title: Tiesas (virspalāta) 2013. gada 10. decembra spriedums.#Eiropas Komisija pret Īriju u.c.#Apelācija – Valsts atbalsts – Atbrīvojums no akcīzes nodokļa minerāleļļām – Tiesas ierosme – Pēc Savienības tiesas ierosmes izvirzīts pamats – Saikne starp nodokļu saskaņošanu un valsts atbalsta kontroli – Padomes un Komisijas attiecīgās pilnvaras – Tiesiskās noteiktības princips – Savienības tiesību aktu tiesiskuma prezumpcija.#Lieta C‑272/12 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2013. gada 10. decembrī (
            *1
         )
      “Apelācija — Valsts atbalsts — Atbrīvojums no akcīzes nodokļa minerāleļļām — Tiesas ierosme — Pēc Savienības tiesas ierosmes izvirzīts pamats — Saikne starp nodokļu saskaņošanu un valsts atbalsta kontroli — Padomes un Komisijas attiecīgās pilnvaras — Tiesiskās noteiktības princips — Savienības tiesību aktu tiesiskuma prezumpcija”
      Lieta C‑272/12 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2012. gada 1. jūnijā iesniedza,

         Eiropas Komisija, ko pārstāv V. Di Bucci, G. Conte, D. Grespan un N. Khan, kā arī K. Walkerová, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki –

         Īrija, ko pārstāv E. Creedon, pārstāve, kurai palīdz P. McGarry, SC, kas norādīja adresi Luksemburgā,

         Francijas Republika, ko pārstāv G. de Bergues, sākotnēji – J. Gstalter, vēlāk – N. Rouam, pārstāvji,

         Itālijas Republika, ko pārstāv G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz G. Aiello, avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

            Eurallumina SpA
         , Portoskuso [Portoscuso] (Itālija), ko pārstāv R. Denton un A. Stratakis, kā arī L. Martin Alegi un L. Philippou, solicitors,

            Aughinish Alumina Ltd
         , Asketona [Askeaton] (Īrija), ko pārstāv C. Waterson, kā arī C. Little un J. Handoll, solicitors,
      prasītāji pirmajā instancē.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši A. Ross [A. Rosas], J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Levits, A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], M. Bergere [M. Berger], A. Prehala [A. Prechal], E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] (referents) un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 9. aprīļa tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 18. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV un T-69/06 RENV (turpmāk tekstā - “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa atcēla Komisijas 2005. gada 7. decembra Lēmumu 2006/323/EK saistībā ar Francijas, Īrijas un Itālijas īstenoto atbrīvojumu no akcīzes nodokļa minerāleļļām, ko attiecīgi Gardānas reģionā, Šenonas reģionā un Sardīnijā izmanto par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā (OV 2006, L 119, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl tajā ir konstatēts vai ciktāl tas ir balstīts uz konstatējumu, ka atbrīvojumi no akcīzes nodokļa minerāleļļām, ko izmanto par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā un ko Francijas Republika, Īrija un Itālijas Republika piešķīra līdz 2003. gada 31. decembrim, ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, un ciktāl tajā ir noteikts pienākums Francijas Republikai, Īrijai un Itālijas Republikai veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu minētos atbrīvojumus no to saņēmējiem, kas nav samaksājuši akcīzes nodokli vismaz EUR 13,01 apmērā par smagās minerāleļļas 1000 kg.

         Atbilstošās tiesību normas

               2

               Attiecībā uz akcīzes nodokli minerāleļļām ir pieņemtas vairākas direktīvas, proti, Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/81/EEK par akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām (OV L 316, 12. lpp.), Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīva 92/82/EEK par minerāleļļām uzlikto akcīzes nodokļu likmju tuvināšanu (OV L 316, 19. lpp.) un Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīva 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV L 283, 51. lpp.) un ar kuru no 2003. gada 31. decembra tika atceltas Direktīvas 92/81 un 92/82.

               3

               Atbilstoši Padomes Direktīvas 92/81 8. panta 4. punktam:
               “Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar vienprātīgu lēmumu var atļaut dalībvalstij ieviest papildu atbrīvojumus vai samazinājumus īpašu politikas apsvērumu interesēs.
               Dalībvalsts, kura vēlas ieviest šo pasākumu, attiecīgi informē Komisiju un sniedz Komisijai arī visu atbilstošo un nepieciešamo informāciju. Komisija viena mēneša laikā par ierosinātajiem pasākumiem informē pārējās dalībvalstis.
               Uzskatāms, ka Padome nodokļu likmju plānoto samazināšanu vai atbrīvojumus ir atļāvusi, ja divu mēnešu laikā no dienas, kad pārējās dalībvalstis ir informētas saskaņā ar šā apakšpunkta otro daļu, neviena dalībvalsts vai Komisija nav pieprasījusi šo jautājumu izskatīt Padomē.”

               4

               Saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 5. punktu:
               “Ja Komisija uzskata, ka 4. punktā minētie atbrīvojumi vai samazinājumi vairs nav noturīgi, īpaši attiecībā uz negodīgu konkurenci vai iekšējā tirgus darbības traucējumiem, vai attiecībā uz Kopienas politiku vides aizsardzības jomā, tā iesniedz Padomei attiecīgus priekšlikumus. Padome pieņem vienprātīgu lēmumu attiecībā uz šiem priekšlikumiem.”

               5

               Direktīvas 92/82 6. pantā ir noteikta akcīzes nodokļa minimālā likme smagajam mazutam EUR 13 apmērā par 1000 kg, kas jāpiemēro no 1993. gada 1. janvāra.

               6

               Direktīvas 2003/96 2. panta 4. punkta b) apakšpunkta otrajā ievilkumā ir paredzēts, ka tā neattiecas uz energoproduktu divējādu izmantošanu, proti, ja tos izmanto gan par kurināmo, gan citiem nolūkiem, kas nav izmantošana par degvielu vai kurināmo. Energoproduktu izmantošanu ķīmiskai reducēšanai un elektrolītiskos un metalurģijas procesos uzskata par divējādu lietošanu, Tādēļ kopš 2004. gada 1. janvāra, kad ir sākta šīs direktīvas piemērošana, vairs nepastāv alumīnija oksīda ražošanā izmantojamās smagās dīzeļdegvielas akcīzes nodokļa zemākā likme. Turklāt minētās direktīvas 18. panta 1. punktā dalībvalstīm ir dotas tiesības līdz 2006. gada 31. decembrim turpināt piemērot šīs direktīvas II pielikumā – kurā ir minēti atbrīvojumi no akcīzes nodokļiem mazutam, kas tiek izmantots par kurināmo alumīnija oksīda ražošanā Gardānas reģionā, Šenonas reģionā un Sardīnijā, – uzskaitītās samazinātās nodokļu likmes vai atbrīvojumus.

         Tiesvedības priekšvēsture

               7

               Īrijā, Itālijas Republikā un Francijas Republikā atbrīvojums no akcīzes nodokļa tiek piemērots minerāleļļām, kas tiek izmantotas alumīnija oksīda ražošanā attiecīgi Šenonas reģionā kopš 1983. gada, Sardīnijā kopš 1993. gada un Gardānas reģionā kopš 1997. gada.

               8

               Šie atbrīvojumi (turpmāk tekstā – “strīdīgie atbrīvojumi”) tika atļauti attiecīgi ar Padomes 1992. gada 19. oktobra Lēmumu 92/510/EEK, ar kuru dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 92/81 8. panta 4. punktā paredzēto procedūru arī turpmāk ir atļauts piemērot pastāvošās pazeminātās akcīzes nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem (OV L 316, 16. lpp.), Padomes 1993. gada 13. decembra Lēmumu 93/697/EK, ar kuru dažām dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 92/81 8. panta 4. punktā paredzēto procedūru ir atļauts piemērot vai turpināt piemērot pazeminātas akcīzes nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem (OV L 321, 29. lpp.), un Padomes 1997. gada 30. jūnija Lēmumu 97/425/EK, ar kuru dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvā 92/81 paredzēto procedūru ir atļauts piemērot vai turpināt piemērot pastāvošās pazeminātās akcīzes nodokļa likmes vai atbrīvojumus no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem (OV L 182, 22. lpp.). Šīs atļaujas Padome pagarināja vairākas reizes, pēdējo reizi ar Padomes 2001. gada 12. marta Lēmumu 2001/224/EK, kas attiecas uz pazeminātām akcīzes nodokļa likmēm vai atbrīvojumiem no akcīzes nodokļa dažām minerāleļļām, ja tās izmanto īpašiem mērķiem (OV L 84, 23. lpp.), līdz 2006. gada 31. decembrim.

