title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 18.jūlijā.#Gérald De Cuyper pret Office national de l'emploi.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal du travail de Bruxelles - Beļģija.#Brīva pārvietošanās un uzturēšanās Eiropas Savienības teritorijā - Bezdarbnieka pabalsti - Nosacījums par reālu dzīvesvietu valsts teritorijā.#Lieta C-406/04.

text:
      Lieta C-406/04
      Gérald De Cuyper
      pret
      Office national de l'emploi
      (Tribunal du travail de Bruxelles lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu )

      Brīva pārvietošanās un uzturēšanās Eiropas Savienības teritorijā – Bezdarbnieka pabalsti – Nosacījums par reālu dzīvesvietu valsts teritorijā
      Ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumi, sniegti 2006. gada 2. februārī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 18. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Kopienu tiesiskais regulējums – Materiālā piemērošanas joma – Minētie pabalsti
            un izslēgtie pabalsti
      (Padomes Regula Nr. 1408/71)
      2.     Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Sociālie pabalsti
      (EKL 18. pants)
      1.     Pabalsts var tikt uzskatīts par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja tas saņēmējiem tiek piešķirts, neskatoties uz individuālu
         un diskrecionāru personisko vajadzību izvērtēšanu, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, un ja tas attiecas uz kādu no
         riskiem, kas skaidri uzskaitīti Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punktā.

      Šajā ziņā pabalsts, kurš tiek piešķirts bezdarbniekam, kurš pārsniedzis 50 gadu vecumu, kura piešķiršana nav diskrecionāra
         un kas ir domāts, lai segtu risku, kas saistīts ar darba zaudējumu no personas gribas neatkarīgu apstākļu dēļ, personai saglabājot
         spēju strādāt, un kura saņēmējs ir pakļauts tādiem pašiem nosacījumiem kā citi darbinieki, kas vēlas saņemt bezdarbnieka pabalstu,
         jāuzskata par bezdarbnieka pabalstu, kas ietilpst Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomā, pat ja saskaņā ar valsts pasākumu
         tā saņēmējs ir atbrīvots no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājam.

      (sal. ar 22., 29. un 34. punktu)
      2.     Pārvietošanās un uzturēšanās brīvība, ko ikvienam Eiropas Savienības pilsonim atzīst EKL 18. pants, neiestājas pret dzīvesvietas
         klauzulu, kas kā nosacījums tiesību uz bezdarbnieka pabalstu saglabāšanai noteikta bezdarbniekam, kurš pārsniedzis 50 gadu
         vecumu un atbrīvots no pienākuma pamatot savu pieejamību darba tirgū. Kaut arī šāds pasākums ir EKL 18. pantā ikvienam Savienības
         pilsonim atzīto brīvību ierobežojums, to attaisno vajadzība kontrolēt bezdarbnieku profesionālo un ģimenes situāciju. Šī klauzula
         dod valsts kontroles dienestiem iespēju pārliecināties, vai bezdarbnieka pabalsta saņēmēja situācijā nav notikušas izmaiņas,
         kas var ietekmēt piešķirto pabalstu. Šis attaisnojums tādējādi ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem,
         kas nav atkarīgi no skarto personu pilsonības. Mazāk ierobežojoši pasākumi – tādi kā dokumentu vai izziņu iesniegšana – atņemtu
         kontrolei tās negaidīto raksturu un tādējādi to padarītu mazāk efektīvu, un tādēļ attiecīgais pasākums ir piemērots izvirzītā
         mērķa sasniegšanai un nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

      (sal. ar 39., 41.–43. un 45.–48. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 18. jūlijā (*)

      Brīva pārvietošanās un uzturēšanās Eiropas Savienības teritorijā – Bezdarbnieka pabalsti – Nosacījums par reālu dzīvesvietu valsts teritorijā
      Lieta C‑406/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunal du travail de Bruxelles (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 8. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 23. septembrī, tiesvedībā

      Gérald De Cuyper
      pret
      Office national de l’emploi.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas] un J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), Dž. Arestis [G. Arestis], E. Borgs‑Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretāre K. Strēmholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 23. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       De Keipera [De Cuyper] vārdā – A. de le Kūrs [A. de le Court] un N. Digardēns [N. Dugardin], advokāti,

      –       Office national de l’emploi vārdā – R. Dipons [R. Dupont] un M. Vilemē [M. Willemet], advokāti,

      –       Beļģijas valdības vārdā – E. Dominkovica [E. Dominkovits] un M. Vimmers [M. Wimmer], pārstāvji,

      –       Vācijas valdības vārdā – K. Šulce‑Bāra [C. Schulze‑Bahr], pārstāve,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un O. Kristmanna [O. Christmann], pārstāvji,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels], pārstāve,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Mūra [S. Moore], barrister,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Martins [D. Martin] un M. Kondu [M. Condou], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 2. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt EKL 17. un 18. pantu un Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulu
         (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas
         pārvietojas Kopienā, kas grozīta un atjaunināta ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.),
         ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 1606/98 (OV L 209, 1. lpp.; turpmāk tekstā –
         “Regula Nr. 1408/71”).

      2       Šis lūgums tika iesniegts prāvas ietvaros starp de Keiperu un Office national de l’emploi (Valsts nodarbinātības birojs, turpmāk tekstā – “ONEM”) par de Keipera izslēgšanu no bezdarbnieka pabalsta saņemšanas, sākot ar 1999. gada 1. aprīli.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunkta i) daļa nosaka:
      “a)      “darbinieks” un “pašnodarbināta persona” attiecīgi nozīmē:
      i)      jebkuru personu, kas obligāti vai brīvprātīgi ir apdrošināta pret viena vai vairāku veidu gadījumiem, uz kuriem attiecas darbinieku
         vai pašnodarbināto personu sociālā nodrošinājuma programma vai valsts civildienesta ierēdņu īpašā sistēma”.

      4       Minētās regulas 2. panta 1. punkts nosaka:
      “Šī regula attiecas uz tādiem darbiniekiem un pašnodarbinātām personām, uz kurām ir attiekušies vienas vai vairāku dalībvalstu
         tiesību akti un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, vai kuri ir bezvalstnieki vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī, kā arī
         uz viņu ģimenes locekļiem un viņu kā apgādnieku zaudējušām personām.”

      5       Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 10. panta 1. punktu:
      “Izņemot gadījumus, kad šajā regulā paredzēts citādi, invaliditātes, vecuma pabalstus vai naudas pabalstus apgādnieka zaudējuma
         gadījumā, pensijas par nelaimes gadījumu darbā vai arodslimību un apbedīšanas pabalstus, kas iegūti saskaņā ar vienas vai
         vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, nevar nekādā veidā samazināt, pārveidot, apturēt, atsaukt vai konfiscēt tāda iemesla dēļ,
         ka to saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā atrodas institūcija, kas ir atbildīga par to maksāšanu.”

      6       Saskaņā ar šīs regulas 69. panta 1. punktu:
      “1. Darbinieks vai pašnodarbināta persona, kas ir pilnīgs bezdarbnieks un atbilst dalībvalsts tiesību aktu nosacījumiem par
         tiesībām uz pabalstiem un kas dodas uz vienu vai vairākām citām dalībvalstīm, lai meklētu tur darbu, saglabā tiesības uz šādiem
         pabalstiem saskaņā ar šeit norādītajiem nosacījumiem un šeit norādītajās robežās:

      a)      nepieciešams, lai viņš pirms aizbraukšanas būtu reģistrējies kompetentās valsts nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs
         un vismaz četras nedēļas kopš palikšanas bez darba būtu bijis tam pieejams. Kompetentie dienesti vai institūcijas tomēr var
         atļaut viņam aizbraukt pirms šāda termiņa beigām;

      b)      nepieciešams, lai viņš reģistrētos kā darba meklētājs katras tādas dalībvalsts nodarbinātības dienestā, uz kurieni viņš dodas,
         un būtu pakļauts tur organizētajai pārbaudes kārtībai. Šo nosacījumu uzskata par izpildītu attiecībā uz laika posmu pirms
         reģistrēšanās, ja attiecīgā persona ir reģistrējusies septiņu dienu laikā kopš dienas, kad pārstāja būt pieejama tās valsts
         nodarbinātības dienestiem, no kuras tā aizbrauca. Izņēmuma gadījumos kompetentie dienesti vai institūcijas var pagarināt šo
         termiņu;

      c)      tiesības uz pabalstiem turpina saglabāties ne vairāk kā trīs mēnešus kopš dienas, kad attiecīgā persona pārstājusi būt pieejama
         tās valsts nodarbinātības dienestiem, no kuras tā aizbrauca, ar noteikumu, ka kopējais pabalstu ilgums nepārsniedz to pabalstu
         laika posma ilgumu, uz kādu šai personai bija tiesības saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem. Turklāt sezonas darba ņēmējiem
         šādu ilgumu var ierobežot līdz tādam laika posmam, kas atlicis līdz tās sezonas beigām, attiecībā uz kuru viņš bija pieņemts
         darbā.”

      7       Visbeidzot, minētās regulas 71. panta 1. punkts nosaka:
      “1. Bezdarbnieks, kas agrāk ir strādājis un kas savas pēdējās nodarbinātības laikā dzīvoja kādā dalībvalstī, kura nav kompetentā
         valsts, saņem pabalstus saskaņā ar šādiem noteikumiem:

      a) i) pārrobežu darba ņēmējs, kurš ir daļēji vai periodiski bez darba tajā uzņēmumā, kas viņu nodarbina, saņem pabalstus saskaņā
         ar kompetentās valsts tiesību aktiem tā, it kā viņš dzīvotu šajā valstī; šos pabalstus nodrošina kompetentā institūcija;

      ii)      pārrobežu darba ņēmējs, kurš ir pilnīgs bezdarbnieks, saņem pabalstus saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš
         dzīvo, tā, it kā uz viņu būtu attiekušies šie tiesību akti viņa pēdējās nodarbinātības laikā; dzīvesvietas institūcija nodrošina
         šādus pabalstus uz sava rēķina;

      b) i) darbinieks, kurš nav pārrobežu darba ņēmējs un kurš ir daļējs, periodiska rakstura vai pilnīgs bezdarbnieks, un kurš paliek
         sava darba devēja rīcībā vai nodarbinātības dienestu rīcībā kompetentajā valstī, saņem pabalstus saskaņā ar šīs valsts tiesību
         aktiem tā, it kā viņš dzīvotu tās teritorijā; šos pabalstus nodrošina kompetentā institūcija;

      ii)      darbinieks, kurš nav pārrobežu darba ņēmējs un kurš ir pilnīgs bezdarbnieks, un kurš ir pieteicies būt pieejams nodarbinātības
         dienestiem tajā dalībvalstī, kur viņš dzīvo, vai kurš atgriežas šajā valstī, saņem pabalstus saskaņā ar šīs valsts tiesību
         aktiem tā, it kā viņš šeit būtu bijis nodarbināts visvēlāk; dzīvesvietas institūcija nodrošina šādus pabalstus uz sava rēķina.
         Tomēr gadījumā, ja šādam darbiniekam iestājas tiesības uz pabalstiem uz tās dalībvalsts kompetentās institūcijas rēķina, kuras
         tiesību aktiem viņš bija pakļauts visvēlāk, viņš saņem pabalstus saskaņā ar 69. pantu. Pabalstu saņemšana saskaņā ar tās valsts
         tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, tiek apturēta uz jebkuru laika posmu, kurā bezdarbnieks saskaņā ar 69. pantu var iesniegt
         prasību attiecībā uz pabalstiem saskaņā ar tiem tiesību aktiem, kam viņš bija pakļauts visvēlāk.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      8       1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta par bezdarba tiesisko regulējumu (1991. gada 31. decembra Moniteur belge, 29888. lpp.) 44. pants redakcijā, kāda bija spēkā pamata prāvas faktu norises laikā, noteica, ka, “lai varētu saņemt pabalstu,
         bezdarbniekam jābūt zaudējušam darbu un darba samaksu no viņa gribas neatkarīgu iemeslu dēļ”. Minētā dekrēta 45. un 46. pants
         attiecīgi precizēja, kādas darbības tiek uzskatītas par darbu, kā arī darba samaksas jēdzienu.

      9       Saskaņā ar minētā Karaļa dekrēta 66. pantu:
      “Lai varētu saņemt pabalstu, bezdarbnieka parastajai dzīvesvietai jābūt Beļģijā; turklāt viņam Beļģijā reāli jādzīvo.”
      10     Šī paša Karaļa dekrēta 89. panta 1. un 3. punkts 1995. gada 22. novembra Karaļa dekrēta (1995. gada 8. decembra Moniteur belge, 33144. lpp.) 25. panta ieviesto grozījumu redakcijā noteica:

      “1.      Pilnīgs bezdarbnieks, kurš sasniedzis vismaz piecdesmit gadu vecumu, pēc viņa lūguma var tikt atbrīvots no 48. panta 1. punkta
         2. apakšpunkta, 51. panta 1. punkta 2. daļas 3.–6. apakšpunkta, 56. un 58. panta piemērošanas, ja viņš pēdējo divu gadu laikā
         pirms šī lūguma iesniegšanas saņēmis vismaz 312 pabalstus kā pilnīgs bezdarbnieks [..]

