title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 6.septembrī. # Portugāles Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Valsts atbalsts - Lēmums 2003/442/EK - Reģionālas vai vietējas pašvaldības īstenoti nodokļu pasākumi - Ienākuma nodokļa likmes samazināšana fiziskām un juridiskām personām, kas ir nodokļu maksātāji Azoru salās - Valsts atbalsta kvalifikācija - Selektīvs raksturs - Pamatojums ar nodokļu sistēmas raksturu un struktūru - Pienākums norādīt pamatojumu - Saderīgums ar kopējo tirgu. # Lieta C-88/03.

text:
      Lieta C‑88/03
      Portugāles Republika
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Prasība atcelt tiesību aktu – Valsts atbalsts – Lēmums 2003/442/EK – Reģionālas vai vietējas pašvaldības īstenoti nodokļu pasākumi – Ienākuma nodokļa likmes samazināšana fiziskām un juridiskām personām, kas ir nodokļu maksātāji Azoru salās – Atzīšana par valsts atbalstu – Selektīvs raksturs – Pamatojums ar nodokļu sistēmas raksturu un struktūru – Pienākums norādīt pamatojumu – Saderīgums ar kopējo tirgu
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Valstu piešķirtie atbalsti – Jēdziens – Pasākuma selektīvais raksturs
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      2.        Valstu piešķirtie atbalsti – Jēdziens – Pasākuma selektīvais raksturs
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      3.        Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Apjoms
      (EKL 87. panta 1. punkts un EKL 253. pants)
      4.        Valstu piešķirtie atbalsti – Aizliegums – Atkāpes – Komisijas rīcības brīvība
      (EKL 87. panta 3. punkts)
      1.        EKL 87. panta 1. punktā ir aizliegts valsts atbalsts, “kas dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”
         atšķirībā no pārējiem, kas, ņemot vērā minētā režīma mērķi, faktiskā un juridiskā ziņā ir līdzīgā situācijā, proti – selektīvs
         atbalsts. Tomēr valsts atbalsta jēdziens neietver valsts pasākumus, kuri uzņēmumiem ir piemērojami atšķirīgi un tātad ir a priori selektīvi, ja šādas atšķirības izriet no iemaksu režīma, kurai tie atbilst, rakstura vai sistēmas.

      Pasākumu, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no vispārējās nodokļu sistēmas, var pamatot ar nodokļu sistēmas raksturu vai struktūru,
         ja attiecīgā dalībvalsts var pierādīt, ka šis pasākums tieši izriet no tās nodokļu sistēmai pamatā esošiem vai vadošiem principiem.
         Šajā sakarā ir jānošķir, no vienas puses, mērķi, kas ir izvirzīti īpašai nodokļu sistēmai un kas nav daļa no tās, un, no otras
         puses, mehānismi, kas ir ietverti pašā nodokļu sistēmā un kas ir nepieciešami, lai sasniegtu šos mērķus.

      (sal. ar 52., 54. un 81. punktu)
      2.        Lai izvērtētu to, vai pasākums ir selektīvs, ir svarīgi noteikt atskaites punktu, bet šim atskaites punktam nav obligāti jāsakrīt
         ar attiecīgās dalībvalsts robežām.

      Tāpēc, lai novērtētu selektivitāti pasākumam, ko ieviesusi valsts noteiktas daļas pārvaldes iestāde un ar kuru dalībvalsts
         teritorijas daļā ir paredzēts noteikt mazāku nodokļu likmi, nekā ir spēkā pārējā minētās dalībvalsts teritorijā, jāpārbauda,
         vai šī iestāde minēto pasākumu ir veikusi, īstenojot pilnvaras, kas ir pietiekami neatkarīgas no centrālās varas, un vajadzības
         gadījumā jānoskaidro, vai tas ir faktiski piemērojams visiem uzņēmumiem, kas dibināti, vai visām precēm, kas tiek pārdotas,
         teritorijā, kas ir šīs iestādes kompetencē.

      Situācijā, kad reģionāla vai vietēja iestāde, īstenojot pilnvaras, kas ir pietiekami neatkarīgas no centrālās varas, nosaka
         nodokļu likmi, kas ir mazāka par valsts likmi un kas ir piemērojama tikai uzņēmumiem, kas atrodas tās kompetencē esošajā teritorijā,
         būtiskās tiesību normas nodokļu pasākuma selektivitātes izvērtēšanai var attiekties tikai uz attiecīgo ģeogrāfisko apgabalu,
         ja valsts noteiktas daļas pārvaldes iestādei it īpaši tās statusa un pilnvaru dēļ ir būtiska loma, veidojot politisko un ekonomisko
         vidi, kurā darbojas uzņēmumi, kas atrodas tās kompetencē esošajā teritorijā.

      Lai šādos apstākļos pieņemtu lēmumu varētu uzskatīt par izdotu, īstenojot pietiekami neatkarīgas pilnvaras, vispirms šo lēmumu
         ir jābūt pieņēmušai reģionālai vai vietējai iestādei, kurai konstitucionālā līmenī ir piešķirts no centrālās valdības statusa
         nošķirts politiskais un administratīvais statuss. Vēl tam ir jābūt pieņemtam tā, ka centrālā valdība tiešā veidā nevar ietekmēt
         tā saturu. Visbeidzot, attiecīgajā reģionā esošajiem uzņēmumiem piemērojamās valsts nodokļa likmes samazinājuma sekas nedrīkst
         tikt kompensētas ar citu reģionu vai centrālās valdības palīdzību vai subsīdijām.

      (sal. ar 56.–58., 62. un 65.–67. punktu)
      3.        EKL 253. pantā pieprasītajam pamatojumam ir jābūt piemērotam attiecīgā akta raksturam un tajā ir jābūt skaidri un nepārprotami
         norādītai iestādes, apstrīdētā akta autores, argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu zināt veiktā pasākuma pamatojumu,
         bet Kopienu tiesa to pārbaudīt. Nav prasīts pamatojumā konkretizēt visus būtiskos faktiskos un tiesiskos pierādījumus, jo
         tas, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jānovērtē, ne tikai ņemot vērā tā tekstu, bet arī kontekstu,
         kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo nozari.

      Šī principa piemērošana atbalsta kvalifikācijai nozīmē, ka ir jābūt norādītiem iemesliem, kāpēc Komisija uzskata, ka attiecīgajam
         pasākumam ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts. Šajā sakarā arī tad, ja no apstākļiem, kuros atbalsts ir piešķirts, izriet,
         ka tas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un traucēt vai apdraudēt konkurenci, Komisijai šie apstākļi vismaz ir
         jāmin sava lēmuma motīvu daļā.

      (sal. ar 88. un 89. punktu)
      4.        Komisijai, piemērojot EKL 87. panta 3. punktu, ir plaša rīcības brīvība, kuras izmantošanā ietilpst ekonomiska un sociāla
         rakstura novērtējumi, kas jāveic Kopienu aspektā. Tiesa, kontrolējot šādas brīvības izmantošanas likumību, nevar lēmuma autora
         vērtējumu aizvietot ar savu attiecīgā jautājuma vērtējumu, bet tai ir tikai jāpārbauda, vai šajā vērtējumā nav pieļautas acīmredzamas
         kļūdas vai pilnvaru nepareiza izmantošana.

      (sal. ar 99. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 6. septembrī (*)

      Prasība atcelt tiesību aktu – Valsts atbalsts – Lēmums 2003/442/EK – Reģionālas vai vietējas pašvaldības īstenoti nodokļu pasākumi – Ienākuma nodokļa likmes samazināšana fiziskām un juridiskām personām, kas ir nodokļu maksātāji Azoru salās – Atzīšana par valsts atbalstu – Selektīvs raksturs – Pamatojums ar nodokļu sistēmas raksturu un struktūru – Pienākums norādīt pamatojumu – Saderīgums ar kopējo tirgu
      Lieta C‑88/03
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 2003. gada 24. februārī cēla
      Portugāles Republika, ko pārstāv L. Fernandišs [L. Fernandes], pārstāvis, kam palīdz Ž. da Krušs Vilasa [J. da Cruz Vilaça] un L. Romau [L. Romão], advogados, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      un
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāve, kam palīdz D. Andersons [D. Anderson], QC, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      personas, kas iestājušās lietā,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv V. di Buči [V. Di Bucci] un F. de Sousa Fialju [F. de Sousa Fialho], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas] (referents) un J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], R. Šintgens [R. Schintgen], N. Kolnerika [N. Colneric], S. Fon Bārs [S. Von Bahr], J. Klučka [J. Klučka] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 6. septembrī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 20. oktobrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasībā Portugāles Republika lūdz atcelt Komisijas 2002. gada 11. decembra Lēmumu 2003/442/EK par daļu no režīma, ar
         ko valsts nodokļu sistēma tiek pieskaņota Azoru autonomā reģiona vajadzībām, attiecībā uz ienākuma nodokļa likmes samazinājumu
         (OV L 150, 52. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        EKL 87. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā
         citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem
         uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”

      3        Komisijas 1998. gada 10. decembra Paziņojuma par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu pasākumiem uzņēmumu aplikšanai ar tiešajiem
         nodokļiem (OV C 384, 3. lpp., turpmāk tekstā – “Paziņojums par valsts atbalstu tiešo nodokļu jomā”) 2. punktā ir precizēts,
         ka tas ir paredzēts, lai sniegtu skaidrojumu par EKL 87. panta 1. punktā paredzētā valsts atbalsta kvalifikāciju nodokļu pasākumu
         gadījumā.

      4        EKL 87. panta 3. punktā ir paredzēts, ka par saderīgu ar kopējo tirgu var uzskatīt:

      “a)      atbalstu, kas veicina ekonomikas attīstību apgabalos, kur dzīves līmenis ir ārkārtīgi zems vai kur valda liels bezdarbs;
      [..]
      c)      atbalstu, kas veicina konkrētu saimniecisko darbību vai konkrētu tautsaimniecības jomu attīstību, ja šādam atbalstam nav tād[a]
         nelabvēlīg[a] iespaid[a] uz tirdzniecības apstākļiem, kas būtu pretrunā kopīgām interesēm;

      [..].”
      5        EKL 299. panta 2. punktā ir noteikts, ka Līguma noteikumus piemēro Francijas aizjūras departamentiem, Azoru salām, Madeiras
         salai un Kanāriju salām. Kopienu likumdevējs tomēr var noteikt īpašus pasākumus, it īpaši lai izstrādātu nosacījumus Līguma
         piemērošanai minētajiem reģioniem, ņemot vērā, ka to struktūru ekonomisko un sociālo stāvokli apgrūtina noteikti faktori,
         kas, nemainoties un cits citu papildinot, nopietni kavē to attīstību.

      6        Saskaņā ar 4.15. punktu Komisijas Pamatnostādnēs par reģionālo valsts atbalstu (OV 1998, C 74, 9. lpp.), kurās izdarīti grozījumi
         2000. gada 9. septembrī (OV C 258, 5. lpp., turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes par reģionālo valsts atbalstu”), ir aizliegts
         reģionālais atbalsts ar mērķi samazināt uzņēmuma kārtējos izdevumus, proti, darbības atbalsts.

      7        Tomēr saskaņā ar šo pamatnostādņu 4.16.2. punktu attālākos reģionos, kas atbilst atkāpei saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta
         a) un c) apakšpunktu, var atļaut atbalstu, kas nav pakāpeniski jāsamazina un jāierobežo laikā, ja tas ir paredzēts, lai kompensētu
         saimnieciskās darbības papildu izmaksas, ko rada EKL 299. panta 2. punktā identificētie faktori, kas, nemainoties un viens
         otru papildinot, nopietni kavē šo reģionu attīstību. Šajā punktā arī ir precizēts, ka dalībvalstij ir jānovērtē šo izmaksu
         apmērs un jāpierāda to saistība ar minētajiem faktoriem. Turklāt paredzētais atbalsts ir jāpamato saistībā ar tā ieguldījumu
         reģiona attīstībā un veidu, bet tā apmēram ir jābūt proporcionālam izmaksām, ko ar šo atbalstu paredzēts kompensēt.

       Valsts tiesiskais regulējums
      8        1976. gada 2. aprīļa Portugāles Republikas Konstitūcijā ir noteikts, ka “Azoru un Madeiras salas ir autonomi reģioni ar politiski
         administratīvu statusu un savām pārvaldes iestādēm”. Šajā sakarā tajā ir paredzēti vairāki noteikumi, kas regulē šo reģionu
         un to attiecīgo politisko un administratīvo iestāžu pilnvaras, uzdevumus un kompetenci.

      9        No šiem noteikumiem izriet, ka autonomo reģionu rīcībā ir savi nodokļu ienākumi, kā arī daļa no valsts nodokļu ienākumiem,
         kas noteikta atbilstoši efektīvas valsts solidaritātes principam. Turklāt šo reģionu likumdošanas asambleju ekskluzīvā kompetencē
         atbilstoši nosacījumiem, kas paredzēti Republikas Asamblejas izdotā likumā, ir nodokļu pilnvaras un tiesības pieskaņot valsts
         nodokļus reģionālajām vajadzībām.

      10      1998. gada 24. februāra likumā Nr. 13/98 par autonomo reģionu finansēm (lei n° 13/98, de 24 de Fevereiro. Lei de Finanças das Regiões Autónomas. Diário da República  I, A sērija, Nr. 46, 24.2.1998., 746. lpp., turpmāk tekstā – “likums Nr. 13/98”) Portugāles valsts ir precīzi definējusi šādas
         finansiālās autonomijas nosacījumus. Šajā likumā ir minēti reģionālās finansiālās autonomijas principi un mērķi, paredzēta
         autonomo reģionu finanšu saskaņošana ar valsts finansēm, izveidots valsts solidaritātes princips un valsts un autonomo reģionu
         sadarbības pienākums.