               9

               Šī pēdējā minētā lēmuma preambulas 5. apsvērumā tika norādīts, ka šis lēmums “neattiecas uz to procedūru iznākumu, kas var tikt uzsāktas attiecībā uz vienotā tirgus darbības traucējumiem, it īpaši saskaņā ar [EKL 87.] un [EKL 88. pantu]”, un ka tas neatbrīvo “dalībvalstis no prasības saskaņā ar [EKL 88. pantu] ziņot Komisijai par potenciālajiem valsts atbalsta gadījumiem”.

               10

               Ar trīs 2001. gada 30. oktobra lēmumiem Komisija uzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru attiecībā uz katru no strīdīgajiem atbrīvojumiem. Šīs procedūras beigās Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, saskaņā ar kuru:

                        —

                        līdz 2003. gada 31. decembrim piešķirtie Francijas, Īrijas un Itālijas atbrīvojumi no akcīzes nodokļa smagajai dīzeļdegvielai, ko izmanto alumīnija oksīda ražošanā, ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

                        —

                        laikposmā no 1990. gada 17. jūlija līdz 2002. gada 2. februārim piešķirtais atbalsts, ciktāl tas ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, nav jāatgūst, jo tas būtu pretrunā Kopienas tiesību vispārīgajiem principiem.

                        —

                        atbalsts, kas ir piešķirts laikposmā no 2002. gada 3. februāra līdz 2003. gada 31. decembrim, nav saderīgs ar kopējo tirgu EKL 87. panta 3. punkta izpratnē, ciktāl saņēmēji nav maksājuši nodokļa likmi EUR 13,01 par smagās dīzeļdegvielas 1000 kg.

                        —

                        šis pēdējais minētais atbalsts ir jāatgūst.

               11

               Apstrīdētajā lēmumā Komisija atzina, ka strīdīgie atbrīvojumi bija jāuzskata par jaunu, nevis jau pastāvošu atbalstu Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88. panta] piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 1. panta b) punkta izpratnē. Šādu vērtējumu tā pamatoja it īpaši ar to, ka strīdīgie atbrīvojumi nepastāvēja pirms EK līguma spēkā stāšanās attiecīgajās dalībvalstīs, ka tie nekad nav tikuši izvērtēti vai atļauti, pamatojoties uz normām par valsts atbalstu, un ka par tiem nekad nav ticis paziņots.

               12

               Paskaidrojusi, kādā mērā attiecīgie atbalsti nav saderīgi ar kopējo tirgu, Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā Padomes lēmumus par strīdīgo atbrīvojumu atļaušanu (turpmāk tekstā – “lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu”) un to, ka šie lēmumi tika pieņemti pēc pašas Komisijas priekšlikuma, nesaderīgo atbalstu – kas tika piešķirti pirms 2002. gada 2. februāra, proti, datuma, kad Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī tika publicēti lēmumi par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu, – atgūšana būtu pretrunā tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās noteiktības principiem.

         Tiesvedība un pārsūdzētais spriedums

               13

               Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegti 2006. gada 16., 17. un 23. februārī, Itālijas Republika, Īrija, Francijas Republika, Eurallumina SpA (turpmāk tekstā – “Eurallumina”) un Aughinish Alumina Ltd (turpmāk tekstā – “AAL”) cēla prasības pilnībā vai daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.

               14

               Ar 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 un T‑69/06 Īrija u.c./Komisija Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu. Tiesa ar 2009. gada 2. decembra spriedumu lietā C-89/08 P Komisija/Īrija u.c. (Krājums, I-11245. lpp.), uz kuru ir izdarīta atsauce iepriekšējās tiesvedības plašākam izklāstam, atcēla minēto spriedumu daļā, kurā tika atcelts apstrīdētais lēmums, pamatojoties uz to, ka attiecībā uz šo lēmumu Komisija nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, runājot par Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta v) apakšpunkta nepiemērojamību attiecīgajā lietā.

               15

               Pēc lietu nodošanas atpakaļ Vispārējai tiesai tās tika apvienotas rakstveida procesā, mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai.

               16

               Lai atkārtoti atceltu apstrīdēto lēmumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā atbalstīja visu vai noteiktu lietas dalībnieku izvirzītos pamatus vai iebildumus, kuri bija balstīti uz tiesiskās noteiktības un Eiropas Savienības tiesību aktu tiesiskuma prezumpcijas principu pārkāpumu un ar kuriem prasītāji būtībā pārmeta Komisijai, ka tā ar apstrīdēto lēmumu esot daļēji iznīcinājusi tiesiskās sekas, kādas bija lēmumiem par atbrīvojumu atļaušanu. Izvērtējot šos pamatus, Vispārējā tiesa tostarp uzskatīja, ka šie lēmumi liedza Komisijai apstrīdētajā lēmumā saistīt minētos strīdīgos atbrīvojumus ar attiecīgajām dalībvalstīm un līdz ar to kvalificēt šos atbrīvojumus par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Turklāt lietā T‑62/06 RENV Vispārējā tiesa atbalstīja iebildumu, kas bija balstīts uz labas pārvaldības principa pārkāpumu.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               17

               Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, nodot lietas atpakaļ Vispārējai tiesai un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.

               18

               Īrija, Francijas Republika, Itālijas Republika, Eurallumina un AAL prasa noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību

               19

               Savas apelācijas sūdzības pamatošanai Komisija izvirza piecus pamatus. Pirmie divi ir procesuāla rakstura, savukārt pārējie trīs ir balstīti uz Savienības tiesību pārkāpumiem pēc būtības.

               20

               Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz Vispārējās tiesas kompetences neesamību, procedūras pārkāpumiem, kā arī dispozitivitātes principa, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta, Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta un 48. panta 2. punkta pārkāpumu un pakārtoti uz pamatojuma neesamību.

         Lietas dalībnieku argumenti

               21

               Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pēc savas ierosmes ir izvirzījusi pamatu, kas balstīts uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, vai pārkvalificējusi pašu prasības priekšmetu. Komisija uzskata, ka patiesais iemesls, kāpēc tika atcelts apstrīdētais lēmums, ir tas, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas norādīto uz strīdīgajiem atbrīvojumiem neattiecās normas par valsts atbalsta kontroli, jo šie atbrīvojumi bija saistīti nevis ar attiecīgajām dalībvalstīm, bet gan ar Eiropas Savienību. Tomēr neviens no prasītājiem pirmajā instancē neizvirzīja šo pamatu, kurš tika minēts debatēs saistībā ar jautājumu, ko Vispārējā tiesa uzdeva lietas dalībniekiem 2011. gada 20. jūlijā, kaut arī šādu pamatu nevarēja izvirzīt pēc savas ierosmes. Pēc tam Vispārējā tiesa mēģināja pārsūdzētajā spriedumā pielīdzināt šo pamatu tiem, kurus bija izvirzījuši lietas dalībnieki un kuri bija balstīti uz tiesiskās noteiktības un Savienības tiesību aktu tiesiskuma prezumpcijas principu pārkāpumu.

               22

               Īrija, Francijas Republika, Itālijas Republika, Eurallumina un AAL iebilst pret šo pirmo pamatu.

               23

               Pirmkārt, Francijas Republika un Itālijas Republika norāda, ka pamatojums pārsūdzētajā spriedumā ir balstīts ne tikai uz strīdīgo atbrīvojumu neattiecināmību uz dalībvalstīm, bet arī uz vērtējumu par to, vai netiek izkropļota konkurence un vai pasākums ir saistāms ar valsti, kas ir divi nosacījumi, kuri jāizpilda, lai pasākumu varētu uzskatīt par valsts atbalstu. Atbilstoši Itālijas Republikas teiktajam, kaut arī Vispārējai tiesai ir jālemj prasībā norādīto pamatu ietvaros, tā tomēr var pēc savas ierosmes pārbaudīt, vai neiztrūkst kāds no valsts atbalsta esamības būtiskiem nosacījumiem, vienlaikus vērtējot to normu ietvaros, kas izvirzītas šo pamatu atbalstam.

               24

               Īrija un Itālijas Republika piebilst, ka Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes varēja atsaukties uz būtisku formas prasību pārkāpumu. Taču šajā gadījumā Komisija, neizklāstot apstrīdētajā lēmumā iemeslus, kāpēc tā uzskatīja, ka strīdīgie atbrīvojami bija attiecināmi uz dalībvalstīm, neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.