      [..]
      3.      Atkāpjoties no 45. panta 1. punkta 1. apakšpunkta noteikumiem, bezdarbnieks, kurš bauda pirmajā vai otrajā punktā paredzēto
         atbrīvojumu, uz sava rēķina un bez nolūka gūt peļņu var veikt jebkādu darbību, kas attiecas uz viņa paša īpašumu.”

      11     Šīs sistēmas ietvaros bezdarbniekam, kurš ir saņēmis atbrīvojumu no atzīmēšanās, vairs nebija pienākuma būt pieejamam darba
         tirgū un pieņemt katru piemērotu darba piedāvājumu, ierasties darbā iekārtošanas dienestā vai piedalīties atbalsta plānā.
         Viņš arī bija atbrīvots no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājs. Tomēr pabalsta saņemšana bija nesavienojama ar jebkāda
         algota darba veikšanu, un tai bija pagaidu raksturs.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      12     De Keipers, 1942. gadā dzimis Beļģijas pilsonis, Beļģijā strādāja algotu darbu. 1997. gada 19. martā viņš ieguva tiesības
         saņemt bezdarbnieka pabalstu.

      13     1998. gada 1. aprīlī viņš saskaņā ar tobrīd piemērojamo valsts tiesisko regulējumu ieguva atbrīvojumu no pienākuma pakļauties
         pašvaldības uzraudzībai, kurš ar 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrētu parasti tika uzlikts bezdarbniekiem.

      14     1999. gada 9. decembrī viņš organizācijai, kas veica viņa bezdarbnieka pabalsta maksājumus, iesniedza deklarāciju, ka dzīvo
         “viens” un reāli dzīvo Beļģijā.

      15     2000. gada aprīlī ONEM dienesti veica regulāru pārbaudi, lai pārliecinātos par attiecīgās personas deklarācijas patiesumu. Šīs pārbaudes laikā de
         Keipers atzina, ka viņš vairs reāli nedzīvo Beļģijā, bet gan – kopš 1999. gada janvāra – Francijā. Viņš precizēja, ka ierodas
         Beļģijā aptuveni reizi ceturksnī, ka viņš saglabājis mēbelētu istabu Beļģijas pašvaldībā un ka viņš organizācijai, kas veica
         viņa bezdarbnieka pabalsta maksājumus, nebija paziņojis par dzīvesvietas maiņu.

      16     Pamatojoties uz šo pārbaudi, ONEM 2000. gada 25. oktobrī informēja de Keiperu par lēmumu izslēgt viņu no bezdarbnieka pabalsta saņemšanas, sākot ar 1999. gada
         1. janvāri, ar pamatojumu, ka, sākot ar šo datumu, viņš vairs neatbilda 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta 66. pantā paredzētajam
         nosacījumam par reālu dzīvesvietu [Beļģijā]. Šajā pašā laikā ONEM pieprasīja de Keiperam atmaksāt viņam pēc šī datuma izmaksātos pabalstus, kas bija EUR 12 452,78 ekvivalents Beļģijas frankos.

      17     De Keipers apstrīdēja šo lēmumu iesniedzējtiesā.
      18     Šādos apstākļos Tribunal du travail de Bruxelles [Briseles Darba tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai pienākums reāli dzīvot Beļģijā, kam 1991. gada 25. novembra Karaļa dekrēta par bezdarba tiesisko regulējumu 66. pants
         pakļauj pabalstu piešķiršanu un kas tiek piemērots bezdarbniekam, kas vecāks par 50 gadiem un kas, pamatojoties uz minētā
         dekrēta 89. pantu, ir atbrīvots no atzīmēšanās pienākuma un tādējādi no nosacījuma par pieejamību darba tirgū, neveido šķērsli
         pārvietošanās un uzturēšanās brīvībai, ko ikvienam Eiropas pilsonim atzīst [EKL] 17. un 18. pants?

      Vai šis pienākums dzīvot dalībvalsts teritorijā, kuras kompetencē ir bezdarbnieka pabalsta piešķiršana, kurš valsts tiesībās
         tiek pamatots ar nepieciešamību nodrošināt kontroli un likumīgo nosacījumu bezdarbnieku atlīdzināšanai ievērošanu, apmierina
         samērīguma prasību, kurai jāatbilst mēģinājumam sasniegt šo vispārējo interešu mērķi, ciktāl tas ierobežo pārvietošanās un
         uzturēšanās brīvību, ko ikvienam Eiropas pilsonim atzīst [EKL] 17. un 18. pants?

      Vai šis dzīvesvietas pienākums ar šī ierobežojuma radīto atturošo efektu neveido diskrimināciju starp tās dalībvalsts pilsoņiem,
         kuras kompetencē ir nodrošināt bezdarbnieku pabalstu piešķiršanu, atzīstot šīs tiesības tiem, kuri neizmanto savas tiesības
         uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos, ko atzīst [EKL] 17. un 18. pants, un liedzot tās tiem pilsoņiem, kuri tās vēlas izmantot?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      19     Ar uzdoto prejudiciālo jautājumu iesniedzējiesa jautā Tiesai, vai EKL 17. un 18. pants, kuri atzīst Eiropas pilsoņiem tiesības
         brīvi pārvietoties un dzīvot [uzturēties] dalībvalstīs, iestājas pret valsts tiesību noteikumu, kurš pakļauj tāda pabalsta
         saņemšanu, par kādu ir runa pamata prāvā, pienākumam reāli dzīvot attiecīgajā valstī, ņemot vērā, ka minētais pabalsts tiek
         piešķirts piecdesmit gadu vecumu sasniegušiem bezdarbniekiem, kas ir atbrīvoti no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājiem.

      20     Šajā sakarā iesniedzējtiesa kvalificē minēto pabalstu kā “bezdarbnieka pabalstu” un prasītāju pamata prāvā kā “darbinieku”
         Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunkta izpratnē. Tomēr Eiropas Kopienu Komisija apgalvo, ka minētais pabalsts varētu
         būt nevis bezdarbnieka pabalsts, kas ietilpst Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomā, bet gan pirmspensijas pabalsts, kas analogs
         pabalstam 1996. gada 11. jūlija spriedumā lietā C‑25/95 Otte (Recueil, I‑3745. lpp.), proti, sui generis  pabalsts. Ja tas tā būtu, [šis pabalsts] varētu ietilpt Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas Nr. 1612/68 par darba ņēmēju
         brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.) piemērošanas jomā kā “sociālā priekšrocība”.

      21     Tādējādi vispirms ir jānosaka minētā pabalsta raksturs, lai noteiktu, vai tas ir sociālā nodrošinājuma pabalsts, kuram piemērojama
         Regula Nr. 1408/71.

       Par pabalsta raksturu
      22     Sociālā nodrošinājuma pabalstu jautājumā Tiesa ir vairākkārtīgi izteikusies par faktiem, kas jāņem vērā, nosakot minēto pabalstu
         juridisko raksturu. Tā Tiesa ir precizējusi, ka pabalsts var tikt uzskatīts par sociālā nodrošinājuma pabalstu, ja tas saņēmējiem
         tiek piešķirts, neskatoties uz individuālu un diskrecionāru personisko vajadzību izvērtēšanu, pamatojoties uz likumā noteiktu
         situāciju, un ja tas attiecas uz kādu no riskiem, kas skaidri uzskaitīti Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punktā (skat. it
         īpaši 1985. gada 27. marta spriedumu lietā 249/83 Hoeckx, Recueil, 973. lpp., 12.–14. punkts, un 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑78/91 Hughes, Recueil, I‑4839. lpp., 15. punkts).

      23     Pamata lietā attiecībā uz “pabalsta piešķiršanas, neskatoties uz individuālu un diskrecionāru personisko vajadzību izvērtēšanu”,
         jēdzienu jāatzīmē, ka attiecīgā pabalsta piešķiršana ir pakļauta nosacījumiem, kas izsmeļoši uzskaitīti 1991. gada 25. novembra
         Karaļa dekrēta 44. un turpmākajos pantos, un kompetentajām iestādēm attiecībā uz šī pabalsta piešķiršanu nav atstāta rīcības
         brīvība. Tiesa, šī pabalsta apmērs var atšķirties atkarībā no bezdarbnieka personiskās situācijas. Tomēr, atskaitot faktu,
         ka šis faktors ir saistīts ar minētā pabalsta aprēķināšanas kārtību, ir runa par likumā noteiktu un objektīvu kritēriju, kas
         rada tiesības uz šo pabalstu, un kompetentā iestāde nevar ņemt vērā citus personiskos apstākļus. Minētā pabalsta piešķiršana
         tādējādi nav atkarīga no pieprasītāja individuālo vajadzību izvērtēšanas, kas ir sociālās palīdzības iezīme (skat. 1993. gada
         2. augusta spriedumu lietā C‑66/92 Acciardi, Recueil, I‑4567. lpp., 15. punkts).

      24     Kas attiecas uz nosacījumu, saskaņā ar kuru attiecīgajam pabalstam jāattiecas uz riskiem, kas skaidri uzskaitīti Regulas Nr. 1408/71
         4. panta 1. punktā, tas ir izpildīts, ciktāl minētais pabalsts attiecas uz risku, kas saistīts ar darba zaudēšanu bez darbinieka
         gribas, darbiniekam saglabājot spēju strādāt.

      25     Tiesa jau ir nospriedusi, ka, lai pabalsti varētu tikt uzskatīti par sociālā nodrošinājuma pabalstiem, tiem neatkarīgi no
         iezīmēm, kas raksturīgas katras valsts tiesību aktiem, jātiek uzskatītiem par tāda paša veida pabalstiem, ja to nolūks un
         mērķis, kā arī aprēķina bāze un piešķiršanas nosacījumi ir identiski. Savukārt iezīmes, kas ir tikai formālas, nevar tikt
         uzskatītas par klasifikācijai būtiskiem kritērijiem (šajā ziņā skat. 1983. gada 5. jūlija spriedumu lietā 171/82 Valentini, Recueil, 2157. lpp., 13. punkts).

      26     Ņemot vērā iepriekš minēto, strīdīgais pabalsts pamata lietā jāanalizē, lai noteiktu, vai tas var tikt uzskatīts par bezdarbnieka
         pabalstu.

      27     Kas attiecas uz tā mērķi, minētais pabalsts ir vērsts uz to, lai attiecīgajiem darbiniekiem ļautu apmierināt viņu vajadzības
         pēc tam, kad viņi neatkarīgi no savas gribas zaudējuši darbu, ja viņi vēl ir darba spējīgi. Šajā sakarā, lai nošķirtu dažādas
         sociālā nodrošinājuma pabalstu kategorijas, jāņem vērā risks, uz kuru attiecas katrs pabalsts. Tā bezdarbnieka pabalsts attiecas
         uz risku, kas saistīts ar darbinieka ienākumu zudumu pēc darba zaudēšanas, viņam vēl esot darbspējīgam. Pabalsts, kas tiek
         piešķirts pēc šī riska iestāšanās, tas ir, darba zaudēšanas, un kas vairs nav jāizmaksā šai situācijai beidzoties, tāpēc ka
         attiecīgā persona veic algotu darbu, ir uzskatāms par bezdarbnieka pabalstu.

      28     Kas attiecas uz de Keiperam piešķirtā pabalsta lieluma noteikšanu, Beļģijas nodarbinātības dienesta izmantotā aprēķina bāze
         ir identiska tai, kas tiek izmantota attiecībā uz visiem bezdarbniekiem, un šis pabalsts tiek aprēķināts saskaņā ar 1991. gada
         25. novembra Karaļa dekrēta 114. un turpmākajiem pantiem. Šie noteikumi paredz bāzes lielumu, kas noteikts 40 % apmērā no
         vidējās dienas darba algas, kas palielināts ar pielāgošanas pielikumu 15 % apmērā no minētās darba algas. Tiek uzskatīts,
         ka šis pabalsts ņem vērā likumā noteiktos bezdarbnieka personiskos apstākļus.