      11      Par valsts un autonomo reģionu sadarbības pienākumu likuma Nr. 13/98 5. panta 1.–3. punktā ir it īpaši noteikts:

      “1.      Pildot konstitūcijā un likumos noteikto solidaritātes pienākumu, valsts, kurai šajā sakarā jāņem vērā budžeta iespējas un
         tas, ka pret visām valsts teritorijas vietām ir jāizturas vienādi, sadarbojas ar autonomo reģionu iestādēm, lai attīstītu
         ekonomiku, izlīdzinātu nevienlīdzību, kas radusies no izolētības, un veicinātu ekonomisko un sociālo konverģenci ar visu valsts
         un Eiropas Savienības teritoriju.

      2.      Valsts solidaritāte it īpaši finanšu jomā izpaužas kā šajā likumā paredzēti budžeta līdzekļu pārskaitījumi, un tā ir nepārtraukti
         jāpieskaņo autonomo reģionu attīstības līmenim, un tai vispirms ir jānodrošina nosacījumi, kas ļautu gūt labāku finansējumu
         no pašu ienākumiem.

      3.      Valsts solidaritāte paredz garantēt visiem Portugāles pilsoņiem vienlīdzīgas attieksmes pamatprincipu un iespējas gūt labumu
         no valsts līmenī noteiktas sociālās politikas, kā arī veicināt ekonomisko un sociālo konverģenci ar pārējo valsts un [..]
         Savienības teritoriju; tā it īpaši izpaužas kā budžeta līdzekļu pārskaitījumi, kā konkretizēšanai jānotiek saskaņā ar šī panta
         noteikumiem.”

      12      Kā atgādināts apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 7. punktā, likumā Nr. 13/98 turklāt ir paredzēts, ka atbilstoši tajā noteiktiem
         nosacījumiem fizisku personu valsts ienākuma nodoklis un juridisku personu valsts ienākuma nodoklis ir autonomo reģionu ienākumu
         avots. Saskaņā ar šī likuma 37. pantu autonomo reģionu likumdošanas asamblejām it īpaši ir tiesības samazināt šajos reģionos
         piemērojamo nodokļu likmi ienākumiem 30 % robežās no valsts tiesību aktos paredzētās likmes.

       Azoru salu autonomā reģiona īpašais režīms
      13      Ar 1999. gada 20. janvāra reģionālo likumdošanas dekrētu Nr. 2/99/A, kurā izdarīti grozījumi ar 1999. gada 30. decembra reģionālo
         likumdošanas dekrētu Nr. 33/99/A (turpmāk tekstā – “dekrēts Nr. 2/99/A”), Azoru salu reģiona likumdošanas iestāde saskaņā
         ar kompetenci, kas tai saskaņā ar likumu ir šajā jomā, izdeva noteikumus valsts nodokļu sistēmas pieskaņošanai reģiona vajadzībām.
         Šis likumdošanas dekrēts stājās spēkā 1999. gada 1. janvārī un vienā no tā daļām īpaši ir regulēta ienākuma nodokļa likmes
         samazināšana.

      14      Šis likmes samazinājums tiek automātiski piemērots visiem uzņēmējiem (fiziskām un juridiskām personām). Saskaņā ar Portugāles
         iestāžu teikto tas it īpaši ir paredzēts, lai ļautu Azoru salās esošiem uzņēmumiem pārvarēt strukturālas grūtības, ko rada
         to atrašanās izolētā un attālā reģionā. Šajā sakarā visiem fizisku personu ienākuma nodokļa un juridisku personu ienākuma
         nodokļa maksātājiem, kas nodokļus maksā Azoru salu reģionā, pienākas šo nodokļu likmes samazinājums 20 % apmērā (15 % 1999. gadā)
         pirmajiem no šiem nodokļiem un 30 % – otrajiem. Šī pasākuma budžeta izmaksas Portugāles iestādes ir aprēķinājušas, ņemot par
         pamatu no tā izrietošus nodokļu ienākumu zaudējumus, kā apmēram 26,25 miljonus EUR gadā.

       Apstrīdētais lēmums
      15      2000. gada 5. janvāra vēstulē Portugāles iestādes paziņoja Eiropas Kopienu Komisijai režīmu par valsts nodokļu sistēmas pieskaņošanu
         Azoru salu autonomā reģiona vajadzībām. Šis režīms, par kuru tika paziņots ar nokavēšanos, atbildot uz 1999. gada 7. decembrī
         pēc presē publicētiem rakstiem Komisijas dienestu formulēto informācijas pieprasījumu, un kas stājās spēkā bez Komisijas atļaujas,
         tika iekļauts nepaziņoto atbalstu reģistrā.

      16      Pēc Portugāles iestāžu paziņotās informācijas pārbaudes Komisija par režīma daļu, kas attiecas uz ienākuma nodokļa likmes
         samazināšanu, nolēma uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Šajā procedūrā Komisijai savus apsvērumus Portugāles
         iestāžu viedokļa atbalstam iesniedza Ālandu [Åland] salu (Somija) reģionālā valdība.

      17      Šīs procedūras beigās Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.

      18      Šī lēmuma motīvu daļas 23. punktā Komisija, atsaucoties uz Paziņojumu par valsts atbalstu tiešo nodokļu jomā, atgādina kritērijus
         valsts atbalsta noteikšanai EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Attiecīgajam pasākumam ir jāsniedz personām labums, kas atvieglo
         izdevumus, kuri parasti tiek segti no to budžeta. Šādam labumam ir jābūt valsts piešķirtam vai no valsts līdzekļiem jebkādā
         formā. Attiecīgajam pasākumam ir jāietekmē konkurence un tirdzniecība starp dalībvalstīm. Visbeidzot, tam ir jābūt īpašam
         jeb selektīvam tādā ziņā, ka tam ir jāsniedz labums konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai.

      19      Apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 24. punktā Komisija secina, ka visi šie kritēriji ir izpildīti saistībā ar attiecīgo ienākuma
         nodokļa likmes samazinājumu. It īpaši attiecībā uz trim pirmajiem kritērijiem tā uzskata, ka:

      “–      [..] ciktāl izvērtējamais nodokļa likmes samazinājums tiek piemērots uzņēmumiem, tas tiem piešķir [..] labumu, kas atvieglo
         izdevumus, kas parasti tiek segti no to budžeta,

      –      nodokļu samazinājuma noteikšana ietver nodokļu ienākumu zudumu, kas [..] “līdzinās valsts līdzekļu iztērēšanai nodokļu izdevumu
         veidā”. Ciktāl šis princips tiek piemērots arī dalībvalstu reģionālo un vietējo iestāžu piešķirta atbalsta gadījumos [..],
         izvērtējamais nodokļa likmes samazinājums tiek piešķirts no valsts līdzekļiem, proti, līdzekļiem, kas Portugāles valsts finanšu
         sistēmā ir iedalīti Azoru salu autonomajam reģionam,

      –      konkurences un tirdzniecības starp dalībvalstīm ietekmēšanas kritērijs paredz, ka persona, kas gūst labumu no pasākuma, veic
         saimniecisku darbību, neatkarīgi no tās juridiskā statusa vai darbības veida. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tirdzniecības
         ietekmēšanas kritērijs ir izpildīts, ja uzņēmums, kas gūst labumu, veic tādu saimniecisko darbību, kas ir tirdzniecības starp
         dalībvalstīm priekšmets [..]. Tā tas ir izvērtējamā nodokļa samazinājuma gadījumā, ņemot vērā [nodokļa samazinājuma] piemērojamību
         daudzās nozarēs un to, ka vismaz daļa no attiecīgajiem uzņēmumiem veic darbības, kas ir tirdzniecības starp dalībvalstīm priekšmets.”

      20      Runājot par selektivitātes kritēriju, Komisija atsaucas uz sava Paziņojuma par valsts atbalstu tiešo nodokļu jomā 17. punktu.
         Tajā ir precizēts, ka Komisijas lēmumu prakse liecina, ka “tikai pasākumiem, kuri aptver visu valsts teritoriju, netiek izvirzīts
         [EKL] 87. panta 1. punktā noteiktais specifiskuma kritērijs”, kas “pats par sevi ir raksturīgs atbalsta pasākumiem, kas paredzēti,
         lai veicinātu kāda reģiona ekonomisko attīstību”. Komisija uzskata, ka attiecīgais nodokļa likmes samazinājums uzņēmumiem,
         kas atrodas konkrētajā Portugāles reģionā, dod tādu labumu, ko nevar gūt uzņēmumi, kas tādas pašas saimnieciskās darbības
         vēlas veikt citos Portugāles reģionos. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 24. punktu tādējādi tas EKL 87. panta 1. punkta
         izpratnē sniedz labumu uzņēmumiem, kuri ir nodokļu maksātāji Azoru salu reģionā, atšķirībā no pārējiem Portugāles uzņēmumiem.

      21      Komisija savu secinājumu balsta uz šādu apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 26., 27., 31. un 33. punktā norādītu argumentāciju.

      22      Pirmkārt, ciktāl atbalsta jēdziena selektivitātes kritērijs ir balstīts uz divu veidu vienādā atskaites situācijā esošu uzņēmumu
         (tādi, kas gūst labumu, un tādi, kas negūst) salīdzinājumu, to ir iespējams konstatēt, tikai salīdzinot ar nodokļiem, kas
         definēti kā normāli. Saskaņā ar Komisijas teikto “gan no Līguma sistēmas, kurā paredzēts valsts vai no valsts līdzekļiem piešķirts
         atbalsts, gan no dalībvalstu centrālo iestāžu fundamentālās lomas, veidojot politisko un ekonomisko vidi, kurā darbojas uzņēmumi,
         ar to veiktiem pasākumiem, sniegtiem pakalpojumiem un vajadzības gadījumā to veiktiem finanšu pārskaitījumiem, izriet, ka
         šis salīdzinājums ir jāveic, ņemot par pamatu dalībvalsts ekonomisko telpu. [..] Komisijas pastāvīgajā praksē [..] nodokļu
         sistēmas [..], kas piemērojamas noteiktās teritorijās vai reģionos un ir labvēlīgākas par dalībvalsts vispārējo nodokļu sistēmu,
         tiek kvalificētas kā atbalsts [..]”.

      23      Otrkārt, ar atbalsta jēdzienu, kurā ietilpst visa veida pasākumi, atvieglojot izdevumus, kas parasti tiek segti no viena vai
         vairāku uzņēmumu budžeta, neatkarīgi no to nolūka, pamatojuma, mērķa un rakstura, nav saderīgs Portugāles iestāžu apgalvojums,
         ka labumi, kuru teritoriālā piemērojamība ir ierobežota, ir vispārēji attiecīgā reģiona pasākumi tikai tāpēc, ka tos īsteno
         nevis centrāla, bet reģionāla iestāde un tie ir īstenojami visā attiecīgā reģiona jurisdikcijā esošajā teritorijā. “Nošķiršana,
         balstoties tikai uz pārvaldes iestādi, kas nolēmusi veikt pasākumu, liegtu [EKL] 87. pantam, kurā attiecīgos pasākumus paredzēts
         aptvert tikai tad, ja tie ietekmē konkurenci un tirdzniecību starp dalībvalstīm [..], jebkādu lietderīgu iedarbību.”

      24      Komisija piebilst, ka “šis lēmums neattiecas uz mehānismu, kas ļauj noteikta līmeņa (reģionu, komūnu un citu) pašvaldībām
         noteikt un iekasēt vietējos nodokļus, kuriem nav nekādas saistības ar valsts nodokļiem. Šis, gluži pretēji, ir valsts tiesību
         aktos noteiktas un Portugāles kontinentālajā daļā piemērojamas nodokļa likmes samazinājums, kas ir piemērojams tikai Azoru
         salās. Šādos apstākļos ir acīmredzams, ka reģionālo iestāžu ieviestais pasākums ir atkāpe no valsts nodokļu sistēmas.”

      25      Treškārt, iepriekš minēto nodokļa likmes samazinājumu nevarot pamatot ar Portugāles nodokļu sistēmas raksturu vai struktūru.
         Komisija uzskata, ka it īpaši, “ciktāl samazinājums neizriet no nodokļu proporcionalitātes un progresivitātes principu piemērošanas,
         bet paredz labumu konkrētā reģionā esošiem uzņēmumiem, neatkarīgi no to finanšu stāvokļa, tam izvirzītos reģionālās attīstības
         mērķus nevar uzskatīt par raksturīgiem minētajai Portugāles nodokļu sistēmai”.

      26      Apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 34. punktā attiecīgos pasākumus kvalificējusi kā valsts atbalstu, Komisija minētās motīvu daļas
         35. punktā uzskata, ka šis atbalsts, kas, samazinot uzņēmumu kārtējos izdevumus, ir paredzēts, lai pārvarētu pastāvīgās strukturālās
         grūtības, ko rada Azoru salu reģiona izolētība un tā attālums no kontinentālajiem ekonomiskajiem centriem, ir darbības atbalsts.
         Tā piebilst, ka šāds atbalsts var tikt atļauts, ja tas ir paredzēts, lai kompensētu saimnieciskās darbības papildu izmaksas,
         ko rada EKL 299. panta 2. punktā identificētie faktori, ievērojot Pamatnostādņu par reģionālo valsts atbalstu 4.16.2. punktā
         minētos nosacījumus, proti, to var pamatot ar tā ieguldījumu reģiona attīstībā, kā arī tā raksturu, un tam jābūt proporcionālam
         papildu izmaksām, ko ar to paredzēts kompensēt.

      27      Šajā sakarā Komisija apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 38. punktā apgalvo, ka, ciktāl attiecīgais ienākuma nodokļa likmes samazinājums
         ir piemērojams “uzņēmumiem ārpus finanšu sektora”, to var uzskatīt par atbalstu, kas ir saderīgs ar kopējo tirgu EKL 87. panta
         3. punkta a) apakšpunktā ietvertās atkāpes izpratnē.