               25

               Otrkārt, Francijas Republika, Eurallumina un AAL būtībā uzskata, ka Vispārējā tiesa uzsāka pamatu, kurus tās bija izvirzījušas, papildināšanu tiesvedības gaitā starp lietas dalībniekiem notikušo diskusiju rezultātā. Francijas Republika atgādina, ka tās pirmais atcelšanas pamats bija balstīts uz valsts atbalsta jēdziena EKL 87. panta 1. punkta izpratnē neievērošanu, savukārt Eurallumina norāda, ka tā, neizmantojot jēdzienu “attiecināmība”, izvirzīja jautājumu par to, vai atbrīvojumu, kas to skar, var uzskatīt par atbalstu, ko piešķīrusi Itālijas Republika. Pati Komisija debatēs izvirzīja jautājumu par strīdīgo atbrīvojumu attiecināmību, atbalstot pamatu par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu. Saskaņā ar Eurallumina teikto, Vispārējā tiesa līdz ar to izvērtēja šo jautājumu, lai noraidītu Komisijas argumentus un atbalstītu tās vērtējumu jautājumā par to, vai var apšaubīt un atcelt atļaujas, kuru piešķīrusi Eiropas iestāde un kura neparedz nekādu rīcības brīvību dalībvalstij attiecībā uz tās īstenošanu, sekas, kā to ir darījušas citas Savienības iestādes. Atbilstoši AAL teiktajam Vispārējā tiesa vienīgi izvērtēja un pēc tam noraidīja Komisijas argumentu.

               26

               Treškārt, Francijas Republika, Itālijas Republika un Eurallumina uzskata, ka katrā ziņā jautājumam par strīdīgo atbrīvojumu attiecināmību ir relatīva nozīme pārsūdzētā sprieduma pamatojumā, kurš, ja šis pirmais pamats tiktu atbalstīts, joprojām būtu pamatots ar citiem pamatiem.

         Tiesas vērtējums

               27

               No normām, kas regulē tiesvedību Savienības tiesās, it īpaši no Tiesas statūtu 21. panta un Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta izriet, ka strīda [apmēru] principā nosaka un ierobežo lietas dalībnieki un ka Savienības tiesa nevar lemt ultra petita.

               28

               Kaut arī dažus pamatus var un pat vajag izvirzīt pēc savas ierosmes, piemēram, tos, kas saistīti ar pamatojuma nesniegšanu vai nepietiekamu pamatojumu attiecīgajā lēmumā, kas ir būtiska formas prasība, pamatu par minētā lēmumu tiesiskumu pēc būtības, kas balstīts uz Līgumu vai jebkuru ar to piemērošanu saistītu tiesību normu pārkāpumiem LESD 263. panta izpratnē, Savienības tiesa var izvērtēt tikai tad, ja to ir izvirzījis prasītājs (šajā ziņā skat. 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C-367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I-1719. lpp., 67. punkts; 2000. gada 30. marta spriedumu lietā C-265/97 P VBA/Florimex u.c., Recueil, I-2061. lpp., 114. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Īrija u.c., 40. punkts).

               29

               Līdz ar to pēc savas ierosmes nevar izvirzīt pamatu, kas balstīts uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu sakarā ar attiecīgā pasākuma neattiecināmību uz valsti.

               30

               Šajā gadījumā – pārsūdzētā sprieduma 73. un 74. punktā atgādinājusi, ka, pirms priekšrocības var kvalificēt kā valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tām tostarp ir jābūt attiecināmām uz valsti, – Vispārējā tiesa šī sprieduma 98. un 99. punktā noraidīja Komisijas argumentus, saskaņā ar kuriem lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu katrā ziņā nevarēja atbrīvot Īriju, Francijas Republiku un Itālijas Republiku no pienākuma ievērot procedūras un tiesību normas valsts atbalsta jomā un saskaņā ar kuriem Padome, īstenojot savu kompetenci nodokļu saskaņošanas jomā, nevarēja piesavināties Komisijas kompetenci valsts atbalsta jomā. Vispārējā tiesa atzina, ka priekšrocības, ko strīdīgie atbrīvojumi, iespējams, piešķīra to saņēmējiem, tika piešķirtas saskaņā ar lēmumiem par atbrīvojumu atļaušanu, kas nozīmē, ka tās bija attiecināmas nevis uz dalībvalstīm, bet uz Savienību un ka līdz ar to Komisija nevarēja, pat īstenojot savu gandrīz ekskluzīvo kompetenci saskaņā ar EKL 87. un 88. pantu, kvalificēt tās par valsts atbalstu.

               31

               Pārsūdzētā sprieduma 104. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu liedza Komisijai saistīt minētos strīdīgos atbrīvojumus ar attiecīgajām dalībvalstīm un līdz ar to tos kvalificēt par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, un noteikt pienākumu tos daļēji atgūt, ciktāl tā tos uzskatīja par nesaderīgiem ar iekšējo tirgu EKL 87. panta 3. punkta izpratnē.

               32

               Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 110. punktā un rezolutīvajā daļā Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu, “ciktāl tajā ir konstatēts vai ciktāl tas ir balstīts uz konstatējumu, ka [strīdīgie] atbrīvojumi ir uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē”, un ciktāl tajā ir noteikts pienākums atgūt minētos atbrīvojumus no to saņēmējiem.

               33

               Uzskatot, ka strīdīgie atbrīvojumi bija attiecināmi uz Savienību, Vispārējā tiesa izvirzīja nevis pamatu, kas balstīts uz būtisku formas prasību pārkāpumu, kā to lika saprast Īrija un Itālijas Republika, bet gan pamatu par apstrīdētā lēmumu tiesiskumu pēc būtības, kas ir balstīts uz EK līguma pārkāpumu.

               34

               Tomēr, kā to apgalvoja Komisija un konstatēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 57.–63. punktā, neviens no prasītājiem Vispārējā tiesā neizvirzīja šādu pamatu. No Vispārējā tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem faktiski izriet, ka jautājumu par strīdīgo atbrīvojumu attiecināmību – uz ko vienkārši ir atsaukusies Komisija savā iebildumu rakstā lietā T‑56/06, kā arī Eurallumina savā replikas rakstā lietā T‑62/06, kurā tā tomēr norādīja, ka “šo problēmu tomēr nav jāizskata”, – debatēs izvirzīja Vispārējā tiesa, uzdodot lietas dalībniekiem rakstveida jautājumu, kā tas turklāt izriet arī no pārsūdzētā sprieduma 98. punkta.

               35

               Pretēji Francijas Republikas, Eurallumina un AAL apgalvotajam nevar uzskatīt, ka Vispārējā tiesa ir veikusi lietas dalībnieku izvirzīto pamatu papildināšanu. Kaut arī Vispārējā tiesa jautājumu par strīdīgo atbrīvojumu attiecināmību sasaistīja ar lietas dalībnieku izvirzītajiem pamatiem, kas balstīti uz Savienības tiesību aktu tiesiskuma prezumpcijas un tiesiskās noteiktības principu pārkāpumu, tomēr joprojām jāatzīst, pirmkārt, ka šis jautājums izriet no atsevišķa un pēc rakstura atšķirīga pamata, kurš attiecas nevis uz Savienības tiesību vispārīgo principu pārkāpumu, bet gan uz EK līguma pārkāpumu, un, otrkārt, ka lietas dalībnieki, kā tas izriet tostarp no lietas dalībnieku pamatu izklāsta pārsūdzētā sprieduma 53.–56. punktā, neatsaucās uz šiem principiem tāpēc, lai varētu uzskatīt, ka strīdīgie atbrīvojumi nebija valsts atbalsts.

               36

               No minētā izriet, ka, izvirzot pēc savas ierosmes pamatu, saskaņā ar kuru strīdīgie atbrīvojumi ir attiecināmi nevis uz dalībvalstīm, bet uz Savienību un tāpēc nav uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā pieļāva kļūdu tiesību piemērošanā.

               37

               Tomēr pamati par strīdīgo atbrīvojumu attiecināmību, kuriem ir veltīts vienīgi pārsūdzētā sprieduma 73., 74., 98., 99. un 104. punkts, ir vienīgi daļa no pārsūdzētā sprieduma pamatojuma. Līdz ar to ir jāizpēta, vai šis spriedums joprojām ir pamatots ar citiem tajā norādītajiem pamatiem.

               38

               Vispārējā tiesa, papildus apsvērumiem par strīdīgo atbrīvojumu neattiecināmību uz dalībvalstīm, pamatoja pārsūdzēto spriedumu ar šādiem pamatiem.

