Tiesas spriedums 1995. gada 11. augustā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-431/92.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 1999. gada 4.maijā. # Massimo Marzola pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Pieteikuma iesniegšanas termiņš - Pieņemamība - Pamatojums. # Lieta T-161/97.


Tiesas spriedums 1998. gada 5.maijā. # Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lauksaimniecība. # Lieta C-180/96.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1994. gada 3. martā. # Manuel Cortes Jimenez un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu - Apstiprinošs akts/ Apstiprinošs tiesību akts. # Lieta T-82/92.


Tiesas spriedums 1988. gada 23. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta 429/85.


title: Tiesas spriedums 1997. gada 9. decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Preču brīva aprite - Lauksaimniecības produkti - Tirdzniecības šķēršļi, kas radušies privātpersonu rīcības dēļ - Dalībvalstu pienākumi. # Lieta C-265/95.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      1997. gada 9. decembrī (*)

      Preču brīva aprite – Lauksaimniecības produkti – Šķēršļi, kas radušies privātpersonu rīcības dēļ – Dalībvalstu pienākumi
      Lieta C‑265/95
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv Hendriks van Līrs [Hendrik van Lier], juriskonsults, un Žans Fransiss Paskjē [Jean-Francis Pasquier], valsts civildienesta ierēdnis, kas nosūtīts uz [Komisijas] Juridisko dienestu, pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā,
         Komisijas Juridiskā dienesta darbinieka birojā, Carlos      Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv Alberto Hosē Navarro Gonsaless [Alberto José Navarro González], Kopienu juridiskās un institucionālās koordinācijas ģenerāldirektors, un Rozario Silva de Lapuerta [Rosario Silva de Lapuerta], abogado del Estado, pārstāve no Kopienu tiesvedības dienesta, pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā, Spānijas vēstniecībā, 4-6, boulevard E. Servais,

      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv Džons E. Kolinss [John E. Collins] no Treasury Solicitor’s Department, pārstāvis, kas norādījis adresi Luksemburgā, Apvienotās Karalistes vēstniecībā, 14, boulevard      Roosevelt,

      personas, kas iestājušās lietā,
      pret
      Francijas Republiku, ko pārstāv Ārlietu ministrijas Juridisko lietu direktorāta direktora palīgs Žans Fransuā Dobells [Jean-François Dobelle], šā direktorāta direktora vietniece Katerina de Salensa [Catherine de Salins], šā direktorāta pilnvarotā pārstāve [chargé de mission] Anna de Burguēna [Anne de Bourgoing] un Ārlietu ministrijas sekretārs ārlietu jautājumos Filips Martinē [Philippe Martinet], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā, Francijas vēstniecībā, 8 B, boulevard Joseph II,

      atbildētāja,
      par prasību atzīt, ka, neveicot visus nepieciešamos un samērīgos pasākumus, lai privātpersonu rīcība neradītu šķēršļus augļu
         un dārzeņu brīvai apritei, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no lauksaimniecības produktu tirgu kopīgās
         organizācijas un EK līguma 30. panta kopā ar tā paša līguma 5. pantu.

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], palātas priekšsēdētāji K. Gulmans [C. Gulmann], H. Ragnemalms [H. Ragnemalm], M. Vatelē [M. Wathelet] un R. Šintgens [R. Schintgen] (referents), tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida], P. J. Dž. Kapteins [P. J. G. Kapteyn], Dž. L. Marejs [J. L. Murray], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], G. Hiršs [G. Hirsch] un P. Janns [P. Jann],

      ģenerāladvokāts K. O. Lencs [C. O. Lenz],

      sekretārs H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē 1997. gada 10. jūnijā, kurā Komisiju pārstāvēja Hendriks
         van Līrs un Žans Fransiss Paskjē, Spānijas Karalisti – Rozario Silva de Lapuerta un Francijas Republiku – Žans Fransuā Dobells
         un Ārlietu ministrijas Juridisko lietu direktorāta direktora vietniece Karīna Ripsāla‑Bellanžē [Kareen Ripsal‑Bellanger], pārstāve,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1997. gada 9. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1995. gada 4. augustā, Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši EK līguma
         169. pantam cēla prasību, lai tiktu atzīts, ka, neveicot visus nepieciešamos un samērīgos pasākumus, lai privātpersonu rīcība
         neradītu šķēršļus augļu un dārzeņu brīvai apritei, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no lauksaimniecības
         produktu tirgu kopīgās organizācijas un EK līguma 30. panta kopā ar tā paša līguma 5. pantu.

      2        Komisija norāda, ka jau vairāk nekā desmit gadus tā ir regulāri saņēmusi sūdzības par Francijas iestāžu pasivitāti attiecībā
         uz vardarbības aktiem, ko privātpersonas un Francijas lauksaimnieku protesta grupas izdara attiecībā pret lauksaimniecības
         produktiem, kas ievesti no citām dalībvalstīm. Šie vardarbības akti izpaužas, pārtverot kravas furgonus, ar ko Francijā pārvadā
         importētus lauksaimniecības produktus, un iznīcinot to kravas, lietojot varmācību pret kravas furgonu vadītājiem, draudot
         Francijas lielveikaliem, kuros pārdod citu dalībvalstu izcelsmes lauksaimniecības produktus, kā arī bojājot šīs preces Francijas
         veikalu skatlogos.

