokļa veidā. Pastāvot šādiem apstākļiem, ārpus Austrijas teritorijas dibināto uzņēmumu
         aplikšanas ar nodokli līmenis nevar attaisnot atteikumu piešķirt tādas pašas nodokļu samaksas priekšrocības personām, kuras
         saņem šo pēdējo uzņēmumu samaksātos ienākumus no kapitāla.

      43      Nevar tikt izslēgts, ka attiecīgā nodokļu tiesiskā regulējuma paplašināšana uz citā dalībvalstī gūtajiem ienākumiem no kapitāla
         varētu Austrijā dzīvojošajiem investoriem padarīt izdevīgu to uzņēmumu akciju pirkšanu, kuri dibināti citās dalībvalstīs,
         kurās uzņēmuma nodoklis ir mazāks nekā Austrijā. Tomēr šī iespēja nevar attaisnot pamata lietā esošo tiesisko regulējumu.
         Faktiski attiecībā uz argumentu, kas pamatots ar iespējamu nodokļa samaksas priekšrocību nodokļu maksātājiem, kuri savā dzīvesvietas
         valstī saņem ienākumus no citā dalībvalstī dibinātu uzņēmumu kapitāla, pietiek atsaukties uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā
         ar kuru nelabvēlīga nodokļu piemērošana, kas ir pretrunā pamatbrīvībai, nevar tikt attaisnota ar to, ka pastāv citas nodokļu
         samaksas priekšrocības, pieņemot, ka šādas priekšrocības pastāv (iepriekš minētais spriedums Verkooijen, 61. punkts, un citētā judikatūra).

      44      Turklāt Francijas valdība uzsver, ka Austrijas nodokļu tiesisko regulējumu attaisno nepieciešamība nodrošināt nodokļu kontroles
         efektivitāti.

      45      Šajā sakarā jāatgādina, ka jo īpaši no Līguma 73.D panta 1. punkta b) apakšpunkta izriet, ka var atsaukties uz nodokļu kontroles
         efektivitāti, lai attaisnotu ierobežojumus Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanai (skat. 1999. gada 8. jūlija spriedumu
         lietā C-254/97 Baxter u. c., Recueil 1999, I-4809. lpp., 18. punkts, un 2000. gada 26. septembra spriedumu lietā C-478/98 Komisija/Beļģija, Recueil 2000, I-7587. lpp., 39. punkts).

      46      Pirmkārt, attiecībā uz nodokļa samaksas priekšrocībām, kas piemērojamas, apliekot ar pazeminātu nodokļa likmi Austrijā gūtos
         ienākumus no kapitāla, nav nekādā veidā pierādīts, ka dažādu nodokļu likmju piemērošana, pamatojoties uz ienākumu no kapitāla
         izcelsmes, padarītu nodokļu kontroli efektīvāku.

      47      Otrkārt, attiecībā uz nodokļa pilnīgu samaksu ar likmi 25 % apmērā, jāatgādina, ka Austrijā dibinātie uzņēmumi to tieši atskaita
         paši. Tomēr, kā to uzsver ģenerāladvokāts savu secinājumu 33. un 34. punktā, pilnībā apmaksājams nodoklis uzreiz nenozīmē
         nodokļa samaksu ienākumu gūšanas vietā. Arī EstG 97. panta 2. punkts paredz, ka gadījumos, kad nodokļa samaksa ienākumu gūšanas vietā nav iespējama, pilnībā samaksājams nodoklis
         var tikt samaksāts, "brīvprātīgi maksātāja kontā pārskaitot naudas summu, kas atbilst nodoklim par ienākumiem no kapitāla".
         Attiecībā uz ienākumiem, kurus izmaksā citās dalībvalstīs dibinātie uzņēmumi, tādējādi varētu tikt noteikta "brīvprātīgam
         pārskaitījumam" nodokļu administrācijai līdzīga kārtība.

      48      Skaidrs, ka nodokļa samaksa ienākumu gūšanas vietā, ko tieši veic Austrijā dibinātie uzņēmumi, atslogo nodokļu administrācijas
         darbu salīdzinājumā ar "brīvprātīgu pārskaitīšanu". Tomēr vienkāršas administratīvas neērtības nevar attaisnot ierobežojumu
         Līgumā noteiktajai pamatbrīvībai – brīvai kapitāla apritei (iepriekš minētais spriedums Komisija/Francija, 29. un 30. punkts).

      49      Ņemot vērā visu augstāk minēto, uz diviem pirmajiem jautājumiem jāatbild tādējādi, ka Līguma 73.B pants un 73.D panta 1. un
         3. punkts iestājas pret tiesisko regulējumu, kas ļauj tikai personām, kuras saņem Austrijā gūtus ienākumus no kapitāla, izvēlēties
         starp pilnīgu nodokļa samaksu ar likmi 25 % apmērā un parasto ienākuma nodokli, piemērojot uz pusi samazinātu likmi, kamēr
         tajā tiek noteikts, ka attiecībā uz citā dalībvalstī gūtajiem ienākumiem no kapitāla obligāti tiek piemērots parastais ienākumu
         nodoklis bez likmes samazināšanas. Atteikumu personām, kuras saņem citā dalībvalstī gūtus ienākumus no kapitāla, piešķirt
         priekšrocības nodokļu samaksā, kuras piešķirtas personām, kas saņem Austrijā gūtus ienākumus no kapitāla, nevar attaisnot
         tas, ka citā dalībvalstī dibinātu uzņēmumu ienākums tur būtu pakļauts mazākam nodoklim.

       Par trešo prejudiciālo jautājumu
      50      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Līguma 73.B panta 1. punkts nepieļauj to, ka tiesību akti nodokļu jomā, kas
         nodokļu maksātājam, kas dzīvo Austrijā un kas saņem citā dalībvalstī gūtus ienākumus no kapitāla, ļauj proporcionāli no viņa
         ienākuma nodokļa atvilkt uzņēmuma nodokli, kuru samaksājis uzņēmums, kurā viņš ir dalībnieks.

      51      Lencas kundze un Komisija apšauba šī jautājuma pieņemamību izskatīšanai. Jautājums nav būtisks pamata lietas izskatīšanai,
         jo tas attiecas uz nodokļu sistēmu, kas nav spēkā Austrijā.

      52      Šajā sakarā jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesa nevar atbildēt uz valsts tiesas uzdotu prejudiciālu
         jautājumu, ja ir acīmredzami, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas sasaistes ar pamata lietu vai tās
         priekšmetu, vai ja jautājumam ir hipotētisks raksturs (1992. gada 16. jūlija spriedums lietā C-83/91 Meilicke, Recueil 1992, I-4871. lpp., 25. punkts; 2000. gada 13. jūlija spriedums lietā C-36/99 Idéal tourisme, Recueil 2000, I‑6049. lpp., 20. punkts, un 2004. gada 5. februāra spriedums lietā C-380/01 Schneider, Krājumā vēl nav publicēts, 22. punkts).

      53      Iesniedzējtiesas rīkojumā piesauktās tiesību normas neparedz iespēju atskaitīt Austrijā uzņēmumu nodokli, kas samaksāts citā
         dalībvalstī. Austrijas valdība, ko Tiesa bija uzaicinājusi iesniegt precizējumus par šo jautājumu, apstiprināja, ka pamata
         lietā esošo faktu norises laikā spēkā esošie tiesību akti nodokļu jomā neatļāva identificēt iesniedzējtiesas norādīto atskaitījumu,
         pat paplašināti tulkojot likumu.

      54      Pastāvot šādiem apstākļiem, uz trešo uzdoto jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      55      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Austrijas, Dānijas, Francijas un Apvienotās Karalistes valdībām, kā arī Komisijai, kuras
         iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā,
         kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA (pirmā palāta),
      atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2002. gada 27. augusta rīkojumu iesniedza Verwaltungsgerichtshof, nospriež:

      1)      EK līguma 73.B pants un 73.D panta 1. un 3. punkts (jaunajā redakcijā, attiecīgi, – EKL 56. pants un 58. panta 1. un 3. punkts)
            iestājas pret pamata lietā esošo tiesisko regulējumu, kas ļauj tikai personām, kuras saņem Austrijā gūtus ienākumus no kapitāla,
            izvēlēties starp pilnīgu nodokļa samaksu ar likmi 25 % apmērā un parasto ienākuma nodokli, piemērojot uz pusi samazinātu likmi,
            kamēr tajā tiek noteikts, ka attiecībā uz citā dalībvalstī gūtajiem ienākumiem no kapitāla obligāti piemērojams parastais
            ienākumu nodoklis bez likmes samazināšanas.
      2)      Atteikumu personām, kuras saņem citā dalībvalstī gūtus ienākumus no kapitāla, piešķirt nodokļu samaksas priekšrocības, kuras
            piešķirtas personām, kas saņem Austrijā gūtus ienākumus no kapitāla, nevar attaisnot tas, ka citā dalībvalstī dibinātu uzņēmumu
            ienākumi tur būtu pakļauti mazākam nodoklim.