      28      Savukārt saskaņā ar Komisijas teikto, ciktāl ienākuma nodokļa likmes samazinājums ir piemērojams uzņēmumiem finanšu sektorā,
         to nevar pamatot ar tā ieguldījumu reģiona attīstībā un tā apmērs nav proporcionāls grūtībām, kas ar to ir paredzētas novērst.
         Tādējādi Komisija šo samazinājumu nevarot uzskatīt par atbalstu, kas būtu saderīgs ar kopējo tirgu EKL 87. panta 3. punkta
         a) apakšpunkta izpratnē, jo vairāk tāpēc, ka trūkst skaitliskas informācijas, kas ļautu objektīvi novērtēt Azoru salās finanšu
         sektorā darbojošos uzņēmumu papildu izmaksas. Šim atbalstam nevar arī piemērot citas Līgumā paredzētās atkāpes.

      29      Jāprecizē, ka apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 18. punktā Komisija par Portugāles iestāžu iesniegto pētījumu bija norādījusi,
         ka pamata paraugā nebija ietverti tādi uzņēmumi, kas darbojas finanšu sektorā. Tā bija norādījusi, ka Portugāles iestādes
         šo trūkumu tikai pamatoja ar to, ka par minētajām darbībām nebija pieejami statistikas dati, pilnībā atzīstot, ka saistībā
         ar šādām darbībām tās nevarēja neapstrīdami pierādīt, ka attiecīgais nodokļa likmes samazinājums rakstura un apmēra ziņā bija
         piemērots, lai atvieglotu Azoru salu reģiona specifiskās problēmas.

      30      Turklāt Komisija apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 42. punktā piebilst, ka pārredzamības un tiesiskās drošības labad no lēmuma,
         kurā atzīta saderība ar kopējo tirgu, jāizslēdz arī “pakalpojumi “uzņēmumu grupas ietvaros” (darbības, kuru ekonomiskais mērķis
         ir sniegt pakalpojumus uzņēmumiem, kas pieder pie tās pašas grupas, piemēram, koordinācijas, grāmatvedības vai izplatīšanas
         centri)”. Tā faktiski uzskata, “ka šādas darbības pietiekami neveicina reģiona attīstību, lai tās varētu atzīt par saderīgām
         [ar kopējo tirgu] saskaņā ar 87. panta 3. punkta a) apakšpunktu vai atbilstoši citām Līgumā paredzētajām atkāpēm to pašu iemeslu
         dēļ, kas norādīti saistībā ar finanšu sektoru”.

      31      Tādējādi apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija par saderīgu ar kopējo tirgu atzīst daļu no režīma par valsts nodokļu sistēmas
         pieskaņošanu Azoru salu autonomā reģiona vajadzībām, kas attiecas uz ienākuma nodokļa likmes samazinājumu, ar atrunu 2. pantā,
         ka 1. pantā minētais atbalsta režīms nav saderīgs ar kopējo tirgu, ciktāl tas ir piemērojams uzņēmumiem, kas veic finanšu
         darbības, un uzņēmumiem, kas sniedz pakalpojumus “uzņēmumu grupas ietvaros”. Apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisija Portugālei
         uzliek pienākumu veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai no uzņēmumiem, kas veic 2. pantā minētās darbības, atgūtu atbalstu,
         kas tiem piešķirts atbilstoši 1. pantā minētajai atbalsta režīma daļai.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      32      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 16. septembra rīkojumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika atļauts
         iestāties lietā, lai atbalstītu Portugāles Republikas prasījumus.

      33      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 9. jūnija rīkojumu Spānijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā, lai atbalstītu Portugāles
         Republikas prasījumus.

      34      Portugāles Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:

      –      atzīt šo prasību par pieņemamu;
      –      atzīt šo prasību par pamatotu un tādējādi atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl šajā lēmumā nodokļa likmes samazinājums fiziskām
         un juridiskām personām, kas ir nodokļu maksātāji Azoru salās, kvalificēts kā valsts atbalsts;

      –      pakārtoti un neatkarīgi no iepriekš minētā atzīt šo prasību par pieņemamu un atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, ciktāl tajā par
         nesaderīgu ar kopējo tirgu ir atzīts nodokļa likmes samazinājums uzņēmumiem, kas darbojas finanšu sektorā, un uzņēmumiem,
         kas sniedz pakalpojumus “uzņēmumu grupas ietvaros”, un ciktāl tā 3. pantā Portugāles Republikai ir uzlikts pienākums atgūt
         attiecīgo summu;

      –      piespriest Komisijai atlīdzināt visus, ieskaitot Portugāles Republikas, tiesāšanās izdevumus.
      35      Eiropas Kopienu Komisijas prasījumi ir šādi:

      –      prasību noraidīt kā nepamatotu;
      –      piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      36      Apvienotās Karalistes, personas, kas iestājusies lietā Portugāles prasījumu atbalstam, prasījumi Tiesai ir – atzīt šo prasību
         par pamatotu un tādējādi atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl šajā lēmumā nodokļa likmes samazinājums fiziskām un juridiskām personām,
         kas ir nodokļu maksātāji Azoru salās, kvalificēts kā valsts atbalsts.

       Par prasību
      37      Prasības pamatojumā Portugāles valdība izvirza trīs pamatus. Pirmkārt, apstrīdētajā lēmumā, piemērojot EKL 87. panta 1. punktu,
         divos aspektos esot pieļauta juridiska kļūda. Otrkārt, šis lēmums neesot pietiekami pamatots, kas esot EKL 253. panta pārkāpums.
         Treškārt, tajā esot pieļauta acīmredzama kļūda, novērtējot faktus, no kuriem atkarīga EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunkta
         piemērošana.

       Par pirmo pamatu, kas balstīts uz to, ka, piemērojot EKL 87. panta 1. punktu, ir pieļauta juridiska kļūda
       Lietas dalībnieku argumenti
      38      Pirmajā pamatā Portugāles valdība apgalvo, ka dekrētā Nr. 2/99/A paredzētais ienākuma nodokļa likmes samazinājums Azoru salās
         esošām fiziskām un juridiskām personām ir nevis selektīvs, bet gan vispārējs pasākums un ka šī samazinājuma radītās maksājumu
         atšķirības katrā ziņā ir pamatojamas ar Portugāles nodokļu sistēmas raksturu un struktūru.

      39      Runājot par šo pasākumu selektīvā rakstura novērtējumu, Portugāles valdība vispirms apgalvo, ka Komisija par atskaites punktu
         nepareizi ir ņēmusi visu Portugāles teritoriju. Lai novērtētu pasākuma selektivitāti, minētais pasākums nav obligāti jāapskata
         visas valsts aspektā. Tādējādi, ja nodokļu priekšrocību, kas tiek piemērota tikai daļā teritorijas, piešķir valsts noteiktas
         daļas pārvaldes iestāde teritorijas daļai, kas atrodas tās kompetencē, par atskaites punktu ir jāņem tikai attiecīgais reģions.
         Tā kā šādos apstākļos piešķirtas priekšrocības ir piemērojamas visiem uzņēmumiem, kas maksā nodokļus šajā reģionā, tie ir
         vispārēji, nevis selektīvi pasākumi.

      40      Turpinājumā šī valdība uzsver, ka attiecīgais nodokļa likmes samazinājums tieši izrietot no Portugāles nodokļu sistēmas pamatprincipiem,
         it īpaši pārdales principa un valsts solidaritātes principa, kā arī attiecīgā reģiona autonomijas līmeņa. Tas izrietot no
         konstitūcijā noteiktās suverenitātes izmantošanas un to pamatojot EKL 299. panta 2. punktā noteiktie faktori, proti, Azoru
         salu izolētība, bargais klimats un ekonomiskā atkarība no nelielā preču daudzuma.

      41      Katrā ziņā saskaņā ar Portugāles valdības teikto apstrīdētajā lēmumā esot ignorēts tas, ka attiecīgo nodokļa samazinājumu
         pamatoja Portugāles nodokļu sistēmas raksturs un struktūra. Tā šajā sakarā apgalvo, ka šie pasākumi palīdz īstenot Portugāles
         nodokļu sistēmas strukturālos mērķus, proti, pārdales nolūkā sadalīt nodokļu nastu atbilstoši iemaksu veikšanas kapacitātei.
         Tā turklāt atgādina, ka nodokļu maksātājiem Portugāles kontinentālajā teritorijā esot citi mērķi nekā Azoru salās. Šo abu
         faktoru izcelsme esot rodama tieši konstitūcijas un likumu tekstos, ar kuriem izveidoti Portugāles nodokļu sistēmas pamatprincipi
         un attālāko reģionu autonomija.

      42      Saskaņā ar Komisijas teikto no Līguma sistēmas izriet, ka pasākuma selektivitāte ir jāizvērtē valsts aspektā. Ņemot par atskaites
         punktu reģionu, kas veic pasākumu, tiktu ignorēts Līgumā ietverto valsts atbalsta noteikumu uzdevums un jēga. Pat ja nepastāv
         materiāla selektivitāte, uzņēmumiem, kas darbojas noteiktos dalībvalsts reģionos, piešķirtajām priekšrocībām esot selektīvs
         raksturs un tādējādi tās veidojot valsts atbalstu. Šajā gadījumā strīdīgais nodokļu samazinājums dodot priekšrocības uzņēmumiem,
         kas ir nodokļu maksātāji Azoru salu reģionā, atšķirībā no pārējiem Portugāles uzņēmumiem, jo attiecīgos valsts nodokļus Portugāles
         kontinentālajos reģionos vietējās iestādes nevar samazināt un tie ir piemērojami saskaņā ar pilnu likmi, ar ko pietiek, lai
         secinātu, ka strīdīgais pasākums ir selektīvs EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tam, ka attiecīgi samazināt nodokli nav izlēmusi
         centrāla valsts iestāde, nav nozīmes, jo, kvalificējot pasākumu, vērā var ņemt tikai tā iedarbību, nevis formu.

      43      Komisija turklāt uzskata, ka Azoru salu autonomā reģiona autonomijas līmenis faktiski ir ierobežots. Centrālajai Portugāles
         valstij joprojām ir būtiska loma, nosakot ekonomiskos apstākļus, kuros darbojas uzņēmumi. Piemēram, uzņēmumi, kas darbojas
         Azoru salās, varētu izmantot centrālās valsts finansētu infrastruktūru vai sociālā nodrošinājuma sistēmu, kuras finansiālo
         līdzsvaru nodrošina pati centrālā valsts. Turklāt nodokļu ienākumu samazinājums, ko attiecīgajā reģionā izraisīs attiecīgais
         nodokļa likmes samazinājums, tikšot finansiālās solidaritātes principa vārdā budžetā netieši kompensēts ar pārskaitījumiem
         no centrālās valsts.

      44      Runājot par strīdīgo nodokļu priekšrocību pamatojumu ar Portugāles nodokļu sistēmas raksturu un struktūru, Komisija apgalvo,
         ka to varētu atzīt tikai tad, ja šīs priekšrocības izrietētu no objektīvām atšķirībām nodokļu maksātāju starpā. Taču attiecīgā
         samazinājuma gadījumā tā tas nav, jo tas ir piemērojams visiem uzņēmumiem, kas dibināti Azoru salās, neatkarīgi no to finanšu
         stāvokļa un izriet no šī reģiona ekonomikas īpatnībām, kas nav raksturīgas nodokļu sistēmai. Komisija precizē, ka jēdziens
         – sistēmas raksturs vai struktūra – norāda uz obligāto maksājumu režīma iekšējo loģiku un nepieciešamām un proporcionālām
         tehniskām atšķirībām, kas paredzētas, lai ņemtu vērā objektīvi dažādas situācijas, kurām piemērojams maksājumu režīms, un
         kas atbilst prasībai nodrošināt iespējami labāku šādas sistēmas darbību visos gadījumos, kas uz to attiecas.

      45      Apvienotās Karalistes, personas, kas iestājusies lietā Portugāles Republikas prasījumu atbalstam, valdība argumentāciju koncentrēja
         uz selektivitātes kritērija izvērtējumu. Noraidot Komisijas argumentu, ka pasākumi, kuri nav piemērojami visā dalībvalsts
         teritorijā, atbilst EKL 87. panta 1. punktā noteiktajam selektivitātes kritērijam, tā apgalvo, ka šim kritērijam dažreiz varētu
         neatbilst nodokļu pasākumi, kurus veikt nolēmuši decentralizēti vai autonomi reģioni un kas ir piemērojami visā to kompetencē
         esošā teritorijā, un kas nav specifiski kādai nozarei.

      46      Saskaņā ar Apvienotās Karalistes valdības teikto, ja kā šajā lietā autonomā reģiona likumdevējs nosaka nodokļa likmi, kas
         ir vienādi piemērojama visā attiecīgajā reģionā, bet ir mazāka par likmi, kas piemērojama saskaņā ar valsts likumdevēja lēmumu
         citās dalībvalsts daļās, to, ka pasākums ir selektīvs, nevar secināt tikai no tā, ka citos reģionos nodokļu līmenis atšķiras.
         Šāda selektivitāte atkarībā no apstākļiem ir jāizvērtē, par atskaites punktu ņemot pašu reģionu, nevis visu dalībvalsti. Tā
         tas esot līdz brīdim, kad konstitucionālā sistēmā tiek atzīta pietiekama autonomija nodokļu jomā, lai vietējās pašvaldības
         piešķirtu nodokļu atbrīvojumu varētu uzskatīt par tādu, ko ir pieņēmis tāds autonoms vai decentralizēts reģions, kam ir ne
         tikai pilnvaras pieņemt šādu lēmumu, bet kam ir arī jāuzņemas tā finansiālās un politiskās sekas.