      29     Visbeidzot, kas attiecas uz pabalsta piešķiršanas nosacījumiem, jāatgādina, kā ONEM to uzsvēra tiesas sēdē, ka de Keipers ir pakļauts tādiem pašiem nosacījumiem kā citi darbinieki, kas vēlas saņemt bezdarbnieka
         pabalstu. Lai varētu saņemt šo pabalstu, papildus tam, ka no viņa gribas neatkarīgu iemeslu dēļ viņš zaudējis darbu un darba
         algu, darbiniekam jāpierāda 624 darba dienas vai tām pielīdzinātas dienas 36 mēnešu laikā pirms pabalsta pieprasījuma, un,
         lai viņa darbs tiktu ņemts vērā, aprēķinot minētā pabalsta lielumu, par to ir jābūt veiktām sociālā nodrošinājuma iemaksām.

      30     Turklāt ir jāatgādina, ka pabalsts pamata lietā ir pabalsts, kas ir pakļauts Beļģijas bezdarbnieka pabalstu tiesiskajam režīmam.
         Tas, ka bezdarbnieks tādā situācijā, kādā ir de Keipers, ir atbrīvots no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājam un līdz
         ar to no pienākuma būt pieejamam darba tirgū, nekāda veidā neietekmē pabalsta būtiskās iezīmes, kas ir atzīmētas šī sprieduma
         27. un 28. punktā.

      31     Turklāt šī atbrīvojuma iegūšana nenozīmē, ka bezdarbnieks ir atbrīvots no pienākuma būt nodarbinātības biroja rīcībā, jo,
         lai arī viņš ir atbrīvots no pienākuma reģistrēties kā darba meklētājam un pieņemt jebkuru piemērotu darba piedāvājumu, viņam
         joprojām jābūt šī biroja rīcībā viņa profesionālās un ģimenes situācijas kontroles mērķiem.

      32     Šādos apstākļos Komisijas nostāja, saskaņā ar kuru pabalsts, kuru saņem de Keipers, ir pirmspensijas pabalsts, kas analoģisks
         tam, par kādu tika pieņemts iepriekš minētais spriedums lietā Otte, proti, sui generis  pabalsts, nevar tikt pieņemta.

      33     Lietā Otte, kas bija iepriekš minētā sprieduma pamatā, runa bija par restrukturizācijas piemaksu neobligātas subsīdijas veidā noteikta
         vecuma kalnračiem, kas Vācijas kalnraktuvju rūpniecības restrukturizācijas rezultātā bija zaudējuši darbu, sākot ar viņu atlaišanas
         datumu un līdz pensijas vecumam, šīs piemaksas saņemšanai esot savienojamai ar algota darba veikšanu.

      34     Tādējādi jāsecina, ka tāds pabalsts kā tas, kādu saņem de Keipers, kura piešķiršana nav diskrecionāra un kas ir domāts, lai
         segtu risku, kas saistīts ar darba zaudējumu no personas gribas neatkarīgu apstākļu dēļ, personai saglabājot spēju strādāt,
         jāuzskata par bezdarbnieka pabalstu, kas ietilpst Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomā, pat ja saskaņā ar valsts pasākumu
         tā saņēmējs ir atbrīvots [no pienākuma] reģistrēties kā darba meklētājam.

       Par EKL 18. pantu
      35     Saskaņā ar EKL 18. pantu “ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot šajā
         Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai paredzētos pasākumus.”

      36     Saskaņā ar šo formulējumu tiesības dzīvot [uzturēties] dalībvalstīs, ko ikvienam Savienības pilsonim tieši atzīst EKL 18. pants,
         nav beznosacījuma tiesības. Tās ir atzītas tikai, ievērojot Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī tā īstenošanai
         paredzētos pasākumus (2004. gada 7. septembra spriedums lietā C‑456/02 Trojani, Krājums, I‑7573. lpp., 31. un 32. punkts).

      37     Šajā ziņā vispirms ir jāaplūko Regula Nr. 1408/71. Saskaņā ar šīs regulas 10. pantu, ja vien tajā nav paredzēts citādi, “invaliditātes,
         vecuma pabalstus vai naudas pabalstus apgādnieka zaudējuma gadījumā, pensijas par nelaimes gadījumu darbā vai arodslimību
         un apbedīšanas pabalstus, kas iegūti saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, nevar nekādā veidā samazināt,
         pārveidot, apturēt, atsaukt vai konfiscēt tāda iemesla dēļ, ka to saņēmējs dzīvo citā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts,
         kurā atrodas institūcija, kura ir atbildīga par to maksāšanu”. Uzskaitījums šajā pantā neietver bezdarbnieka pabalstus. No
         tā izriet, ka šis noteikums neaizliedz to, ka dalībvalsts tiesību akti pakļauj bezdarbnieka pabalsta piešķiršanu klauzulai
         par dzīvesvietu valsts teritorijā.

      38     Šajā sakarā Regula Nr. 1408/71 paredz tikai divas situācijas, kad kompetentajai dalībvalstij jāļauj bezdarbnieka pabalsta
         saņēmējiem dzīvot citas dalībvalsts teritorijā, saglabājot viņu tiesības uz šo pabalstu. Pirmkārt, [tāds ir] šīs regulas 69. pantā
         noteiktais gadījums, kad bezdarbnieks dodas uz citu dalībvalsti, kas nav kompetentā valsts, “lai tur meklētu darbu”. Otrkārt,
         [tāda ir] šīs regulas 71. pantā paredzētā situācija, kas attiecas uz bezdarbniekiem, kas savas pēdējās nodarbinātības laikā
         dzīvoja dalībvalstī, kura nav kompetentā valsts. No lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu skaidri izriet, ka uz tādu
         situāciju, kāda ir de Keiperam, neattiecas neviens no šiem pantiem.

      39     Nav strīda, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā šajā lietā, kas ir nelabvēlīgs noteiktiem valsts pilsoņiem tikai tādēļ,
         ka viņi ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot [uzturēties] citā dalībvalstī, ir EKL 18. pantā ikvienam
         Savienības pilsonim atzīto brīvību ierobežojums (šajā sakarā skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑224/98 D'Hoop, Recueil, I‑6191. lpp., 31. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑224/02 Pusa, Recueil, I‑5763. lpp., 19. punkts).

      40     Šāds ierobežojums no Kopienu tiesību viedokļa var tikt attaisnots tikai tad, ja tas ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu
         apsvērumiem, kas nav atkarīgi no skarto personu pilsonības un ir samērīgi ar mērķi, ko valsts tiesības leģitīmi tiecas sasniegt.

      41     Šajā lietā dzīvesvietas klauzulas noteikšana atbilst vajadzībai kontrolēt bezdarbnieku profesionālo un ģimenes situāciju.
         Šī klauzula dod ONEM kontroles dienestiem iespēju pārliecināties, vai bezdarbnieka pabalsta saņēmēja situācijā nav notikušas izmaiņas, kas var
         ietekmēt piešķirto pabalstu. Šis attaisnojums tādējādi ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem, kas nav
         atkarīgi no skarto personu pilsonības.

      42     Pasākums ir samērīgs tad, ja tas ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo.
      43     Beļģijas iestādes šajā lietā ir pamatojušas dzīvesvietas klauzulas pastāvēšanu ar nepieciešamību ONEM kontroles dienestiem kontrolēt likumā noteikto bezdarbnieka pabalsta saglabāšanas nosacījumu ievērošanu. Tādējādi tai jāļauj
         minētajiem dienestiem pārliecināties, vai personas, kas paziņojusi, ka dzīvo viena un ir bez darba, situācijā nav notikušas
         izmaiņas, kas var ietekmēt piešķirto pabalstu.

      44     Kas attiecas pamata lietā uz iespējamo tādu noteikumu pastāvēšanu, kas kontroles ziņā ir mazāk ierobežojoši – tādi kā tie,
         uz kuriem atsaucas de Keipers – tad nav pierādīts, ka tie spēj nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu.

      45     Tādējādi attiecībā uz kontroles mehānismiem, kuru, tāpat kā to mehānismu, kādi izveidoti šajā lietā, mērķis ir pārbaudīt attiecīgā
         bezdarbnieka ģimenes situāciju un iespējamo viņa nedeklarēto ienākumu avotu pastāvēšanu, to efektivitāte ir lielā mērā atkarīga
         no kontroles negaidītā rakstura un iespējas to veikt uz vietas, jo kompetentajiem dienestiem jābūt iespējai pārliecināties
         par bezdarbnieka sniegto un no reālajiem faktiem izrietošo datu saskaņotību. Šajā sakarā jāatzīmē, ka bezdarbnieka pabalstu
         jomā veicamā kontrole ir īpatnība, kas attaisno vairāk ierobežojošu kontroles mehānismu noteikšanu nekā tie, kas noteikti
         kontrolei citu pabalstu jomā.

      46     No tā izriet, ka mazāk ierobežojoši pasākumi – tādi kā dokumentu vai izziņu iesniegšana – atņemtu kontrolei tās negaidīto
         raksturu un tādējādi to padarītu mazāk efektīvu.

      47     Šādos apstākļos jāuzskata, ka pienākums dzīvot dalībvalstī, kurā atrodas institūcija, kas ir atbildīga [par pabalstu] maksāšanu,
         kas valsts tiesībās pamatots ar nepieciešamību kontrolēt likumā noteikto bezdarbnieku kompensēšanas noteikumu ievērošanu,
         atbilst samērīguma prasībai.

      48     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka pārvietošanās un uzturēšanās brīvība, ko ikvienam
         Eiropas Savienības pilsonim atzīst EKL 18. pants, neiestājas pret dzīvesvietas klauzulu kā pamata lietā piemērotā, kas kā
         nosacījums tiesību uz bezdarbnieka pabalstu saglabāšanai noteikta bezdarbniekam, kurš pārsniedzis 50 gadu vecumu un atbrīvots
         no pienākuma pamatot savu pieejamību darba tirgū.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      49     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      pārvietošanās un uzturēšanās brīvība, ko ikvienam Eiropas Savienības pilsonim atzīst EKL 18. pants, neiestājas pret  dzīvesvietas
            klauzulu kā pamata lietā piemērotā, kas kā nosacījums tiesību uz bezdarbnieka pabalstu saglabāšanai noteikta bezdarbniekam,
            kurš pārsniedzis 50 gadu vecumu un atbrīvots no pienākuma pamatot savu pieejamību darba tirgū.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1999. gada 16.decembrī. # Eiropas Kopienu Ekonomikas un sociālo lietu komiteja pret E. # Apelācija - Ierēdņi. # Lieta C-150/98 P.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 21. maijā.#Charlotte Rosselle pret Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI) un Union nationale des mutualités libres (UNM).#Tribunal du travail de Nivelles lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 92/85/EEK – Pasākumi, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti – 11. panta 2. un 4. punkts – Valsts ierēdnei personisku iemeslu dēļ piešķirts neaktīva ierēdņa statuss, lai viņa varētu strādāt kā algots darbinieks – Atteikums viņai piešķirt grūtniecības un dzemdību pabalstu, pamatojoties uz to, ka viņa kā algots darbinieks nav izpildījusi nosacījumu par minimālo iemaksu periodu, kas dod tiesības uz noteiktiem sociālajiem pabalstiem.#Lieta C-65/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2015. gada 21. maijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Sociālā politika — Direktīva 92/85/EEK — Pasākumi, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti — 11. panta 2. un 4. punkts — Valsts ierēdnei personisku iemeslu dēļ piešķirts neaktīva ierēdņa statuss, lai viņa varētu strādāt kā algots darbinieks — Atteikums viņai piešķirt grūtniecības un dzemdību pabalstu, pamatojoties uz to, ka viņa kā algots darbinieks nav izpildījusi nosacījumu par minimālo iemaksu periodu, kas dod tiesības uz noteiktiem sociālajiem pabalstiem”
      Lieta C‑65/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal du travail de Nivelles (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 20. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 10. februārī, tiesvedībā

            Charlotte Rosselle

      pret

            Institut national d’assurance maladie-invalidité (INAMI) ,

            Union nationale des mutualités libres (UNM) ,

      piedaloties

            Institut pour l’égalité des femmes et des hommes (IEFH) .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe], J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] (referents) un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Ch. Rosselle vārdā – L. Markey, advokāte,

               —

                  Union nationale des mutualités libres (UNM) vārdā – A. Mollu,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs un C. Pochet, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Martin, pārstāvis,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2014. gada 18. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvu 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta izpratnē) (OV L 348, 1. lpp.), un Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvu 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (OV L 204, 23. lpp.).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Ch. Rosselle un Institut national d’assurance maladie-invalidité (INAMI) [Valsts sociālā nodrošinājuma dienestu], kā arī Union nationale des mutualités libres (UNM) [Valsts brīvo ieguldījumu sabiedrību apvienību] sakarā ar atteikumu viņai piešķirt grūtniecības un dzemdību pabalstu, pamatojoties uz to, ka viņa nav izpildījusi valsts tiesībās paredzēto nosacījumu par minimālo iemaksu periodu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 89/391/EEK

               3

               Padomes 1989. gada 12. jūnija Direktīva 89/391/EEK par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV L 183, 1. lpp.), 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Šī direktīva attiecas uz visām valsts un privātas darbības nozarēm (rūpniecību, lauksaimniecību, tirdzniecību, pārvaldi, pakalpojumiem, izglītību, kultūru, izklaidi u.c.).”