               Janns

                Ross

                fon Bārs

               Silva de Lapuerta

                Lēnartss

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 15. jūlijā.

               Sekretārs

                      Pirmās palātas priekšsēdētājs

               R. Grass [R. Grass]

                P. Janns

         * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2015. gada 16. jūlijā.#BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Valsts atbalsts – LESD 107. panta 1. punkts – Valsts iestāžu īstenota lauksaimniecības zemju pārdošana – Valsts tiesību norma, atbilstoši kurai kompetentās iestādes drīkst iebilst pret lauksaimniecības zemes pārdošanu, ja cena “ievērojami atšķiras” no tirgus vērtības – Priekšrocība atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķu preču ražošanai – Privātā ieguldītāja kritērijs – “Tirgus vērtības” noteikšana.#Lieta C-39/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑39/14
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 29. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 27. janvārī, tiesvedībā, ko uzsāka
            BVVG Bodenverwertungs‑ und ‑verwaltungs GmbH
            piedaloties
            Thomas Erbs ,
            Ursula Erbs ,
            Landkreis Jerichower Land .
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ] (referents), tiesneši E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], E. Levits, M. Bergere [ M. Berger ] un F. Biltšens [ F. Biltgen ],
            ģenerāladvokāts P. Krušs Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
            sekretārs M. Aleksejevs [ M. Aleksejev ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 11. decembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – BVVG Bodenverwertungs‑ und ‑verwaltungs GmbH  vārdā – C. von Donat , Rechtsanwalt ,
            – T. Erbs un U. Erbs vārdā – T. Rehmann , Rechtsanwalt ,
            – Landkreis Jerichower Land  vārdā – W. Sonderhoff , pārstāvis,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un B. Beutler , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – P.‑J. Loewenthal  un R. Sauer , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 17. marta tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta interpretāciju.
            2. Šis lūgums ir ticis iesniegts tiesvedībā starp BVVG Bodenverwertungs‑ und ‑verwaltungs GmbH  (turpmāk tekstā – “ BVVG ”) un Landkreis Jerichower Land  (Jērihovas zemes rajons, Vācija) par pēdējā minētā atteikumu pārdot lauksaimniecības zemi T. Erbs un U. Erbs (turpmāk tekstā – “ Erbs  laulātais pāris”).
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Komisijas 1997. gada 1. jūlija Paziņojuma par valsts atbalsta elementiem, publiskajām iestādēm pārdodot zemi un ēkas (OV C 209, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums”) II daļas 1. punkta pirmā daļa ir izteikta šādā redakcijā:
            “Zemes un ēku pārdošanai, ievērojot pietiekami plaši publicētu, atklātu un beznosacījumu izsoles procedūru, ko pielīdzina izsolei, pieņemot vislabāko vai vienīgo cenas piedāvājumu, jābūt saskaņā ar tirgus vērtību un tādējādi neiekļauj valsts atbalstu. [..]”
            4. Atbilstoši paziņojuma II daļas 2. punkta a) apakšpunktam:
            “Ja publiskās iestādes paredz neizmantot [III daļas 1. punktā] aprakstīto procedūru, pirms pārdošanas sarunām vienam vai vairākiem neatkarīgiem aktīvu vērtētājiem jāveic neatkarīga novērtēšana, lai noteiktu tirgus vērtību, pamatojoties uz vispārpieņemtiem tirgus rādītājiem un vērtēšanas standartiem. [..]
            [..]
            “Tirgus vērtība” ir cena, par kādu vērtēšanas dienā zemi un ēkas varētu pārdot ar individuālu līgumu starp brīvprātīgu pārdevēju un neatkarīgu pircēju, pieņemot, ka lieta publiski piedāvāta tirgū, ka tirgus nosacījumi ļauj to likumīgā kārtā pārdot un ka pārdošanas sarunām, ņemot vērā īpašuma veidu, ir pietiekami daudz laika. [..].”
            Vācijas tiesības
            5. 1961. gada 28. jūlija Grundstückverkehrsgesetz (Likums par lauksaimniecības struktūru uzlabošanu un lauksaimniecības un mežsaimniecības uzņēmumu aizsardzību; BGBl . I, 1091. lpp.; turpmāk tekstā – “ GrdstVG ”) 1. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
            “(1) Šī likuma normas ir piemērojamas lauksaimniecības un mežu zemēm [..].”
            6. GrdstVG 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Zemesgabala atsavināšana tiesiska darījuma ceļā un par to noslēgtais atlīdzības līgums ir jāapstiprina. [..]”
            7. GrdstVG 4. pantā ir norādīts:
            “Apstiprināšana nav nepieciešama, ja
            1. kāda no atsavināšanas līguma pusēm ir valsts vai federālā zeme;
            [..].”
            8. GrdstVG 9. pantā ir paredzēts:
            “(1) Apstiprinājumu atteikt vai ierobežot ar uzlikumu (10. pants) vai nosacījumiem (11. pants) tikai tad, ja ir konstatēti fakti, no kuriem izriet, ka
            1. atsavināšanas rezultātā rastos neloģisks zemes sadalījums vai
            2. atsavināšanas rezultātā atsavinātājam piederošs zemesgabals vai lielākā daļa teritoriāli vai saimnieciski saistītu zemesgabalu tiktu nesaimnieciski samazināti vai sadalīti, vai
            3. atlīdzība ievērojami atšķiras no zemesgabala vērtības.
            [..]
            (4) Ja zemesgabals tiek atsavināts mērķiem, kas nav lauksaimniecība vai mežsaimniecība, apstiprinājumu nedrīkst atteikt pamatojoties uz 1. punkta 3. apakšpunktu.
            [..]”
            Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
            9. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka BVVG ir privāto tiesību juridiska persona, kuras kapitāldaļas pieder Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben  (Federālā iestāde īpašiem uzdevumiem saistībā ar Vācijas atkalapvienošanos). BVVG likumā paredzētais uzdevums tostarp ir īstenot valstij piederošo zemju un ēku, kas izmantotas lauksaimniecības vai mežsaimniecības vajadzībām, privatizāciju. Šajā ziņā tā rīkojas īpašnieka statusā atbilstoši civiltiesībām, savā vārdā, bet uz Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben  rēķina.
            10. Pēc publiskas izsoles, kurā Erbs  laulātais pāris bija solījuši visaugstāko cenu, tie 2008. gada 31. martā noslēdza notariāli apliecinātu “pārdošanas un nodošanas līgumu” par lauksaimniecības zemes aptuveni 2,6 hektāru platībā iegādi no BVVG  par EUR 29 000 (turpmāk tekstā – “attiecīgais zemesgabals”).
            11. Ar 2008. gada 5. jūnija lēmumu Landkreis Jerichower Land  kā vietējā kompetentā iestāde, kura ir tiesīga apstiprināt šādu pārdošanu un to apliecinošo aktu, atbilstoši GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunktam atteicās apstiprināt šo darījumu, norādot, ka nolīgtā cena ievērojami atšķiras no attiecīgā lauksaimniecības zemesgabala tirgus vērtības.
            12. No valsts tiesu prakses attiecīgajā jomā izriet, ka šāda atšķirība ir konstatējama tad, ja pārdošanas cena par vairāk nekā 50 % pārsniedz attiecīgā “lauksaimniecības zemesgabala tirgus vērtību”. Šī vērtība atbilst cenai, kas jāmaksā par viena veida un viena novietojuma zemesgabaliem laikā, kad tiek noslēgts līgums brīvā līgumtiesiskā darījumā starp lauksaimniekiem. Šīs vērtības noteikšanai vērā ņem arī pārdošanu personām, kas nav lauksaimnieki, ciktāl tās mērķis ir cita veida lauksaimnieciska darbība šajā zemesgabalā.
            13. BVVG un Erbs laulātais pāris par šo Landkreis Jerichower Land lēmumu cēla prasību Amtsgericht – Landwirtschaftsgericht  (Pirmās instances tiesas Lauksaimniecības lietu palāta), kura viņu prasību noraidīja, pamatojoties uz attiecīgā zemesgabala tirgus vērtību, kuru bija noteikusi ekspertu komiteja.
            14. Izskatot sūdzību par šo nolēmumu, apelācijas tiesa uzdeva veikt atkārtotu ekspertīzi, kurā tika atzīts, ka attiecīgā zemesgabala tirgus vērtība ir vai nu EUR 14 168,61, salīdzinājumā ietverot citus BVVG noslēgtos zemes pārdošanas darījumus attiecīgajā reģionā, vai arī EUR 13 648,19, šos darījumus salīdzinājumā neņemot vērā. Tā šādi apstiprināja, ka Erbs  laulātā pāra piedāvātā cena EUR 29 000 apmērā par vairāk nekā 50 % pārsniedz attiecīgā zemesgabala tirgus vērtību un līdz ar to ir “ievērojami atšķirīga” GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunkta izpratnē.