      47      Tātad pirms samazinātās reģionālās nodokļa likmes kvalificēšanas par valsts atbalstu, salīdzinot to ar valsts nodokļu likmi,
         Komisijai saskaņā ar minētās valdības teikto bija jāņem vērā valsts noteiktas daļas pārvaldes iestādes, kas noteikusi samazināto
         nodokļu likmi, autonomijas līmenis, ievērojot vairākus faktorus – to, ka kompetence nodokļu jomā ir daļa no konstitucionālās
         sistēmas, kurā reģionam ir piešķirta būtiska politiska autonomija, to, ka lēmumu samazināt nodokļu likmi ir pieņēmusi iestāde,
         ko ir ievēlējuši reģiona iedzīvotāji vai kas ir atbildīga to priekšā, un to, ka minētā lēmuma finansiālās sekas uzņemas pats
         reģions un tās netiek kompensētas ar citu reģionu vai centrālās valdības palīdzību vai subsīdijām.

      48      Saskaņā ar Apvienotās Karalistes valdības teikto reģiona nodokļu sistēmas rakstura izvērtēšana valsts atbalsta aspektā rada
         plašākus jautājumus par reģiona autonomiju, kam ir liela nozīme konstitucionālā aspektā. Sevišķi varētu tikt apšaubīta Apvienotās
         Karalistes konstitucionālā “asimetriskās” decentralizācijas sistēma, ņemot vērā Skotijas un Ziemeļīrijas situāciju.

      49      Spānijas Karaliste, arī persona, kas iestājusies lietā Portugāles Republikas prasījumu atbalstam, uzsver, ka, ja pastāv decentralizācija,
         tad tā ir daļa no dalībvalsts konstitucionālās iekārtas. Tādējādi, pieņemot Komisijas argumentus, šī konstitucionālā sistēma
         tiktu nonicināta, it īpaši tāpēc, ka politika tiešo nodokļu jomā joprojām ietilpst pašu dalībvalstu kompetencē.

      50      Atbildes rakstā par Apvienotās Karalistes iestāšanos lietā Komisija apstrīd to, ka apstrīdētajā lēmumā izmantotā pieeja var
         traucēt Skotijai vai Ziemeļīrijai īstenot tām nodokļu jomā piešķirtās pilnvaras.

      51      Komisija piebilst, ka vienāda attieksme pret, no vienas puses, konkrētā reģionā piemērojamu nodokļu samazinājumu, par ko lēmusi
         centrāla iestāde, un, no otras puses, līdzīgu samazinājumu, par ko lēmusi reģionāla iestāde, atbilst principam, atbilstoši
         kuram atbalsta jēdziens tiek definēts atkarībā no pasākuma ietekmes uz uzņēmumiem vai ražotājiem, neņemot vērā ne tā iemeslus
         vai mērķus, ne atbalsta devēja vai pārvaldītāja situāciju (1974. gada 2. jūlija spriedums lietā 173/73 Itālija/Komisija, Recueil, 709. lpp., 27. un 28. punkts, un 1977. gada 22. marta spriedums lietā 78/76 Steinike & Weinlig, Recueil, 595. lpp., 21. punkts). Savukārt Apvienotās Karalistes, kas vēlas, lai pasākuma selektivitāte “atbilstoši apstākļiem” tiktu
         izvērtēta vai nu reģiona ietvaros, vai nu kopumā visas dalībvalsts aspektā, ierosinātie kritēriji neesot saderīgi ar šo principu
         un novedot pie tiesiskas nedrošības, kas var graut valsts atbalsta kontroli.

       Tiesas vērtējums
      52      EKL 87. panta 1. punktā ir aizliegts valsts atbalsts, “kas dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”,
         proti – selektīvs atbalsts (skat. 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑66/02 Itālija/Komisija,Krājums, I‑10901. lpp., 94. punkts). Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts atbalsta jēdziens neietver valsts pasākumus,
         kuri uzņēmumiem ir piemērojami atšķirīgi un tātad ir a priori selektīvi, ja šādas atšķirības izriet no iemaksu režīma, kurai tie atbilst, rakstura vai sistēmas (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto 1974. gada 2. jūlija spriedumu lietā Itālija/Komisija, 33. punkts, un 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑148/04
         Unicredito Italiano, Krājums, I‑11137. lpp., 51. punkts).

      53      Tādējādi vispirms ir jānoskaidro, vai attiecīgais nodokļa likmes samazināšanas pasākums ir selektīvs, un vajadzības gadījumā
         jāpārbauda, vai, kā to apgalvo Portugāles valdība, šo pasākumu pamato Portugāles nodokļu sistēmas raksturs un struktūra.

      54      Vērtējot selektivitātes nosacījumu, kas veido valsts atbalsta jēdzienu, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar EKL 87. panta
         1. punktu ir uzliks pienākums noteikt, vai valsts pasākums konkrētajā tiesiskajā režīmā dod priekšroku “konkrētiem uzņēmumiem
         un konkrētu preču ražošanai” atšķirībā no pārējiem, kas, ņemot vērā minētā režīma mērķi, faktiskā un juridiskā ziņā ir līdzīgā
         situācijā (šajā sakarā skat. 2001. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑143/99 Adria-Wien Pipeline  un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke,Recueil, I‑8365. lpp., 41. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑308/01 GIL Insurance  u.c.,Recueil, I‑4777. lpp., 68. punkts, un 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C‑172/03 Heiser, Krājums, I‑1627. lpp., 40. punkts).

      55      Šādi ir jāanalizē arī pasākums, kuru veic nevis valsts likumdevējs, bet valsts noteiktas daļas pārvaldes iestāde, jo teritoriālas
         pašvaldības, nevis centrālās pārvaldes iestādes veikts pasākums var veidot valsts atbalstu, ja ir izpildīti EKL 87. panta
         1. punktā minētie nosacījumi (skat. 1987. gada 14. oktobra spriedumu lietā 248/84 Vācija/Komisija, Recueil, 4013. lpp., 17. punkts).

      56      No iepriekš minētā izriet, ka, lai izvērtētu attiecīgā pasākuma selektivitāti, ir jāpārbauda, vai minētais pasākums attiecīgajā
         tiesiskajā režīmā dod priekšrocības konkrētiem uzņēmumiem atšķirībā no pārējiem, kas faktiskā un juridiskā ziņā ir līdzīgā
         situācijā. Nodokļu pasākumu gadījumā atskaites punktam ir lielāka nozīme, jo pat pašu priekšrocību var konstatēt, tikai to
         salīdzinot ar tā saucamajiem “normālajiem” nodokļiem. Normāla nodokļa likme ir likme, kas ir spēkā ģeogrāfiskajā apgabalā,
         kas tiek izmantots par atskaites punktu.

      57      Šajā sakarā atskaites punktam nav obligāti jāsakrīt ar attiecīgās dalībvalsts robežām, tādējādi tas, ka ar pasākumu tiek piešķirta
         priekšrocība tikai kādai valsts teritorijas daļai, pats par sevi nav vienīgais selektivitātes kritērijs EKL 87. panta 1. punkta
         izpratnē.

      58      Nevar izslēgt, ka valsts noteiktas daļas pārvaldes iestādei ir tiesisks un faktisks statuss, kas to padara pietiekami neatkarīgu
         no dalībvalsts centrālās valdības, lai saistībā ar tās veiktajiem pasākumiem tieši šai iestādei, nevis centrālajai valdībai
         būtu galvenā loma, veidojot politisko un ekonomisko vidi, kurā darbojas uzņēmumi. Tāpat tieši teritorija, kurā valsts noteiktas
         daļas pārvaldes iestāde, pasākuma autore, īsteno savu kompetenci, nevis valsts teritorija kopumā ir būtiskais atskaites punkts,
         lai noskaidrotu, vai šādas iestādes veikts pasākums dod priekšrocības konkrētiem uzņēmumiem atšķirībā no pārējiem, kas faktiskā
         un juridiskā ziņā ir līdzīgā situācijā, ņemot vērā attiecīgā pasākuma vai tiesiskā režīma mērķi.

      59      Nevar piekrist Komisijas argumentiem, ka šāda analīze būtu pretrunā Līguma tekstam un nozarē iedibinātajai judikatūrai.

      60      Protams, Tiesa jau ir lēmusi, ka, ja ir izpildīti šajā pantā minētie nosacījumi, tas, ka atbalsta programmu ir apstiprinājusi
         teritoriāla pašvaldība, neliedz piemērot EKL 87. panta 1. punktu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija,
         17. punkts). Turklāt, kā apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 26. punktā uzsvērusi Komisija, pašā Līguma tekstā, kura 87. panta
         3. punkta a) un c) apakšpunktā pasākumi, kas “veicina ekonomikas attīstību apgabalos”, kvalificēti kā valsts atbalsts, ko
         var uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu, ir norādīts, ka priekšrocības, kas ir piemērojamas tikai daļā no valsts, kurai
         piemērojamas atbalsta tiesības, teritorijas, var būt selektīvas priekšrocības. Tomēr vienīgi no tā, ka pasākums ir piemērojams
         tikai ģeogrāfiski ierobežotā dalībvalsts apgabalā, nevar secināt, ka tas ir selektīvs EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      61      Tāpat no 2000. gada 19. septembra sprieduma lietā C‑156/98 Vācija/Komisija (Recueil, I‑6857. lpp.) nevar secināt, ka pasākums, no kura labumu gūst tikai uzņēmumi, kas atrodas noteiktos reģionos, tādēļ būtu
         selektīvs. Šī sprieduma 23. punktā Tiesa uzskatīja, ka tas, ka nodokļu atvieglojums deva labumu konkrētiem jaunajās federālajās
         zemēs un Austrumberlīnē esošiem uzņēmumiem, to padarīja par pasākumu, kam nebija vispārēja nodokļu vai ekonomiska rakstura.
         Bet attiecīgo nodokļu atbrīvojuma pasākumu, atkāpjoties no citādi viendabīgā valsts režīma, bija ieviesis valsts likumdevējs,
         un tas daļēji bija piemērojams tikai konkrētos Vācijas reģionos esošiem uzņēmumiem, kuros bija nodarbināti lielākais 250 darbinieki
         un kuru juridiskā adrese un valde atradās jaunajās federālajās zemēs vai Austrumberlīnē.

      62      Lai novērtētu selektivitāti pasākumam, ko ieviesusi valsts noteiktas daļas pārvaldes iestāde un ar kuru kā šajā gadījumā dalībvalsts
         teritorijas daļā ir paredzēts noteikt mazāku nodokļu likmi, nekā ir spēkā pārējā minētās dalībvalsts teritorijā, kā norādīts
         šī sprieduma 58. punktā, jāpārbauda, vai šī iestāde minēto pasākumu ir veikusi, īstenojot pilnvaras, kas ir pietiekami neatkarīgas
         no centrālās varas, un vajadzības gadījumā jānoskaidro, vai tas ir faktiski piemērojams visiem uzņēmumiem, kas dibināti, vai
         visām precēm, kas tiek pārdotas, teritorijā, kas ir šīs iestādes kompetencē.

      63      Ģenerāladvokāts savu secinājumu 50. un turpmākajos punktos ir īpaši identificējis trīs situācijas, kurās var rasties jautājums
         par tāda pasākuma kvalificēšanu par valsts atbalstu, kas paredzēts, lai ģeogrāfiski ierobežotā apgabalā noteiktu mazāku nodokļu
         likmi nekā visā valstī spēkā esošā likme.

      64      Pirmajā situācijā centrālā valdība vienpusēji nolemj konkrētā ģeogrāfiskā apgabalā piemērot mazāku nodokļu likmi nekā likme,
         kas piemērojama visā valstī. Otrā situācija atbilst nodokļu kompetences sadales modelim, kurā visām viena līmeņa (reģionu,
         komūnu vai citu) vietējām iestādēm ir tiesības tām piešķirtās kompetences ietvaros brīvi noteikt to kompetencē esošā teritorijā
         piemērojamo nodokļu likmi. Komisija tāpat kā Portugāles un Apvienotās Karalistes valdības atzina, ka šajā otrajā situācijā
         vietējās iestādes veikts pasākums nav selektīvs, jo nav iespējams noteikt normālo nodokļu likmi, kas var būt par atskaites
         parametru.

      65      Trešajā situācijā reģionāla vai vietēja iestāde, īstenojot pilnvaras, kas ir pietiekami neatkarīgas no centrālās varas, nosaka
         nodokļu likmi, kas ir mazāka par valsts likmi un kas ir piemērojama tikai uzņēmumiem, kas atrodas tās kompetencē esošajā teritorijā.

      66      Šajā pēdējā situācijā būtiskās tiesību normas nodokļu pasākuma selektivitātes izvērtēšanai var attiekties tikai uz attiecīgo
         ģeogrāfisko apgabalu, ja valsts noteiktas daļas pārvaldes iestādei it īpaši tās statusa un pilnvaru dēļ ir būtiska loma, veidojot
         politisko un ekonomisko vidi, kurā darbojas uzņēmumi, kas atrodas tās kompetencē esošajā teritorijā.

      67      Lai šādos apstākļos pieņemtu lēmumu varētu uzskatīt par izdotu, īstenojot pietiekami neatkarīgas pilnvaras, vispirms, kā savu
         secinājumu 54. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šo lēmumu ir jābūt pieņēmušai reģionālai vai vietējai iestādei, kurai
         konstitucionālā līmenī ir piešķirts no centrālās valdības statusa nošķirts politiskais un administratīvais statuss. Vēl tam
         ir jābūt pieņemtam tā, ka centrālā valdība tiešā veidā nevar ietekmēt tā saturu. Visbeidzot, attiecīgajā reģionā esošajiem
         uzņēmumiem piemērojamās valsts nodokļa likmes samazinājuma sekas nedrīkst tikt kompensētas ar citu reģionu vai centrālās valdības
         palīdzību vai subsīdijām.