               4

               Šīs direktīvas 3. panta a) punktā ir noteikts:
               “Šajā direktīvā:

                        a)

                        darba ņēmējs – katra persona, ko nodarbina kāds darba devējs, arī praktikanti un mācekļi, bet ne mājkalpotāji.”

               5

               Minētās direktīvas 16. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Padome, lemjot pēc Komisijas priekšlikuma, kam pamatā ir Līguma 118.a pants, pieņem atsevišķas direktīvas, inter alia, pielikumā minētajās jomās.”

         Direktīva 92/85

               6

               Atbilstoši Direktīvas 92/85 preambulas devītajam un septiņpadsmitajam apsvērumam:
               “tā kā drošības un veselības aizsardzības pasākumi attiecībā uz strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti, nedrīkstētu būt nelabvēlīgi sievietēm darba tirgū, ne arī kaitēt direktīvām par vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm;
               [..]
               tā kā turklāt noteikumam par grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu ir nozīme tikai tad, ja saglabā arī no darba līguma izrietošās tiesības un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu [..]”.

               7

               Šīs pašas direktīvas 1. panta 1. un 2 punktā ir noteikts:
               “1.   Šīs direktīvas, kas ir desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas [89/391] 16. panta 1. punkta izpratnē, mērķis ir īstenot pasākumus, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti.
               2.   Direktīvas [89/391] noteikumus, izņemot tās 2. panta 2. punktu, pilnībā piemēro visai 1. punktā minētai jomai, neskarot jebkādus stingrākus un/vai īpašus šajā direktīvā ietvertos noteikumus.”

               8

               Minētās direktīvas 2. pantā ir paredzētas šādas definīcijas:
               “Šajā direktīvā:

                        a)

                        “strādājoša grūtniece” ir strādājoša grūtniece, kas informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai valsts praksi;

                        b)

                        “sieviete, kas strādā pēcdzemdību periodā” ir sieviete, kas strādā pēcdzemdību periodā, kā noteikts valsts tiesību aktos un/vai saskaņā ar valsts praksi, un kura informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem un/vai praksi;

                        c)

                        “strādājoša sieviete, kas baro bērnu ar krūti”, ir strādājoša sieviete, kas baro bērnu ar krūti, kā noteikts valsts tiesību aktos un/vai saskaņā ar valsts praksi, un kura informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem un/vai praksi.”

               9

               Šīs pašas direktīvas 8. pantā “Grūtniecības un dzemdību atvaļinājums” ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 2. pantā definētajām darbiniecēm saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi pirms un/vai pēc dzemdībām ir tiesības saņemt grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, kas ilgst vismaz 14 nedēļas pēc kārtas.
               2.   Šā panta 1. punktā paredzētajā grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā jāiekļauj obligāts vismaz divu nedēļu ilgs grūtniecības un dzemdību atvaļinājums, ko piešķir pirms un/vai pēc dzemdībām saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi.”

               10

               Direktīvas 92/85 11. pantā “Tiesības, kas izriet no darba līguma” ir noteikts:
               “Lai garantētu, ka darbinieces, kas definētas 2. pantā, var izmantot savas tiesības attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību, kā atzīts saskaņā ar šo pantu, jānosaka, ka:
               [..]

                        2)

                        gadījumā, kas minēts 8. pantā, jānodrošina:

                                 a)

                                 tiesības, kas saistītas ar 2. pantā definēto darbinieču darba līgumu un kas nav minētas šā punkta b) apakšpunktā;

                                 b)

                                 darba samaksas saglabāšana un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu 2. pantā definētajām darbiniecēm;

                        3)

                        pabalstu, kas minēts 2. punkta b) apakšpunktā, uzskata par atbilstīgu, ja tas garantē vismaz tādus ienākumus, kas ir līdzvērtīgi ienākumiem, kurus attiecīgā darbiniece saņemtu, ja darba pārtraukums būtu saistīts ar viņas veselības stāvokli, ievērojot valsts tiesību aktos noteikto pabalsta maksimālo apmēru;

                        4)

                        dalībvalstis var noteikt, ka tiesības uz 1. punktā un 2. punkta b) apakšpunktā minēto darba samaksu vai pabalstu ir tad, ja attiecīgā darbiniece ir izpildījusi šādu izmaksu nosacījumus, kas paredzēti saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
                        Tomēr šādos nosacījumos nedrīkst paredzēt, ka sievietei būtu jābūt nodarbinātai vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.”

         Beļģijas tiesības

               11

               1994. gada 14. jūlija Likuma par obligāto medicīnisko aprūpi un slimības pabalstu apdrošināšanu (1994. gada 27. augustaMoniteur belge, 21524. lpp.), tā redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietai (turpmāk tekstā – “1994. gada 14. jūlija likums”), 86. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Tiesības uz pabalstiem darba nespējas gadījumā, kādi ir definēti šī likuma IV sadaļas III nodaļā saskaņā ar šajā likumā paredzētajiem nosacījumiem, ir šādām personām:

                        1)

                                 a)

                                 darbiniekiem, uz kuriem attiecas obligātā veselības apdrošināšana saskaņā ar 1969. gada 27. jūnija likumu, ar kuru groza 1944. gada 28. decembra Likumu par sociālo nodrošinājumu darbiniekiem, tostarp darba ņēmējiem, kuri saņem pabalstu (sakarā ar darba līguma prettiesisku izbeigšanu, darba līguma vienpusēju izbeigšanu personāla pārstāvjiem, darba līguma vienpusēju izbeigšanu arodbiedrību pārstāvjiem vai darba līguma izbeigšanu pēc savstarpējas vienošanās), laikposmā, uz kuru attiecas šī apdrošināšana;

                                 b)

                                 iepriekš minētajiem darbiniekiem 32. panta pirmās daļas 4) punktā minētajā atpūtas laikā;

                                 c)

                                 darbiniekiem, kuri ir 32. panta pirmās daļas 3) un 5) punktā minētajās situācijās;

                  [..]

                        2)

                        darbiniekiem, kuri darba nespējas laikā (vai grūtniecības aizsardzības laikā), kāds ir definēts šajā likumā, zaudē 1) apakšpunktā minētās tiesības;

                        3)

                        beidzoties 32. panta pirmās daļas 6) punktā paredzētajam ilgstošas apdrošināšanas periodam – darbiniekiem, kuriem ir 1) apakšpunktā minētās tiesības, ar nosacījumu, ka viņiem ir iestājusies darba nespēja (vai viņi ir grūtniecības aizsardzības periodā vēlākais vienu darba dienu pēc ilgstošās apdrošināšanas perioda beigām).”

               12

               1994. gada 14. jūlija likuma 112. pantā ir noteikts:
               “Tiesības uz grūtniecības un dzemdību pabalstu, kāds ir definēts šī koordinētā likuma V sadaļas III nodaļā un saskaņā ar šajā likumā paredzētajiem nosacījumiem, ir 86. panta 1. punktā minētajām personām.”

               13

               Minētā likuma 116. pantā ir norādīts:
               “Lai iegūtu tiesības uz V sadaļā paredzētajiem pabalstiem, 112. pantā minētajām personām ir jāizpilda 128.–132. pantā paredzētie nosacījumi.
               Karalis pēc apspriešanās ar Pabalstu departamenta vadības komiteju par viņa noteiktajām personu kategorijām var šī personas vai nu atbrīvot no 128. pantā paredzētajiem nosacījumiem attiecībā uz minimālo iemaksu periodu, vai arī pielāgot šos nosacījumus.”

               14

               Šī paša likuma 128. pantā ir noteikts:
               “1.   Lai iegūtu tiesības uz IV sadaļā paredzētajiem pabalstiem, 86. panta 1. punktā minētajām personām ir jāiztur pārbaudes laiks ar šādiem nosacījumiem:

                        1)

                        sešu mēnešu laikā pirms attiecīgo tiesību iegūšanas tām ir jābūt nostrādājušām karaļa noteiktu skaitu darba dienu. Profesionālās bezdarbības dienas, kas ir pielīdzināmas faktiskām darba dienām, definē karalis. Viņš definē arī “darba dienu”;

                        2)

                        saskaņā ar karaļa izvirzītajiem nosacījumiem ir jānodrošina pierādījumi par to, ka attiecībā uz šo pašu laika posmu ir tikušas veiktas iemaksas pabalstu nozarei; šīm iemaksām ir jābūt veiktām vismaz karaļa noteiktajā minimālajā apmērā, vai tām saskaņā ar viņa izvirzītajiem nosacījumiem ir jābūt papildinātām ar personīgām iemaksām.

                  2.   Karalis izvirza nosacījumus, kādos pārbaudes laiks tiek atcelts vai saīsināts.
               [..]”

               15

               Karaļa 1996. gada 3. jūlija dekrēta, ar ko tiek īstenots 1994. gada 14. jūlija koordinētais likums par obligāto veselības aprūpes apdrošināšanu un pabalstiem (1996. gada 31. jūlijaMoniteur belge, 20285. lpp.), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – Karaļa “1996. gada 3. jūlija dekrēts”), 203. pantā ir paredzēts:
               “Lai varētu piemērot [1994. gada 14. jūlija] likuma 128. panta 1. punktu, personām sešu mēnešu periodā ir jānostrādā vismaz simt divdesmit darba dienas [..].”

               16

               Šī Karaļa dekrēta 205. panta 1. punkta 6) apakšpunktā ir paredzēts:
               “No nosacījuma par minimālo iemaksu periodu, lai iegūtu tiesības uz darba nespējas pabalstu, ir atbrīvotas:
               [..]

                        6)

                        persona, kura trīsdesmit dienu laikā pēc dienas, kad stājas spēkā tās brīvprātīgā atkāpšanās no ierēdņa amata, iegūst saņēmēja statusu koordinētā likuma 86. panta 1. punkta 1) apakšpunkta a) vai c) daļas izpratnē, ja viņa ir tikusi nodarbināta nepārtraukti sešus mēnešus kā valsts ierēdnis. Ja viņa ir tikusi nodarbināta šādā statusā mazāk kā sešus mēnešus, šis laika posms tiek uzskatīts par laiku, kas tiek ņemts vērā, aprēķinot [1994. gada 14. jūlija] likuma 128. pantā paredzēto pārbaudes laiku.”

               17

               Karaļa 1996. gada 3. jūlija dekrēta 203. un 205. pants ir ietverti šī likuma III sadaļas III nodaļas pirmajā un otrajā daļā.

               18

               1991. gada 20. jūlija Likuma par sociālajām un citām normām (1991. gada 1. augustaMoniteur belge, 16951. lpp.), tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 7. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Šī nodaļa attiecas uz ikvienu personu:

                        —

                        kuras darba attiecības civildienestā un jebkādā citā valsts iestādē ir beigušās, jo tās ir vienpusēji izbeigusi iestāde vai ir anulēts, atsaukts, atcelts vai nav atjaunots akts par iecelšanu amatā,

                        —

                        un uz kuru šo darba attiecību dēļ neattiecas 1969. gada 27. jūnija likuma, ar kuru groza 1944. gada 28. decembra Likumu par sociālo nodrošinājumu darbiniekiem, normas, ciktāl tās attiecas uz nodarbinātību un bezdarbu, un obligāto veselības apdrošināšanas shēmu.”

               19

               Šī likuma 10. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Darba devējs pārskaita Valsts sociālā nodrošinājuma birojam vai Valsts reģionālo vai vietējo iestāžu sociālā nodrošinājuma birojam par labu šajā nodaļā paredzētajiem saņēmējiem:

                        1)

                        iemaksas, kādas darba devējam un darba ņēmējam ir jāveic laikposmā, kas atbilst darba dienu skaitam, kāds no darba atlaistajam darbiniekam ir jāpierāda, parasti ņemot vērā vecuma kategoriju, kādai tas pieder, lai viņš varētu saņemt bezdarbnieka pabalstu saskaņā ar tiesisko regulējumu bezdarba jomā;

                        2)

                        iemaksas, kādas ir jāveic darba devējam un darba ņēmējam, kas tiek aprēķinātas par sešu mēnešu periodu, lai ieinteresētā persona iegūtu tiesības izmantot obligāto veselības apdrošināšanas shēmu, pabalstu shēmu un apdrošināšanu grūtniecības un dzemdību gadījumā.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               20

               2003. gada septembrī Ch. Rosselle sāka strādāt par skolotāju Ternat [Ternatā] (Beļģija), un 2008. gada septembrī viņa tika apstiprināta flāmu kopienas ierēdņa amatā.