            15. Šī tiesa turklāt norādīja, ka, ja tiktu apstiprināta šāda pārdošana par minēto cenu neprofesionāliem lauksaimniekiem, kādi ir Erbs  laulātais pāris, nelabvēlīgi tiktu ietekmētas lauku saimniecības, jo, ja vēl pieejamo lauksaimniecības zemju cenas kļūtu pārmērīgas, lauksaimnieki, kuriem tās ir nepieciešamas sava uzņēmuma paplašināšanai, tās vairs nevarēs atļauties iegādāties. Apelācijas tiesa norādīja, ka lauksaimniecības zemes pārdošanu tomēr var atteikt apstiprināt tikai tad, ja ir kāds lauksaimnieks, kurš ir gatavs šo zemi iegādāties. Minētā apelācijas tiesa konstatēja, ka bija vismaz viens profesionāls lauksaimnieks, kurš, lai arī nepiedalījās izsolē, bija gatavs iegādāties attiecīgos zemesgabalu par cenu, kura līdz 50 % apmērā pārsniedz tā tirgus vērtību, un tādēļ noraidīja BVVG un Erbs  laulātā pāra apelācijas sūdzību.
            16. BVVG vērsās Bundesgerichtshof  (Federālā augstākā tiesa) ar kasācijas sūdzību. Iesniedzējtiesa vaicā, vai tad, ja šī iestāde pārdod zemesgabalu par cenu, kas ir zemāka par publiskā izsolē noteikto, rada priekšrocību pircējam un, ja tas tā ir, vai šāda priekšrocība ir attaisnota ar GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunktu, proti, ar lauku saimniecību interešu aizsardzību. Šai tiesai turklāt ir arī šaubas par to, vai atteikums pārdot par publiskā izsolē noteikto cenu ir pretrunā LESD 107. panta 1. punktam, ņemot vērā, ka tad, kad šis atteikums tika pausts, vēl nebija izlemts, kam attiecīgais zemesgabals tiks pārdots.
            17. Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai LESD 107. panta 1. punktam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā GrdstVG  9. panta 1. punkta 3. apakšpunkts, atbilstoši kuram nolūkā uzlabot lauksaimniecības struktūru tādai valsts uzdevumus pildošai iestādei kā BVVG  tiek aizliegts lauksaimniecības zemesgabalu pārdot personai, kas publiskā izsolē ir solījusi augstāko cenu, ja augstākā solītā cena ievērojami atšķiras no zemesgabala vērtības?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            18. Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tāda valsts tiesību norma kā pamatlietā aplūkotā, veido ar iekšējo tirgu nesaderīgu valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
            19. Ievērojot jautājuma formulējumu, vispirms ir jāatgādina, ka Tiesa nav kompetenta lemt par valsts pasākuma atbilstību Savienības tiesībām. Tā turklāt nevar lemt par valsts atbalsta vai atbalsta shēmas atbilstību iekšējam tirgum, jo šīs atbilstības izvērtējums ir ekskluzīvā Eiropas Komisijas, kas rīkojas Savienības tiesas kontrolē, kompetencē (spriedums Fallimento Traghetti del Mediterraneo , C‑140/09, EU:C:2010:335, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
            20. Tomēr Tiesa ir kompetenta iesniedzējtiesai sniegt visus Savienības tiesību interpretācijai vajadzīgos norādījumus, kas tai ļautu izvērtēt valsts pasākuma atbilstību šīm tiesībām, lai pieņemtu nolēmumu tās izskatāmajā lietā. Valsts atbalsta jomā Tiesa var iesniedzējtiesai iesniegt interpretācijas norādes, lai tā varētu noteikt, vai valsts pasākums var tikt kvalificēts kā “valsts atbalsts” Savienības tiesību izpratnē (spriedums Fallimento Traghetti del Mediterraneo , C‑140/09, EU:C:2010:335, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
            21. Līdz ar to uzdotais jautājums ir saprotams tādējādi, ka tas ir par to, vai LESD 107. panta 1. punkts ir interpretējams tā, ka par “valsts atbalstu” ir kvalificējama tāda valsts tiesību norma, ar kuru, lai nodrošinātu lauku saimniecību interešu aizsardzību, valsts struktūrai ir aizliegts publiskā izsolē pārdot lauksaimniecības zemesgabalu vairāksolītājam, ja kompetentā pārvaldes iest āde uzskata, ka solītā summa ievērojami atšķiras no minētā zemesgabala vērtības.
            22. Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, izņemot līgumos minētos izņēmumus, ir noteikts, ka ar iekšējo tirgu nav saderīga nekāda palīdzība, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences traucējumus, dodot priekšroku atsevišķiem uzņēmumiem vai atsevišķu preču ražošanai, ciktāl šāda palīdzība iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.
            23. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru kvalificēšanai par “valsts atbalstu” 107. panta 1. punkta izpratnē ir nepieciešams, lai būtu izpildīti visi šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi (spriedums Banco Privado Português un Massa Insolvente do Banco Privado Português , C‑667/13, EU:C:2015:151, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
            24. Tādējādi ir skaidrs, ka, lai pasākums kā “valsts atbalsts” ietilptu LESD 107. panta 1. punkta piemērošanas jomā, pirmkārt, tam ir jābūt saistītam ar valsts iejaukšanos vai valsts līdzekļu izmantošanu, otrkārt, šim iejaukšanās gadījumam jābūt tādam, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, treškārt, tam jābūt tādam, ar ko tiek radīta priekšrocība tā saņēmējam, un, ceturtkārt, tam jābūt tādam, ar ko tiek izkropļota konkurence vai tiek radīti draudi to izkropļot (spriedums Trapeza Eurobank Ergasias , C‑690/13, EU:C:2015:235, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
            25. Pamatlietā, lai arī iesniedzējtiesa uzskata, ka GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunkts būtībā atbilst iepriekšējā punktā atgādinātajiem pirmajam, otrajam un ceturtajam nosacījumam, tai tomēr ir šaubas par trešā nosacījuma interpretāciju un piemērošanu – par to, ka ar attiecīgo pasākumu ir jāpiešķir selektīva priekšrocība tā saņēmējam.
            26. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru atbalsta jēdziens var ietvert ne tikai pozitīvas darbības, kā, piemēram, subsīdijas, aizdevumus vai dalību uzņēmumu kapitālā, bet arī darbības, ar kurām dažādos veidos tiek atvieglotas parastās uzņēmumu budžeta izmaksas un kuras kā tādas, lai arī nebūdamas subsīdijas vārda tiešā izpratnē, tomēr ir tāda paša rakstura un ar tādām pašām sekām (spriedums Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā, lai konstatētu valsts atbalsta esamību, ir jākonstatē pietiekami cieša saikne starp saņēmējam piešķirto priekšrocību, no vienas puses, un valsts budžeta samazinājumu vai pat pietiekami konkrētu ekonomisku risku attiecībā uz izmaksām, kas jāsedz no šī budžeta, no otras puses (šajā ziņā skat. spriedumu Bouygues un Bouygues Télécom /Komisija u.c. un Komisija/Francija u.c., C‑399/10 P un C‑401/10 P, EU:C:2013:175, 109. punkts).
            27. Kā tiesa jau atzinusi, tādēļ principā nevar izslēgt, ka publisku zemju pārdošana par cenu, kura ir zemāka par tirgus vērtību, iespējams, ir valsts atbalsts (spriedums Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 31. punkts).
            28. Ar šādu pārdošanu pircējam kā labuma guvējam var tikt piešķirta priekšrocība, kuras rezultātā rodas valsts budžeta ieņēmumu samazinājums, valstij atsakoties no starpības starp zemesgabala tirgus vērtību un pircēja samaksāto zemāko cenu.
            29. It īpaši jautājumā par valsts iestāžu veiktu zemju vai ēku pārdošanu kādam uzņēmumam vai privātpersonai, kas veic saimniecisku, piemēram, lauksaimniecības vai mežsaimniecības darbību, Tiesa ir nospriedusi, ka šādā pārdošanā ir iespējami valsts atbalsta elementi, tostarp, ja tā nav veikta par tirgus vērtību, proti, cenu, ko varētu būt noteicis privāts investors, rīkodamies parastos konkurences apstākļos (spriedums Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
            30. No tā izriet, ka gadījumā, ja valsts tiesībās ir paredzēti valsts iestāžu pārdodamo zemju tirgus vērtības aprēķināšanas noteikumi, minētie noteikumi, lai tie būtu saderīgi ar LESD 107. pantu, jāpiemēro tā, lai iegūtā cena allaž būtu pēc iespējas tuvāka tirgus vērtībai (šajā ziņā skat. spriedumu Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 35. punkts).
            31. Tirgus vērtībai atbilstošās cenas var noteikt ar vairākām metodēm. Tostarp ir pārdošana vairāksolītājam un ekspertīze, kas paredzētas Paziņojuma II daļas 1. un 2. punktā. Tāpat arī nav izslēgts, ka šādu pašu rezultātu ir iespējams panākt arī ar citām metodēm (šajā ziņā skat. spriedumu Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , EU:C:2010:778, 35. un 39. punkts).