      3        Komisija ir konstatējusi, ka kopš 1993. gada dažas Francijas lauksaimnieku grupas, to skaitā organizācija ar nosaukumu Coordination rurale, ir īstenojušas sistemātisku kampaņu, kuras mērķis ir kontrolēt citu dalībvalstu lauksaimniecības produktu piedāvājumu, it
         īpaši draudot vairumtirgotājiem un mazumtirgotājiem, lai liktu tiem iepirkt tikai Francijā ražotus produktus, nosakot šo produktu
         minimālo pārdošanas cenu un organizējot pārbaudes, lai pārliecinātos, ka tirgotāji pilda dotos norādījumus.

      4        No 1993. gada aprīļa līdz jūlijam šāda kampaņa īpaši bija vērsta pret Spānijas izcelsmes zemenēm. 1993. gada augustā un septembrī
         tāda pati kampaņa tika rīkota attiecībā uz tomātiem, kas ievesti no Beļģijas.

      5        1994. gadā pret Spānijā audzētām zemenēm atkal tika vērsti tādi paši pasākumi, draudot tirdzniecības centriem un iznīcinot
         preces un transportlīdzekļus; divas reizes vienā un tajā pašā vietā divu nedēļu laikā norisinājās vardarbības akti, bet klātesošie
         kārtības sargi neveica nekādas darbības, lai nodrošinātu efektīvu aizsardzību kravas furgoniem un to kravām.

      6        Komisija atsaucas arī uz citiem vandālisma gadījumiem, kas kavējuši Itālijas un Dānijas izcelsmes lauksaimniecības produktu
         brīvu apriti Francijā.

      7        Pēc tam, kad Komisija šos jautājumus vairākkārt bija izvirzījusi sarunās ar Francijas iestādēm, tā secināja, ka, neveicot
         visus nepieciešamos un samērīgos pasākumus, lai privātpersonu rīcība neradītu šķēršļus lauksaimniecības produktu brīvai apritei,
         Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no lauksaimniecības produktu tirgu kopīgās organizācijas un EK
         līguma 30. panta kopā ar tā paša līguma 5. pantu. Tāpēc 1994. gada 19. jūlija vēstulē Komisija saskaņā ar Līguma 169. pantu
         brīdināja Francijas valdību un pieprasīja, lai tā divu mēnešu laikā iesniedz apsvērumus par pienākumu neizpildi, kurā tā tiek
         vainota.

      8        1994. gada 10. oktobra vēstulē Francijas valdība atbildēja, ka tā vienmēr ir stingri nosodījusi Francijas lauksaimnieku vandālisma
         aktus. Tā uzsvēra, ka tās veiktie preventīvie uzraudzības, aizsardzības un informācijas vākšanas pasākumi ir nodrošinājuši
         pārkāpumu skaita būtisku samazināšanos laikā no 1993. gada līdz 1994. gadam. Turklāt prokuratūras sistemātiski veiktā izmeklēšana
         apliecina Francijas iestāžu apņēmību apkarot jebkādas nelikumīgas darbības, kuru mērķis ir radīt šķēršļus citu dalībvalstu
         lauksaimniecības produktu importam. Tomēr šīs kaujas tipa operācijas, kas nav paredzamas un ko veic mazas, ļoti mobilas grupas,
         ārkārtīgi apgrūtina kārtības sargu darbu, un tas arī izskaidro, kāpēc ierosinātās krimināllietas bieži paliek bez rezultātiem.
         Visbeidzot, pret Coordination rurale darbībām, kas vērstas uz lauksaimniecības produktu tirgus regulēšanu, izmantojot draudus un preču iznīcināšanu, ir sākta
         procedūra Conseil de la concurrence (Konkurences padome).

      9        Tomēr 1995. gada 20. aprīlī Francijas dienvidrietumos notika jauni, smagi incidenti, kuru laikā tika iznīcināti no Spānijas
         ievesti lauksaimniecības produkti.

      10      Tāpēc 1995. gada 5. maijā Komisija saskaņā ar Līguma 169. panta pirmo daļu sniedza argumentētu atzinumu. Atzinumā Komisija
         norādīja, ka, neveicot visus nepieciešamos un samērīgos pasākumus, lai privātpersonu rīcība neradītu šķēršļus augļu un dārzeņu
         brīvai apritei, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no lauksaimniecības produktu tirgu kopīgās organizācijas
         un Līguma 30. panta kopā ar tā 5. pantu, un atbilstoši Līguma 169. panta otrajai daļai pieprasīja, lai Francijas Republika
         veic pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu atzinumā izvirzītās prasības viena mēneša laikā.

      11      1995. gada 16. jūnijā Francijas valdība uzsvēra, ka ir veikusi visus iespējamos pasākumus, lai nodrošinātu preču brīvu apriti
         savā teritorijā, un ka ieviestie preventīvie pasākumi ir būtiski samazinājuši vardarbības aktu skaitu 1995. gadā. Valsts mērogā
         attiecīgās ministrijas ir vienojušās par vienotu rīcību cīņā pret vandālisma aktu atkārtošanos; tajā ir paredzēta pastiprināta
         uzraudzība, un prefektiem un kārtības sargiem ir noteikts rīkoties īpaši stingri. Turklāt vietējā mērogā brīdinājuma sistēmas
         ieviešana, kas izpaužas riskam pakļauto vietu stingrākā uzraudzībā, ir devusi iespēju novērst daudzus incidentus. Lai gan
         [preču] iznīcināšanas risku pilnībā novērst nav iespējams, jo šīs darbības nav paredzamas un tie ir atsevišķi akti, kuriem
         ir ļoti grūti noteikt atbildīgās personas, 1994. gadā Tribunal Correctionnel de Nîmes ir notiesājusi 24 lauksaimniekus par svešas mantas bojāšanu. Kopš 1994. gada 1. marta, kad stājās spēkā jaunā Kriminālkodeksa
         322‑13. pants, cīņa pret īpašuma apdraudējumu ir kļuvusi daudz efektīvāka. Visbeidzot, valsts ir uzņēmusies atlīdzināt nodarītos
         zaudējumus un ir doti norādījumi paātrināt attiecīgajiem uzņēmējiem nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu.