               39

               Pārsūdzētā sprieduma 63.–72. punktā Vispārējā tiesa vispirms uzskatīja, ka, ņemot vērā normu valsts nodokļu tiesību aktu saskaņošanas jomā un normu valsts atbalsta jomā kopīgo mērķi, proti, veicināt iekšējā tirgus pienācīgu darbību, cīnoties tostarp pret konkurences izkropļošanu, šo normu konsekventa īstenošana liek domāt, ka konkurences izkropļošanas jēdziena apjoms un nozīme ir vienāds abās šajās jomās. Vispārējā tiesa šajā ziņā norādīja, ka Direktīvas 92/81 8. panta 4. un 5. punkts nosaka tostarp Komisijai, kas iesniedz priekšlikumu, un Padomei, kas nosaka pasākumu, atbildību izvērtēt iespējamās konkurences izkropļošanas esamību, lai atļautu vai neatļautu dalībvalstij piemērot vai turpināt piemērot atbrīvojumu no saskaņotā akcīzes nodokļa, un ka atšķirīgu vērtējumu gadījumā Komisijai ir iespēja celt prasību atcelt Padomes lēmumu.

               40

               Vispārējā tiesa pēc tam pārsūdzētā sprieduma 76.–97. punktā konstatēja, ka šajā gadījumā netika apstrīdēts, ka Īrija, Francijas Republika un Itālijas Republika balstījās, lai piemērotu vai turpinātu piemērot strīdīgos atbrīvojumus līdz 2003. gada 31. decembrim, uz lēmumiem par atbrīvojumu atļaušanu un ka šie atbrīvojumi pilnībā atbilda minētajiem lēmumiem, kuri, ciktāl tie ietvēra noteiktus ierobežojošus nosacījumus attiecībā uz ģeogrāfisko izvietojumu un termiņiem, šīm dalībvalstīm bija saistoši.

               41

               Šajā kontekstā šī paša sprieduma 79.–96. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas argumentus, saskaņā ar kuriem lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu, pirmkārt, bija nepieciešams, bet ne pietiekams nosacījums, lai dalībvalstis varētu piešķirt strīdīgos atbrīvojumus, un, otrkārt, tajos nebija iepriekš noteikts, ka, ja minētie atbrīvojumi bija uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tad par tiem bija jāpaziņo un jāsaņem Komisijas atļauja saskaņā ar EKL 88. pantu, kā tas ir norādīts Lēmuma 2001/224 preambulas 5. apsvērumā. Šajā ziņā tā norādīja, ka lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu, kas tika pieņemti pirms Lēmuma 2001/224, neietvēra šādu atrunu, un atzina, ka minētais preambulas 5. apsvērums nevarēja tikt uzskatīts par Padomes gribas pakārtot tās atļaujas ietekmi iespējamajām Komisijas procedūrām un turpmākiem lēmumiem valsts atbalsta jomā izpausmi.

               42

               Saskaņā ar Vispārējās tiesas apgalvoto Komisijas veikto Lēmuma 2001/224 preambulas 5. apsvēruma interpretāciju padara nederīgu Padomes atbildes uz Vispārējās tiesas jautājumiem. Turklāt to jebkurā gadījumā nevarētu izmantot, ciktāl tās rezultātā šīs lietas apstākļos tiktu nekonsekventi īstenotas normas nodokļu tiesību aktu saskaņošanas jomā un normas valsts atbalsta jomā, jo, pirmkārt, lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu, kas pieņemti vienprātīgi pēc Komisijas priekšlikuma, tika balstīti uz Padomes un Komisijas kopīgu vērtējumu, saskaņā ar kuru strīdīgie atbrīvojumi neizkropļo konkurenci un nekavē iekšējā tirgus pienācīgu darbību, otrkārt, strīdīgo atbrīvojumu reģionālais raksturs tieši izrietēja no šiem lēmumiem un, treškārt, ar šiem lēmumiem tika atļauti pilnīgi atbrīvojumi no akcīzes nodokļiem.

               43

               Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 100.–103. punktā konstatējusi, ka Komisija nekad nav izmantojusi pilnvaras, kas tai ir piešķirtas ar Direktīvas 92/81 8. panta 5. punktu vai EKL 230. un 241. pantu, lai panāktu lēmumu par atbrīvojumu atļaušanu apturēšanu vai grozīšanu, šo pašu lēmumu atcelšanu vai paziņojumu par šīs direktīvas spēkā neesamību, Vispārējā tiesa šī sprieduma 104. un 105. punktā atzina, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Lēmums 2001/224 palika spēkā un ka uz šo lēmumu, kā arī pirms tam pieņemtajiem lēmumiem un minēto direktīvu attiecās tiesiskuma prezumpcija, kas ir saistīta ar Savienības tiesību aktiem, un tie radīja visas to tiesiskās sekas. Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Īrijai, Francijas Republikai un Itālijas Republikai tika atļauts pamatoties uz šiem lēmumiem, lai turpinātu piemērot strīdīgos atbrīvojumus. No minētā Vispārējā tiesa secināja, ka šīs lietas konkrētajos apstākļos ar apstrīdēto lēmumu tika tieši apšaubīta strīdīgo atbrīvojumu spēkā esamība un vienlaikus arī netieši, bet nenovēršami lēmumu par atbrīvojumu atļaušanu spēkā esamība un ar tiem saistītās sekas, tādējādi pārkāpjot tiesiskās noteiktības principu un Savienības tiesību aktu tiesiskuma prezumpcijas principu.

               44

               Turklāt pārsūdzētā sprieduma 107.–109. punktā Vispārējā tiesa atbalstīja iebildumu, kas bija pamatots ar labas pārvaldības principa pārkāpumu, uz ko atsaucās Eurallumina lietā T‑62/06 RENV, uzskatot, ka šāds pārkāpums izrietēja no tā, ka Komisija bija pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, neņemot vērā īpašās tiesības, kādas Itālijas Republika bija piešķīrusi šai sabiedrībai, piemērojot Lēmumu 2001/224, kura sekas juridiski aizsargāja tiesiskās noteiktības un Savienības tiesību aktu tiesiskuma prezumpcijas principi.

               45

               Šādi vērtējot, Vispārējā tiesa tomēr neņēma vērā Padomes un Komisijas attiecīgās pilnvaras, pirmkārt, tiesību aktu par akcīzes nodokļiem saskaņošanas jomā un, otrkārt, valsts atbalsta jomā.

               46

               Jāatgādina, ka Direktīva 92/81 tika pieņemta, pamatojoties uz EEK līguma 99. pantu (kas vēlāk kļuva par EK līguma 99. pantu, kurš savukārt kļuva par EKL 93. pantu), kurš piešķīra Padomei pilnvaras pieņemt noteikumus par tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem, akcīzes nodokļiem un citiem netiešajiem nodokļiem, ciktāl tāda saskaņošana ir vajadzīga, lai nodrošinātu iekšējā tirgus izveidi un darbību.

               47

               Lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu tika pieņemti saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 4. punktu, kurš piešķīra Padomei, tai lemjot pēc Komisijas priekšlikuma ar vienprātīgu lēmumu, tiesības piešķirt dalībvalstij ieviest papildu atbrīvojumus vai samazinājumus, kas nav paredzēti minētajā direktīvā, “īpašu politikas apsvērumu interesēs”. Šajā pantā paredzētās procedūras mērķis un piemērojamība atšķiras no EKL 88. pantā paredzētā režīma mērķa un piemērojamības.

               48

               Kā Tiesa konstatēja 2004. gada 29. jūnija sprieduma lietā C-110/02 Komisija/Padome (Krājums, I-6333. lpp.) 29.–31. punktā, ar Līgumu – EKL 88. pantā paredzot, ka atbalsti ir pakļauti Komisijas pastāvīgai pārbaudei un kontrolei, – ir paredzēts izsecināt atbalsta iespējamo nesaderību ar kopējo tirgu saskaņā ar atbilstošu procedūru, kura ir jāuzsāk Komisijai un kuru kontrolē Vispārējā tiesa un Tiesa. Līdz ar to EKL 87. un 88. pantā Komisijai ir paredzēta galvenā loma, atzīstot atbalsta iespējamo nesaderību. Savukārt pilnvarām, kādas ir piešķirtas Padomei valsts atbalsta jomā ar EKL 88. panta 2. punkta trešo daļu, ir izņēmuma raksturs, kas nozīmē, ka tās ir jāinterpretē šauri (šajā ziņā skat. arī 2013. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑111/10 Komisija/Padome, 39. punkts).