            32. Attiecībā tieši uz metodi par pārdošanu vairāksolītājam Tiesa lietā par valsts iestādes ieceri pārdot tai piederošu uzņēmumu, šajā nolūkā izmantojot atklātu, pārskatāmu un beznosacījuma uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūru, ir atzinusi, ka var pieņemt, ka tirgus cena atbilst visaugstākajai piedāvātajai cenai, turklāt, pirmkārt, ir jākonstatē, vai šis piedāvājums ir saistošs un ticams un, otrkārt, vai nav pamata ņemt vērā citus faktorus, nevis tirgus cenu vien (spriedums Land Burgenland u.c./Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P, EU:C:2013:682, 94. punkts).
            33. Tiesa turklāt ir precizējusi, ka šādos apstākļos nav nepieciešams izmantot tādus citus līdzekļus tirgus cenas pārbaudei, kā neatkarīgas ekspertīzes (šajā ziņā skat. spriedumu Land Burgenland u.c./Komisija, C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P, EU:C:2013:682, 95. punkts).
            34. Ir jānorāda, ka, piemērojot pamatlietā aplūkoto valsts tiesību normu, kompetentā pārvaldes iestāde pēc publiskas izsoles var atteikties apstiprināt valstij piederoša lauksaimniecības zemesgabala pārdošanu vairāksolītājam, ja tā uzskata, ka piedāvātā cena ievērojami atšķiras no zemesgabala tirgus vērtības.
            35. Kā atgādināts šī sprieduma 12. punktā, atbilstoši valsts tiesu praksei šāda atšķirība ir konstatējama tad, ja pārdošanas cena par vairāk nekā 50 % pārsniedz attiecīgā “lauksaimniecības zemesgabala tirgus vērtību” salīdzinājumā ar cenu, kas jāmaksā par tāda paša veida un novietojuma zemesgabaliem laikā, kad tiek noslēgts līgums brīvā līgumtiesiskā darījumā starp lauksaimniekiem. Šīs vērtības noteikšanai vērā ņem arī pārdošanu personām, kas nav lauksaimnieki, ciktāl tās mērķis ir cita veida lauksaimnieciska darbība šajā zemesgabalā.
            36. Līdz ar to GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunkta piemērošana var apdraudēt publiskas izsoles mērķu sasniegšanu, jo tādējādi tiek noraidīta lielākā solītā cena, kuru var uzskatīt par attiecīgā zemesgabala tirgus vērtību, kā tas jau ticis norādīts šī sprieduma 32. punktā.
            37. Turklāt, tā kā ar GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunkta normu trešajai personai, kura attiecīgajā gadījumā publiskajā izsolē pat nav piedalījusies, pēc kompetentās iestādes atteikuma ļauj iegūt attiecīgo zemesgabalu par zemāku cenu nekā publiskajā izsolē piedāvātā, šī norma var ietilpt “valsts atbalsta” jēdzienā LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
            38. Īstenojot šādu pasākumu, trešajai personai, pircējam kā labuma guvējam, tiek piešķirta priekšrocība, kuras rezultātā rodas valsts budžeta ieņēmumu samazinājums, valstij atsakoties no starpības starp zemesgabala tirgus vērtību, kuru noteikušas kompetentās pārvaldes iestādes, un augstāko cenu, ko piedāvājis vairāksolītājs publiskajā izsolē.
            39. Līdz ar to nevar izslēgt, ka konkrētajos apstākļos pārdošana vairāksolītājam neatspoguļo attiecīgā īpašuma tirgus vērtību un ka tādēļ ir pieļaujams ņemt vērā citus apstākļus, nevis tikai cenu.
            40. Tā it īpaši varētu būt gadījumā, kā savu secinājumu 71. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ja visaugstākā solītā cena sava spekulatīvā rakstura dēļ ir krietni lielāka gan par visām publiskajā izsolē piedāvātajām cenām, gan arī par zemesgabala aplēsto tirgus vērtību.
            41. Šādos apstākļos pārdošana vairāksolītājam neatspoguļotu attiecīgā zemesgabala tirgus vērtību.
            42. Līdz ar to tāda valsts tiesību norma, ar kuru valsts kompetentajai iestādei šādos apstākļos ir ļauts noraidīt piedāvājumu, kurš, tāsprāt, ievērojami atšķirīgs, un tādēļ atteikties apstiprināt lauksaimniecības zemesgabala pārdošanu šī piedāvājuma iesniedzējam, nav kvalificējama par “valsts atbalstu”, ja ar tās piemērošanu tiek panākta cena, kura atbilstoši iepriekš 30. punktā minētajai judikatūrai pēc iespējas līdzinās attiecīgā zemesgabala tirgus vērtībai.
            43. Šajā gadījumā, kā savu secinājumu 65. punktā norādījis ģenerāladvokāts, Tiesai nav visa informācija par metodoloģiju, ko izmanto kompetentās pašvaldības iestādes vai eksperti, kurus norīkojušas valstu tiesas, lai novērtētu zemesgabalu cenu, piemērojot GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunktu.
            44. Konkrēti, Tiesā iesniegtajos lietas dokumentos nav norāžu nedz par tirgus rādītājiem, nedz izmantotajiem vērtēšanas kritērijiem, atbilstoši kuriem tiek aprēķināta lauksaimniecības zemesgabala faktiskā tirgus vērtība.
            45. Līdz ar to Tiesa nevar noteikt, vai pamatlietā aplūkojamās tiesību normas piemērošanas rezultātā patiešām, kā prasīts šī sprieduma 30. punktā minētajā judikatūrā, rodas cena, kura visvairāk līdzinās attiecīgā zemesgabala tirgus vērtībai.
            46. Tādēļ iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai pamata lietā tas tā ir.
            47. Šajā vērtējumā tai īpaši ir jānodrošina, ka lauksaimniecības zemju vērtības noteikšanas metode ir papildināta ar aktualizēšanas mehānismu, kas ļauj ņemt vērā tirgus cenu attīstību, lai sniegtā aplēse būtu pēc iespējas tuvāka šo zemesgabalu tirgus vērtībai (šajā ziņā skat. spriedumu Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 43. punkts).
            48. Turklāt ņemot vērā visus pamatlietas apstākļus un īpaši šajā lietā notikušās publiskās izsoles norisi, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai augstākā piedāvātā cena atbilst attiecīgā zemesgabala tirgus vērtībai vai arī ir nepieciešams ņemt vērā citus faktorus, izņemot cenu, lai pamatotu GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunkta piemērošanu.
            49. Šajā ziņā Vācijas valdība norāda, ka šī pasākuma piemērošanu attaisno lauku saimniecību interešu aizsardzības prasības.
            50. Tā mērķis it īpaši esot panākt, lai profesionāliem lauksaimniekiem nav jāsedz tādi jaunu zemesgabalu iegādes izdevumi, kas varētu apdraudēt viņu saimniecību pastāvēšanu.
            51. Tomēr šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar šādiem argumentiem vien nav pietiekami, lai uz šādu pasākumu neattiektos “valsts atbalsta” kvalifikācija LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
            52. Atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai minētajā normā būtībā nav paredzēts nošķīrums atkarībā no tā, kādi ir valsts intervences pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas (skat. spriedumu 3M Italia , C‑417/10, EU:C:2012:184, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
            53. Gluži tāpat arī iesniedzējtiesas norādītais apstāklis, ka, piemērojot GrdstVG 9. panta 1. punkta 3. apakšpunktu, atteikums pārdot par cenu, kas noteikta publiskajā izsolē, kad vēl nav pieņemts lēmums, kam zemesgabals tiks pārdots, neietekmē minētā pasākuma kvalificēšanu par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
            54. Ar LESD 107. un 108. pantu izveidotajai valsts atbalsta pastāvīgās uzraudzības sistēmas loģikai būtu pretrunā valsts “atbalsta” pasākuma kvalifikācijai piemērot pārbaudi, vai katrs saņēmējs patiešām saņem ar attiecīgo pasākumu paredzētās priekšrocības.
            55. Ņemot vērā šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 107. panta 1. punkts ir interpretējams tā, ka par “valsts atbalstu” nav kvalificējama tāda valsts tiesību norma, kāda ir pamatlietā, ar kuru, lai nodrošinātu lauku saimniecību interešu aizsardzību, valsts struktūrai ir aizliegts publiskā izsolē pārdot lauksaimniecības zemesgabalu vairāksolītājam, ja kompetentā pārvaldes iestāde uzskata, ka solītā summa ievērojami atšķiras no minētā zemesgabala vērtības, ja vien ar minētās normas piemērošanu tiek panākta cena, kura pēc iespējas līdzinās attiecīgā lauksaimniecības zemesgabala tirgus vērtībai, un tas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            56. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            LESD 107. panta 1. punkts ir interpretējams tā, ka par “valsts atbalstu” nav kvalificējama tāda valsts tiesību norma, kāda ir pamatlietā, ar kuru, lai nodrošinātu lauku saimniecību interešu aizsardzību, valsts struktūrai ir aizliegts publiskā izsolē pārdot lauksaimniecības zemesgabalu vairāksolītājam, ja kompetentā pārvaldes iestāde uzskata, ka solītā summa ievērojami atšķiras no minētā zemesgabala vērtības, ja vien ar minētās normas piemērošanu tiek panākta cena, kura pēc iespējas līdzinās attiecīgā lauksaimniecības zemesgabala tirgus vērtībai, un tas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai.