               21

               2009. gada 1. septembrīCh. Rosselle personisku iemeslu dēļ tika piešķirts neaktīva ierēdņa statuss, lai pasniegtu valodas iedziļināšanās nodarbības franču kopienā, kur viņa strādāja kā algota darbiniece.

               22

                  Ch. Rosselle veica šo darbu līdz 2010. gada 11. janvārim, proti, datumam, kad sākās viņas grūtniecības un dzemdību atvaļinājums. 2010. gada 2. februārī viņai piedzima bērns.

               23

                  Ch. Rosselle lūdza UNM – organizācijai, pie kuras viņa piederēja, – sākot no 2010. gada 11. janvāra izmaksāt viņai grūtniecības un dzemdību pabalstu.

               24

               Ar 2010. gada 23. februāra lēmumu UNM noraidīja šo lūgumu, pamatojoties uz to, ka 2009. gada 1. septembrīCh. Rosselle ir mainījusi statusu, no ierēdnes kļūstot par algotu darbinieci. Saskaņā ar Beļģijas tiesisko regulējumu personai, kas vēlas saņemt grūtniecības un dzemdību pabalstu, ir jāizpilda nosacījums par minimālo sešu mēnešu iemaksu periodu, ko viņa kā algota darbiniece neesot izpildījusi.

               25

                  Ch. Rosselle cēla prasību par šo lēmumu Tribunal du travail de Nivelles [Niveles Darba lietu tiesā], cita starpā atsaucoties uz Direktīvu 92/85.

               26

               Iesniedzējtiesa uzsver, ka attiecībā uz ierēdni, kurš aiziet no amata pēc paša vēlēšanās vai tiek atlaists, Beļģijas tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka viņš ir atbrīvots no nosacījuma par minimālo iemaksu periodu noteiktu sociālo pabalstu saņemšanas nolūkā. Turpretim šāda atbrīvojuma nav ierēdņa, kuram neaktīva ierēdņa statuss ir piešķirts personisku iemeslu dēļ, gadījumā, it īpaši attiecībā uz maternitātes un dzemdību atvaļinājumu.

               27

               Šādos apstākļos Tribunal du travail de Nivelles nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai ar Karaļa 1996. gada 3. jūlija dekrēta III sadaļas III nodaļas pirmo un otro daļu, neparedzot atbrīvot no minimālā iemaksu perioda ierēdni, kura personisku iemeslu dēļ ir pārgājusi neaktīva ierēdņa statusā un kura ir dzemdību atvaļinājumā, bet paredzot šādu atbrīvošanu ierēdnei, kura ir aizgājusi no darba pēc pašas vēlēšanas vai atlaista no amata, tiek pārkāptas Direktīva 92/85 un Direktīva 2006/54?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               28

               Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 92/85 un 2006/54 ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj, ka dalībvalsts atsakās piešķirt darbiniecei grūtniecības un dzemdību pabalstu tāpēc, ka viņa neaktīva ierēdņa statusā, kas piešķirts personisku iemeslu dēļ, lai viņa varētu strādāt kā algota darbiniece, veicot šo algoto darbu, nav izpildījusi valsts tiesībās paredzēto nosacījumu par minimālo iemaksu periodu, lai iegūtu tiesības uz minēto grūtniecības un dzemdību pabalstu, pat ja viņa ir bijusi nodarbināta vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.

         Par Direktīvu 92/85

               29

               Saskaņā ar Direktīvas 92/85 8. panta 1. punktu dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka darbiniecēm saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi pirms un/vai pēc dzemdībām ir tiesības saņemt grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, kas ilgst vismaz 14 nedēļas pēc kārtas.

               30

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru strādājošām grūtniecēm piešķirtās tiesības uz grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu ir uzskatāmas par īpaši nozīmīgu sociālo tiesību aizsardzības līdzekli. Savienības likumdevējs tādējādi ir uzskatījis, ka būtiskās izmaiņas ieinteresēto personu stāvoklī ierobežotajā 14 nedēļu laikposmā pirms un pēc dzemdībām ir pamatots iemesls, lai apturētu viņu profesionālās darbības, valsts iestādēm vai darba devējiem nekādā veidā neapšaubot šī iemesla pamatotību (spriedumi Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, 49. punkts; Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, 48. punkts, un D., C‑167/12, EU:C:2014:169, 32. punkts).

               31

               No Direktīvas 92/85 11. panta 2. punkta b) apakšpunkta izriet, ka, lai garantētu, ka darbinieces var izmantot savas tiesības attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību, kā atzīts šajā pantā, grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma gadījumā darbiniecēm ir jānodrošina darba samaksas saglabāšana un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu.

               32

               Šajā ziņā Direktīvas 92/85 11. panta 4. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis var noteikt, ka tiesības uz 2) apakšpunkta b) daļā minēto darba samaksu vai pabalstu ir tad, ja attiecīgā darbiniece ir izpildījusi šādu izmaksu nosacījumus, kas paredzēti saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Nekādā ziņā nedrīkst paredzēt nosacījumus, ka sievietei būtu jābūt nodarbinātai vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.

               33

               Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka saskaņā ar pamatlietā apskatāmo valsts tiesisko regulējumu, lai iegūtu tiesības uz grūtniecības un dzemdību pabalstu, attiecīgajai darbiniecei ir jāizpilda nosacījums par minimālo iemaksu periodu, kas cita starpā nozīmē, ka darba ņēmējai obligāti ir jābūt nostrādājušai vismaz 120 darba dienas sešu mēnešu laikā pirms datuma, kad viņai rodas tiesības uz pabalstiem.

               34

               Tomēr šis tiesiskais regulējums neparedz atbrīvot no nosacījuma par minimālo iemaksu periodu, lai iegūtu šo maternitātes un dzemdību pabalstu tādā gadījumā, kāds ir pamatlietā, proti, ierēdni, kura personisku iemeslu dēļ ir pārgājusi neaktīva ierēdņa statusā, lai strādātu algotu darbu, atšķirībā no gadījuma, kad ierēdne ir aizgājusi no darba pēc pašas vēlēšanas vai ir atlaista no amata.

               35

               Tādējādi pamatlietā starp datumu, kad Ch. Rosselle no ierēdnes kļuva par algotu darbinieci, un paredzamo dzemdību datumu viņa algota darbinieka statusā nebija nostrādājusi sešu mēnešu ilgu minimālo iemaksu periodu, kāds ir prasīts Beļģijas tiesiskajā regulējumā. No minētā izriet, ka, pat ja Ch. Rosselle būtu bijusi nepārtraukti nodarbināta par skolotāju vairākus gadus pirms viņas aiziešanas grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, viņai tiktu liegtas jebkādas tiesības uz grūtniecības un dzemdību pabalstu.

               36

               Līdz ar to ir jāpārbauda, vai Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otrā daļa nepieļauj, ka dalībvalsts nosaka jaunu minimālo iemaksu periodu sešu mēnešu garumā, ja tādai ierēdnei kā Ch. Rosselle tiek piešķirts neaktīva ierēdņa statuss, lai viņa varētu strādāt algotā darbā, pat ja šis darbinieks ir nostrādājis vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.

               37

               Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar tās 1. panta 1. un 2. punktu Direktīva 92/85 ir desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391 16. panta 1. punkta izpratnē un ka šīs pēdējās direktīvas normas, izņemot tās 2. panta 2. punktu, ir piemērojamas attiecībā uz pilnīgi visu Direktīvas 92/85 1. panta 1. punktā paredzēto jomu. Tāpēc saskaņā ar Direktīvas 89/391 2. panta 1. punktu šī pēdējā minētā direktīva ir piemērojama attiecībā uz visām darbības jomām – vai tās būtu privātas, vai publiskas. Šīs pašas direktīvas 3. panta a) punktā “darba ņēmējs” ir definēts kā katra persona, ko nodarbina kāds darba devējs, arī praktikanti un mācekļi, bet ne mājkalpotāji.

               38

               Runājot par Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otrās daļas formulējumu, ir jākonstatē, ka tajā ir atsauce uz “[iepriekšējas nodarbinātības periodiem]” daudzskaitlī vairākās šīs normas valodu redakcijās. Tā tas ir tostarp spāņu valodas redakcijā (“períodos de trabajo previo”), angļu valodas redakcijā (“periods of previous employment”), franču valodas redakcijā (“périodes de travail préalable”), itāļu valodas redakcijā (“periodi di lavoro preliminare”) vai portugāļu valodas redakcijā (“períodos de trabalho”).

               39

               Citu valodu redakcijas, tostarp dāņu, vācu vai holandiešu, neizslēdz iespēju, ka runa ir par vairākiem iepriekšējas nodarbinātības periodiem.

               40

               Turklāt ne Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otrajā daļā, ne arī kādā citā šīs direktīvas normā nav ietverts nosacījums attiecībā uz šo nodarbinātības periodu raksturu.

               41

               Šādos apstākļos Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otrajā daļā paredzētie “iepriekšējas nodarbinātības periodi” nedrīkst tikt ierobežoti vienīgi ar nodarbinātību pirms paredzamā dzemdību datuma. Šie nodarbinātības periodi ir jāsaprot kā tādi, kas ietver dažādu secīgu attiecīgā darbinieka nodarbinātību pirms šī datuma, tostarp dažādus darba devējus un atšķirīgus statusus. Vienīgā šajā normā paredzētā prasība ir tā, ka attiecīgajai personai ir bijis jāveic viens vai vairāki darbi valsts tiesībās prasītajā iemaksu perioda laikā, lai viņa varētu iegūt tiesības uz grūtniecības un dzemdību pabalstu, piemērojot šo direktīvu.

               42

               Tādējādi no Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otrās daļas formulējuma izriet, ka dalībvalsts nevar noteikt jaunu minimālo sešu mēnešu iemaksu periodu pirms tiesību uz grūtniecības un dzemdību pabalstu iegūšanas tikai tāpēc vien, ka attiecīgā darbiniece ir mainījusi statusu vai darbavietu.

               43

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (spriedumi Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts; TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, 44. punkts, un Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, 27. punkts).

               44

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka mērķis Direktīvai 92/85, kas tika pieņemta uz EEK līguma 118.A panta, kurš atbilst LESD 153. pantam, pamata, ir īstenot pasākumus, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (spriedumi Paquay, C‑460/06, EU:C:2007:601, 27. punkts; Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, 58. punkts, un D., C‑167/12, EU:C:2014:169, 29. punkts).

               45

               Šajā kontekstā un kā tas izriet no Direktīvas 92/85 preambulas 17. apsvēruma, lai izvairītos no tā, ka noteikumi par grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu zaudē savu lietderīgo iedarbību, ja netiek saglabātas arī no darba līguma izrietošās tiesības, Savienības likumdevējs Direktīvas 92/85 11. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzējis, ka darba samaksas saglabāšana un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu darbiniecēm, attiecībā uz kurām ir piemērojama šī direktīva, ir jānodrošina minētās direktīvas 8. pantā paredzētajā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma gadījumā (šajā ziņā skat. spriedumu Boyle u.c., C‑411/96, EU:C:1998:506, 30. punkts).

               46

               Ar prasību par jauna minimālo iemaksu perioda noteikšanu katra statusa vai darbavietas maiņas gadījumā tiktu apdraudēta Direktīvas 92/85 11. ganta 2. punktā paredzētā minimālā aizsardzība situācijā, kad attiecīgā darbiniece nav izpildījusi nosacījumu par minimālo sešu mēnešu darba stāžu savā jaunajā nodarbinātības vietā, pat ja viņa ir bijusi nodarbināta vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.

               47

               Visbeidzot, Beļģijas valdība apgalvo, ka pamatlietā apskatāmais valsts tiesiskais regulējums neprasa konkrētajai darbiniecei strādāt tajā pašā darbavietā sešus mēnešus līdz dzemdību datumam, bet prasa, lai viņa vismaz sešus mēnešus būtu nostrādājusi vienā vai vairākās darbavietās, kas viņai dod tiesības, kādas ir paredzētas algotu darbinieku sociālās nodrošināšanas shēmas ietvaros. Nodarbinātība civildienestā neietver prasību par iemaksu veikšanu sociālā nodrošinājuma shēmā attiecībā uz algotajiem darbiniekiem.

               48

               Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka gadījumā, ja attiecīgā darbiniece ir mainījusi darbavietu, kļūstot par algotu darbinieci pēc tam, kad tā ir nostrādājusi par ierēdni Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otrajā daļā paredzēto laika periodu, katrai dalībvalstij ir pienākums nodrošināt dažādu struktūru, kas var būt iesaistītas grūtniecības un dzemdību pabalsta izmaksā, koordinēšanu.