      68      No iepriekš minētā izriet, ka pietiekama politiskā un nodokļu autonomija no centrālās valdības, ciktāl tas skar Kopienu tiesību
         valsts atbalsta normu piemērošanu, kā to ir apgalvojusi Apvienotās Karalistes valdība, paredz, ka valsts noteiktas daļas pārvaldes
         iestādei ir ne tikai jābūt kompetentai neatkarīgi no jebkādiem ar centrālās valsts rīcību saistītiem apsvērumiem ieviest nodokļa
         likmes samazināšanas pasākumu tās kompetencē esošā teritorijā, bet tai turklāt ir jāuzņemas šī pasākuma politiskās un finansiālās
         sekas.

      69      Tā kā Portugāles valdība apstrīd to, kā Komisija ir novērtējusi attiecīgo nodokļu samazināšanas pasākumu selektivitāti, jāpārbauda,
         vai šis uzņēmumiem, kas nodokļus maksā Azoru salu reģionā, labvēlīgais pasākums atbilst šī sprieduma 67. un 68. punktā minētajiem
         nosacījumiem.

      70      Šajā sakarā jānorāda, ka saskaņā ar Portugāles Republikas Konstitūciju Azoru salas ir autonoms reģions, kam piešķirts politiski
         administratīvs statuss un savas pārvaldes iestādes, kurām ir tiesības īstenot nodokļu kompetenci un atbilstoši likumam Nr. 13/98
         un dekrētam Nr. 2/99/A pieskaņot valsts nodokļu regulējumu reģionālajām vajadzībām.

      71      Runājot par ekonomisko autonomiju, Portugāles valdība, atbildot uz Komisijas argumentiem par to, ka Azoru salas nav autonomas,
         jo tās saņem kompensējošus finansiālus pārskaitījumus no centrālās valsts, tikai norādīja, ka Komisija neesot pierādījusi
         šī argumenta pamatotību, tomēr pati nepierādīja, ka Azoru salu reģions nesaņem nekādu valsts finansējumu, lai kompensētu nodokļu
         ieņēmumu samazinājumu, kas var rasties no nodokļa likmes samazinājuma.

      72      Šajā sakarā jāatzīst, ka saskaņā ar likuma Nr. 13/98 5. panta 1. punktu un, pieskaņojot valsts nodokļu sistēmu reģionālajām
         vajadzībām, konstitucionālajā solidaritātes principā ir precizēts, ka centrālā valsts sadarbojas ar autonomo reģionu iestādēm,
         lai attīstītu ekonomiku, novērstu nevienlīdzību, ko radījusi izolētība, un veicinātu ekonomisko un sociālo konverģenci ar
         pārējo teritoriju.

      73      Saskaņā ar minētā likuma 32. pantu šī principa piemērošana nozīmē pienākumu gan centrālajām, gan reģionālajām iestādēm veicināt
         no izolētības izrietošās nevienlīdzības novēršanu, samazinot reģionālo nodokļu nastu, kā arī pienākumu nodrošināt atbilstošu
         sabiedrisko pakalpojumu un privātās uzņēmējdarbības līmeni.

      74      Kā atzinusi Portugāles valdība, dekrētā Nr. 2/99/A noteiktā valsts nodokļu sistēmas pieskaņošana reģionālajām vajadzībām ir
         šīs konstitucionālās un likumdošanas struktūras neizbēgamas sekas.

      75      Lai gan nodokļu ieņēmumu samazinājums, ko, iespējams, Azoru salu reģionam radīs attiecīgais nodokļa likmes samazinājums, var
         ietekmēt Portugāles valdības atzīta mērķa – novērst nevienlīdzību ekonomiskās attīstības jomā – sasniegšanu, tas katrā ziņā
         tiks kompensēts ar centrālā līmenī pārvaldīta finansēšanas mehānisma palīdzību. Šajā gadījumā šis finansējums ir skaidri paredzēts
         likuma Nr. 13/98 5. panta 2. punktā kā budžeta līdzekļu pārskaitījumi.

      76      No tā izriet, ka abi reģionālās valdības nodokļu politikas aspekti, proti, pirmkārt, lēmums atvieglot reģionālo nodokļu nastu,
         izmantojot tiesības samazināt ienākuma nodokļa likmi, un, otrkārt, uzdevuma – labot no izolētības izrietošo nevienlīdzību
         – veikšana ir cieši saistīti un finansiālā ziņā atkarīgi no centrālās valdības veiktiem budžeta līdzekļu pārskaitījumiem.

      77      Šajā sakarā jāsecina, ka Azoru salu autonomā reģiona lēmums izmantot savas pilnvaras samazināt valsts ienākuma nodokļa likmi,
         lai reģiona uzņēmēji varētu pārvarēt strukturālās grūtības, ko rada to izolētība un attālums, nav pieņemts, ievērojot visus
         šī sprieduma 67. un 68. punktā minētos nosacījumus.

      78      Tādējādi būtiskās tiesību normas, lai novērtētu attiecīgo nodokļu pasākumu selektivitāti, nevar tikt noteiktas tikai Azoru
         salu reģiona ģeogrāfiskajās robežās. Šie pasākumi ir jānovērtē saistībā ar visu Portugāles teritoriju, kuras aspektā tie ir
         selektīvi.

      79      No tā izriet, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pareizi uzskatījusi, ka attiecīgais nodokļa likmes samazinājums ir selektīvs,
         nevis vispārējs pasākums.

      80      Tāpēc saskaņā ar šī sprieduma 52. punktā minēto judikatūru ir jāpārbauda, vai attiecīgos nodokļu pasākumus var pamatot Portugāles
         nodokļu sistēmas raksturs vai struktūra, kas ir jāpierāda attiecīgajai dalībvalstij.

      81      Pasākumu, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no vispārējās nodokļu sistēmas, var pamatot ar nodokļu sistēmas raksturu vai struktūru,
         ja attiecīgā dalībvalsts var pierādīt, ka šis pasākums tieši izriet no tās nodokļu sistēmai pamatā esošiem vai vadošiem principiem.
         Šajā sakarā ir jānošķir, no vienas puses, mērķi, kas ir izvirzīti īpašai nodokļu sistēmai un kas nav daļa no tās, un, no otras
         puses, mehānismi, kas ir ietverti pašā nodokļu sistēmā un kas ir nepieciešami, lai sasniegtu šos mērķus.

      82      Taču tādu pasākumu kā apstrīdētais, kas ir piemērojams visiem uzņēmējiem neatkarīgi no to finanšu stāvokļa, nevar uzskatīt
         par saistītu ar to, lai atbilstoši pārdales loģikai tiktu ievērota iemaksu kapacitāte. Lai gan grūtības, kas saistītas ar
         Azoru salu izolētību, principā varētu ciest visi uzņēmēji neatkarīgi no to finanšu situācijas, tas vien, ka reģionālā nodokļu
         sistēma ir izveidota tā, lai novērstu šādu nevienlīdzību, neļauj uzskatīt, ka valsts nodokļu sistēmas raksturs un struktūra
         pamato visas attiecīgā autonomā reģiona piešķirtās nodokļu priekšrocības. Ar to, ka rīcība ir balstīta uz reģionālās attīstības
         vai sociālās kohēzijas politiku, nepietiek, lai šīs politikas ietvaros veikts pasākums būtu attaisnojams vienīgi ar šo faktu.

      83      Tādējādi Portugāles valdība nav pierādījusi, ka attiecīgie Azoru salu autonomā reģiona veiktie pasākumi bija nepieciešami
         vispārējās nodokļu sistēmas darbībai un efektivitātei. Tā tikai izteica vispārējus apgalvojumus, nesniedzot precīzus pierādījumus
         to pamatojumam. Tādējādi nav pierādīts, ka attiecīgos pasākumus attaisnotu Portugāles nodokļu sistēmas raksturs vai struktūra.

      84      Tādējādi Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pareizi uzskatījusi, ka atšķirības izmaksu ziņā, ko rada attiecīgais nodokļa likmes
         samazinājums, nav pamatojamas ar Portugāles nodokļu sistēmas raksturu vai struktūru.

      85      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pirmais prasības pamats ir noraidāms.

       Par otro pamatu, kas balstīts uz to, ka trūkst pamatojuma tam, ka būtu apdraudēta tirdzniecība starp dalībvalstīm un pastāvētu
            būtiski konkurences ierobežojumi
       Lietas dalībnieku argumenti
      86      Otrajā pamatā Portugāles valdība būtībā apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums neatbilst EKL 253. pantā noteiktajām prasībām,
         jo minētajā lēmumā neesot ne precizēta, ne pamatota attiecīgā nodokļa likmes samazinājuma ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm,
         ne arī šī pasākuma radīto konkurences traucējumu būtiskā ietekme.

      87      Komisija apstrīd šo apgalvojumu, it īpaši pamatojoties uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru saistībā ar vispārēji piemērojamu
         atbalsta režīmu pietiek norādīt, ka pasākums ietekmē tirdzniecību vismaz dažu labuma guvēju gadījumā, un Komisijai šajā sakarā
         savos lēmumos neesot jāsniedz sīkāks skaidrojums (2002. gada 7. marta spriedums lietā C‑310/99 Itālija/Komisija, Recueil, I‑2289. lpp.). Šajā lietā nodokļa likmes samazinājums ir piemērojams visiem uzņēmējiem, kas ir nodokļu maksātāji Azoru salu
         reģionā. Tā kā vismaz viena daļa no attiecīgajiem uzņēmumiem veic darbības, kuras ir tirdzniecības starp dalībvalstīm priekšmets
         un ir pakļautas konkurencei Kopienā, lēmums esot pietiekami pamatots.

       Tiesas vērtējums
      88      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā pieprasītajam pamatojumam ir jābūt piemērotam attiecīgā akta raksturam un tajā
         ir jābūt skaidri un nepārprotami norādītai iestādes, apstrīdētā akta autores, argumentācijai, lai ieinteresētās personas varētu
         zināt veiktā pasākuma pamatojumu, bet Kopienu tiesa to pārbaudīt. Nav prasīts pamatojumā konkretizēt visus būtiskos faktiskos
         un tiesiskos pierādījumus, jo tas, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jānovērtē, ne tikai ņemot vērā
         tā tekstu, bet arī kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo nozari (skat. it īpaši 1996. gada 29. februāra
         spriedumu lietā C‑56/93 Beļģija/Komisija, Recueil, I‑723. lpp., 86. punkts; 1997. gada 15. maija spriedumu lietā C‑278/95 P Siemens/Komisija, Recueil, I‑2507. lpp., 17. punkts, un 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑501/00 Spānija/Komisija, Krājums, I‑6717. lpp., 73. punkts).

      89      Šī principa piemērošana atbalsta kvalifikācijai nozīmē, ka ir jābūt norādītiem iemesliem, kāpēc Komisija uzskata, ka attiecīgajam
         pasākumam ir piemērojams EKL 87. panta 1. punkts. Šajā sakarā arī tad, ja no apstākļiem, kuros atbalsts ir piešķirts, izriet,
         ka tas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un traucēt vai apdraudēt konkurenci, Komisijai šie apstākļi vismaz ir
         jāmin sava lēmuma motīvu daļā (1988. gada 7. jūnija spriedums lietā 57/86 Grieķija/Komisija, Recueil, 2855. lpp., 15. punkts; 1996. gada 24. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑329/93, C‑62/95 un C‑63/95 Vācija u.c./Komisija,
         Recueil, I‑5151. lpp., 52. punkts, un iepriekš minētais 2000. gada 19. septembra spriedums lietā Vācija/Komisija, 98. punkts).

      90      Šajā lietā pietiek norādīt, ka šajā sakarā apstrīdētajā lēmumā ir skaidri norādīti un konkrētajam gadījumam piemēroti kritēriji,
         kuriem pasākumam ir jāatbilst, lai tas būtu valsts atbalsts.

      91      Saistībā ar Komisijas veikto atbalsta ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm novērtējumu, jāatzīst, ka apstrīdētā lēmuma
         motīvu daļas 24. punktā, kas atkārtots šī sprieduma 19. punktā, ir loģiski secinātas attiecīgā režīma iezīmes un šajā režīmā
         ietvertā nodokļa likmes samazinājuma vispārējā piemērojamība, tas, ka šis samazinājums ir piemērojams visās ekonomikas nozarēs
         Azoru salās, tas, ka vismaz viena daļa no attiecīgajiem uzņēmumiem veic darbību, kas ir šādas tirdzniecības priekšmets, un
         tas, ka tāpēc tirdzniecība starp dalībvalstīm var tikt ietekmēta.

      92      No iepriekš minētā izriet, ka otrais Portugāles valdības izvirzītais pamats, kas saistīts ar nepietiekamu pamatojumu, ir noraidāms.

       Par trešo pamatu, kas balstīts uz to, ka, piemērojot EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir pieļauta acīmredzama kļūda
            vērtējumā
       Lietas dalībnieku argumenti
      93      Savā trešajā pamatā Portugāles valdība Komisijai pārmet, ka tā, piemērojot EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir pieļāvusi
         acīmredzamu kļūdu vērtējumā, izslēdzot no šajā normā paredzētās atkāpes attiecīgo nodokļa likmes samazinājumu, ciktāl tas
         ir piemērojams uzņēmumiem, kas veic finanšu darbības vai sniedz pakalpojumus “uzņēmumu grupas ietvaros”, un apstrīdētā lēmuma
         2. pantā to atzīstot par nesaderīgu ar kopējo tirgu.