Tiesas spriedums 1982. gada 15. decembrī. # Kriminālprocess pret Oosthoek's Uitgeversmaatschappij BV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof Amsterdam - Nīderlande. # Preču brīva aprite. # Lieta 286/81.


Tiesas spriedums 2003. gada 23.septembrī.#Margarethe Ospelt un Schlössle Weissenberg Familienstiftung.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Lieta C-452/01.


Tiesas spriedums 1976. gada 17. februārī. # Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels GmbH pret Hauptzollamt Landau/Pfalz. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Vācija. # Lieta 45-75.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2015. gada 16. jūlijā.#Directeur général des finances publiques pret Mapfre asistencia compañia internacional de seguros y reaseguros SA un Mapfre warranty SpA pret Directeur général des finances publiques.#Cour de cassation (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Apgrozījuma nodoklis – Piemērošanas joma – Atbrīvojums no nodokļa – “Apdrošināšanas darījumu” jēdziens – “Pakalpojumu sniegšanas” jēdziens – Vienota summa garantijai lietota automobiļa bojājumu gadījumā.#Lieta C-584/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑584/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko iesniegusi Cour de cassation  (Francija) ar 2013. gada 13. novembra lēmumu, kas ir reģistrēts Tiesā 2013. gada 19. novembrī, tiesvedībā
            Directeur général des finances publiques
            pret
            Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA ,
            un
            Mapfre warranty SpA
            pret
            Directeur général des finances publiques .
            TIESA (piektā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [ T. von Danwitz ], tiesneši K. Vajda [ C. Vajda ], A. Ross [ A. Rosas ] (referents), E. Juhāss [ E. Juhász ] un D. Švābi [ D. Šváby ],
            ģenerāladvokāts M. Špunars [ M. Szpunar ],
            sekretārs V. Turē [ V. Tourrès ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 12. novembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA  un Mapfre warranty SpA  vārdā – G. Hannotin , advokāts,
            – Francijas valdības vārdā – J.‑S. Pilczer  un D. Colas , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay  un L. Lozano Palacios , pārstāves,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 4. februāra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma (OV L 145, 1. lpp.), kas ir grozīta ar Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvu 91/680/EEK (OV L 376, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 2. panta un 13. panta B daļas a) punkta interpretāciju.
            2. Šis lūgums tika iesniegts strīdos starp, pirmkārt, publisko finanšu ģenerāldirektoru un Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA (turpmāk tekstā – “ Mapfre asistencia ”), atbilstoši Spānijas tiesībām dibinātu sabiedrību, un, otrkārt, Mapfre warranty SpA  (turpmāk tekstā – “ Mapfre warranty ”), atbilstoši Itālijas tiesībām dibinātu sabiedrību, un publisko finanšu ģenerāldirektoru par nodokļu uzlikšanu šo abu sabiedrību veiktajiem darījumiem.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Sestās direktīvas 2. pantā ir noteikts:
            “Pievienotās vērtības nodoklis [turpmāk tekstā – “PVN”] jāmaksā:
            1. Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.
            2. Par preču ievešanu.”
            4. Atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punktam:
            “Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis piešķir atbrīvojumu tālāk minētajām darbībām atbilstīgi noteikumiem, ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šā atbrīvojuma piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļa nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
            a) apdrošināšanas un pārapdrošināšanas darījumus, ieskaitot saistītus pakalpojumus, ko veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas aģenti.”
            5. Sestās direktīvas 33. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Neskarot citus Kopienas noteikumus, jo īpaši tos, kas noteikti spēkā esošajos Kopienas normatīvajos aktos par vispārējiem nosacījumiem kā glabāt, pārvietot un uzraudzīt ražojumus, uz kuriem attiecas akcīzes nodoklis, šī direktīva nekavē dalībvalsti saglabāt vai ieviest nodokli par apdrošināšanas līgumiem, azartspēļu un derību nodokli, akcīzes nodokli, valsts nodevas un vispār jebkurus nodokļus vai maksājumus, ko nevar uzskatīt par apgrozījuma nodokļiem, tomēr ar noteikumu, ka šie nodokļi vai maksājumi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada formalitātes, šķērsojot robežas.”
            Francijas tiesības
            6. Vispārējā nodokļu kodeksa [ Code général des impôts ], redakcijā, kas piemērojama faktiem pamatlietā (turpmāk tekstā – “ CGI ”), 256. panta I punktā ir paredzēts:
            “[PVN] tiek piemērots preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai, ko par atlīdzību valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.”
            7. CGI  261.C pantā ir noteikts:
            “No [PVN] ir atbrīvoti:
            [..]
            2° apdrošināšanas un pārapdrošināšanas darījumi, kā arī ar šiem darījumiem saistīti pakalpojumi, ko veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas aģenti.”
            [..]”
            8. CGI 991. pantā ir noteikts:
            “Jebkāds apdrošināšanas līgums, kas noslēgts ar apdrošināšanas sabiedrību vai jebkuru citu Francijas vai ārvalsts apdrošinātāju, tiek aplikts neatkarīgi no tā noslēgšanas vietas un datuma ar ikgadēju un obligātu nodokli, kuru samaksājot visi rakstiskie dokumenti attiecībā uz tā veidošanos, tā grozījumiem vai atcelšanu pēc vienošanās, kā arī sarakste ar tiem, noraksti vai kopijas neatkarīgi no to izdošanas vietas ir atbrīvoti no nodevām un tiek reģistrēti bez maksas, ja šī formalitāte tiek prasīta.
            Nodoklis tiek uzlikts summai, kas noteikta par labu apdrošinātājam un visām piemaksām, ko tas tieši vai netieši iegūst no apdrošināšanas fakta.”
            9. CGI 1001. panta 5°a punktā ir precizēts, ka īpašā apdrošināšanas līgumu nodokļa tarifs ir noteikts 18 % attiecībā uz apdrošināšanām pret visa veida riskiem saistībā ar virszemes motorizētiem transportlīdzekļiem.
            10. Turklāt no CGI 1001. panta 6° punkta izriet, ka īpašā apdrošināšanas līgumu nodokļa vispārējais tarifs ir noteikts 9 % apmērā.
            Pamatlietas un prejudiciālais jautājums
            11. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka remontdarbnīcu pārvaldītāji, kas ir lietotu automobiļu tālākpārdevēji, piedāvāja šo automobiļu pircējiem ar sabiedrības NSA Sage , kas kļuvusi par Mapfre warranty , starpniecību minēto automobiļu mehānisku bojājumu remontēšanas garantiju.
            12. Uzskatot, ka tā sniedz pakalpojumu, Mapfre warranty iekasēja PVN. Savukārt Mapfre asistencia samaksāja apdrošināšanas līgumu nodokli atbilstoši vispārējai likmei 9 % apmērā no Mapfre warranty  samaksātajām apdrošināšanas prēmijām.
            13. Nodokļu administrācija nosūtīja Mapfre warranty priekšlikumu izdarīt labojumus, kvalificējot tās sniegtos pakalpojumus par apdrošināšanas darbībām, kam tiek uzlikts apdrošināšanas līgumu nodoklis atbilstoši CGI 991. pantam ar likmi 18 % apmērā, kas attiecībā uz automobiļu apdrošināšanu ir paredzēta CGI 1001. panta 5°a punktā.
            14. Turklāt, uzskatot, ka Mapfre warranty ir iegādājusies apdrošināšanu no Mapfre asistencia uz automobiļu pircēju rēķina un viņu labā, kuras priekšmets bija mehānisku bojājumu riska segšana, minētā administrācija nosūtīja Mapfre asistencia  paziņojumu par nodokli, aprēķinot apdrošināšanas līgumu nodokli ar likmi 18 % par šo pircēju samaksātajām summām.
            15. Pēc viņu sūdzības noraidīšanas šīs abas sabiedrības vērsās Tribunal de grande instance de Lyon,  pēc tam – Cour d’appel de Lyon [Lionas apelācijas tiesā], lai tiktu atbrīvotas no šī nodokļa.
            16. Tās apgalvoja, ka lietotu automobiļu tālākpārdevēji esot nodevuši apakšuzņēmējam Mapfre warranty daļu no saviem pēcpārdošanas apkalpošanas pakalpojumiem un ka tie esot apdrošinājusi Mapfre asistencia savu finansiālo zaudējumu risku.