               49

               Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, piemērojot Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otro daļu, dalībvalsts nevar atteikties piešķirt darbiniecei grūtniecības un dzemdību pabalstu tāpēc, ka viņa neaktīva ierēdņa statusā, kas piešķirts personisku iemeslu dēļ, lai viņa varētu strādāt kā algota darbiniece, veicot šo algoto darbu, nav izpildījusi valsts tiesībās paredzēto nosacījumu par minimālo iemaksu periodu, lai iegūtu tiesības uz minēto grūtniecības un dzemdību pabalstu, pat ja viņa ir bijusi nodarbināta vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.

         Par Direktīvu 2006/54

               50

               Ņemot vērā atbildi, kāda ir sniegta uz jautājumu par Direktīvu 92/85, nav jāatbild uz jautājumu par Direktīvu 2006/54.

               51

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/85 11. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā liedz dalībvalstij atteikties piešķirt darbiniecei grūtniecības un dzemdību pabalstu tāpēc, ka viņa neaktīva ierēdņa statusā, kas piešķirts personisku iemeslu dēļ, lai viņa varētu strādāt kā algota darbiniece, veicot šo algoto darbu, nav izpildījusi valsts tiesībās paredzēto nosacījumu par minimālo iemaksu periodu, lai iegūtu tiesības uz minēto grūtniecības un dzemdību pabalstu, pat ja viņa ir bijusi nodarbināta vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               52

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta izpratnē), 11. panta 4. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tā liedz dalībvalstij atteikties piešķirt darbiniecei grūtniecības un dzemdību pabalstu tāpēc, ka viņa neaktīva ierēdņa statusā, kas piešķirts personisku iemeslu dēļ, lai viņa varētu strādāt kā algota darbiniece, veicot šo algoto darbu, nav izpildījusi valsts tiesībās paredzēto nosacījumu par minimālo iemaksu periodu, lai iegūtu tiesības uz minēto grūtniecības un dzemdību pabalstu, pat ja viņa ir bijusi nodarbināta vairāk nekā 12 mēnešus tieši pirms paredzamā dzemdību datuma.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 6.decembrī.#Columbus Container Services BVBA & Co. pret Finanzamt Bielefeld-Innenstadt.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Münster - Vācija.#EKL 43. un 56. pants - Ienākuma un kapitāla nodoklis - Uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī, ienākumu aplikšanas ar nodokļiem nosacījumi - Konvencija par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu - Atbrīvošanas no nodokļa vai nodokļa atskaitīšanas metode.#Lieta C-298/05.

text:
      Lieta C‑298/05
      Columbus Container Services BVBA & Co.
      pret
      Finanzamt Bielefeld-Innenstadt
      (Finanzgericht Münster lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      EKL 43. un 56. pants – Ienākuma un kapitāla nodoklis – Uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī, ienākumu aplikšanas ar nodokļiem nosacījumi – Konvencija par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu – Atbrīvošanas no nodokļa vai nodokļa atskaitīšanas metode
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Līguma noteikumi – Piemērošanas joma
      (EKL 43. pants)
      2.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas
      (EKL 234. pants)
      3.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Kapitāla brīva aprite – Nodokļu tiesību akti – Ienākuma nodokļi

      (EKL 43. un EKL 56. pants)
      1.        Līguma noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību ir piemērojami vienas vai vairāku fizisko personu, kuras ir kādas dalībvalsts
         rezidenti, visu sabiedrības, kuras juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, kapitāla daļu iegūšanai, kas šīm personām ļauj
         noteikti ietekmēt sabiedrības lēmumus un tām ļauj noteikt tās darbību. Tādējādi minētie noteikumi ir piemērojami tādai situācijai,
         kad visas sabiedrības kapitāla daļas tieši vai netieši pieder vienas ģimenes locekļiem, kuriem ir vienādas intereses un kuri
         vienprātīgi pieņem lēmumus par šo sabiedrību un nosaka tās darbību, izmantojot vienu pārstāvi sabiedrības dalībnieku pilnsapulcē.

      (sal. ar 30.–32. punktu)
      2.        Tiesa nav kompetenta EKL 234. panta ietvaros lemt par iespējamu divpusējas konvencijas, lai atceltu vai mazinātu nodokļu dubultas
         uzlikšanas negatīvās sekas, normu pārkāpumu no līgumslēdzējas dalībvalsts puses. Tiesa nevar pārbaudīt saikni starp valsts
         pasākumu un konvencijas par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu normām, jo šis jautājums neattiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju.

      (sal. ar 46. un 47. punktu)
      3.        EKL 43. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tādi valsts nodokļu tiesību akti, saskaņā ar kuriem valsts
         rezidenta ienākumi no kapitāla, kas ir ieguldīts uzņēmumā, kura juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, pretēji konvencijai
         par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas ir noslēgta ar dalībvalsti, kurā atrodas šī uzņēmuma juridiskā adrese, nav
         atbrīvoti no valsts ienākuma nodokļa, bet gan no tiem uzliktā valsts nodokļa tiek atskaitīts otrā dalībvalstī iekasētais nodoklis.

      Pašreizējā Kopienu nodokļu tiesību saskaņošanas stadijā dalībvalstīm ir noteikta autonomija. No šādas nodokļu kompetences
         izriet, ka sabiedrību brīvība izvēlēties kādu no dažādām dalībvalstīm kā dibināšanas vietu, nekādā veidā nenozīmē, ka dalībvalstīm
         ir jāpielāgo sava nodokļu sistēma citu dalībvalstu dažādajām nodokļu sistēmām, lai nodrošinātu, ka sabiedrībai, kas ir izvēlējusies
         reģistrēties kādā dalībvalstī, valsts līmenī tiek uzlikti nodokļi tādā pašā veidā kā sabiedrībai, kas ir izvēlējusies reģistrēties
         citā dalībvalstī. Minētā nodokļu autonomija paredz arī, ka dalībvalstīm ir tiesības brīvi noteikt nosacījumus un līmeni nodokļu
         uzlikšanai dažādu veidu nacionālajām sabiedrībām, kas darbojas ārvalstīs, ja vien attieksme pret tām nav diskriminējoša salīdzinājumā
         ar līdzīgiem nacionālajiem uzņēmumiem.

      (sal. ar 43., 45., 51., 53., 57. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 6. decembrī (*)

      EKL 43. un 56. pants – Ienākuma un kapitāla nodoklis – Uzņēmuma, kas atrodas citā dalībvalstī, ienākumu aplikšanas ar nodokļiem nosacījumi – Konvencija par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu – Atbrīvošanas no nodokļa vai nodokļa atskaitīšanas metode
      Lieta C‑298/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Finanzgericht Münster (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 5. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 26. jūlijā, tiesvedībā

      Columbus Container Services BVBA & Co.
      pret
      Finanzamt Bielefeld-Innenstadt.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits (referents),

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2006. gada 28. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Columbus Container Services BVBA & Co. vārdā – A. Kordeveners [A. Cordewener] un J. Šēnfelds [J. Schönfeld], Rechtsanwälte, kā arī T. Rēders [T. Rödder], Steuerberater,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un U. Forsthofs [U. Forsthoff], pārstāvji, kā arī V. Šēns [W. Schön], tiesību zinātņu profesors,

      –        Beļģijas valdības vārdā – M. Vimmers [M. Wimmer], pārstāvis,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un K. ten Dama [C. ten Dam] kā arī D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Fernandišs [L. Fernandes] un J. P. Santušs [J. P. Santos], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdībā vārdā – K. Vaita [C. White] un V. Džeksone [V. Jackson], pārstāves, kurām palīdz P. Beikers [P. Baker], QC, un T. Vards [T. Ward], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un V. Melss [W. Mölls], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 29. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 43. un 56. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Columbus Container Services BVBA & Co. (turpmāk tekstā – “Columbus”) un Finanzamt Bielefeld-Innenstadt [Bīlefeldes-Īnenas pilsētas Finanšu pārvalde] (turpmāk tekstā – “Finanzamt”) par Columbus 1996. gadā gūto ienākumu aplikšanu ar nodokļiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Vācijas tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Likuma par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz, BGBl. 1990 I, 1902. lpp.; turpmāk tekstā – “EStG”) 1. panta 1. punktu katrs Vācijas rezidents ir Vācijas iekšzemes nodokļu maksātājs, un tas maksā nodokļus no ienākumiem
         visā pasaulē. Atbilstoši šim principam, kas attiecas uz visa veida ienākumiem, tostarp ienākumiem no uzņēmuma (EStG 2. panta 1. punkta 2) apakšpunkts) un ienākumiem no kapitāla (EStG 2. panta 1. punkta 5) apakšpunkts), ienākumi tiek vienādi aprēķināti un aplikti ar nodokļiem neatkarīgi no tā, vai tie ir
         gūti Vācijā vai ārzemēs.

      4        Atbilstoši minētajam EStG 1. pantam, kā arī Likuma par uzņēmumu ienākuma nodokli 1. pantam (Körperschaftssteuergesetz, BGBl. 1991 I, 637. lpp.) sabiedrība, kas atbilstoši Vācijas tiesībām ir uzskatāma par personālsabiedrību, pati nav apliekama ar nodokli.
         Šādas sabiedrības ienākumi, kas gūti Vācijā vai ārzemēs, pro rata tiek attiecināti uz tās biedriem, kas dzīvo Vācijā, un tie tiek aplikti ar nodokli kā šo personu ienākumi (EStG 15. panta 1. punkta 2) apakšpunkta pirmais teikums) saskaņā ar personālsabiedrību fiskālā caurspīdīguma principu.

      5        Personālsabiedrības ienākumu attiecināšana uz tās biedriem ir veicama pat tad, ja šī sabiedrība pati par sevi maksā sabiedrību
         ienākuma nodokli ārvalstī, kur atrodas tās juridiskā adrese.

      6        Lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu Vācijas rezidentu ārvalstīs gūtajiem ienākumiem, Vācijas Federatīvā Republika ir noslēgusi
         divpusējas konvencijas, tostarp 1967. gada 11. aprīlī Briselē starp Beļģijas Karalisti un Vācijas Federatīvo Republiku parakstīto
         konvenciju, lai izvairītos no nodokļu dubultas uzlikšanas un atrisinātu dažus citus jautājumus attiecībā uz ienākuma un kapitāla
         nodokļiem (BGBl. 1969 II, 18. lpp.; turpmāk tekstā “divpusējā nodokļu konvencija”).

      7        Saskaņā ar divpusējās nodokļu konvencijas 7. panta 1. punktu Vācijas uzņēmuma, kas veic komercdarbību Beļģijas Karalistes
         teritorijā, izmantojot tur esošo pastāvīgo uzņēmumu, kā, piemēram, komandītsabiedrību, ienākumiem uzliek nodokļus šajā dalībvalstī,
         ciktāl tos var attiecināt uz šo pastāvīgo uzņēmumu. Saskaņā ar iesniedzējtiesas rīkojumu – līdzko Beļģijas nodokļu tiesību
         akti komandītsabiedrībai uzliek sabiedrību ienākuma nodokli, divpusējā nodokļu konvencija pielīdzina peļņas sadalīšanu dividenžu
         izmaksāšanai šīs konvencijas 10. panta izpratnē.

      8        Atbilstoši minētās konvencijas 23. panta 1. punkta 1) apakšpunktam personas, kas ir Vācijas rezidente, ienākumi, kuri ir gūti
         Beļģijā un kuriem ir uzliekams nodoklis šajā dalībvalstī, ir atbrīvoti no nodokļa Vācijā. Nav strīda, ka minētā 23. panta
         1. punkta 1) apakšpunktā paredzētais atbrīvojuma no nodokļiem režīms attiecas uz ienākumiem, kas gūti, ieguldot kapitālu Beļģijas
         komandītsabiedrībā.

      9        Pretēji tam, kas ir paredzēts divpusējā nodokļu konvencijā, Likuma par nodokļiem attiecībā uz darījumiem ārvalstīs (Gesetz über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen (Außensteuergesetz)), redakcijā, kas izriet no 1993. gada 21. decembra Likuma par nodokļu jomas saskaņošanu un cīņu pret krāpšanu (Missbrauchsbekämpfungs- undSteuerbereinigungsgesetz) (BGBl. 1993 I, 2310. lpp.; turpmāk tekstā – “AStG”) un kas bija spēkā pamata lietas faktisko apstākļu laikā, 20. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:

      “2. Ja Vācijas iekšzemes nodokļu maksātāja uzņēmums ārvalstī gūst ienākumus, kas ir uzskatāmi par ienākumiem no ieguldītā
         kapitāla 10. panta 6. punkta otrā teikuma izpratnē un kuriem kā starpposma ienākumiem būtu uzliekams nodoklis, ja šis uzņēmums
         būtu ārvalsts sabiedrība, nodokļu dubultā uzlikšana ir novēršama nevis ar atbrīvojuma metodi, bet gan atskaitot šiem ienākumiem
         ārvalstī piemērotos nodokļus.