      12      Komisija tomēr norāda, ka 1995. gadā Francijas lauksaimniecības ministrs ir paziņojis, ka, lai gan viņš neatbalsta un nosoda
         lauksaimnieku vardarbības aktus, tomēr neplāno izmantot kārtības sargus, lai tos izbeigtu.

      13      1995. gada 3. jūnijā pret trīs kravas furgoniem, kas pārvadāja no Spānijas ievestus augļus un dārzeņus, Francijas dienvidos
         tika vērsti vardarbības akti, kuros kārtības sargi neiejaucās. 1995. gada jūlija sākumā Francijas lauksaimnieki atkal iznīcināja
         no Itālijas un Spānijas ievestus augļus.

      14      Tāpēc Komisija cēla šo prasību.

      15      Ar 1996. gada 14. un 27. februāra rīkojumiem Tiesa atļāva attiecīgi Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei
         un Spānijas Karalistei iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

      16      Pamatojot prasību, Komisija uzsver, ka Līguma 30. pants un augļu un dārzeņu tirgu kopīgā organizācija, kuru pamatā ir viens
         princips par tirdzniecības šķēršļu likvidēšanu, aizliedz importa kvantitatīvos ierobežojumus dalībvalstīs un citus pasākumus
         ar līdzvērtīgu iedarbību. Turklāt saskaņā ar Līguma 5. pantu dalībvalstīm ir jāveic visi attiecīgie pasākumi, lai nodrošinātu
         no Līguma izrietošo pienākumu izpildi.

      17      Tāpēc transportlīdzekļu pārtveršana un citu dalībvalstu izcelsmes lauksaimniecības produktu bojāšana, kā arī nedrošības atmosfēra,
         ko izraisa Francijā novērotā situācija, kad dažādas lauksaimnieku organizācijas izsaka draudus citās dalībvalstīs ražotu augļu
         un dārzeņu izplatītājiem, ir šķērslis Kopienas iekšējai tirdzniecībai ar šiem produktiem, kurš dalībvalstij ir jānovērš, veicot
         piemērotus pasākumus, to skaitā pasākumus pret privātpersonām, kuras apdraud preču brīvu apriti.

      18      Šajā lietā tas, ka nopietni incidenti gadu no gada ir turpinājuši traucēt citu dalībvalstu izcelsmes augļu un dārzeņu importu
         un tranzīta pārvadājumus Francijā, norāda, ka preventīvie un represīvie pasākumi, uz kuriem aizstāvoties ir norādījusi Francijas
         valdība, nav ne pietiekami, ne samērīgi, lai pārkāpumu izdarītājus reāli atturētu no jaunas un atkārtotas pārkāpumu izdarīšanas.
         Turklāt Komisijas rīcībā esošie fakti liecina, ka Francijas iestādes nav veikušas efektīvus pasākumus, lai novērstu Francijas
         lauksaimnieku vardarbības aktus vai lai sodītu viņus par tiem.

      19      Spānijas valdība un Apvienotās Karalistes valdība atbalsta Komisijas prasījumus.

      20      Savukārt Francijas valdība apgalvo, ka Komisijas prasība nav pamatota.

      21      Francijas valdība tādējādi norāda, ka atbilstoši nosacījumiem, kas ir analogi tiem, kuri piemērojami līdzīgos valsts tiesību
         pārkāpumu gadījumos, tā ir izmantojusi visus nepieciešamos un samērīgos līdzekļus, lai novērstu privātpersonu darbības, kas
         kavē lauksaimniecības produktu brīvu apriti, un sodītu par tām. 1993. gadā īstenotie uzraudzības pasākumi ir ļāvuši būtiski
         samazināt turpmākajos gados notikušo vardarbības aktu skaitu.

      22      Tomēr, ņemot vērā, pirmkārt, lielo kravas furgonu skaitu, ar ko Francijā pārvadā lauksaimniecības produktus, un to ļoti dažādos
         galamērķus, kā arī, otrkārt, to, ka lauksaimnieku darbības nav prognozējamas, jo viņi rīkojas mazās, kaujas tipa grupās, [preču]
         iznīcināšanas risku nav iespējams novērst pilnībā. Pēdējais minētais iemesls arī izskaidro, kāpēc ir tik grūti noteikt atbildīgās
         personas un pierādīt viņu personīgo līdzdalību vardarbības aktos, lai šīs personas varētu sistemātiski saukt pie atbildības
         un sodīt. Tomēr kopš 1994. gada vēl sešas personas ir notiesātas vai attiecībā uz tām tiek veikta izmeklēšana. Turklāt ir
         jāatzīst policijas iestāžu diskrecionārā vara izlemt, vai būtu jāiejaucas, lai nodrošinātu sabiedrisko kārtību. Katrā ziņā
         valsts šajos pārkāpumos cietušajiem izmaksā kompensācijas, pamatojoties uz valsts atbildību bez vainas. Tādējādi 1993., 1994. un
         1995. gadā kā zaudējumu atlīdzība un procenti ir izmaksāti vairāk nekā 17 miljoni FRF.