            17. Ar diviem 2011. gada 22. septembra spriedumiem Cour d’appel de Lyon apstiprināja abus Tribunal de grande instance de Lyon 2010. gada 31. marta spriedumus un, pirmkārt, kvalificēja apdrošināšanas darījumus, kam piemērojams apdrošināšanas līgumu nodoklis ar likmi 18 % apmērā, attiecībā uz Mapfre warranty sniegtajiem pakalpojumiem un, otrkārt, – likmi 9 % apmērā apdrošināšanas līgumu nodoklim, kas jāmaksā Mapfre asistencia .
            18. No pamatlietas pušu izvirzītajiem pamatiem, kas ir pievienoti iesniedzējtiesas lēmumam, izriet, ka Cour d’appel de Lyon it īpaši ir konstatējusi, ka, ja lietota automobiļa pircējs nolēma noslēgt tālākpārdevēja piedāvāto papildu garantijas [līgumu], viņš par papildu samaksu saņēma polisi, kas ietverta garantijas dokumentā uz sabiedrības NSA Sage , kura kļuvusi par sabiedrību Mapfre warranty , veidlapas. Šī tiesa norāda, ka pēdējā minētā sabiedrība saņem ziņojumu par bojājumu no sertificētas remontdarbnīcas, kuras pakalpojumu izmanto pircējs, pārbauda garantijas spēkā esamību un pārliecinās, ka rēķina summa atbilst normām, un pēc tam dod atļauju remontam vai bojātās detaļas nomaiņai.
            19. Cour d’appel de Lyon  ir uzsvērusi, ka ne no viena lietas dalībnieku minētā noteikuma, ne arī no jebkāda cita procedūras elementa neizriet, ka pircējam būtu tiesības prasīt no tālākpārdevēja, lai tas nodrošinātu pakalpojumu tāda bojājuma gadījumā, kas ietilpst garantijas noteikumos, tostarp gadījumā, kad līgumā ieceltais parādnieks būtu kļuvis maksātnespējīgs. Šī tiesa uzskata, ka tālākpārdevējs nevar tikt uzskatīts par tādu, kas ar apakšlīgumu ir nodevis pienākuma izpildi, kurš tam nav jāpilda. Turpretim starp pircēju un Mapfre warranty veidojas tiešas līgumsaistības, izsniedzot garantijas dokumentu, jo pircējs var prasīt no šīs sabiedrības un tikai no tās, lai tā veiktu apsolīto darbību un segtu tās izdevumus. Starp pircēju un personu, kas nav pirkuma līguma puse, šai līgumiskajai saistībai ir pašai savs mērķis un tā beidzas pati par sevi. Ja par pielīgtas summas samaksu Mapfre warranty apņemas gadījumā, ja apdrošinātajai lietai nejauši rodas zaudējumi, nodrošināt apdrošinātajai personai pakalpojumu, par kuru ir notikusi vienošanās, noslēdzot līgumu, tā nodarbojas ar apdrošināšanas darbību.
            20. Turklāt Cour d’appel de Lyon konstatēja, ka Mapfre warranty  iegādājās no sabiedrības Mapfre Asistencia  apdrošināšanas polisi, kuras priekšmets ir nodrošināt atlīdzību par finansiāliem zaudējumiem, kas radušies ar līgumu par tādiem automobiļiem aptverta garantijas bojājuma dēļ, kuri nopirkti no tālākpārdevēja remontdarbnīcas un par kuriem ir izsniegts garantijas dokuments. Cour d’appel de Lyon  uzskata, ka šī polise tomēr nav “apdrošināšana par labu personai” un neattiecas uz jebkādiem riskiem saistībā ar virszemes motorizētiem automobiļiem, kas norādīti CGI 1001. panta 5°a punktā.
            21. Mapfre warranty iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā par Cour d’appel de Lyon spriedumu, kurā šie pakalpojumi bija kvalificēti par apdrošināšanas darījumiem, kam piemērojams apdrošināšanas līgumu nodoklis ar likmi 18 % apmērā.
            22. Publisko finanšu ģenerāldirektors savukārt iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā par Cour d’appel de Lyon spriedumu, kurā tika uzskatīts, ka apdrošināšanas līgumu nodokļa likme, kas jāmaksā Mapfre asistencia , ir nevis 18 %, kā to apgalvoja nodokļu administrācija, bet 9 %.
            23. Ņemot vērā šo divu kasācijas sūdzību savstarpējo saistību, iesniedzējtiesa nolēma tās apvienot.
            24. Paužot šaubas par jēdziena “apdrošināšanas darījumi” interpretāciju, kurš nav definēts Sestajā direktīvā, Cour de cassation nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai Sestās direktīvas 2. pants un 13. panta B daļas a) punkts ir interpretējami tādējādi, ka pakalpojums, kura gadījumā par vienotas summas samaksu no lietotu automobiļu tālākpārdevēja neatkarīgs saimnieciskās darbības subjekts garantē tādu mehānisko bojājumu [novēršanu], kas var skart noteiktas lietotu automobiļu detaļas, ietilpst to apdrošināšanas darījumu kategorijā, kuri ir atbrīvoti no PVN, vai, gluži pretēji, ietilpst pakalpojumu sniegšanas kategorijā?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            25. Uzdodot prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbrīvots apdrošināšanas darījums šīs tiesību normas izpratnē ir tāda pakalpojuma sniegšana, kura gadījumā no lietotu automobiļu tālākpārdevēja neatkarīgs saimnieciskās darbības subjekts par vienotas summas samaksu garantē mehānisko bojājumu [novēršanu], kas var skart noteiktas šī automobiļa detaļas.
            26. Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai jēdzieni, kas izmantoti, lai apzīmētu Sestās direktīvas 13. pantā minētos atbrīvojumus, ir interpretējami šauri. Tomēr šo jēdzienu interpretācijai ir jāatbilst minēto atbrīvojumu mērķim un tai ir jāievēro kopējai PVN sistēmai piemītošā nodokļu neitralitātes principa prasības. Tādējādi šis šauras interpretācijas princips nenozīmē, ka jēdzieni, kas izmantoti minētajā 13. pantā paredzēto atbrīvojumu definēšanā, būtu jāinterpretē veidā, kas tiem atņemtu nozīmi (skat. it īpaši spriedumu Zimmermann , C‑174/11, EU:C:2012:716, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
            27. Turklāt Sestās direktīvas 13. pantā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa ir autonomi Savienības tiesību jēdzieni, kuru mērķis ir novērst atšķirības PVN režīma piemērošanā dažādās dalībvalstīs (skat. šajā ziņā spriedumus CPP , C‑349/96, EU:C:1999:93, 15. punkts; Taksatorringen , C‑8/01, EU:C:2003:621, 37. punkts; Komisija/Grieķija, C‑13/06, EU:C:2006:765, 9. punkts, un BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 56. punkts).
            28. Attiecībā precīzāk uz jēdzienu “apdrošināšanas darījumi”, kas minēts Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punktā un kas nav definēts šajā direktīvā, Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, ka apdrošināšanas darījumu vispārpieņemtajā veidā raksturo tas, ka apdrošinātājs apņemas, iepriekš iekasējot prēmiju, ja ir iestājies apdrošināšanas gadījums, sniegt apdrošinātajai personai pakalpojumus, par kuriem ir panākta vienošanās, parakstot līgumu (skat. šajā ziņā spriedumus Taksatorringen , C‑8/01, EU:C:2003:621, 39. punkts; Komisija/Grieķija, C‑13/06, EU:C:2006:765, 10. punkts, un BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 58. punkts).
            29. Tiesa ir precizējusi, ka apdrošināšanas darījumiem ir raksturīgi, ka pastāv līgumiskas attiecības starp apdrošināšanas pakalpojuma sniedzēju un personu, kuras riski tiek apdrošināti, proti, apdrošināto personu (skat. spriedumus Skandia , C‑240/99, EU:C:2001:140, 41. punkts; Taksatorringen , C‑8/01, EU:C:2003:621, 41. punkts, un BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 58. punkts).
            30. Turklāt minētais apdrošināšanas darījumu jēdziens principā ir pietiekami plašs, lai tajā ietilptu arī apdrošināšanas risku segšana, ko veic nodokļu maksātājs, kurš pats gan nav apdrošinātājs, bet kurš kolektīvās apdrošināšanas ietvaros saviem klientiem sniedz šādu nodrošinājumu, izmantojot apdrošinātāja pakalpojumus, kurš ir uzņēmies segt apdrošinātās personas riskus (skat. šajā ziņā spriedumus CPP , C‑349/96, EU:C:1999:93, 22. punkts, un BGŻ Leasing,  C‑224/11, EU:C:2013:15, 59. punkts).
            31. Attiecībā uz šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pārbaudi ir jāatgādina, ka no Tiesas Reglamenta 94. panta un pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai interpretētu Savienības tiesības tā, lai tas būtu lietderīgi valsts tiesai, lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, pirmkārt, ir jāietver pamatlietas priekšmeta kopsavilkums, kā arī atbilstošo faktu, kādus ir konstatējusi iesniedzējtiesa, kopsavilkums vai vismaz faktu izklāsts, uz kuriem ir balstīti jautājumi. Otrkārt, tam ir jāietver valsts tiesību normu saturs, kuras var tikt piemērotas pamatlietā, un vajadzības gadījumā atbilstošā valsts judikatūra. Treškārt, iesniedzējtiesai ir jāizklāsta iemesli, kas tai ir likuši jautāt par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esamību, kā arī saikne starp šīm tiesību normām un valsts leģislatīvajiem aktiem, kas piemērojami pamatlietā (skat. it īpaši rīkojumu Municipiul Piatra Neamț , C‑13/14, ECLI:EU:C:2014:2000, 10. punkts un tajā minētā judikatūra).