               49

               Līdz ar to Padomes lēmums, ar kuru dalībvalstij tiek atļauts saskaņā ar Direktīvas 92/81 8. panta 4. punktu ieviest atbrīvojumu no akcīzes nodokļa, nevar kavēt Komisijai īstenot pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Līgumu, un līdz ar to īstenot EKL 88. pantā paredzēto procedūru, lai izvērtētu, vai šis atbrīvojums ir uzskatāms par valsts atbalstu, un šīs procedūras rezultātā vajadzības gadījumā pieņemt tādu lēmumu, kāds ir apstrīdētais lēmums.

               50

               Fakts, ka ar lēmumiem par atbrīvojumu atļaušanu tika piešķirti pilnīgi atbrīvojumi no akcīzes nodokļiem, nosakot precīzus nosacījumus attiecībā uz ģeogrāfisko izvietojumu un termiņiem, un ka dalībvalstis tos pilnībā ievēroja, nekādi neietekmēja pilnvaru sadali starp Padomi un Komisiju un līdz ar to nevarēja liegt Komisijai īstenot tās pilnvaras.

               51

               Turklāt, ievērojot šo pilnvaru sadali, Lēmuma 2001/224 preambulas 5. apsvērumā, kurš bija spēkā laika periodā, kurā ar apstrīdēto lēmumu tika noteikts atgūt atbalstu, bija noteikts, ka minētais lēmums neattiecas uz to procedūru iznākumu, kas var tikt uzsāktas saskaņā ar EKL 87. un 88. pantu, un neatbrīvo dalībvalstis no pienākuma “ziņot Komisijai par potenciālajiem valsts atbalsta gadījumiem”.

               52

               Protams, lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu tika pieņemti pēc Komisijas priekšlikuma un tā nekad nebija izmantojusi pilnvaras, kas tai bija piešķirtas ar Direktīvas 92/81 8. panta 5. punktu vai EKL 230. un 241. pantu, lai panāktu lēmumu par atbrīvojumu atļaušanu apturēšanu vai grozīšanu, šo pašu lēmumu vai paziņojuma par [Direktīvas 92/81] spēkā neesamību atcelšanu. Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija laikā, kad Padome pieņēma lēmumus par atbrīvojumu atļaušanu, uzskatīja, ka tie neizkropļo konkurenci un nerada šķēršļus iekšējā tirgus pienācīgai darbībai (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Īrija, 83. punkts).

               53

               Tomēr, kā apgalvo Komisija, valsts atbalsta jēdziens atbilst objektīvajai situācijai un nevar būt atkarīgs no iestāžu rīcības vai paziņojumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Īrija u.c., 72. punkts). Līdz ar to fakts, ka lēmumi par atbrīvojumu atļaušanu tika pieņemti pēc Komisijas priekšlikuma, nevar būt šķērslis minēto atbrīvojumu kvalificēšanai par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, ja ir izpildīti valsts atbalsta esamības nosacījumi. Turpretim šis apstāklis bija jāņem vērā, ciktāl runa bija par pienākumu atgūt nesaderīgo atbalstu, ņemot vērā tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās noteiktības principus, kā arī faktu, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā atteicās uzdot atgūt atbalstu, kas tika piešķirts pirms lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru publicēšanas Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī datuma.

               54

               No minētā izriet, ka ar pārsūdzētā sprieduma motīviem, kas izklāstīti šī sprieduma 39.–44. punktā, nevar juridiski pamatot Vispārējās tiesas secinājumu, saskaņā ar kuru ar apstrīdēto lēmumu tiek apšaubīta Padomes lēmumu par atbrīvojumu atļaušanu spēkā esamība un tādējādi pārkāpti tiesiskās noteiktības un Savienības tiesību aktu tiesiskuma prezumpcijas principi. Tas pats attiecas uz secinājumu, kurš balstīts uz tādiem pašiem motīviem un saskaņā ar kuru Komisija lietā T‑62/06 RENV ir pārkāpusi labas pārvaldības principu.

               55

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ pilnībā, neesot vajadzībai izvērtēt citus lietas dalībnieku argumentus un pamatus.

         Par lietas nodošanu atpakaļ Vispārējai tiesai

               56

               Atbilstoši Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja tiek atcelts Vispārējās tiesas spriedums, Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.

               57

               Šajā gadījumā, tā kā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi tikai daļu no daudzajiem lietas dalībnieku izvirzītajiem pamatiem, Tiesa uzskata, ka tiesvedības stadija neļauj pieņemt galīgo nolēmumu. Tādējādi apvienotās lietas ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               58

               Tā kā lietas tiek nodotas atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem šajā apelācijas tiesvedībā pieņemšana tiek atlikta.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2012. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV un T‑69/06 RENV Īrija u.c./Komisija;

                           2)

                           nodot apvienotās lietas T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV un T‑69/06 RENV atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;

                           3)

                           lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valodas – franču, angļu un itāļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 5.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 89/391/EEK - Pasākumi darba ņēmēju drošības un veselības darba vietā uzlabošanai - 2. pants, 10. panta 1. punkts, kā arī 12. panta 3. un 4. punkts - Neatbilstoša transponēšana. # Lieta C-226/06.

text:
      Tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 5. jūnija spriedums – Komisija/Francija
      (lieta C‑226/06)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 89/391/EEK – Pasākumi darba ņēmēju drošības un veselības darba vietā uzlabošanai – 2. pants, 10. panta 1. punkts, kā arī 12. panta 3. un 4. punkts – Neatbilstoša transponēšana
      Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 89/391 par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (Padomes
         Direktīvas 89/391 9. panta 1. punkta c) apakšpunkts, 10. panta 1. punkts un 3. punkta b) apakšpunkts, 13. panta 2. punkta
         a), c), e) un f) apakšpunkts) (sal. ar 44.–46., 48.–54. un 58. punktu)

      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Visu tādu tiesību aktu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Padomes 1989. gada 12. jūnija Direktīvas
                  89/391/EEK par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (OV L 183, 1. lpp.),
                  2. panta, 10. panta 1. punkta un 12. panta 3. un 4. punkta prasības, nepieņemšana noteiktajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Padomes 1989. gada 12. jūnija
                     Direktīvas 89/391/EEK par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā, 2. panta,
                     10. panta 1. punkta, kā arī 12. panta 3. un 4. punkta prasības, Francijas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā paredzētos
                     pienākumus;

                  2)

                  	Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2016. gada 27. aprīlis.#X pret Staatssecretaris van Financiën.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējais muitas tarifs – Regula (EK) Nr. 1186/2009 – 3. pants – Atbrīvojums no ievedmuitas nodokļiem – Personiskā manta – Dzīvesvietas pārcelšana no trešās valsts uz dalībvalsti – Jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta” – Iespējas apvienot pastāvīgo dzīvesvietu dalībvalstī un trešajā valstī neesamība – Vietas, kur atrodas pastāvīgā dzīvesvieta, noteikšanas kritēriji.#Lieta C-528/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2016. gada 27. aprīlī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Kopējais muitas tarifs — Regula (EK) Nr. 1186/2009 — 3. pants — Atbrīvojums no ievedmuitas nodokļiem — Personiskā manta — Dzīvesvietas pārcelšana no trešās valsts uz dalībvalsti — Jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta” — Iespējas apvienot pastāvīgo dzīvesvietu dalībvalstī un trešajā valstī neesamība — Vietas, kur atrodas pastāvīgā dzīvesvieta, noteikšanas kritēriji”
      Lieta C‑528/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa, Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 14. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 21. novembrī, tiesvedībā

            X

      pret

            Staatssecretaris van Financiën .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši K. Likurgs [C. Lycourgos], E. Juhāss [E. Juhász], K. Vajda [C. Vajda] un K. Jirimēe [K. Jürimäe] (referente),
      ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  X vārdā – B. J. B. Boersma, adviseur,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman un M. Noort, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Grønfeldt un H. Kranenborg, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 17. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2009. gada 16. novembra Regulas (EK) Nr. 1186/2009, ar kuru izveido Kopienas sistēmu atbrīvojumiem no muitas nodokļiem (OV L 324, 23. lpp.), 3. pantu.

               2

               Šis lūgums attiecas uz strīdu starp X un Staatssecretaris van Financiën (valsts sekretārs finanšu lietās) par pēdējā atteikumu piemērot atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem X personiskās mantas pārcelšanai no Kataras uz Nīderlandi.