      94      Atbilstoši Portugāles valdības teiktajam, pirmkārt, tādas darbības kā pakalpojumi “uzņēmumu grupas ietvaros” Portugāles tiesiskajā
         kārtībā neesot regulētas un, otrkārt, uzņēmumiem, kas darbojas finanšu sektorā, esot tādas pašas papildu izmaksas, kas saistītas
         ar Azoru salu reģiona attālumu un izolētību, kā tās, kas konstatētas citās ekonomikas nozarēs pētījumā, ko veicis Centre for European Policy Studies un kas 1999. gada 3. novembrī iesniegts procedūrā par valsts atbalstu Madeiras salas autonomajā reģionā. Šī pētījuma mērķis
         esot bijis noskaidrot EKL 299. panta 2. punkta sekas uz Madeiras un Azoru salu autonomajiem reģioniem.

      95      Komisija iebilst pret to, ka tā būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, un atgādina, pirmkārt, ka tai atbalsta saderības
         novērtēšanā ir plaša rīcības brīvība, kuras izmantošanā ietilpst ekonomiska un sociāla rakstura novērtējumi.

      96      Otrkārt, Komisija apgalvo, ka Centre for European Policy Studies pētījumam, uz kuru balstās Portugāles valdība, nav nozīmes, novērtējot uzņēmumiem, kas darbojas finanšu sektorā, piemērojamā
         nodokļa likmes samazinājuma saderību [ar kopējo tirgu]. Šajā pētījumā ir uzskaitītas izmaksas, kas saistītas ar attiecīgā
         reģiona attālumu, neaprēķinot papildu izmaksu ietekmi uz dažādām ekonomikas nozarēm. Taču, lai gan varot saprātīgi atzīt,
         ka visi uzņēmumi, kas atrodas Azoru salu reģionā, pastāvīgi sastopas ar vienādām strukturālām grūtībām Azoru salu arhipelāga
         izolētības un attāluma no kontinenta ekonomiskajiem centriem dēļ, no tā neizrietot, ka šādas grūtības, kas saistītas ar papildu
         izmaksām, veicot saimniecisko darbību, visās nozarēs ir vienādas.

      97      Saskaņā ar Komisijas teikto, ņemot vērā piedāvāto pakalpojumu lielo mobilitāti, finanšu sektors ir citādākā situācijā nekā
         pārējās Azoru salu ekonomikas nozares. Tāpēc kopš procedūras uzsākšanas Komisija esot atkārtoti lūgusi Portugāles iestādes
         tai iesniegt pierādījumus, kas apliecinātu, ka finanšu sektoram piešķirtās priekšrocības ir attaisnojamas. Komisija apgalvo,
         ka bez šādiem konkrētiem pierādījumiem tā, pamatojoties uz Portugāles iestāžu iesniegtajiem dokumentiem, nevarēja uzņēmumiem,
         kas darbojas finanšu sektorā, piemērojamo nodokļu samazinājumu uzskatīt par atbalstu, kas ir saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā
         ar EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunkta noteikumiem.

      98      Vēl Komisija atgādina, ka, ja dalībvalsts tai neiesniedz pieprasīto informāciju vai to iesniedz daļēji, tās lēmuma likumība
         ir jāizvērtē, ņemot vērā informāciju, kas tās rīcībā bija brīdī, kad tā to pieņēma (2002. gada 13. jūnija spriedums lietā
         C‑382/99 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑5163. lpp., 49. punkts). Šis princips vēl stingrāk ir jāpiemēro šajā lietā, kur Portugāles iestādēm informācija tika lūgta
         atkārtoti un kur, piemērojot Pamatnostādņu par reģionālo valsts atbalstu 4.16.2. punktu, pienākums pierādīt, ka piešķirtās
         priekšrocības bija pamatotas, ir dalībvalstij.

       Tiesas vērtējums
      99      Vispirms jāatgādina, ka Komisijai, piemērojot EKL 87. panta 3. punktu, ir plaša rīcības brīvība, kuras izmantošanā ietilpst
         ekonomiska un sociāla rakstura novērtējumi, kas jāveic Kopienu aspektā. Tiesa, kontrolējot šādas brīvības izmantošanas likumību,
         nevar lēmuma autora vērtējumu aizvietot ar savu attiecīgā jautājuma vērtējumu, bet tai ir tikai jāpārbauda, vai šajā vērtējumā
         nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vai pilnvaru nepareiza izmantošana (skat. it īpaši iepriekš minēto 2002. gada 7. marta spriedumu
         lietā Itālija/Komisija, 45. un 46. punkts; 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑456/00 Francija/Komisija,Recueil, I‑11949. lpp., 41. punkts, un iepriekš minēto 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā Itālija/Komisija, 135. punkts).

      100    Pamatnostādnēs par reģionālo valsts atbalstu ir aizliegts reģionālais atbalsts, kas paredzēts, lai samazinātu uzņēmuma kārtējos
         izdevumus, proti, darbības atbalsts. Tomēr saskaņā ar šo pamatnostādņu 4.16.2. punktu attālākos reģionos, kas atbilst atkāpei
         EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunktā, darbības atbalsts var tikt atļauts, ja tas ir paredzēts, lai kompensētu saimnieciskās
         darbības papildu izmaksas, ko rada EKL 299. panta 2. punktā minētie faktori, kas, nemainoties un cits citu papildinot, nopietni
         kavē šo reģionu attīstību.

      101    Šajā punktā ir precizēts, ka attiecīgajai dalībvalstij ir jānovērtē papildu izmaksu apmērs un jāpierāda to saistība ar minētajiem
         faktoriem. Šāds atbalsts ir jāpamato saistībā ar tā ieguldījumu reģiona attīstībā un veidu, bet tā apmēram ir jābūt proporcionālam
         papildu izmaksām, ko ar šo atbalstu paredzēts kompensēt.

      102    Jānorāda, ka, apgalvojot, ka attiecīgais pasākums atbilst minētajās pamatnostādnēs paredzētajiem kritērijiem ne tikai saimniecisko
         darbību nozarēs, kas nesniedz finanšu pakalpojumus, kā to apstrīdētajā lēmumā atzīst Komisija, bet arī minētajā sektorā, Portugāles
         valdība neapstrīd Pamatnostādņu par reģionālo valsts atbalstu noteikumus. Šī valdība apstrīd tikai to, kā Komisija tās ir
         piemērojusi Azoru salu reģiona finanšu sektoram. Tā faktiski uzskata, ka ir pierādījusi, ka uzņēmumiem, kas veic finanšu darbības,
         ir jāsaskaras ar tādām pašām papildu izmaksām, kas saistītas ar attiecīgā reģiona īpašo ģeogrāfisko situāciju, kā pārējiem
         tur dibinātiem uzņēmumiem.

      103    Kā atgādināts šī sprieduma 101. punktā, saskaņā ar Pamatnostādnēm par reģionālo valsts atbalstu dalībvalstij, kas piešķīrusi
         atbalstu, ir jānovērtē tā apmērs un jāpierāda, ka tas ir pamatots ar tā ieguldījumu reģiona attīstībā un ka šādi piešķirtā
         labuma apmērs ir proporcionāls papildu izmaksām, ko ar to paredzēts kompensēt. Tomēr no lietas materiāliem un apstrīdētā lēmuma
         motīvu daļas 18. punkta izriet, ka Portugāles iestādes nav varējušas iesniegt šādus pierādījumus par finanšu sektoru.

      104    Lai gan apstrīdētajā lēmumā nav precizēts iemesls, kāpēc Komisija uzskatīja par nepieciešamu saņemt aprēķina pierādījumus
         par finanšu sektoru, no tā nevar secināt, ka šī iestāde būtu pārkāpusi savas izvērtēšanas pilnvaras.

      105    Tādējādi, atzīstot par nesaderīgu ar kopējo tirgu daļu no atbalsta režīma, kas minēts apstrīdētā lēmuma 1. pantā, ciktāl tas
         ir piemērojams uzņēmumiem, kas veic finanšu darbības, Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      106    Turklāt, runājot par uzņēmumiem, kas sniedz pakalpojumus “uzņēmumu grupas ietvaros”, jānorāda, ka Komisija, atbildot uz Portugāles
         iestāžu argumentu, ka šādas darbības šobrīd Portugāles tiesiskajā kārtībā nav regulētas, apstrīdētā lēmuma motīvu daļas 42. punktā
         atzina, ka pārskatāmības un tiesiskās drošības labad gadījumos, kad šīs darbības praksē var tikt veiktas, galvenokārt sniedzot
         pakalpojumus vienas grupas uzņēmumiem, uzņēmumiem, kas veic šādas darbības, piemērojamais nodokļa likmes samazinājums tāpat
         kā uzņēmumiem, kas darbojas finanšu sektorā, ir de jure jāizslēdz no atkāpes piemērošanas saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunktu. Komisija faktiski uzskata, ka, ciktāl
         šādu darbību ietekme uz lēmumu, kur izvietot grupas uzņēmumus, kā arī to ārējā ietekme uz vietējo ekonomiku ir nenozīmīga,
         tās pietiekami neveicina reģionālo attīstību, lai tās varētu atzīt par saderīgām ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta
         3. punkta a) apakšpunktu vai citām Līgumā paredzētajām atkāpēm to pašu iemeslu dēļ, kas jau minēti saistībā ar finanšu sektoru,
         un neatkarīgi no tā, vai šīs darbības noteiktā brīdī ir regulētas Portugāles tiesiskajā kārtībā. Tā kā Portugāles valdība
         nav izvirzījusi argumentus, kas apgāztu šos apgalvojumus, nav pierādīts, ka saistībā ar šādiem uzņēmumiem būtu pieļauta acīmredzama
         kļūda vērtējumā.

      107    Tādējādi trešais prasības pamats, kas balstīts uz EKL 87. panta 3. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu, ir noraidāms.

      108    Tā kā neviens no Portugāles Republikas izvirzītajiem pamatiem nav apmierināms, prasība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      109    Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Portugāles
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Portugāles Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Portugāles
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Dalībvalstis, kas iestājušās lietā, saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punkta
         pirmo daļu sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1967. gada 12. decembrī. # Anne Collignon, laulātā uzvārdā Jean-Claude Muller pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 4-67.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 3. maijs.#Post Bank Iran pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret Irānu kodoldarbību izplatīšanas novēršanai – Līdzekļu iesaldēšana – Iebilde par prettiesiskumu – Regulas (ES) Nr. 267/2012 46. panta 2. punkts – LESD 215. pants – Lēmuma 2010/413/KĀDP, kurā grozījumi izdarīti ar Lēmuma 2012/35/KĀDP 1. panta 7. punktu, 20. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta d) apakšpunkts – Pamattiesības – LES 2., 21. un 23. pants – Pamattiesību hartas 17. un 52. pants – Kļūda vērtējumā – Vienlīdzīga attieksme – Nediskriminācija – Labas pārvaldības princips – Pienākums norādīt pamatojumu – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Tiesiskā paļāvība – Samērīgums.#Lieta T-68/14.


Tiesas spriedums 1993. gada 17. februārī. # Christian Poucet pret Assurances générales de France un Caisse mutuelle régionale du Languedoc-Roussillon. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal des affaires de sécurité sociale de l'Hérault - Francija. # Apvienotās lietas C-159/91 un C-160/91.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1971. gada 16. martā. # Giorgio Bernardi pret Eiropas Parlamentu. # Lieta 48-70.


Tiesas spriedums 1992. gada 18. februārī. # Weddel & Co. BV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta C-54/90.


Tiesas spriedums 1957. gada 10. decembrī. # Société des usines à tubes de la Sarre pret EOTK Augsto iestādi. # Apvienotās lietas 1-57 un 14-57.


Tiesas spriedums 1970. gada 15. jūlijā. # ACF Chemiefarma NV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 41-69.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 17. februārī.#Finanzamt Gladbeck pret Edith Linneweber (C-453/02) un Finanzamt Herne-West pret Savvas Akritidis (C-462/02).#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija.#PVN Sestā direktīva - Azartspēļu atbrīvojums no nodokļa - Nosacījumu un ierobežojumu noteikšana atbrīvojumam no nodokļa - Azartspēļu, kas tiek organizētas ārpus publiskajiem kazino, aplikšana ar nodokli - Nodokļu neitralitātes principa ievērošana - 13. panta B punkta f) apakšpunkts - Tiešā iedarbība.#Apvienotās lietas C-453/02 un C-462/02.

text:
      Apvienotās lietas C‑453/02 un C‑462/02
      Finanzamt Gladbeck
      pret
      Edith Linneweber un Finanzamt Herne-West pret Savvas Akritidis
      (Bundesfinanzhof lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Azartspēļu atbrīvojums no nodokļa – Nosacījumu un ierobežojumu noteikšana atbrīvojumam no nodokļa – Azartspēļu, kas tiek organizētas ārpus publiskajiem kazino, aplikšana ar nodokli – Nodokļu neitralitātes principa ievērošana – 13. panta B daļas f) apakšpunkts – Tieša iedarbība
      Ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas-Haklas [Christine Stix-Hackl] secinājumi, sniegti 2004. gada 8. jūlijā

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 17. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Sestajā
            direktīvā paredzētie atbrīvojumi no nodokļa – Azartspēļu atbrīvojums no nodokļa – Valsts tiesību akti, kas izslēdz no nodokļu
            atbrīvojuma azartspēļu organizēšanu, ko veic komersanti, kas nav licencētu publisko kazino apsaimniekotāji – Nepieļaujamība
            – Iespēja indivīdiem atsaukties uz attiecīgo noteikumu valsts tiesā
      (Padomes Direktīvas 77/388 13. panta B daļas f) apakšpunkts)
      2.     Prejudiciālie jautājumi – Interpretācija – Spriedumu, ar kuriem sniegta interpretācija, iedarbība laikā – Atpakaļejošs spēks
            – Tiesas noteiktās robežas – Sprieduma radīto finansiālo seku nozīme attiecīgajai dalībvalstij – Neizšķirošs kritērijs
      (EKL 234. pants)
      1.     Sestās direktīvas 77/388 13. panta B daļas f) apakšpunkts, no kura izriet, ka azartspēles principā ir atbrīvotas no pievienotās
         vērtības nodokļa, bet dalībvalstis tomēr saglabā kompetenci noteikt šī izņēmuma nosacījumus un ierobežojumus, ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas iestājas pret tādiem valsts tiesību aktiem, kuri nosaka, ka no PVN tiek atbrīvota azartspēļu un spēļu iekārtu
         organizēšana, ja tā notiek licencētos publiskos kazino, bet vienlaikus tādu pašu spēļu organizēšana, ko veic citi komersanti,
         kas nav kazino, nesaņem nodokļu atbrīvojumu.