            32. Iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav konstatējusi it īpaši faktiskus elementus, kas attiektos uz pamatlietā sniegto pakalpojumu raksturu, bet tikai pievienojusi savam lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu tajā izvirzītos kasācijas pamatus, līdz ar to Tiesa nevar galīgi izlemt, vai tādu pakalpojumu sniegšana, kāda ir pamatlietā, tiešām ir apdrošināšanas darījums, kas atbrīvots atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punktam šī sprieduma 28. un 29. punktā minētās judikatūras izpratnē.
            33. Ņemot vērā sadarbības garu, kas valda attiecībās starp valsts tiesām un Tiesu prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā, šādu nepieciešamu iepriekšēju iesniedzējtiesas konstatējumu nepastāvēšana neizraisa lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību, ja, lai gan ir šie trūkumi, Tiesa, ņemot vērā no lietas materiāliem izrietošos elementus, uzskata, ka tā iesniedzējtiesai var sniegt lietderīgu atbildi (skat. šajā ziņā spriedumu Azienda sanitaria locale n. 5 “Spezzino” u.c., C‑113/13, ECLI:EU:C:2014:2440, 48. punkts).
            34. Attiecībā uz tādu pakalpojumu, kāds ir pamatlietā, no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka Mapfre warranty apņemas ar iepriekšējas vienotas samaksas starpniecību segt lietota automobiļa remonta izmaksas gadījumā, ja radies mehānisks bojājums, kas var skart šī automobiļa noteiktas detaļas un kas ir definēts “garantijas dokumentā”, kurš ir izsniegts minētā automobiļa pircējam.
            35. Tomēr Mapfre warranty un Mapfre asistencia pamatlietā apstrīd, ka starp Mapfre warranty un pircēju būtu līgumiskas attiecības. Šīs abas sabiedrības uzsver it īpaši, ka līgumiskas attiecības pastāv tikai starp Mapfre warranty  un šī automobiļa tālākpārdevēju. Pēdējais minētais Mapfre warranty  vienkārši ir uzticējis uzdevumu izpildīt tos pienākumus attiecībā pret pircēju, kas tam ir kā tālākpārdevējam atbilstoši likuma vai līguma normām. Atbilstoši Mapfre warranty un Mapfre asistencia  apgalvojumiem arī prēmijas saistībā ar šīs sabiedrības garantiju Mapfre warranty maksā lietotā automobiļa tālākpārdevējs . Tālākpārdevējs atņem šo summu no gūtās peļņas un dara to nolūkā palielināt lietotā automobiļa pievilcību.
            36. Šajā ziņā ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa pārbauda attiecību starp dažādām personām precīzu raksturu, kuras parādās saistībā ar pamatlietā aplūkoto pakalpojumu, no Tiesā iesniegtajiem materiāliem izriet, pirmkārt, ka lietota automobiļa tālākpārdevējs nepiedalās garantijas līguma īstenošanā. Gadījumā, ja rodas mehānisks bojājums, uz ko attiecas garantija, attiecīgā lietotā automobiļa pircējam nav pienākuma likt šo automobili remontēt šim tālākpārdevējam piederošajā remontdarbnīcā vai remontdarbnīcā, ko tas viņam ir norādījis. Remontdarbnīcai, ko izmanto minētā automobiļa pircējs, lai to saremontētu, pašai ir tieši jāuzņem sakari ar Mapfre warranty, lai šī sabiedrība apstiprinātu šīs remontdarbnīcas piedāvāto tāmi.
            37. Otrkārt, kaut arī, kā to apgalvo Mapfre warranty un Mapfre asistencia , vienotais maksājums, kas dod tiesības uz garantiju, ir iekļauts lietotā automobiļa pārdošanas cenā, minēto summu galu galā samaksā šī automobiļa ieguvējs.
            38. Katrā ziņā neatkarīgi no tā, vai līgums ir noslēgts starp lietota automobiļa pircēju un Mapfre warranty  un automobiļa tālākpārdevējs darbojas tikai kā starpnieks vai arī šis tālākpārdevējs slēdz šo līgumu pats savā vārdā, bet pircēja interesēs, vai arī, visbeidzot, automobiļa tālākpārdevējs nodod pircējam ar līgumu, ko tas ir noslēdzis savā vārdā un uz sava rēķina ar Mapfre warranty , iegūtās tiesības, it īpaši no šī sprieduma 28. un 30. punktā minētās judikatūras izriet, ka jēdziens “apdrošināšanas darījums” Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta izpratnē ir pietiekami plašs, lai aptvertu ikvienu no šīm situācijām.
            39. Katrā no šīm situācijām pastāv visi apdrošināšanas darījumam raksturīgie elementi, kas ir secināti šī sprieduma 28. punktā minētajā judikatūrā. Apdrošinātājs, kurš šajā gadījumā ir Mapfre warranty , ir saimnieciskās darbības subjekts, kas ir neatkarīgs no lietotā automobiļa tālākpārdevēja, un apdrošinātais ir šī automobiļa pircējs. Turklāt risks ir tāds, ka lietota automobiļa pircējam ir jāsedz remonta izmaksas mehānisku bojājumu gadījumā, uz kuriem attiecas garantija, kuras izmaksas ir apņēmies segt apdrošinātājs. Visbeidzot prēmiju veido vienota summa, ko maksā lietota automobiļa pircējs un kas vai nu ietilpst šī automobiļa pirkuma cenā, vai arī tiek maksāta papildus.
            40. Šo elementu klātbūtne ļauj secināt, ka starp apdrošinātāju un apdrošināto pastāv tādas juridiskas attiecības, kādas tiek prasītas Tiesas judikatūrā, lai pakalpojumu uzskatītu par “apdrošināšanas darījumu” Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            41. Turklāt pretēji tam, ko būtībā apgalvo Mapfre warranty un Mapfre asistencia , pakalpojuma kvalificēšana par “apdrošināšanas darījumu” Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta izpratnē nav atkarīga no veida, kādā apdrošinātājs pārvalda apdrošinātā riska apmēru un aprēķina atbilstošo prēmijas summu.
            42. Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 28. punktā un arī kā izriet no šī sprieduma 28. punktā minētās judikatūras, pati “apdrošināšanas darījuma” būtība Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta izpratnē ir balstīta uz to, ka, samaksājot noteiktu, bet ierobežotu prēmiju, apdrošinātais tiek atbrīvots no finansiālu zaudējumu riska, kas ir nenoteikti, bet potenciāli nozīmīgi finansiāli izdevumi.
            43. Šajā gadījumā no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem, šķiet, izriet, ka Mapfre warranty prēmiju veidā saņemtās naudas summas netiek atdotas automobiļu pircējam, ja beidzies garantijas laikposms, nerodoties bojājumiem, vai kad remonta izmaksas bijušas mazākas par šo prēmiju. Turklāt tādu bojājumu rašanās gadījumā, kuru izmaksas pārsniedz samaksātās prēmijas apmēru, automobiļa pircējam nav pienākuma maksāt šo izmaksu atlikušo daļu. Tādējādi prēmijas, ko Mapfre warranty ir iekļāvusi rēķinā, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, šķiet, ir patiesas apdrošināšanas prēmijas, kuru samaksa apdrošināto pilnībā atbrīvo no apdrošinātā riska. Tādējādi Mapfre warranty ir apdrošinājusi Mapfre asistencia  finansiālo zaudējumu risku, kas tai pašai rodas šajā ziņā.
            44. Šādos apstākļos apdrošināšanas prēmiju aprēķināšanas un remonta izmaksu pārvaldīšanas metode ir jautājums, kas attiecas uz Mapfre warranty iekšējo organizāciju un kas nevar noteikt to, kādai ir jābūt tās sniegto pakalpojumu kvalifikācijai.
            45. Visbeidzot Mapfre warranty un Mapfre asistencia apgalvo, ka, ja automobiļu ražotāji vai tālākpārdevēji paši piedāvā saviem klientiem papildus garantiju, šie uzņēmēji tiek uzskatīti par tādiem, kas piedāvā pēcpārdošanas pakalpojumus, kam tiek uzlikts PVN, kaut arī tie tomēr sniedz pakalpojumu, kas līdzinās pakalpojumam, ko Mapfre warranty piedāvā lietotu automobiļu pircējiem. Attieksmei pret šādiem pakalpojumiem ir jābūt identiskai.
            46. Ir svarīgi konstatēt, pirmkārt, ka šis arguments ir balstīts uz faktiskajiem elementiem, it īpaši uz attieksmi nodokļu ziņā pret tālākpārdevēja sniegtajām garantijām, kas nav minēti iesniedzējtiesas lēmumā, un, otrkārt, ka šis pēdējais neietver nekādus šī argumenta izskaidrojumus. Kā jau ir norādīts šī sprieduma 31. punktā, no Tiesas reglamenta 94. panta izriet, ka bez minētajiem elementiem tā nevar atbildēt uz šādu argumentu.