         Atbilstošās tiesību normas

         Direktīva 83/182

               3

               Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/182/EEK par nodokļu atbrīvojumiem, ko Kopienā piemēro dažu transportlīdzekļu pagaidu ievešanai no vienas dalībvalsts citā (OV L 105, 59. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/98/EK (OV L 363, 129. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 83/182”), 7. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Šajā direktīvā “pastāvīga dzīvesvieta” nozīmē vietu, kur persona parasti dzīvo, t.i., vismaz 185 dienas kalendārā gadā, personīgu un profesionālu saistību dēļ vai, ja personai nav profesionālu saistību, privātu saistību dēļ, kas nosaka ciešu saikni ar vietu, kurā tā dzīvo.
               Personai, kuras profesionālās un personīgās saistības ir dažādās vietās un kurai tādēļ nākas pārmaiņus uzturēties dažādās vietās divās vai vairākās dalībvalstīs, par pastāvīgo dzīvesvietu tomēr uzskata vietu, ar kuru ir personīgas saistības, ja persona tur regulāri atgriežas. [..]”

         Direktīva 83/183/EEK

               4

               Padomes 1983. gada 28. marta Direktīvas 83/183/EEK par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts (OV L 105, 64. lpp.), kas tikusi atcelta ar Padomes 2009. gada 25. maija Direktīvu 2009/55/EK par atbrīvojumiem no nodokļiem, ko piemēro privātpersonu personīgo lietu galīgai ievešanai no dalībvalsts (OV L 145, 36. lpp.), 6. panta 1. punktam bija Direktīvas 83/182 7. panta 1. punktam identisks saturs.

         Regula Nr. 1186/2009

               5

               Ar Regulu Nr. 1186/2009 tika atcelta Padomes 1983. gada 28. marta Regula (EEK) Nr. 918/83, ar kuru izveido Kopienas sistēmu atbrīvojumiem no muitas nodokļiem (OV L 105, 1. lpp.).

               6

               Regulas Nr. 1186/2009 preambulas 3. un 4. apsvērumā ir noteikts:

                        “(3)

                        [..] dažos skaidri noteiktos gadījumos, kad preču ievešanas īpašo apstākļu dēļ nav jāpiemēro parastie ekonomikas aizsardzības līdzekļi, šāda nodokļu uzlikšana nav pamatota.

                        (4)

                        Šādos apstākļos vēlams veikt pasākumus, kādi pārsvarā paredzēti vairumā muitas noteikumu, kas ļautu ievest preces ar atbrīvojumu no parastajiem ievedmuitas nodokļiem.”

               7

               Šīs regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir formulēts šādi:
               “[..] Personiskā manta ne īpašību, ne daudzuma ziņā nedrīkst liecināt par ievešanu komerciāliem nolūkiem.”

               8

               Minētās regulas 3. pantā ir noteikts:
               “Ievērojot 4. līdz 11. pantu, ar atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem ieved personisko mantu, ko ieved fiziskas personas, kuras pārceļas no pastāvīgās dzīvesvietas trešā valstī uz pastāvīgu dzīvesvietu Kopienas muitas teritorijā.”

               9

               Minētās regulas 4. pantā ir paredzēts:
               “Atbrīvojums attiecas tikai uz personisko mantu, kas:

                        a)

                        izņemot īpašus apstākļu pamatotus gadījumus, ir bijusi attiecīgās personas valdījumā vai – nepatērējamu lietu gadījumā – persona tās izmantojusi savā iepriekšējā pastāvīgajā dzīvesvietā vismaz sešus mēnešus pirms dienas, kad personas pastāvīgā dzīvesvieta ir beigusi atrasties trešā, izbraukšanas valstī;

                        b)

                        paredzēta izmantošanai tādiem pašiem nolūkiem šīs personas jaunajā pastāvīgajā dzīvesvietā.

                  [..]”

               10

               Regulas Nr. 1186/2009 5. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
               “Atbrīvojumu var piešķirt vienīgi personām, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ārpus Kopienas muitas teritorijas bijusi vismaz 12 mēnešus no vietas.”

               11

               Saskaņā ar šīs regulas 7. panta 1. punktu atbrīvojumu piešķir tikai attiecībā uz personisko mantu, ko brīvai apgrozībai ieved 12 mēnešu laikā no dienas, kad attiecīgā persona iedibinājusi pastāvīgu dzīvesvietu Eiropas Savienības muitas teritorijā.

               12

               Minētās regulas 9. pantā ir paredzēta iespēja piešķirt atbrīvojumu attiecībā uz personisko mantu, kas ievesta brīvai apgrozībai, pirms attiecīgā persona iedibinājusi pastāvīgu dzīvesvietu Savienības muitas teritorijā, ar nosacījumu, ka šī persona apņemas to tur faktiski iedibināt sešu mēnešu laikā.

               13

               Saskaņā ar šīs pašas regulas 10. pantu, ja profesionālu saistību dēļ attiecīgā persona aizbrauc no trešās valsts, kurā tai bijusi pastāvīgā dzīvesvieta, vienlaikus neiedibinot pastāvīgu dzīvesvietu Savienības muitas teritorijā, lai gan tās nodoms ir vēlāk to darīt, kompetentās iestādes var atļaut bez nodokļiem ievest personisko mantu, kuru tā šajā nolūkā pārvieto.

               14

               Regulas Nr. 1186/2009 11. pantā kompetentajām iestādēm ir piedāvāta iespēja izdarīt atkāpi no dažiem atbrīvojuma no ievedmuitas nodokļiem piemērošanas nosacījumiem, kas norādīti šīs pašas regulas 3. pantā.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               15

               Līdz 2008. gada 1. martam prasītājs pamatlietā dzīvoja un strādāja Nīderlandē. Laikā no 2008. gada 1. marta līdz 2011. gada 1. augustam viņš strādāja Katarā, kur viņa darba devējs bija nodevis viņa rīcībā dzīvokli. Prasītājam pamatlietā ar šo trešo valsti bija gan profesionālas, gan personīgas saistības. Viņa laulātā turpināja dzīvot un strādāt Nīderlandē. Viņa viņu apmeklēja sešas reizes, kas ilguma ziņā kopumā bija 83 dienas. Attiecīgajā laikposmā prasītājs pamatlietā pavadīja 281 dienu ārpus Kataras, kuru laikā viņš apmeklēja savu sievu, pilngadīgos bērnus un ģimeni Nīderlandē un pavadīja atvaļinājumus citās valstīs.

               16

               Lai atgrieztos Nīderlandē, prasītājs pamatlietā lūdza izsniegt viņam atļauju personiskās mantas ievešanai no Kataras Savienībā, piemērojot Regulas Nr. 1186/2009 3. pantā noteikto atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem. Šis lūgums ar nodokļu inspektora lēmumu tika noraidīts, jo viņš neesot pārcēlis savu pastāvīgo dzīvesvietu uz Nīderlandi šī panta izpratnē. Proti, viņš esot saglabājis pastāvīgo dzīvesvietu šajā dalībvalstī savas uzturēšanās Katarā laikā, un tādēļ viņa pastāvīgā dzīvesvieta vispār neesot bijusi šajā trešajā valstī.

               17

               Prasītājs pamatlietā cēla prasību par šo atteikuma lēmumu Rechtbank te Haarlem (Hārlemas tiesa), kura to apmierināja. Nodokļu inspektors cēla apelāciju par šīs tiesas spriedumu Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas apelācijas tiesa). Pēdējā minētā tiesa atgādināja, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pastāvīgā dzīvesvieta ir vieta, kur ir ieinteresētās personas interešu pastāvīgais centrs. Tad tā norādīja, ka, ņemot vērā prasītāja pamatlietā personīgās un profesionālās saistības, nav iespējams noteikt, kur atrodas viņa interešu pastāvīgais centrs. Šādos apstākļos šī tiesa uzskatīja, ka priekšroka ir dodama personīgajām saistībām un tādēļ attiecīgajā laikposmā prasītāja pamatlietā pastāvīgā dzīvesvieta esot bijusi nevis Katarā, bet Nīderlandē.

               18

               Prasītājs pamatlietā iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā. Šī tiesa, norādot, ka Regulā Nr. 1186/2009 nav paredzēta “pastāvīgās dzīvesvietas” jēdziena definīcija, norādīja, ka Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas apelācijas tiesa) pieeja liek jautāt, vai prasītāja pamatlietā pastāvīgā dzīvesvieta attiecīgajā laikposmā nav bijusi kā Nīderlandē, tā Katarā. Tā uzsvēra, ka nešķiet, ka tādos apstākļos kā pamatlietā šīs regulas mērķiem būtu pretrunā kā vienlaicīga pastāvīgās dzīvesvietas pastāvēšana gan Nīderlandē, gan arī Katarā, tā arī minētās regulas 3. pantā paredzētā atbrīvojuma no ievedmuitas nodokļiem piemērošana, jo prasītājs pamatlietā ir atteicies no savas pastāvīgās dzīvesvietas Katarā un pārcēlis savu personisko mantu uz Nīderlandi.