      3. Attiecībā uz aktīviem, kas rada ienākumus, kas ir uzskatāmi par ienākumiem no ieguldītā kapitāla 10. panta 6. punkta otrā
         teikuma izpratnē, izņemot ienākumus, kas ir uzskatāmi par ienākumiem no ieguldītā kapitāla 10. panta 6. punkta trešā teikuma
         izpratnē, gadījumos, kas ir minēti 2. punktā, nodokļu dubultā uzlikšana ir novēršama nevis ar atbrīvojuma metodi, bet gan
         atskaitot šiem aktīviem ārvalstī piemērotos nodokļus. [..]”

      10      AStG 10. panta 6. punkta otrais teikums paredz:

      “Starpposma ienākumi, kas uzskatāmi par ienākumiem no ieguldītā kapitāla, ir ārvalstu starpnieksabiedrību ienākumi, kas rodas
         no maksāšanas līdzekļu, aktīvu, vērtspapīru, sabiedrības daļu vai līdzīgas mantas valdījuma, pārvaldīšanas, glabāšanas vai
         vērtības palielināšanas [..].”

      11      AStG 8. panta 1. un 3. punkta redakcija ir šāda:

      “1. Ārvalsts sabiedrība ir starpnieksabiedrība attiecībā uz ienākumiem, kuriem ir piemērota zema nodokļa likme [..]
      [..]
      3. Nodokļa likme ir zema 1. punkta izpratnē, kad ārvalsts sabiedrības vadības vai juridiskās adreses atrašanās vietas valstī
         ienākumiem uzliktais nodoklis nav vienāds vai lielāks par 30 %, ja vien tas neizriet no korekcijas ar ienākumiem no citiem
         avotiem vai ja attiecīgais nodoklis netiek samazināts saskaņā ar minētās valsts tiesību aktiem par nodokļiem, kas ir jāmaksā
         ienākumu sniedzējai sabiedrībai [..].”

       Beļģijas tiesiskais regulējums
      12      Saskaņā ar Beļģijas tiesībām uzņēmumiem, kas uzskatāmi par “koordinācijas centriem”, ir piemērojams nodokļu regulējums, kuru
         paredz Karaļa 1982. gada 30. decembra rīkojums Nr. 187 (1983. gada 13. janvāra Moniteur belge). Saskaņā ar šo karaļa dekrētu koordinācijas centra Beļģijā gūto ienākumu nodokļa bāze tiek noteikta vienotā veidā pēc “cost plus”
         metodes.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      13      Columbus ir atbilstoši Beļģijas tiesībām dibināta komandītsabiedrība, kuras juridiskā adrese pamata lietas faktisko apstākļu norises
         laikā atradās Antverpenē (Beļģija). Tā ir uzskatāma par koordinācijas centru karaļa dekrēta Nr. 187 izpratnē.

      14      Columbus kapitāla daļas pieder, no vienas puses, astoņiem vienas ģimenes locekļiem, kas ir Vācijas rezidenti, no kuriem katram pieder
         10 %, un, no otras puses, kas attiecas uz atlikušajiem 20 %, Vācijas personālsabiedrībai, kuras daļas arī atrodas minētās
         ģimenes locekļu īpašumā. Columbus dalībnieku pilnsapulces laikā visus kapitāla daļu īpašniekus pārstāv viena un tā pati persona.

      15      Columbus ir daļa no lielas starptautiska mēroga ekonomiskas grupas. Tās komercdarbības mērķis ir grupas darbības koordinēšana. Tā
         cita starpā ietver finanšu darījumu un grāmatvedības centralizāciju, meitas uzņēmumu vai filiāļu finansēšanu, datu elektronisku
         apstrādi, kā arī reklāmas un mārketinga pasākumus.

      16      Columbus saimnieciskā darbība ir galvenokārt veltīta ieguldītā kapitāla pārvaldīšanai AStG 10. panta 6. punkta otrā teikuma nozīmē. Šī pārvalde 1996. gadā Columbus sniedza “komercdarbības” ienākumus DEM 8 044 619 (EUR 4 113 148) apmērā un “dažādus ienākumus” DEM 53 477 (EUR 27 342) apmērā.

      17      Par 1996. gadu Beļģijas nodokļu administrācija uzlika nodokli Columbus ar tādu likmi, kas ir piemērojama koordinācijas centriem un kas konkrētajā gadījumā bija mazāka par 30 % no gūtajiem ienākumiem.

      18      Atbilstoši Vācijas tiesībām Columbus ir personālsabiedrība.

      19      Piemērojot Vācijas nodokļu tiesības, t.i., AStG 20. panta 2. punktu, Finanzamt ar 1998. gada 8. jūnija paziņojumu par maksājamā nodokļa apmēru atbrīvoja dalībniekus no nodokļa par Columbus “dažādajiem ienākumiem”, vienlaikus tos iekļaujot progresīvajā rezervē. Tomēr dalībniekiem tika uzlikts nodoklis par Columbus ienākumiem no “komercdarbības”, Finanzamt atskaitot nodokli, kas no šiem ienākumiem tika iekasēts Beļģijā.

      20      Ar 1998. gada 16. jūnija paziņojumu Finanzamt saskaņā ar AStG 20. panta 3. punktu noteica Columbus aktīvu vērtību 1996. gada 1. janvārī, lai aprēķinātu nodokli, kas uzliekams dalībnieku kapitālam.

      21      Columbus iesniedza Finanzamt sūdzību par šiem paziņojumiem, izņemot paziņojumu par “dažādajiem ienākumiem”, un pēc šīs sūdzības noraidīšanas iesniedza
         prasību Finanzgericht Münster [Minsteres Finanšu tiesā].

      22      Šajā tiesā Columbus cita starpā atsaucas uz AStG 20. panta 2. un 3. punkta neatbilstību EKL 43. pantam. Šī sabiedrība uzskata, ka divpusējās nodokļu konvencijas 23. panta
         1. punkta 1) apakšpunktā paredzētās atbrīvojuma no nodokļa metodes aizstāšana ar nodokļa atskaitīšanas metodi, kas ir paredzēta
         AStG 20. panta 2. un 3. punktā, padara attiecīgo pārrobežu uzņēmumu dibināšanu par nepievilcīgāku. Ar šādas nodokļu priekšrocības,
         kuru izmantoja minētie uzņēmumi, atcelšanu nepamatoti tiek pārkāptas EK līgumā nodrošinātās tiesības veikt uzņēmējdarbību.

      23      Papildus Columbus norāda, ka attiecībā uz divpusējo nodokļu konvenciju nav sniegts nekāds pamatojums tās noteikumu neievērošanai.

      24      Finanzgericht Münster neizslēdz, ka AStG 20. panta 2. un 3. punkta noteikumi pārkāpj tiesības veikt uzņēmējdarbību. Finanzgericht Münster ir arī šaubas par šo noteikumu saderību ar kapitāla brīvu apriti. Ienākumu no ārzemēm papildu aplikšana ar nodokli, ko paredz
         šie noteikumi, var atturēt Vācijas rezidentus investēt citā dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, turklāt šāds
         kapitāla aprites brīvības ierobežojums ir nepamatots.

      25      Šādos apstākļos Finanzgericht Münster nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai EK līguma 52. pantam (jaunajā redakcijā – EKL 43. pants) un EK līguma 73.b–73.d pantam (jaunajā redakcijā – EKL 56.–58. pants)
         ir pretrunā [AStG] 20. panta 2. un 3. punkta noteikumi, kas atbrīvo no dubultās nodokļa uzlikšanas tādus ienākumus no kapitāla, kas ir ieguldīts
         ārvalsts uzņēmumā, kurš pieder Vācijas iekšzemes nodokļu maksātājam, kuri kā starpposma ienākumi būtu apliekami ar nodokli,
         ja uzņēmums būtu ārvalsts sabiedrība, pretēji [divpusējai nodokļu] konvencijai neatbrīvojot ienākumus no Vācijas nodokļa,
         bet gan atskaitot nodokli, kas no ienākumiem ticis iekasēts ārvalstī?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      26      Savā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai EKL 43. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem
         ir pretrunā tādi dalībvalsts nodokļu tiesību akti, kā pamata lietā aplūkotie, saskaņā ar kuriem valsts rezidenta ienākumi
         no kapitāla, kas ir ieguldīts uzņēmumā, kura juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, pretēji konvencijai par nodokļu dubultās
         uzlikšanas novēršanu, kas ir noslēgta ar dalībvalsti, kurā atrodas šī uzņēmuma juridiskā adrese, nav atbrīvoti no valsts ienākuma
         nodokļa, bet gan no tiem uzliktā valsts nodokļa tiek atskaitīts otrā dalībvalstī iekasētais nodoklis.

      27      Ievadā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, ja nepastāv Kopienas unifikācijas vai saskaņošanas pasākumi,
         kritēriju noteikšana ienākumu un kapitāla aplikšanai ar nodokļiem, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu, vajadzības gadījumā
         noslēdzot konvenciju, ir dalībvalstu kompetencē (skat. it īpaši 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑307/97 Saint‑Gobain ZN, Recueil, I‑6161. lpp., 57. punkts; 2006. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑290/04 FKP Scorpio Konzertproduktionen, Krājums, I‑9461. lpp., 54. punkts, un 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑374/04 Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, Krājums, I‑11673. lpp., 52. punkts).

      28      Tomēr, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm tā tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (skat.
         2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑265/04 Bouanich, Krājums, I‑923. lpp., 28. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, 36. punkts).

       Par ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību
      29      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts tiesību akti, kas ir piemērojami, ja attiecīgās dalībvalsts pilsonim pieder kapitāla
         daļas citā dalībvalstī reģistrētā sabiedrībā, kas tam ļauj noteikti ietekmēt šīs sabiedrības lēmumus un noteikt tās darbību,
         ietilpst Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā (šajā sakarā skat. 2007. gada 18. jūlija spriedumu
         lietā C‑231/05 Oy AA, Krājums, I‑6373. lpp., 20. punkts, un 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑112/05 Komisija/Vācija, Krājums, I‑8995. lpp.,
         13. punkts).

      30      Tādējādi saskaņā ar šo judikatūru Līguma noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību ir piemērojami vienas vai vairāku fizisko
         personu, kuras ir kādas dalībvalsts rezidenti, visu sabiedrības, kuras juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, kapitāla
         daļu iegūšanai, kas šīm personām ļauj noteikti ietekmēt sabiedrības lēmumus un tām ļauj noteikt tās darbību (skat. 2000. gada
         13. aprīļa spriedumu lietā C‑251/98 Baars, Recueil, I‑2787. lpp., 21. un 22. punkts, kā arī 2002. gada 5. novembra spriedumu lietā C‑208/00 Überseering, I‑9919. lpp., 77. punkts).

      31      Šajā lietā no šī sprieduma 14. punkta izriet, ka visas Columbus kapitāla daļas tieši vai netieši pieder vienas ģimenes locekļiem. Viņiem ir vienādas intereses un viņi vienprātīgi pieņem
         lēmumus par šo sabiedrību un nosaka tās darbību, izmantojot vienu pārstāvi sabiedrības dalībnieku pilnsapulcē.

      32      No iepriekš minētā izriet, ka Līguma noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību ir piemērojami tādai situācijai kā pamata
         lietā aplūkotā.

      33      EKL 43. pants uzliek pienākumu atcelt ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Tādēļ, lai gan atbilstoši to redakcijai
         Līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību mērķis ir nodrošināt uzņemošajā dalībvalstī tādu pašu attieksmi kā pret
         šīs dalībvalsts pilsoņiem, tie arī aizliedz izcelsmes dalībvalstij radīt šķēršļus kādam savam pilsonim vai sabiedrībai, kas
         dibināta saskaņā ar tās tiesību aktiem, veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī (skat. it īpaši 1998. gada 16. jūlija spriedumu
         lietā C‑264/96 ICI, Recueil, I‑4695. lpp., 21. punkts, kā arī 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑196/04 Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, Krājums, I‑7995. lpp., 42. punkts).

      34      Tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par šādiem ierobežojumiem ir jāuzskata visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara
         mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (skat. 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil, I‑4165. lpp., 37. punkts, un 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑442/02 CaixaBank France, Krājums, I‑8961. lpp., 11. punkts).

      35      Kā ir norādīts šī sprieduma 7. punktā, atbilstoši divpusējai nodokļu konvencijai Vācijas nodokļu maksātāji rezidenti ir atbrīvoti
         no nodokļa par peļņu, kas gūta no Vācijas sabiedrības ienākumiem ar Beļģijas komandītsabiedrības starpniecību. Tomēr, kā tas
         ir pamata lietā, līdzko šādai sabiedrībai par Beļģijā gūtajiem ienākumiem saskaņā ar Beļģijas nodokļu tiesību aktiem tiek
         uzlikts nodoklis, kas ir mazāks par 30 %, pamata lietā aplūkotās AStG normas paredz, ka, neraugoties uz šo konvenciju, Vācijas nodokļu maksātāji rezidenti vairs nav atbrīvoti no nodokļa par šiem
         ienākumiem, bet gan tiem tiek piemērots tāds Vācijas nodokļu režīms, ka Beļģijā iekasētais nodoklis tiek atskaitīts no Vācijā
         maksājamā nodokļa summas.