            47. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tāds pakalpojums, kāds ir pamatlietā, šķiet, var ietilpt jēdzienā “apdrošināšanas darījums” Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            48. Tomēr ir jānorāda, ka Mapfre warranty un Mapfre asistencia vēl apgalvo, ka, pieņemot, ka šāds pakalpojums ir jāklasificē par apdrošināšanas pakalpojumu, tam tomēr ir piemērojams PVN, jo tas ir nedalāmi saistīts ar lietota automobiļa pārdošanu un tādējādi tam ir jāpiemēro tāds pats nodokļu režīms kā tiem.
            49. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka PVN mērķiem ikviens darījums, kā tas izriet no Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, parasti ir jāuzskata par atsevišķu un neatkarīgu pakalpojumu (skat. šajā ziņā spriedumus Aktiebolaget NN , C‑111/05, EU:C:2007:195, 22. punkts; Field Fisher Waterhouse , C‑392/11, EU:C:2012:597, 14. punkts, un BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 29. punkts).
            50. Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka noteiktos apstākļos vairāki formāli nošķirti pakalpojumi, kas var tikt sniegti atsevišķi un tādējādi ir atsevišķi apliekami ar nodokli vai no tā atbrīvojami, ir jāuzskata par vienu vienotu darījumu, ja tie nav neatkarīgi. Darījums ir jāuzskata par vienotu, ja divi vai vairāki elementi vai nodokļu maksātāja iesniegtie akti ir tik cieši saistīti, ka tie objektīvi veido vienu, ekonomiski nedalāmu pakalpojumu, kura sadalīšana būtu mākslīga. Tas tā ir arī šajā gadījumā, kad viens vai vairāki pakalpojumi ir jāuzskata par galveno pakalpojumu, bet, tieši pretēji, viens vai vairāki elementi ir jāuzskata par vienu vai vairākiem papildpakalpojumiem tā, ka tie ir apliekami ar nodokli tāpat kā galvenais pakalpojums (skat. spriedumu BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
            51. Attiecībā uz apdrošināšanas darījumiem Tiesa jau ir nospriedusi, ka jebkura apdrošināšanas darbība pēc sava rakstura ir saistīta ar apdrošināto lietu. Tomēr šāda saikne nav pietiekama pati par sevi, lai noteiktu, vai PVN mērķiem pastāv vai nepastāv vienots salikts pakalpojums. Ja visiem apdrošināšanas darījumiem tiktu uzlikts PVN atkarībā no tā nodokļa, kas tiek uzlikts pakalpojumiem un kas attiecas uz apdrošināto lietu, tiktu apšaubīts pats Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkta mērķis, proti, apdrošināšanas darījumu atbrīvošana no nodokļa (skat. šajā ziņā spriedumu BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 36. punkts).
            52. Piemērojot šī sprieduma 49. punktā minēto noteikumu, saskaņā ar kuru ikviens darījums parasti ir jāuzskata par atsevišķu un neatkarīgu, ir jānorāda, ka principā lietota automobiļa pārdošana un no šī automobiļa tālākpārdevēja neatkarīga saimnieciskās darbības subjekta sniegta garantija attiecībā uz tādu mehānisko bojājumu [novēršanu], kas var skart noteiktas minētā automobiļa detaļas, nevar tikt uzskatītas par tik cieši saistītām, ka tās veido vienu vienotu darījumu. Tas, ka šie pakalpojumi tiek vērtēti atsevišķi, pats par sevi nav ekonomiski vienota darījuma mākslīga sadalīšana, kas varētu izkropļot PVN sistēmas darbību.
            53. Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai no pamatlietas apstākļiem izriet iemesli, kas liktu uzskatīt, ka attiecīgie elementi ir vienots darījums (skat. šajā ziņā spriedumu BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 40. punkts).
            54. Šādā aspektā ir jāatgādina, pirmkārt, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai par viena vienota darījuma jēdzienu, kas ir atgādināta šī sprieduma 50. punktā, pakalpojums ir jāuzskata par pamatpakalpojuma papildinājumu, ja tas pats par sevi nav klienta mērķis, bet veids, kā visērtāk saņemt pakalpojumu sniedzēja pamatpakalpojumu (skat. spriedumu BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 41. punkts).
            55. Lai gan ir tiesa, ka, pateicoties tādai garantijai, kāda ir pamatlietā, finansiālu zaudējumu risks, kas rodas lietota automobiļa pircējam, ir samazināts salīdzinājumā ar risku, kāds ir situācijā, kad šāda garantija netiek sniegta, tomēr šis apstāklis izriet no paša garantijas rakstura. Minētais apstāklis pats par sevi nenozīmē, ka jāuzskata, ka šāds pakalpojums ir papildpakalpojums attiecībā uz lietota automobiļa pārdošanu.
            56. Kā, šķiet, izriet no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem, pamatlietā aplūkoto garantiju lietota automobiļa pircējam ir sniedzis komersants, kas ir neatkarīgs no šī automobiļa pārdevēja un kas nav pārdošanas [līguma] puse, tādējādi šī garantija nevar tikt uzskatīta, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, par tālākpārdevēja sniegtu garantiju. Turklāt lietota automobiļa pircējs šo automobili var nopirkt, neparakstot šādu garantiju un viņam arī ir tiesības, neizmantojot minētā automobiļa tālākpārdevēja starpniecību, noslēgt garantijas līgumu ar citu sabiedrību, nevis ar Mapfre warranty . Visbeidzot no garantijas dokumentiem, ko Tiesai tiesas sēdes laikā ir iesniegusi Francijas valdība, izriet, ka Mapfre warranty noteiktos apstākļos patur sev tiesības uzteikt garantijas līgumu un, šķiet, ka šis uzteikums neietekmē automobiļa pārdošanas līgumu.
            57. Šādos apstākļos tāda garantija, kāda ir pamatlietā, nešķiet tik cieši saistīta ar lietota automobiļa pārdošanu, lai šie divi darījumi, ko turklāt sniedz divi dažādi pakalpojumu sniedzēji, būtu viens nedalāms saimnieciskais pakalpojums, kura sadalīšana būtu mākslīga, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Līdz ar to principā PVN mērķiem tie ir jāuzskata par atsevišķiem un neatkarīgiem pakalpojumiem.
            58. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbrīvots apdrošināšanas darījums šīs tiesību normas izpratnē ir pakalpojumu sniegšana, kuru gadījumā no lietotu automobiļu tālākpārdevēja neatkarīgs saimnieciskās darbības subjekts garantē par vienotas summas samaksu mehānisko bojājumu novēršanu, kas var skart noteiktas šī automobiļa detaļas. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, ievērojot pamatlietas īpašos apstākļus, pamatlietā aplūkotā pakalpojumu sniegšana ir šāds pakalpojums. Šāda pakalpojuma sniegšana un automobiļa pārdošana principā ir jāuzskata par atsevišķiem un neatkarīgiem pakalpojumiem, kas pievienotās vērtības nodokļa mērķiem ir jāaplūko atsevišķi. Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai, ievērojot pamatlietas īpašos apstākļus, lietota automobiļa pārdošana un garantija, ko ir sniedzis no šī automobiļa tālākpārdevēja neatkarīgs saimnieciskās darbības subjekts attiecībā uz tādu mehānisku bojājumu, kas var skart noteiktas tā detaļas, ir savstarpēji saistītas tādējādi, ka tās ir jāuzskata par vienotu darījumu vai, tieši otrādi, tās ir neatkarīgi darījumi.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            59. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
            Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma, kas ir grozīta ar Padomes 1991. gada 16. decembra Direktīvu 91/680/EEK, 13. panta B daļas a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbrīvots apdrošināšanas darījums šīs tiesību normas izpratnē ir pakalpojumu sniegšana, kuru gadījumā no lietotu automobiļu tālākpārdevēja neatkarīgs saimnieciskās darbības subjekts garantē par vienotas summas samaksu mehānisko bojājumu novēršanu, kas var skart noteiktas šī automobiļa detaļas. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, va i, ievērojot pamatlietas īpašos apstākļus, pamatlietā aplūkotā pakalpojumu sniegšana ir šāds pakalpojums. Šāda pakalpojuma sniegšana un automobiļa pārdošana principā ir jāuzskata par atsevišķiem un neatkarīgiem pakalpojumiem, kas pievienotās vērtības nodokļa mērķiem ir jāaplūko atsevišķi. Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai, ievērojot pamatlietas īpašos apstākļus, lietota automobiļa pārdošana un garantija, ko ir sniedzis no šī automobiļa tālākpārdevēja neatkarīgs saimnieciskās darbības subjekts attiecībā uz tādu mehānisku bojājumu, kas var skart noteiktas tā detaļas, ir savstarpēji saistītas tādējādi, ka tās ir jāuzskata par vienotu darījumu vai, tieši otrādi, tās ir neatkarīgi darījumi.