      23      Francijas valdība arī piebilst, ka Francijas lauksaimnieku neapmierinātību izraisa Spānijas produktu eksporta ievērojamais
         pieaugums kopš Spānijas Karalistes pievienošanās, kas ir izraisījis būtisku cenu kritumu, ko pastiprina pesetas izdevīgā devalvācija
         un Spānijas ražotāju piemērotās dempinga cenas. Tas, ka pēc pievienošanās paredzētā pārejas perioda laikā netika izveidots
         nekāds mehānisms Spānijas ražotāju eksporta cenu uzraudzībai, ir radījis ievērojamus traucējumus Francijas augļu un dārzeņu
         tirgū. Francijas valdība tāpat uzsver, ka tās attieksme nekādā ziņā nav protekcionistiska un ka tā šajā gadījumā ir parādījusi
         savu konstruktīvo attieksmi, ierosinot Padomē pasākumus, lai risinātu augļu un dārzeņu tirgū radušos sarežģījumus, un sadarbojoties
         arī ar Spānijas varas iestādēm.

      24      Lai noskaidrotu, vai Komisijas celtā prasība ir pamatota, vispirms ir jāatgādina, ka preču brīva aprite ir viens no Līguma
         pamatprincipiem.

      25      EK līguma 3. panta c) punkts paredz, ka, lai sasniegtu 2. pantā izvirzītos mērķus, Kopienas darbība paredz iekšēju tirgu,
         kurā visas dalībvalstis atceļ šķēršļus cita starpā brīvai preču apritei.

      26      Atbilstoši EK līguma 7.a panta otrajai daļai iekšējais tirgus aptver telpu bez iekšējām robežām, kurā saskaņā ar Līgumu ir
         nodrošināta preču brīva aprite.

      27      Šis pamatprincips ir īstenots ar Līguma 30. un turpmākajiem pantiem.

      28      Līguma 30. pants it īpaši paredz, ka dalībvalstu starpā ir aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar
         līdzvērtīgu iedarbību.

      29      Šī norma, ņemot vērā apstākļus, kādos tā ir pieņemta, ir interpretējama tādējādi, ka tās mērķis ir likvidēt visus tiešos vai
         netiešos, esošos vai potenciālos importa plūsmas šķēršļus Kopienas iekšējā tirdzniecībā.

      30      Tāpēc Līguma 30. pants, kas ir būtisks instruments, lai izveidotu tirgu bez iekšējām robežām, aizliedz ne tikai valsts īstenotus
         pasākumus, kas paši ierobežo tirdzniecību starp dalībvalstīm, bet var attiekties arī uz gadījumiem, kad kāda dalībvalsts nav
         veikusi nepieciešamos pasākumus, lai novērstu šķēršļus, ko preču brīvai apritei nav radījusi pati valsts.

      31      Tas, ka kāda dalībvalsts atturas no rīcības vai ka attiecīgā gadījumā tās veiktie pasākumi nav pietiekami, lai novērstu preču
         brīvas aprites šķēršļus, kas tās teritorijā radušies privātpersonu darbību, kas vērstas pret citu dalībvalstu izcelsmes produktiem,
         dēļ, kavē Kopienas iekšējo tirdzniecību tieši tāpat kā aktīva rīcība.

      32      Tādējādi 30. pants paredz, ka dalībvalstis ne tikai nedrīkst pašas pieņemt tādus tiesību aktus vai rīkoties tādā veidā, kas
         varētu traucēt tirdzniecību, bet, ņemot vērā 5. pantu, tām ir arī jāveic visi nepieciešamie un piemērotie pasākumi, lai to
         teritorijā tiktu ievērota šī pamatbrīvība.

      33      Tādā gadījumā dalībvalstīm, kam ir ekskluzīva kompetence attiecībā uz sabiedriskās kārtības nodrošināšanu un iekšējās drošības
         uzturēšanu, noteikti ir zināma diskrecionārā vara konkrētā situācijā lemt, kādi pasākumi ir vispiemērotākie, lai likvidētu
         šķēršļus produktu importam.

      34      Tāpēc Kopienu iestādēm nav jārīkojas dalībvalstu vietā, norādot pasākumus, kuri tām jāpieņem un efektīvi jāpiemēro, lai savā
         teritorijā nodrošinātu preču brīvu apriti.

      35      Tomēr Tiesai, ievērojot iepriekš minēto diskrecionāro varu, ir jāpārbauda, vai gadījumos, par kuriem Tiesā ierosināta lieta,
         attiecīgā dalībvalsts ir veikusi atbilstošus pasākumus preču brīvas aprites nodrošināšanai.

      36      Jāpiebilst, ka, pamatojoties uz noteikumiem, kuri ietverti EK līguma 38.–46. pantā un 7. panta 7. punktā, iepriekš izklāstītie
         apsvērumi attiecas arī uz Padomes regulām par dažādu lauksaimniecības produktu tirgu kopīgo organizāciju (attiecībā uz regulām
         par zvejniecības produktu tirgu kopīgo organizāciju skat. 1976. gada 14. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 3/76, 4/76 un
         6/76 Kramer u.c., Recueil, 1279. lpp., 53. un 54. punkts, un 1993. gada 25. maija spriedumu lietā C‑228/91 Komisija/Itālija, Recueil, I‑2701. lpp., 11. punkts).

      37      Attiecībā uz šo lietu nākas konstatēt, ka fakti, kas ir pamatā prasībai sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, ko Komisija
         ir cēlusi pret Francijas Republiku, nav apstrīdēti.

      38      Francijā notiekošie vardarbības akti, kas vērsti pret citu dalībvalstu izcelsmes lauksaimniecības produktiem un kas izpaužas,
         piemēram, pārtverot kravas furgonus, ar ko pārvadā šādus produktus, iznīcinot to kravas un lietojot varmācību pret kravas
         furgonu vadītājiem, kā arī draudot vairumtirgotājiem un mazumtirgotājiem un bojājot šīs preces veikalu skatlogos, nepārprotami
         rada šķēršļus Kopienas iekšējai tirdzniecībai ar šiem produktiem.