      Realizējot savu kompetenci, ko atzīst attiecīgais noteikums, dalībvalstīm ir jāievēro nodokļu neitralitātes princips un tās
         nevar juridiski korekti padarīt šī atbrīvojuma no nodokļa piešķiršanu atkarīgu no konkrēto spēļu vai iekārtu organizētāja
         identitātes.

      Turklāt iepriekš minētajam noteikumam ir tieša iedarbība tādā ziņā, ka azartspēļu vai spēļu iekārtu organizētājs var atsaukties
         uz to valsts tiesās, lai nepieļautu valsts tiesību normu piemērošanu, kas nav saderīgas ar šo noteikumu. Ja nosacījumi vai
         ierobežojumi, ko dalībvalsts nosaka attiecībā uz azartspēļu atbrīvošanu no nodokļa, ir pretrunā ar nodokļu neitralitātes principu,
         šī dalībvalsts nevar pamatoties uz šādiem nosacījumiem vai ierobežojumiem, lai atteiktu šādu spēļu organizētājam atbrīvošanu
         no nodokļa, ko viņš var leģitīmi pieprasīt saskaņā ar Sesto direktīvu.

      (sal. ar 23., 24., 29., 30., 37. un 38. punktu un rezolutīvās daļas pirmo un otro punktu)
      2.     Tikai izņēmuma gadījumos, piemērojot vispārējo tiesiskās drošības principu, kas ir inherents Kopienas tiesību sistēmā, Tiesa
         var nolemt ierobežot ikvienas attiecīgās personas iespējas atsaukties uz interpretēto noteikumu, lai apšaubītu labticīgi izveidotas
         tiesiskās attiecības. Šajā ziņā finansiāla rakstura sekas, ko dalībvalstij varētu radīt prejudiciālais nolēmums, pašas par
         sevi neattaisno šāda nolēmuma iedarbības ierobežošanu laikā.

      (sal. ar 42. un 44. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 17. februārī (*)

      Sestā PVN direktīva – Azartspēļu atbrīvojums no nodokļa – Nosacījumu un ierobežojumu noteikšana atbrīvojumam no nodokļa – Azartspēļu, kas tiek organizētas ārpus publiskajiem kazino, aplikšana ar nodokli – Nodokļu neitralitātes principa ievērošana – 13. panta B daļas f) apakšpunkts – Tieša iedarbība
      Apvienotās lietas C‑453/02 un C‑462/02
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2002. gada 6. novembrī un kas Tiesā reģistrēti attiecīgi 2002. gada 13. un 23. decembrī,
         tiesvedībās

      Finanzamt Gladbeck
      pret
      Edith Linneweber (C‑453/02)

      un
      Finanzamt Herne-West
      pret
      Savvas Akritidis (C‑462/02).

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann] un R. Šintgens [R. Schintgen] (referents),

      ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix-Hackl],

      sekretāre M. F. Kontē [M.‑F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 26. maijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Linnevēberes [Linneweber] kundzes vārdā – M. Netesheims [M. Nettesheim], Rechtsanwalt,

      –       Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W.‑D. Plessing], pārstāvis, kam palīdz D. Zelners [D. Sellner], Rechtsanwalt,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa] un K. Gross [K. Gross], pārstāvji, kam palīdz A. Bolke [A. Böhlke], Rechtsanwalt,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 8. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 13. panta B daļas f) apakšpunktu Padomes 1977. gada 17. maija
         Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās
         vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu tika izteikti tiesvedībā starp, pirmkārt, Finanzamt Gladbeck (Gladbekas Ieņēmumu dienests) un Linnevēberes kundzi kā vienīgo viņas vīra, kas miris 1999. gadā, mantinieci un, otrkārt,
         starp Finanzamt Herne-West (Hernvestas Ieņēmumu dienests) un Akritida [Akritidis] kungu par pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) maksāšanu par ienākumiem no azartspēlēm.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Sestās direktīvas 2. pants, kas veido II sadaļu ar nosaukumu “Darbības joma”, nosaka:
      “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:
      1.      Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas.

      [..]”
      4       Saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktu dalībvalstis atbrīvo no PVN:
      “[D]erības, loterijas un citus azartspēļu veidus, uz kuriem attiecas noteikumi un ierobežojumi [ievērojot nosacījumus un ierobežojumus],
         ko noteikusi katra dalībvalsts.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      5       Umsatzsteuergesetz 1993 (1993. gada likums par apgrozījuma nodokli, BGBl. 1993 I, 565. lpp., turpmāk tekstā – “UStG”) 1. panta 1. punkts noteic, ka PVN ir jāmaksā par darbībām, ko uzņēmējs peļņas nolūkos savas uzņēmējdarbības ietvaros ir
         veicis valsts teritorijā.

      6       Saskaņā ar UStG 4. panta 9. punkta b) apakšpunktu no PVN tiek atbrīvots apgrozījums, uz kuru attiecas derību un loteriju likums, un licencēto
         publisko kazino apgrozījums, kas rodas no šo kazino apsaimniekošanas.

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑453/02
      7       Linnevēberes kundze ir vienīgā sava vīra, kas miris 1999. gadā, mantiniece. Viņas vīrs bija saņēmis administratīvu atļauju
         pret samaksu nodot sabiedrības lietošanā spēļu automātus un izklaides iekārtas kafejnīcās un spēļu salonos, kuri viņam piederēja.
         Ienākumus no šo iekārtu ekspluatēšanas 1997. un 1998. gadā Linnevēberes kundze un viņas vīrs deklarēja kā neapliekamus ar
         PVN, jo ienākumi no šo spēļu automātu ekspluatēšanas, ko veic licencētie kazino, ir atbrīvoti no šī nodokļa.

      8       Finanzamt Gladbeck uzskatīja, ka minētie ienākumi nebija atbrīvoti no nodokļa saskaņā ar UStG 4. panta 9. punktu, jo šie ienākumi netika aplikti ar derību nodokli, zirgu skriešanās sacīkšu nodokli vai loteriju nodokli
         un šie ienākumi netika gūti no licencētu publisko kazino ekspluatēšanas.

      9       Iztiesājot prāvu, Finanzgericht Münster (Minsteres Finanšu tiesa) (Vācija) apmierināja Linnevēberes kundzes celto prasību uz tā pamata, ka pēc analoģijas ar Tiesas
         1998. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑283/95 Fischer (Recueil, I‑3369. lpp.) ienākumi no minētajiem spēļu automātiem ir jāatbrīvo no PVN saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas
         f) apakšpunktu. Šī sprieduma 28. punktā Tiesa nosprieda, ka nodokļu neitralitātes princips iestājas pret likumīgu un nelikumīgu
         darījumu diferencēšanu PVN piemērošanas jomā.

      10     Lai pamatotu savu prasību kasācijas “Revision” kārtībā, kas tika iesniegta Bundesfinanzhof (Federālā Finanšu tiesa), Finanzamt Gladbeck apgalvoja, ka likmes un laimēšanas iespējas ir daudz lielākas iekārtās, kas ir uzstādītas kazino, nekā iekārtās, kas tiek
         ekspluatētas ārpus kazino. Attiecīgi, pretēji Finanzgericht Münster apgalvotajam, nepastāvēja konkurence starp šo divu veidu iekārtām.

      11     Uzskatot, ka izskatāmās prāvas atrisināšanai ir nepieciešama Sestās direktīvas interpretācija, Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi [..], ka tas aizliedz dalībvalstij aplikt
         ar pievienotās vērtības nodokli azartspēļu vai naudas spēļu organizēšanu, ja šīs pašas spēles, ko organizē licencētie kazino,
         ir atbrīvotas no šī nodokļa?

      2)      Vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts aizliedz dalībvalstij aplikt spēļu automātu izmantošanu ar pievienotās
         vērtības nodokli tikai tāpēc, ka spēļu automātu izmantošana licencētā publiskā kazino ir atbrīvota no šī nodokļa, vai arī
         papildus ir jākonstatē, ka ārpus licencētiem kazino izmantotie automāti būtiskos aspektos, piemēram, maksimālo likmju un maksimālo
         vinnestu aspektā, ir salīdzināmi ar spēļu automātiem, kas tiek izmantoti kazino?

      3)      Vai iekārtu uzstādītājs var atsaukties uz atbrīvojumu, kas ir noteikts Sestās direktīvas 77/388/EEK 13. panta B daļas f) apakšpunktā?”
       Lieta C‑462/02
      12     Kā izriet no lietas materiāliem, ko iesniedzējtiesa iesniedza Tiesā, Akritida kungs no 1987. gada līdz 1991. gadam ekspluatēja
         azartspēļu salonu Herneikelā [Herne-Eickel] (Vācija). Viņš organizēja ruletes un kāršu spēles. Atbilstoši viņa rīcībā esošajai atļaujai šīs spēles bija jāorganizē,
         ievērojot kompetento iestāžu izsniegtās atļaujas (“Unbedenklichkeitsbescheinigung”) noteikumus.

      13     No 1989. gada līdz 1991. gadam Akritida kungs neievēroja kompetento iestāžu paredzētos noteikumus ne attiecībā uz ruletes
         spēlēm, ne arī attiecībā uz kāršu spēlēm. Cita starpā, viņš neizmantoja spēļu tabulu, neievēroja likmju maksimālās summas
         un nereģistrēja apgrozījumu, kas radās no minēto spēļu organizēšanas.

      14     Finanzamt Herne-West novērtēja šī perioda apgrozījumu, ņemot vērā nelikumīgos ienākumus no ruletes un kāršu spēļu organizēšanas. Ņemot vērā Akritida
         kunga sūdzību un iepriekš minēto spriedumu lietā Fischer, Finanzamt Herne-West atteicās aplikt ar PVN ienākumus no ruletes spēles. Tomēr tā nolēma uzskatīt nelikumīgi organizētās kāršu spēles par tādām,
         kas apliekamas ar nodokli, un noteica fiksētu likmi proporcionāli apgrozījumam no šo spēļu rīkošanas.

      15     Akritida kungs iesniedza prasību pret šo lēmumu Finanzgericht Münster. Šī tiesa nosprieda, ka saskaņā ar principiem, ko Tiesa ir izklāstījusi iepriekš minētajā Fischer spriedumā, attiecīgā kāršu spēle saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktu ir jāatbrīvo no PVN. Tā arī
         uzskatīja, ka Akritida kungs varēja tieši atsaukties uz šo noteikumu valsts tiesās. Nebija nekāda iemesla ierobežot principu,
         ko Tiesa noteikusi šajā spriedumā, to piemērojot tikai attiecībā uz ruletes spēli.

      16     Lai pamatotu savu prasību kasācijas “Revision” kārtībā, kas tika iesniegta Bundesfinanzhof, Finanzamt Herne-West norādīja, ka principi, uz kuriem atsaucās Finanzgericht Münster, šajā lietā pēc analoģijas nav piemērojami kāršu spēlei. Atšķirībā no konkrētās spēles, lietā, kurā tika pasludināts Fischer spriedums, nepastāvēja konkurence starp kāršu spēlēm, ko organizēja Akritida kungs, un kazino organizētām kāršu spēlēm, jo
         šīs spēles nebija pilnībā salīdzināmas. Akritida kungs savukārt apgalvo, ka kāršu spēle, kas tika spēlēta viņa iestādēs, ir
         salīdzināma ar spēli “Black Jack”, kas tika spēlēta licencētajos publiskajos kazino.

      17     Uzskatot, ka izskatāmās prāvas atrisināšanai ir nepieciešama Sestās direktīvas interpretācija, Bundesfinanzhof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts aizliedz dalībvalstij aplikt kāršu spēļu organizēšanu ar pievienotās
         vērtības nodokli, ja kāršu spēļu organizēšana, ko veic licencēts publisks kazino, ir atbrīvota no šī nodokļa, vai arī papildus
         ir jākonstatē, ka ārpus licencētiem kazino organizētas kāršu spēles būtiskos aspektos, piemēram, attiecībā uz maksimālajām
         likmēm un maksimālajiem vinnestiem, ir salīdzināmas ar kazino organizētām kāršu spēlēm?

      2)      Vai organizētājs var atsaukties uz atbrīvojumu, kas ir noteikts Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktā [..]?”
      18     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 6. februāra rīkojumu lietas C‑453/02 un C‑462/02 tika apvienotas rakstveida, mutvārdu
         procesā un galīgā sprieduma pieņemšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu lietā C‑453/02
      19     Sākotnēji ir jāatgādina, ka, pirmkārt, UStG 4. panta 9. punkta b) apakšpunkts atbrīvo no PVN apgrozījumu, ko licencētajiem publiskajiem kazino rada azartspēļu vai spēļu
         automātu ekspluatācija, nedefinējot šo spēļu un spēļu automātu organizēšanas un ekspluatācijas veidu vai noteikumus.

      20     Otrkārt, kā Bundesfinanzhof precizēja savā lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, ir jākonstatē, ka licencētiem publiskajiem kazino nav noteikti
         nekādi ierobežojumi attiecībā uz spēlēm un spēļu automātiem, ko tie var ekspluatēt.