      36      Atbilstoši AStG 20. panta 2. un 3. punktam ienākumiem, ko sniedz sabiedrība, kurai ārvalstī ir uzlikta nodokļu likme, ko AStG 8. panta 1. un 3. punkts kvalificē kā “zemu”, nav piemērojams divpusējā nodokļu konvencijā paredzēts atbrīvojums no nodokļa,
         bet gan tiem ir piemērojama atskaitīšanas metode, kas ir paredzēta AStG 20. panta 2. un 3. punktā.

      37      Saskaņā ar informāciju, ko Columbus sniedza tiesas sēdē, 1996. gadā atbrīvojuma no nodokļa metodes aizstāšana ar nodokļa atskaitīšanas metodi palielināja šīs
         sabiedrības dalībnieku nodokļu nastu par 53 %.

      38      Tomēr ir jānorāda, ka, kaut arī nodokļa atskaitīšanas metodes, kas ir paredzēta pamata lietā aplūkotajā AStG 20. panta 2. un 3. punktā, piemērošana attiecībā uz Columbus dalībniekiem padara šīs sabiedrības darbību par finansiāli neizdevīgāku nekā tad, ja tiktu piemērota divpusējā nodokļu konvencijā
         paredzētā atbrīvojuma no nodokļa metode, tomēr šāds konstatējums obligāti nenozīmē, ka minētās normas ir uzskatāmas par ierobežojumu
         brīvībai veikt uzņēmējdarbību EKL 43. panta izpratnē.

      39      Brīvība veikt uzņēmējdarbību aizliedz jebkādu diskrimināciju atkarībā no sabiedrību juridiskās adreses atrašanās vietas (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Saint-Gobain ZN, 35. punkts, un 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑446/04 Test Claimants in the FII Group Litigation, Krājums, I‑11753. lpp., 40. punkts), taču nav strīda, ka pamata lietā aplūkojamais Vācijas nodokļu tiesiskais regulējums,
         kas šajā sakarā ir salīdzināms ar 2006. gada 14. novembra spriedumā lietā C‑513/04 Kerckhaert un Morres (Krājums, I‑10967. lpp., 17. punkts) piemērojamo Beļģijas nodokļu tiesisko regulējumu, neparedz nekāda veida atšķirības starp
         nodokļu uzlikšanu ienākumiem no Vācijā reģistrētu personālsabiedrību ieņēmumiem un nodokļu uzlikšanu ienākumiem no citās dalībvalstīs
         reģistrētu personālsabiedrību ieņēmumiem, kad šo dalībvalstu uzliktais nodoklis minēto sabiedrību ienākumiem ir mazāks par
         30 %. Attiecībā uz šīm ārvalstu sabiedrībām piemērojot nodokļa atskaitīšanas metodi, faktiski minētie tiesību akti Vācijā
         šo sabiedrību ienākumiem tikai piemēro tādu pašu nodokļa likmi, kāda tiek piemērota Vācijā reģistrētām personālsabiedrībām.

      40      Tā kā tādas sabiedrības kā Columbus neatrodas neizdevīgākā stāvoklī kā Vācijā reģistrētas personālsabiedrības, nav pamata uzskatīt, ka pastāv diskriminācija,
         kuru rada atšķirīga attieksme pret abām šo sabiedrību kategorijām.

      41      Ir tiesa, ka diskriminācija var rasties arī tad, ja tas pats noteikums tiek piemērots atšķirīgās situācijās (skat. 1995. gada
         14. februāra spriedumu lietā C‑279/93 Schumacker, Recueil, I‑225. lpp., 30. punkts, un 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑311/97 Royal Bank of Scotland, Recueil, I‑2651. lpp., 26. punkts).

      42      Tomēr attiecībā uz tā rezidences valsts nodokļu tiesību aktiem sabiedrības dalībnieka, kas saņem ienākumus, situācija vienmēr
         nekļūst atšķirīga minētās judikatūras nozīmē tādēļ vien, ka viņš tos ir saņēmis no sabiedrības, kas ir reģistrēta citā dalībvalstī,
         kura, izmantojot savu nodokļu kompetenci, piemēro šīm dividendēm nodokli, kas ir zemāks par 30 % no gūtajiem ienākumiem (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kerckhaert un Morres, 19. punkts).

      43      Tādos apstākļos, kā šajā lietā esošie, nelabvēlīgas sekas, kas varētu izrietēt no tādas ienākumu aplikšanas ar nodokļiem sistēmas
         piemērošanas, kāda ir īstenota ar AStG, izriet no divu dalībvalstu nodokļu kompetences paralēlas īstenošanas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kerckhaert un Morres, 20. punkts).

      44      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka konvencijas par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu, kas paredzētas EKL 293. pantā, kalpo,
         lai novērstu vai mazinātu negatīvās sekas iekšējā tirgus darbībai, kas izriet no iepriekšējā punktā norādīto valstu nodokļu
         sistēmu līdzāspastāvēšanas (iepriekš minētais spriedums lietā Kerckhaert un Morres, 21. punkts).

      45      Taču Kopienu tiesības to pašreizējā stāvoklī un tādā situācijā, kā pamata lietā esošā, nenosaka vispārējus kritērijus kompetences
         sadalei dalībvalstu starpā attiecībā uz nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Eiropas Kopienā. Abstrahējoties no Padomes 1990. gada
         23. jūlija Direktīvas 90/435/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kas atrodas dažādās
         dalībvalstīs (OV L 225, 6. lpp.), 1990. gada 23. jūlija Konvencijas par nodokļa dubultas uzlikšanas novēršanu, koriģējot asociēto
         uzņēmumu peļņu (OV L 225, 10. lpp.), un no Padomes 2003. gada 3. jūnija Direktīvas 2003/48/EK par tādu ienākumu aplikšanu
         ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem (OV L 157, 38. lpp.), Kopienu tiesību sistēmā līdz šai dienai
         nav ieviests jebkāds unificēšanas vai saskaņošanas pasākums nodokļu dubultās uzlikšanas gadījumu novēršanai (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Kerckhaert un Morres, 22. punkts).

      46      Kaut arī šī sprieduma 27. punktā aprakstīto kompetenču ietvaros dalībvalstis ir noslēgušas vairākas divpusējas konvencijas,
         lai atceltu vai mazinātu minētās negatīvās sekas, tomēr Tiesa nav kompetenta EKL 234. panta ietvaros lemt par iespējamu šādu
         konvenciju normu pārkāpumu no līgumslēdzējas dalībvalsts puses.

      47      Kā to savu secinājumu 46. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, Tiesa nevar pārbaudīt saikni starp tādu valsts pasākumu, kāds
         ir aplūkots pamata lietā, un tādas konvencijas par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu normām, kā attiecīgā divpusējā nodokļu
         konvencija, jo šis jautājums neattiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju (šajā sakarā skat. 2000. gada 14. decembra spriedumu
         lietā C‑141/99 AMID, Recueil, I‑11619. lpp., 18. punkts).

      48      Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja pamata lietā, arī no 1999. gada 26. oktobra sprieduma lietā C‑294/97 Eurowings Luftverkehrs (Recueil, I‑7447. lpp.) 43. un 44. punkta neizriet, ka tādi tiesību akti, kā pamata lietā esošie, ir pretrunā Līguma nodrošinātajai
         aprites brīvībai.

      49      Kaut arī Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Eurowings Luftverkehrs nosprieda, ka dalībvalsts nevar pamatot fiskālu maksājumu, kas ir uzlikts pakalpojumu saņēmējiem, sakarā ar to, ka pakalpojumu
         sniedzējiem citā dalībvalstī ir uzlikti zemi nodokļi, lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, bija runa par valsts tiesību
         aktiem, kas attiecīgajā dalībvalstī reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem piemēroja nelabvēlīgāku nodokļu režīmu nekā citās
         dalībvalstīs reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem. Tomēr pamata lietā tādu sabiedrību kā Columbus un Vācijā reģistrētu personālsabiedrību dalībniekiem ir piemērots tāds nodokļu režīms, kas nav balstīts uz šādu atšķirīgu
         attieksmi.

      50      Papildus Columbus norāda, ka pamata lietā aplūkotās AStG normas rada izvēles dibināt sabiedrības dažādās dalībvalstīs izkropļojumu.

      51      Kā jau tika konstatēts šī sprieduma 44. punktā, pašreizējā Kopienu nodokļu tiesību saskaņošanas stadijā dalībvalstīm ir noteikta
         autonomija. No šādas nodokļu kompetences izriet, ka sabiedrību brīvība izvēlēties kādu no dažādām dalībvalstīm kā dibināšanas
         vietu, nekādā veidā nenozīmē, ka dalībvalstīm ir jāpielāgo sava nodokļu sistēma citu dalībvalstu dažādajām nodokļu sistēmām,
         lai nodrošinātu, ka sabiedrībai, kas ir izvēlējusies reģistrēties kādā dalībvalstī, valsts līmenī tiek uzlikti nodokļi tādā
         pašā veidā kā sabiedrībai, kas ir izvēlējusies reģistrēties citā dalībvalstī.

      52      Turklāt Columbus norāda, ka pamata lietā aplūkotās AStG normas rada izvēles starp dažādām dibināšanas formām izkropļojumu. Tā būtu izvairījusies no minēto normu piemērošanas, ja
         tā būtu izvēlējusies veikt darbību Beļģijā, izmantojot meitas kapitālsabiedrību, nevis tādu uzņēmumu kā pamata lietā aplūkotais.

      53      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka nodokļu autonomija, uz kuru atsaucas šī sprieduma 44. un 51. punkts, paredz arī, ka dalībvalstīm
         ir tiesības brīvi noteikt nosacījumus un līmeni nodokļu uzlikšanai dažādu veidu nacionālajām sabiedrībām, kas darbojas ārvalstīs,
         ja vien attieksme pret tām nav diskriminējoša salīdzinājumā ar līdzīgiem nacionālajiem uzņēmumiem.

      54      Ievērojot visus šos apsvērumus un principu par vienlīdzīgu attieksmi nodokļu jomā pret tādām sabiedrībām kā Columbus, no vienas puses, un Vācijā reģistrētām personālsabiedrībām, no otras puses, kas minēts šī sprieduma 40. punktā, ir jāsecina,
         ka AStG normas nav uzskatāmas par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu EKL 43. panta izpratnē.

       Par kapitāla aprites brīvības ierobežojuma pastāvēšanu
      55      Savā prejudiciālajā jautājumā iesniedzējtiesa jautā arī, vai EKL 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tādi
         valsts tiesību akti, kā pamata lietā aplūkotie.

      56      Šajā sakarā pietiek atgādināt, kā tas izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, ka tādi valsts tiesību akti, kā pamata lietā
         aplūkotie, nerada diskrimināciju attiecībā uz dalībvalsts nodokļa maksātājiem, kuriem tiek uzlikti nodokļi par ienākumiem,
         kurus guvušas citā dalībvalstī reģistrētas personālsabiedrības. Līdz ar to šī sprieduma 54. punktā minētais secinājums attiecas
         arī uz noteikumiem par kapitāla brīvu apriti (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā C‑446/04 Test Claimants in the FII Group Litigation, 60. punkts).

      57      Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tādi valsts
         nodokļu tiesību akti, saskaņā ar kuriem valsts rezidenta ienākumi no kapitāla, kas ir ieguldīts uzņēmumā, kura juridiskā adrese
         atrodas citā dalībvalstī, pretēji konvencijai par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas ir noslēgta ar dalībvalsti, kurā
         atrodas šī uzņēmuma juridiskā adrese, nav atbrīvoti no valsts ienākuma nodokļa, bet gan no tiem uzliktā valsts nodokļa tiek
         atskaitīts otrā dalībvalstī iekasētais nodoklis.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      58      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      EKL 43. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tādi valsts nodokļu tiesību akti, saskaņā ar kuriem valsts
            rezidenta ienākumi no kapitāla, kas ir ieguldīts uzņēmumā, kura juridiskā adrese atrodas citā dalībvalstī, pretēji konvencijai
            par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, kas ir noslēgta ar dalībvalsti, kurā atrodas šī uzņēmuma juridiskā adrese, nav
            atbrīvoti no valsts ienākuma nodokļa, bet gan no tiem uzliktā valsts nodokļa tiek atskaitīts otrā dalībvalstī iekasētais nodoklis.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.