      39      Tāpēc ir jāizvērtē, vai šajā gadījumā Francijas valdība ir izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Līguma 30. pants kopā ar
         5. pantu, veicot pietiekamus un piemērotus pasākumus, lai vērstos pret privātpersonu darbībām, kas rada šķēršļus dažu lauksaimniecības
         produktu brīvai apritei.

      40      Jāuzsver, ka no Komisijas rakstveida apsvērumiem izriet, ka incidenti, pret kuriem tā iebilst šajā prasībā, regulāri notiek
         jau vairāk nekā desmit gadus.

      41      Jau 1985. gada 8. maijā Komisija nosūtīja pirmo brīdinājuma vēstuli Francijas Republikai, aicinot to veikt preventīvus un
         represīvus pasākumus, kas nepieciešami, lai izbeigtu šādus aktus.

      42      Turklāt šajā lietā Komisija Francijas valdībai ir vairākkārt atgādinājusi, ka Kopienu tiesības uzliek pienākumu nodrošināt
         preču brīvas aprites principa faktisku ievērošanu, novēršot visus ierobežojumus no citām dalībvalstīm ievesto lauksaimniecības
         produktu brīvai apritei.

      43      Tāpēc Francijas iestādēm šajā gadījumā bija pietiekami daudz laika, lai veiktu pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu
         pienākumus, kas tai uzlikti ar Kopienu tiesībām.

      44      Turklāt, neraugoties uz Francijas valdības sniegtajiem paskaidrojumiem, kuros apgalvots, ka ir veikti visi iespējamie pasākumi,
         lai novērstu vardarbības aktu turpināšanos un lai sodītu vainīgos, faktiski gadu no gada nopietni incidenti būtiski apdraud
         lauksaimniecības produktu tirdzniecību Francijā.

      45      Šajā sakarā no Komisijas iesniegtā faktu kopsavilkuma, ko Francijas valdība nav apstrīdējusi, var secināt, ka šie incidenti
         katru gadu notiek atsevišķos laika posmos un ka ir arī īpaši apdraudēti reģioni, kuros šie incidenti gada laikā ir notikuši
         vairākkārt.

      46      Kopš 1993. gada vardarbības akti un vandālisms ir vērsti ne tikai pret transportlīdzekļiem, kuros pārvadā lauksaimniecības
         produktus, bet ir skāruši arī šo produktu vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības nozari.

      47      Līdzīgi nopietni incidenti vairākkārt ir notikuši arī 1996. un 1997. gadā.

      48      Vēlreiz jāuzsver, ka netiek apstrīdēts, ka šo incidentu laikā Francijas kārtības sargi vai nu neatradās notikuma vietā, lai
         gan atsevišķos gadījumos kompetentās iestādes bija brīdinātas par lauksaimnieku demonstrāciju draudiem, vai arī neiejaucās
         pat tad, kad kārtības sargiem bija ievērojams pārspēks pār nekārtību izraisītājiem. Turklāt demonstrantu darbības ne vienmēr
         bija straujas un negaidītas un demonstranti ne vienmēr pēc notikušā uzreiz pameta notikuma vietu; atsevišķos gadījumos nekārtības
         turpinājās vairākas stundas.

      49      Droši zināms arī, ka vairāki vandālisma akti tika filmēti ar televīzijas kamerām, ka demonstrantu sejas bieži vien nebija
         aizsegtas un ka par vardarbīgajām demonstrācijām atbildīgās lauksaimnieku grupas kārtības sargiem bija zināmas.

      50      Tomēr nevar noliegt, ka ir atrastas un notiesātas tikai ļoti nedaudzas no personām, kas piedalījās minētajos nopietnajos sabiedriskās
         kārtības pārkāpumos.

      51      Tātad attiecībā uz daudzajiem vandālisma aktiem, kas tika veikti laikā no 1993. gada aprīļa līdz augustam, Francijas varas
         iestādes ir spējušas norādīt tikai vienu kriminālprocesu.

      52      Ņemot vērā visu iepriekš minēto un atzīstot grūtības, ar kurām jāsastopas kompetentajām iestādēm, lai atrisinātu šai lietai
         līdzīgas situācijas, Tiesai ir jākonstatē, ka, ņemot vērā Komisijas minēto incidentu biežumu un smaguma pakāpi, Francijas
         valdības veiktie pasākumi acīmredzami nav bijuši pietiekami, lai savā teritorijā nodrošinātu Kopienas iekšējās tirdzniecības
         brīvību attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, piemēram, veicot preventīvus pasākumus un efektīvi atturot vainīgos no jaunas
         un atkārtotas pārkāpumu izdarīšanas.

      53      Šāds secinājums ir jāizdara vēl jo vairāk tāpēc, ka Komisijas norādītie produktu bojāšanas un draudu izteikšanas gadījumi
         ietekmē ne vien šo vardarbības aktu skarto produktu importu vai tranzīta pārvadājumus Francijā, bet rada arī nedrošības atmosfēru,
         kas negatīvi ietekmē tirdzniecības plūsmas kopumā.

      54      Minēto secinājumu nekādi neietekmē Francijas valdības arguments, ka Francijas lauksaimnieki bija nonākuši tik sarežģītā situācijā,
         ka bija būtisks pamats bažām, ka kompetento iestāžu stingrāka rīcība var izraisīt attiecīgo grupu vardarbīgu reakciju un,
         iespējams, radīt vēl smagākus sabiedriskās kārtības pārkāpumus vai pat sabiedrības nemierus.