      21     Tādējādi pamata lietā apskatītās azartspēles un spēļu automāti neatkarīgi no to organizēšanas veida licencētie publiskie kazino
         var organizēt, neapliekot ar PVN apgrozījumu, kas tiem rodas šo spēļu organizēšanas rezultātā.

      22     Šādos apstākļos pirmais jautājums lietā C‑453/02 būtu jāsaprot kā tāds, kas ir uzdots, lai pēc būtības uzzinātu, vai Sestās
         direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts būtu jāinterpretē tādējādi, ka tas iestājas pret tādiem valsts tiesību aktiem,
         kuri noteic, ka azartspēļu un spēļu automātu organizēšana ir atbrīvota no PVN, ja tā tiek īstenota licencētos publiskos kazino,
         bet pati šī ekspluatācija nav atbrīvota no PVN, ja to veic citi komersanti, kas nav kazino apsaimniekotāji.

      23     Lai atbildētu uz pārformulēto jautājumu, ir jāatgādina – no Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkta izriet, ka
         azartspēles principā ir atbrīvotas no PVN, bet dalībvalstis tomēr saglabā kompetenci noteikt šī izņēmuma nosacījumus un ierobežojumus
         (iepriekš minētais spriedums lietā Fischer, 25. punkts).

      24     Tomēr, realizējot šo kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro nodokļu neitralitātes princips. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šis
         princips iestājas pret atšķirīgu attieksmi PVN piemērošanai līdzīgām precēm un pakalpojumiem, kas savā starpā konkurē, un
         līdz ar to šīm precēm vai pakalpojumiem ir jāpiemēro vienāds nodoklis (skat. it īpaši Tiesas 2001. gada 11. oktobra spriedumu
         lietā C‑267/99 Adam, Recueil, I‑7467. lpp., 36. punkts, un Tiesas 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑109/02 Komisija/Vācija, Recueil, I‑12691. lpp., 20. punkts).

      25     Kā tas izriet no šīs judikatūras, kā arī no Tiesas 1999. gada 7. septembra sprieduma lietā C‑216/97 Gregg (Recueil, I‑4947. lpp., 20. punkts) un iepriekš minētā sprieduma lietā Fischer, ražotāja vai pakalpojumu sniedzēja identitātei un juridiskajai formai, kādā tas realizē savas darbības, principā nav nozīmes,
         lai novērtētu, vai preces vai sniegtie pakalpojumi ir salīdzināmi.

      26     Kā ģenerāladvokāte norādīja savu secinājumu 37. un 38. punktā, lai noteiktu, vai attiecīgās darbības lietā, kurā tika pasludināts
         Fischer  spriedums, bija salīdzināmas, Tiesa tikai vērtēja attiecīgo darbību salīdzināmību un neņēma vērā argumentu, ka azartspēles
         varētu diferencēt nodokļu neitralitātes principa kontekstā tikai tādēļ, ka tās tiek organizētas licencētos publiskos kazino
         vai arī tās organizē licencētie publiskie kazino.

      27     Tādējādi Fischer  sprieduma 31. punktā Tiesa nosprieda, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts iestājas pret to, ka dalībvalsts
         apliek ar PVN azartspēli, kas nelikumīgi organizēta ārpus licencēta publiska kazino, ja šāda licencētā publiskā kazino organizēta
         spēle ir atbrīvota no šī nodokļa.

      28     Tā kā azartspēļu organizētāja identitātei nav nozīmes, lai noteiktu, vai šīs spēles nelikumīga organizēšana būtu jāuzskata
         par konkurējošu ar likumīgu šīs spēles organizēšanu, tad tai nav nozīmes arī a fortiori gadījumos, kad jānosaka, vai divas likumīgi ekspluatētas spēles vai spēļu automāti būtu jāuzskata par savstarpēji konkurējošiem.

      29     No tā izriet, ka, realizējot savu kompetenci saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktu, t.i., kompetenci
         noteikt nosacījumus un ierobežojumus, saskaņā ar kuriem azartspēļu un spēļu automātu organizēšana tiek atbrīvota no PVN, ko
         nosaka šī norma, dalībvalstis nevar juridiski korekti padarīt šī atbrīvojuma no nodokļa piešķiršanu atkarīgu no konkrēto spēļu
         vai automātu ekspluatētāja identitātes.

      30     Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo lietā C‑453/02 uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts
         iestājas pret tādiem valsts tiesību aktiem, kuri noteic, ka no PVN tiek atbrīvota azartspēļu un spēļu automātu organizēšana,
         ja tā notiek licencētos publiskos kazino, bet vienlaikus tādu pašu spēļu organizēšana, ko veic citi komersanti, kas nav kazino,
         netiek atbrīvota no aplikšanas ar nodokli.

       Par otro jautājumu lietā C‑453/02 un pirmo jautājumu lietā C‑462/02
      31     Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu lietā C‑453/02, nav jāatbild uz otro jautājumu šajā lietā un pirmo jautājumu lietā C‑462/02.
       Par trešo jautājumu lietā C‑453/02 un par otro jautājumu lietā C‑462/02
      32     Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa pēc būtības vēlas uzzināt, vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktam ir
         tieša iedarbība tādā ziņā, ka azartspēļu vai spēļu automātu organizētājs var uz to atsaukties valsts tiesās, lai nepieļautu
         tādu valsts tiesību normu piemērošanu, kas nav saderīgas ar šo noteikumu.

      33     Šajā ziņā ir jāatgādina – ja direktīvas normas šķiet bez nosacījumiem un pietiekoši precīzas un ja paredzētajā termiņā nav
         veikti ieviešanas pasākumi, privātpersonas var uz šīm tiesību normām atsaukties tiesvedībā pret valsti un tajās paredzētās
         tiesības ir aizsargājamas (skat. it īpaši Tiesas 1982. gada 19. janvāra spriedumu lietā 8/81 Becker, Recueil, 53. lpp., 25. punkts, Tiesas 2002. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑141/00 Kügler, Recueil, I‑6833. lpp., 51. punkts, un 2003. gada 20. maija Tiesas spriedumu lietās C‑465/00, C‑138/01 un C‑139/01 Österreichischer Rundfunk u.c., Recueil, I‑4989. lpp., 98. punkts).

      34     Attiecībā tieši uz Sestās direktīvas 13. panta B daļu no judikatūras izriet, ka, lai gan šis noteikums neapšaubāmi piešķir
         dalībvalstīm rīcības brīvību noteikt piemērošanas nosacījumus dažiem šajā noteikumā paredzētiem atbrīvojumiem no nodokļa,
         dalībvalsts tādam nodokļu maksātājam, kas var apliecināt, ka viņa nodokļu situācija ietilpst vienā no nodokļa atbrīvojuma
         kategorijām, tik un tā nevar norādīt uz to, ka šī valsts nav pieņēmusi attiecīgus noteikumus, lai atvieglotu šī izņēmuma piemērošanu
         (iepriekš minētais spriedums lietā Becker, 33. punkts).

      35     Ir jāpiebilst – tas, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts apstiprina dalībvalstu diskrecionāro varu, nosakot,
         ka tās ir kompetentas noteikt nosacījumus un ierobežojumus azartspēļu atbrīvošanai no nodokļa, neapšauba šo interpretāciju.
         Tā kā šīs spēles principā ir atbrīvotas no PVN, jebkurš šo spēļu organizētājs var tieši pamatoties uz šo izņēmumu, ja attiecīgā
         dalībvalsts ir nepārprotami atteikusies no kompetences, ko tai piešķir Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts,
         vai nav izmantojusi šo kompetenci.

      36     Ir svarīgi atzīmēt, ka princips, kas attiecas uz gadījumiem, kuros dalībvalsts nav izmantojusi Sestās direktīvas 13. panta
         B daļas f) apakšpunkta piešķirto kompetenci, ir jāpiemēro a fortiori gadījumos, kuros, realizējot šo kompetenci, dalībvalsts ir pieņēmusi valsts tiesību noteikumus, kas nav saderīgi ar šo direktīvu.

      37     No tā izriet, kā ģenerāladvokāte norādīja savu secinājumu 72. punktā – ja tādos gadījumos kā pamata lietās nosacījumi un ierobežojumi,
         ko dalībvalsts nosaka attiecībā uz azartspēļu atbrīvošanu no PVN, ir pretrunā ar nodokļu neitralitātes principu, šī dalībvalsts
         nevar pamatoties uz šādiem nosacījumiem un ierobežojumiem, lai atteiktu šādu spēļu organizētājam atbrīvošanu no nodokļa, ko
         viņš var leģitīmi pieprasīt saskaņā ar Sesto direktīvu.

      38     Tādējādi atbildei uz trešo jautājumu lietā C‑453/02 un uz otro jautājumu lietā C‑462/02 ir jābūt šādai – Sestās direktīvas
         13. panta B daļas f) apakšpunktam ir tieša iedarbība tādā ziņā, ka azartspēļu vai spēļu automātu organizētājs var atsaukties
         uz to valsts tiesās, lai nepieļautu tādu valsts tiesību normu piemērošanu, kas nav saderīgas ar šo noteikumu.

       Par šī sprieduma iedarbību laikā
      39     Mutvārdu apsvērumos Vācijas valdība izvirzīja iespēju, ka Tiesa, ja tā uzskatītu, ka šajās lietās apspriestie valsts tiesību
         akti nav saderīgi ar Sesto direktīvu, varētu ierobežot šī sprieduma iedarbību laikā.

      40     Lai pamatotu savu prasību, šī valdība, pirmkārt, pievērsa Tiesas uzmanību negatīvām finansiālajām sekām, kas izrietētu no
         sprieduma, kurš pasludinātu, ka UStG 4. panta 9. punkts nav saderīgs ar Sesto direktīvu. Otrkārt, tā norādīja, ka Komisijas rīcība pēc Tiesas 1994. gada 5. maija
         sprieduma lietā C‑38/93 Glawe (Recueil, I‑1679. lpp.) lika Vācijas Federatīvajai Republikai uzskatīt, ka UStG  4. panta 9. punkts ir saderīgs ar Sesto direktīvu.

      41     Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas sniegtā Kopienas tiesību noteikumu interpretācija EKL 234. pantā
         noteiktās kompetences ietvaros izskaidro un precizē šī noteikuma jēgu un apjomu, kādā tas ir jāsaprot un jāpiemēro vai kādā
         tas būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro no tā spēkā stāšanās brīža. No tā izriet, ka šo noteikumu, šādi interpretētu, var piemērot
         un tiesām tas ir jāpiemēro tiesiskām attiecībām, kas radās un tika nodibinātas pirms lūguma sniegt interpretāciju, ja citos
         aspektos nosacījumi par strīda iesniegšanu kompetentajās tiesās attiecībā uz šī noteikuma piemērošanu ir izpildīti (skat.
         it īpaši Tiesas 1995. gada 11. augusta spriedumus apvienotajās lietās no C‑367/93 līdz C‑377/93 Roders u.c., Recueil, I‑2229. lpp., 42. punkts, un Tiesas 2002. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑347/00 Barreira Pérez, Recueil, I‑8191. lpp., 44. punkts).

      42     Tikai izņēmuma gadījumos, piemērojot vispārējo tiesiskās drošības principu, kas ir inherents Kopienas tiesību sistēmā, Tiesa
         var nolemt ierobežot ikvienas personas iespējas atsaukties uz interpretēto noteikumu, lai apšaubītu labticīgi izveidotas tiesiskās
         attiecības (skat. it īpaši Tiesas 2000. gada 23. maija spriedumu lietā C‑104/98 Buchner  u.c., Recueil, I‑3625. lpp., 39. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Barreira Pérez, 45. punkts).

      43     Attiecībā uz pamata lietām ir jākonstatē, pirmkārt, ka nevar juridiski korekti pamatoties uz Komisijas rīcību pēc iepriekš
         minētā Glawe sprieduma, lai apgalvotu, ka UStG 4. panta 9. punktu varētu pamatoti uzskatīt par saderīgu ar Sesto direktīvu. Lieta, kurā tika pasludināts šis spriedums,
         bija tikai par nodokļa bāzes noteikšanu apgrozījumam, kas radies no spēļu automātu ekspluatēšanas, un nekādā ziņā neattiecās
         uz Vācijas tiesību aktos noteikto atšķirīgo attieksmi PVN piemērošanas jomā pret licencētajiem publiskajiem kazino un citiem
         azartspēļu ekspluatētājiem.

      44     Otrkārt, ir svarīgi atgādināt, ka finansiāla rakstura sekas, ko dalībvalstij varētu radīt prejudiciālais nolēmums, nekad pašas
         par sevi neattaisno šāda nolēmuma iedarbības ierobežošanu laikā (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus Roders  u.c., 48. punkts, un Buchner u.c., 41. punkts).

      45     Līdz ar to šī sprieduma iedarbība nav jāierobežo laikā.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      46     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      13. panta B daļas f) apakšpunkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
            tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, ir jāinterpretē
            tādējādi, ka tas iestājas pret tādiem valsts tiesību aktiem, kuri noteic, ka no PVN tiek atbrīvota azartspēļu un spēļu automātu
            organizēšana, ja tā notiek licencētos publiskos kazino, bet vienlaikus tādu pašu spēļu organizēšana, ko veic citi komersanti,
            kas nav kazino, netiek atbrīvota no aplikšanas ar nodokli;
      2)      Sestās direktīvas 77/388/EEK 13. panta B daļas f) apakšpunktam ir tieša iedarbība tādā ziņā, ka azartspēļu vai spēļu automātu
            organizētājs var atsaukties uz to valsts tiesās, lai nepieļautu tādu valsts tiesību normu piemērošanu, kas nav saderīgas ar
            šo noteikumu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.