               19

               Gadījumā, ja Regula Nr. 1186/2009 būtu jāinterpretē tādējādi, ka ir izslēgta dubultas pastāvīgās dzīvesvietas iespēja, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādi kritēriji ir jāņem vērā tādos apstākļos kā pamatlietā esošie, lai noteiktu, kura no abām dzīvesvietām būtu uzskatāma par pastāvīgo dzīvesvietu šīs regulas piemērošanas vajadzībām. Šajā ziņā šī tiesa jautā par to kritēriju atbilstību, ko Tiesa noteikusi spriedumos Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) un Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251), lai noteiktu, kur ir “pastāvīgā dzīvesvieta” Direktīvas 83/182 7. panta 1. punkta un Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkta izpratnē, it īpaši par priekšroku, kas šīs noteikšanas ietvaros piešķirta personīgajām saistībām.

               20

               Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Regula 1186/2009 ietver iespēju, ka fiziskai personai pastāvīgā dzīvesvieta vienlaikus ir dalībvalstī un trešajā valstī, un, ja tas tā ir, vai attiecībā uz personisko mantu, kas, kad šīs fiziskās personas pastāvīgā dzīvesvieta ir beigusi atrasties trešajā valstī, tiek ievesta Eiropas Savienībā, ir piemērojams šīs regulas 3. pantā paredzētais atbrīvojums no ievedmuitas nodokļiem?

                        2)

                        Ja Regula 1186/2009 izslēdz dubultās pastāvīgās dzīvesvietas iespēju un visu apstākļu vērtējums nav pietiekams, lai noteiktu pastāvīgo dzīvesvietu, – atbilstoši kādam regulējumam vai saskaņā ar kādiem kritērijiem tādā gadījumā kā pamatlietā, kad attiecīgajai personai trešajā valstī ir gan personīgas, gan arī profesionālas saistības, bet dalībvalstī – personīgas saistības, šīs regulas piemērošanas vajadzībām ir nosakāms, kurā valstī attiecīgajai personai ir pastāvīgā dzīvesvieta?

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               21

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1186/2009 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šī panta piemērošanas vajadzībām fiziskai personai pastāvīgā dzīvesvieta vienlaicīgi var būt dalībvalstī un trešajā valstī. Apstiprinošas atbildes gadījumā šī tiesa arī jautā, vai šajā pantā paredzētais atbrīvojums no ievedmuitas nodokļiem ir piemērojams personiskajai mantai, ko šī fiziskā persona, kad tās pastāvīgā dzīvesvieta ir beigusi atrasties trešajā valstī, ieved Savienībā.

               22

               Tā kā Regulā Nr. 1186/2009 nav paredzēta tās 3. pantā esošā jēdziena “pastāvīgā dzīvesvieta” definīcija, lai noteiktu šī panta piemērojamību, ir jāņem vērā gan tās formulējums, gan konteksts, gan mērķi (spriedumi Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               23

               Runājot par Regulas Nr. 1186/2009 3. panta formulējumu, pirmkārt, ir jānorāda, ka termins “pastāvīgā dzīvesvieta” tajā ir lietots vienskaitlī, un tam ir tendence apstiprināt, ka fiziskai persona vienlaikus var būt tikai viena pastāvīgā dzīvesvieta. Otrkārt, šajā pantā atbrīvojuma no ievedmuitas nodokļiem piešķiršana ir pakļauta nosacījumam, ka pastāvīgā dzīvesvieta tiek pārcelta no trešās valsts uz Savienības muitas teritoriju. Kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 37. punktā, darbības vārda “pārcelt” lietošana noteikti nozīmē pastāvīgās dzīvesvietas pārvietošanu no vietas ārpus šīs teritorijas uz vietu tās iekšienē un tātad nepieļauj vienlaicīgu pastāvīgās dzīvesvietas pastāvēšanu dalībvalstī un trešajā valstī vienā un tajā pašā laikposmā.

               24

               Runājot par Regulas Nr. 1186/2009 3. panta kontekstu, šīs regulas 4., 5., 7. un 9.–11. pantā, kuri tieši attiecas uz minētās regulas 3. pantā paredzētā atbrīvojuma no muitas nodokļiem piemērošanas nosacījumiem, termins “pastāvīgā dzīvesvieta” tāpat ir lietots vienskaitlī. Tas pats attiecas uz citiem šīs pašas regulas pantiem, kuros ir minēts jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta”.

               25

               Turklāt Regulas Nr. 1186/2009 4., 7. un 9.–11. panta formulējums apstiprina jēdziena “pastāvīgā dzīvesvieta” interpretāciju, saskaņā ar kuru fiziskajai personai vienlaikus var būt tikai viena pastāvīgā dzīvesvieta. Tādējādi vispirms šīs regulas 4. pantā ir noteikts, ka atbrīvojums attiecas tikai uz personisko mantu, ko, pirmkārt, ieinteresētā persona lietojusi “savā iepriekšējā pastāvīgajā dzīvesvietā” vismaz sešus mēnešus pirms dienas, kad “tās pastāvīgā dzīvesvieta ir beigusi atrasties” trešajā, izbraukšanas valstī, un, otrkārt, kuras ir paredzēts lietot “tās jaunajā pastāvīgajā dzīvesvietā”. Tāpat minētās regulas 7., 9. un 10. pantā ir atsauce uz vienu un to pašu notikumu secību, kurā ieinteresētā persona no sākuma atstāj savu pastāvīgo dzīvesvietu trešajā valstī un pēc tam izveido šo dzīvesvietu Savienības muitas teritorijā. Visbeidzot, Regulas Nr. 1186/2009 11. pantā ir pārņemts darbības vārds “pārcelt”, kas tāpat ir lietots šīs regulas 3. pantā, lai apzīmētu pastāvīgās dzīvesvietas pārvietošanu no trešās valsts uz dalībvalsti.

               26

               Runājot par Regulas Nr. 1186/2009 mērķiem, šīs regulas preambulas 3. apsvērumā ir precizēts, ka atbrīvojumi no muitas nodokļiem minētajā regulā ir paredzēti tāpēc, ka “dažos skaidri noteiktos gadījumos, kad preču ievešanas īpašo apstākļu dēļ nav jāpiemēro parastie ekonomikas aizsardzības līdzekļi, šāda nodokļu uzlikšana nav pamatota”.

               27

               No judikatūras par Regulas Nr. 918/83 preambulas otro apsvērumu, kura saturs ir identisks Regulas Nr. 1186/2009 preambulas 3. apsvērumam, izriet, ka Savienības likumdevēja izvirzītie mērķi šīs pirmās minētās regulas pieņemšanas procesā bija atvieglot, pirmkārt, fiziskās personas jaunas dzīvesvietas nodibināšanu attiecīgajā dalībvalstī un, otrkārt, dalībvalstu muitas iestāžu darbu (spriedums Treimanis, C‑487/11, EU:C:2012:556, 24. punkts). Šie apsvērumi ir piemērojami Regulai Nr. 1186/2009, jo ar to Savienības likumdevējs ir kodificējis dažādos noteikumus par atbrīvojumiem no muitas nodokļiem, tostarp Regulas Nr. 918/83 noteikumus.

               28

               Tomēr interpretācija, saskaņā ar kuru fiziskā persona var apvienot divas pastāvīgās dzīvesvietas Regulas Nr. 1186/2009 3. panta izpratnē, vienu – trešajā valstī un otru – dalībvalstī, nav uzskatāma par atbilstošu mērķim atvieglot jaunas dzīvesvietas nodibināšanu dalībvalstī.

               29

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1186/2009 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šī panta piemērošanas vajadzībām fiziskajai personai pastāvīgā dzīvesvieta nevar vienlaicīgi būt dalībvalstī un trešajā valstī. Ņemot vērā šo atbildi, uz pirmā jautājuma otro daļu vairs nav jāatbild.

         Par otro jautājumu

               30

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, kādi kritēriji ir jāizmanto, lai tādos apstākļos kā pamatlietā esošie, kad ieinteresētajai personai trešajā valstī ir gan personīgas, gan arī profesionālas saistības un dalībvalstī – personīgas saistības, noteiktu, kur ir pastāvīgā dzīvesvieta Regulas Nr. 1186/2009 3. panta izpratnē.