      55      Bažas par iekšējām grūtībām nevar attaisnot to, ka dalībvalsts nav pareizi piemērojusi Kopienu tiesības (šajā sakarā skat.
         1995. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑52/95 Komisija/Francija, Recueil, I‑4443. lpp., 38. punkts).

      56      Ja vien attiecīgā dalībvalsts nevar pierādīt, ka tās darbības var ietekmēt sabiedrisko kārtību tādā veidā, ka tā, izmantojot
         tās rīcībā esošos līdzekļus, nespētu tikt galā ar radītajām sekām, tās pienākums ir veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai
         garantētu Kopienu tiesību pilnīgu un efektīvu piemērošanu, lai tās tiktu pareizi piemērotas visu uzņēmēju interesēs.

      57      Šajā lietā Francijas valdība nav konkrēti pierādījusi, ka pastāvēja tāds sabiedriskās kārtības apdraudējums, ar kuru tā nespētu
         tikt galā.

      58      Jāpiebilst, ka, lai gan atsevišķos gadījumos būtiski sabiedriskās kārtības traucējumu draudi tiešām var attaisnot kārtības
         sargu neiejaukšanos, šo argumentu var izmantot tikai ļoti konkrētos apstākļos, nevis, kā šajā gadījumā, vispārīgi attiecinot
         to uz visiem Komisijas norādītajiem incidentiem.

      59      Attiecībā uz to, ka Francijas Republika ir uzņēmusies atbildību par cietušajiem nodarītajiem zaudējumiem, ir jāuzsver, ka
         Francijas valdība to nevar izmantot kā argumentu, lai atbrīvotos no pienākumiem, ko tai uzliek Kopienu tiesības.

      60      Lai gan ar kompensāciju var atlīdzināt vismaz daļu no uzņēmējiem nodarītajiem zaudējumiem, tā tomēr nenozīmē, ka attiecīgā
         dalībvalsts ir izpildījusi savus pienākumus.

      61      Tāpat arī nevar piekrist argumentiem par Francijas augļu un dārzeņu tirgus sarežģīto sociālekonomisko stāvokli pēc Spānijas
         Karalistes pievienošanās.

      62      Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ekonomiski apsvērumi nav uzskatāmi par attaisnojumu šķēršļiem, kurus aizliedz
         Līguma 30. pants (it īpaši skat. 1985. gada 11. jūnija spriedumu lietā 288/83 Komisija/Īrija, Recueil, 1761. lpp., 28. punkts).

      63      Attiecībā uz to, ka Francijas valdība savu argumentu pamatojumam norāda, ka Francijas augļu un dārzeņu tirgus destabilizāciju
         ir izraisījusi Spānijas ražotāju negodīgā rīcība un pat Kopienu tiesību pārkāpumi, ir jāatgādina, ka dalībvalsts nav tiesīga
         vienpusēji veikt aizsardzības pasākumus vai rīkoties, lai novērstu Kopienu tiesību pārkāpumus no citu dalībvalstu puses (skat.
         1996. gada 23. maija spriedumu lietā C‑5/94 Hedley Lomas, Recueil, I‑2553. lpp., 20. punkts).

      64      Tas vēl jo vairāk attiecas uz kopējo lauksaimniecības politiku, kurā tikai Kopiena attiecīgā gadījumā ir tiesīga veikt pasākumus,
         kas vajadzīgi, lai risinātu problēmas, ar kurām var saskarties atsevišķi uzņēmēji, it īpaši pēc jaunas [dalībvalsts] pievienošanās.

      65      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka šajā lietā Francijas valdība ir acīmredzami un ilgstoši atturējusies
         veikt pietiekamus un piemērotus pasākumus, lai izbeigtu vandālisma aktus, kas tās teritorijā apdraud atsevišķu citu dalībvalstu
         izcelsmes lauksaimniecības produktu brīvu apriti, un lai novērstu šādu aktu atkārtošanos.

      66      Tāpēc jākonstatē, ka, neveicot visus nepieciešamos un samērīgos pasākumus, lai privātpersonu rīcība neradītu šķēršļus augļu
         un dārzeņu brīvai apritei, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no Līguma 30. panta kopā ar Līguma 5. pantu
         un no lauksaimniecības produktu tirgu kopīgās organizācijas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      67      Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Francijas Republikai spriedums nav labvēlīgs,
         tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 69. panta 4. punktu dalībvalstis un iestādes,
         kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA
      nospriež:
      1)      neveicot visus nepieciešamos un samērīgos pasākumus, lai privātpersonu rīcība neradītu šķēršļus augļu un dārzeņu brīvai apritei,
            Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas izriet no Līguma 30. panta kopā ar Līguma 5. pantu un no lauksaimniecības
            produktu tirgu kopīgās organizācijas;
      2)      Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Spānijas Karaliste un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann      Ragnemalm

               Wathelet

               Schintgen

               Mancini      Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward      Puissochet      Hirsch

               Jann

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1997. gada 9. decembrī.
      Sekretārs Priekšsēdētājs
      R. Grass G. C. Rodríguez Iglesias
      * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas (virspalāta) 2014. gada 12. marta spriedums.#O. pret Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel un Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel pret B.#Raad van State (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 2004/38/EK – LESD 21. panta 1. punkts – Tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā – Tiesību subjekti – Trešās valsts valstspiederīgā, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, tiesības uzturēties dalībvalstī, kuras pilsonība ir šim pilsonim – Savienības pilsoņa atgriešanās šajā dalībvalstī pēc īslaicīgas uzturēšanās citā dalībvalstī.#Lieta C‑456/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑456/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Raad van State (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 5. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 10. oktobrī, tiesvedībās
            O .
            pret
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel ,
            un
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel
            pret
            B .
            TIESA (virspalāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [ V. Skouris ], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [ K. Lenaerts ] (referents), palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], M. Ilešičs [ M. Ilešič ], L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ] un K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ], tiesneši Dž. Arestis [ G. Arestis ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ], E. Levits, A. O’Kīfs [ A. Ó Caoimh ], D. Švābi [ D. Šváby ], M. Bergere [ M. Berger ], A. Prehala [ A. Prechal ] un E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ],
            ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
            sekretāre M. Ferreira [ M. Ferreira ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 25. jūnija tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – O.  k‑ga vārdā – J. Canales  un J. van Bennekom , advocaten ,
            – B.  k‑ga vārdā – C. Chen , F. Verbaas  un M. van Zantvoort , advocaten ,
            – Nīderlandes valdības vārdā – M. de Ree , C. Schillemans  un C. Wissels , pārstāves,
            – Beļģijas valdības vārdā – T. Materne  un C. Pochet , pārstāvji,
            – Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek  un J. Vláčil , pārstāvji,
            – Dānijas valdības vārdā – V. Pasternak Jørgensen  un M. Wolff , pārstāves,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un A. Wiedmann , pārstāvji,
            – Igaunijas valdības vārdā – M. Linntam  un N. Grünberg , pārstāves,
            – Polijas valdības vārdā – K. Pawłowska , kā arī M. Szpunar , B. Majczyna  un M. Arciszewski , pārstāvji,
            – Apvienotās Karalistes valdības vārdā – L. Christie , pārstāvis, kam palīdz G. Facenna , barrister ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – C. Tufvesson  un G. Wils , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2013. gada 12. decembra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp., un grozījumi – OV L 229, 35. lpp., un OV 2005, L 197, 34. lpp.), kā arī LESD 21. panta 1. punktu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts divos strīdos attiecīgi starp O . k‑gu un Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel  (imigrācijas, integrācijas un patvēruma ministrs, turpmāk tekstā – “ Minister ”) un pēdējo minēto un B . k‑gu par lēmumiem, ar kuriem ir atteikts viņiem izsniegt izziņu, kas apliecina viņu kā Eiropas Savienības pilsoņa ģimenes locekļu likumīgu uzturēšanos Nīderlandē.
            Atbilstošās tiesību normas
            Direktīva 2004/38
            3. Direktīvas 2004/38 1. pantā “Priekšmets” ir noteikts:
            “Šajā direktīvā ir noteikti:
            a) nosacījumi, kas reglamentē Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu īstenotās tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā;
            [..].”
            4. Minētās direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
            “Šajā direktīvā:
            1) “Savienības pilsonis” ir ikviena persona, kurai ir kādas dalībvalsts valstiskā piederība [pilsonība];
            2) “ģimenes loceklis” ir:
            a) laulātais;
            [..]
            3) “uzņēmēja dalībvalsts” ir dalībvalsts, uz kuru pārceļas Savienības pilsonis, lai īstenotu savas brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības.”
            5. Šīs pašas direktīvas 3. panta ar nosaukumu “Saņēmēji” [“Tiesību subjekti”] 1. punktā ir paredzēts:
            “Šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi [pilsoņi], un viņu ģimenes locekļiem atbilstīgi 2. panta 2. punkta definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem.”
            6. Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 6. pantu:
            “1. Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā uz laiku līdz trim mēnešiem [..]
            2. Šā panta 1. punkta noteikumi attiecas arī uz ģimenes locekļiem, kam ir derīga pase un kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie [pilsoņi], bet pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar viņu.”
            7. Minētās direktīvas 7. panta 1. un 2. punkts ir formulēti šādi:
            “1. Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:
            a) viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
            b) viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
            c) – viņi ir reģistrēti privātā vai sabiedriskā iestādē, ko kreditē vai finansē uzņēmēja dalībvalsts, pamatojoties uz saviem tiesību aktiem vai administratīvo praksi, lai apmeklētu mācības, tostarp arodmācības, un
            – viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī un viņi, iesniedzot deklarāciju vai pēc savas izvēles izmantojot līdzvērtīgus paņēmienus, pierāda attiecīgajai valsts iestādei, ka viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem un ka viņi nekļūs par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā; vai arī