               31

               Ievadā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas attīstīta dažādās Savienības tiesību jomās, par pastāvīgo dzīvesvietu ir uzskatāma vieta, kur ieinteresētā persona ir izveidojusi savu interešu pastāvīgo centru (pēc analoģijas skat. spriedumus Schäflein/Komisija, 284/87, EU:C:1988:414, 9. punkts; Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, 19. punkts; Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, 51. punkts; Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, 55. punkts; I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, 44. punkts, un B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, 26. punkts).

               32

               Vēl ir nospriests, ka, lai noteiktu pastāvīgo dzīvesvietu kā attiecīgās personas interešu pastāvīgo centru, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktiskie apstākļi (pēc analoģijas skat. spriedumus Schäflein/Komisija, 284/87, EU:C:1988:414, 10. punkts; Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, 20. punkts; Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, 55. punkts; Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, 57. punkts; kā arī I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, 45. un 46. punkts).

               33

               Spriedumos Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) un Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251), par kuru nozīmi jautā iesniedzējtiesa otrajā jautājumā, Tiesa attiecībā uz Direktīvas 83/182 7. panta 1. punktu un Direktīvas 83/183 6. panta 1. punktu ir norādījusi, ka, lai noteiktu pastāvīgo dzīvesvietu Regulas Nr. 1186/2009 3. panta izpratnē, atbilstošie kritēriji, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu pastāvīgo dzīvesvietu kā attiecīgās personas interešu pastāvīgo centru, tostarp ietver šīs personas un viņas ģimenes locekļu fizisko klātbūtni, mājvietas esamību, vietu, kurā tiek skoloti bērni, profesionālo pienākumu veikšanas vietu, īpašuma interešu atrašanās vietu un vietu, ar kuru saista administratīvās saistības ar valsts pārvaldes un sociālajām iestādēm, jo šie elementi atspoguļo personas vēlmi piešķirt zināmu stabilitāti saikņu vietai turpinātības dēļ, ko veido pieradums dzīvot šai vietā un normāla sociālo un profesionālo attiecību norise (spriedumi Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, 55. punkts, un Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, 57. punkts).

               34

               Turklāt Tiesa šajos spriedumos ir precizējusi, ka gadījumā, ja visu atbilstošo faktisko apstākļu vispārīgs novērtējums nav pietiekams, lai noteiktu attiecīgās personas interešu pastāvīgo centru, tad, lai to izdarītu, priekšroka ir piešķirama personīgajām saistībām (spriedumi Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, 53. punkts, un Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, 61. punkts).

               35

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa it īpaši šaubās, vai šis pēdējais minētais apsvērums, ka priekšroka ir piešķirama personīgajām saistībām, ņemot vērā, ka Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamas apelācijas tiesa), kuras spriedums tiek vērtēts iesniedzējtiesā, ir uzskatījusi, ka tādos apstākļos kā pamatlietā priekšroka ir piešķirama minētajām personīgajām saistībām, ir piemērojams jēdziena “pastāvīgā dzīvesvieta” Regulas Nr. 1186/2009 3. panta izpratnē interpretācijai.

               36

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka no spriedumiem Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, 53. punkts) un Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251, 61. punkts) izriet, ka šī priekšroka ir balstīta uz Direktīvas 83/182 7. panta 1. punkta un Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkta noteikumu interpretāciju. Tomēr Regulā Nr. 1186/2009 nav šīm tiesību normām līdzvērtīga noteikuma.

               37

               Turklāt ir jānorāda, ka šīs direktīvas attiecas uz atbrīvojumiem no muitas nodokļiem, kas ir piemērojami Savienības iekšienē, bet šī regula attiecas uz atbrīvojumiem no muitas nodokļiem, kas ir piemērojami mantai, ko ieved no trešajām valstīm Savienībā. Tādējādi minēto direktīvu mērķis atšķiras no Regulas Nr. 1186/2009 mērķa. Proti, no šo pašu direktīvu preambulām izriet, ka to mērķis ir veicināt personu brīvu pārvietošanos Savienībā, novēršot ar nodokļiem saistītus šķēršļus, lai dalībvalstī ievestu personisko mantu un transportlīdzekļus no citas dalībvalsts. Turpretī, kā izriet no šīs regulas preambulas 3. apsvēruma, tās mērķis ir piešķirt atbrīvojumus no muitas nodokļiem preču ievešanai Savienībā no trešajām valstīm, kas atbilstoši šīs regulas 2. panta 1. punkta c) apakšpunktam ne īpašību, ne daudzuma ziņā neliecina par ievešanu komerciāliem nolūkiem, – kad “preču ievešanas īpašo apstākļu dēļ nav jāpiemēro parastie ekonomikas aizsardzības līdzekļi”.

               38

               Šādos apstākļos jēdziena “parastā dzīvesvieta” Direktīvas 83/182 7. panta 1. punkta un Direktīvas 83/183 6. panta 1. punkta izpratnē interpretācija, saskaņā ar kuru, ja nav iespējams noteikt, kur ir attiecīgās personas interešu pastāvīgais centrs, priekšroka ir jāpiešķir personīgajām saistībām, nav piemērojama jēdzienam “parastā dzīvesvieta” Regulas Nr. 1186/2009 3. panta izpratnē.

               39

               Līdz ar to par parasto dzīvesvietu Regulas Nr. 1186/2009 3. panta izpratnē ir uzskatāma vieta, kurā ieinteresētā persona ir nodibinājusi savu interešu pastāvīgo centru. Lai noteiktu, vai šajā 3. pantā paredzētā atbrīvojuma no muitas nodokļiem piemērošanai šī pastāvīgā dzīvesvieta ir trešajā valstī, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktiskie apstākļi, tostarp tie, ko Tiesa, tiesa gan – neizsmeļoši, ir norādījusi spriedumos Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) un Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) un kas ir minēti šā sprieduma 33. punktā, nepiešķirot priekšroku personīgajām saistībām.

               40

               Veicot šo analīzi, ir jānorāda, ka Regulā Nr. 1186/2009 īpaša nozīme ir piešķirta attiecīgās personas uzturēšanās šajā trešajā valstī ilgumam. Tā saskaņā ar šīs regulas 5. panta 1. punktu tās 3. pantā paredzēto atbrīvojumu no muitas nodokļiem var piešķirt vienīgi personām, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ārpus Savienības muitas teritorijas ir bijusi vismaz 12 mēnešus no vietas. Tāpat Muitas sadarbības padome, kas kļuvusi par Pasaules Muitas organizāciju (PMO), kurai Savienība ir iesniegusi pieteikumu par pievienošanos, kurš tika pieņemts 2007. gadā, savā 1962. gada 5. decembra rekomendācijā par kustamas mantas, ko ieved saistībā ar domicila pārcelšanu, atbrīvošanu no nodokļa ir norādījusi, ka atbrīvojuma piemērošana tostarp var būt pakļauta nosacījumam, ka uzturēšanās ilgums ārzemēs šķiet pietiekams.

               41

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamatlietā, kad ieinteresētajai personai trešajā valstī ir gan personīgas, gan arī profesionālas saistības un dalībvalstī – personīgas saistības, lai noteiktu, vai ieinteresētās personas pastāvīgā dzīvesvieta Regulas Nr. 1186/2009 3. panta izpratnē ir trešajā valstī, vispārīgi izvērtējot atbilstošos faktiskos apstākļus, īpaša nozīme ir jāpiešķir attiecīgās personas uzturēšanās ilgumam šajā trešajā valstī.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               42

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2009. gada 16. novembra Regulas (EK) Nr. 1186/2009, ar kuru izveido Kopienas sistēmu atbrīvojumiem no muitas nodokļiem, 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šī panta piemērošanas vajadzībām fiziskajai personai pastāvīgā dzīvesvieta nevar vienlaicīgi būt dalībvalstī un trešajā valstī;

                           2)

                           tādos apstākļos kā pamatlietā, kad ieinteresētajai personai trešajā valstī ir gan personīgas, gan arī profesionālas saistības un dalībvalstī – personīgas saistības, lai noteiktu, vai ieinteresētās personas pastāvīgā dzīvesvieta Regulas Nr. 1186/2009 3. panta izpratnē ir trešajā valstī, vispārīgi izvērtējot atbilstošos faktiskos apstākļus, īpaša nozīme ir jāpiešķir attiecīgās personas uzturēšanās ilgumam šajā trešajā valstī.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.