            d) viņi ir ģimenes locekļi, kas pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar Savienības pilsoni, kurš atbilst a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.
            2. Uzturēšanās tiesības, kas noteiktas 1. punktā, tiek attiecinātas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi, bet pavada Savienības pilsoni uzņēmējā dalībvalstī vai ieceļo kopā ar viņu, ja šis Savienības pilsonis atbilst 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.”
            8. Šīs pašas direktīvas 10. panta 1. punktā ir noteikts:
            “To Savienības pilsoņa ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie [pilsoņi], apstiprina, ne vēlāk kā sešus mēnešus no pieteikuma saņemšanas dienas izsniedzot dokumentu, ko sauc par “Savienības pilsoņa ģimenes locekļa uzturēšanās atļauju”. Apstiprinājumu par pieteikšanos uzturēšanās atļaujas saņemšanai izsniedz uzreiz.”
            9. Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. panta 1. punkta pirmo teikumu “Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti ir uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī”. Tā paša panta 2. punktā ir noteikts, ka “šā panta 1. punkts attiecas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie [pilsoņi] un ir kopā ar Savienības pilsoni likumīgi un nepārtraukti uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus”.
            Nīderlandes tiesības
            10. Ar 2000. gada 23. novembra Ārvalstnieku likumu ( Vreemdelingenwet ; Stb. 2000 , Nr.°495) un 2000. gada Lēmumu par ārvalstniekiem ( Vreemdelingenbesluit 2000 , Stb. 2000 , Nr. 497) Direktīvas 2004/38 normas tika transponētas Nīderlandes tiesībās.
            11. Ārvalstnieku likuma 1. pantā ir noteikts:
            “Šajā likumā un uz tā balstītajās normās jēdzieni tiek lietoti šādā nozīmē:
            [..]
            e. Kopienas pilsoņi:
            1° Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņi, kas saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu ir tiesīgi iebraukt citas dalībvalsts teritorijā un uzturēties tajā;
            2° 1. punktā paredzēto personu ģimenes locekļi, kas ir trešās valsts pilsoņi un kas atbilstoši lēmumam, kurš ir pieņemts, izpildot Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, ir tiesīgi iebraukt dalībvalsts teritorijā un uzturēties tajā;
            [..].”
            12. Minētā likuma 8. pantā ir noteikts:
            “Ārvalstniekam ir tiesības regulāri uzturēties Nīderlandē tikai tad, ja:
            [..]
            e. viņš ir Kopienas pilsonis, ciktāl viņš uzturas Nīderlandē saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas ir pieņemts atbilstoši Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam vai Līgumam par Eiropas Ekonomikas zonu; [..].”
            13. Saskaņā ar šī paša likuma 9. panta 1. punktu Minister ārvalstniekam, kas saskaņā ar Savienības tiesībām Nīderlandes teritorijā uzturas likumīgi, izsniedz dokumentu, kurā ir norādīta viņa uzturēšanās likumība (turpmāk tekstā – “uzturēšanās dokuments”).
            Pamattiesvedību rašanās fakti un prejudiciālie jautājumi
            O. k‑ga situācija
            14. O . k‑gs, kas ir Nigērijas pilsonis, 2006. gadā apprecējās ar Nīderlandes pilsoni (turpmāk tekstā – “atsauces persona O ”). Viņš paziņoja, ka no 2007. gada līdz 2010. gada aprīlim esot dzīvojis Spānijā. No Malagas (Spānija) pašvaldības iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka O . k‑gs un atsauces persona O  kopš 2009. gada 7. augusta esot bijuši reģistrēti šajā pašvaldībā vienā un tajā pašā adresē. Turklāt O . k‑gs ir iesniedzis līdz 2014. gada 20. septembrim derīgu uzturēšanās dokumentu, no kura izriet, ka viņš uzturējās Spānijā kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklis.
            15. Saskaņā ar atsauces personas O paziņojumiem viņa laikposmā no 2007. gada līdz 2010. gada aprīlim divus mēnešus dzīvoja pie O . k‑ga Spānijā, bet, tā kā viņa tur nevarēja atrast darbu, atgriezās Nīderlandē. Tomēr atsauces persona O  šajā pašā laikposmā brīvdienas regulāri pavadīja Spānijā pie O . k‑ga.
            16. Kopš 2010. gada 1. jūlija O . k‑gs ir reģistrēts Nīderlandes iedzīvotāju reģistrā kā persona, kas dzīvo tajā pašā adresē, kur atsauces persona O .
            17. Ar 2010. gada 15. novembra lēmumu Minister  noraidīja O . k‑ga pieteikumu saņemt uzturēšanās dokumentu, kas ir paredzēts Ārvalstnieku likuma 9. panta 1. punktā. Ar 2011. gada 21. marta lēmumu tas par nepamatotu atzina sūdzību, ko O . k‑gs bija iesniedzis par šo noraidošo lēmumu.
            18. Ar 2011. gada 7. jūlija spriedumu Rechtbank ’s‑Gravenhage [Hāgas apgabaltiesa] kā nepamatotu noraidīja prasību, ko O . k‑gs bija iesniedzis par 2011. gada 21. marta lēmumu.
            19. O . k‑gs par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
            B. k‑ga situācija
            20. B . k‑gs, kas ir Marokas pilsonis, paziņoja, ka no 2002. gada decembra vairākus gadus Nīderlandē ir dzīvojis kopā ar savu partneri (turpmāk tekstā – “atsauces persona B ”), kas ir Nīderlandes pilsone.
            21. Ar 2005. gada 14. oktobra lēmumu B . k‑gs tika atzīts par nevēlamu personu Nīderlandes teritorijā saistībā ar viņa notiesāšanu ar brīvības atņemšanu uz diviem mēnešiem par viltotas pases izmantošanu. Pēc tam B . k‑gs iekārtojās uz dzīvi Retijā [ Retie ] (Beļģija), dzīvoklī, ko atsauces persona B  īrēja laikposmā no 2005. gada oktobra līdz 2007. gada maijam. Atsauces persona B apgalvoja, ka šajā laikposmā tur uzturējusies katru nedēļas nogali.
            22. 2007. gada aprīlī B . k‑gs atgriezās Marokā, jo pēc 2005. gada 14. oktobra lēmuma viņam tika atteikta uzturēšanās Beļģijā.
            23. 2007. gada 31. jūlijā B . k‑gs un atsauces persona B  apprecējās. 2008. gada 30. decembrī viņš lūdza atcelt minēto lēmumu par viņa pasludināšanu par nevēlamu personu. Ar 2009. gada 16. marta lēmumu Minister  šo lēmumu atsauca.
            24. 2009. gada jūnijā B . k‑gs iekārtojās uz dzīvi Nīderlandē pie atsauces personas B .
            25. Ar 2009. gada 30. oktobra lēmumu Staatssecretaris van Justitie (valsts tieslietu sekretārs) noraidīja B . k‑ga prasību izsniegt viņam uzturēšanās dokumentu. Ar 2010. gada 19. marta lēmumu Minister par nepamatotu atzina sūdzību, ko B . k‑gs bija iesniedzis par šo noraidošo lēmumu.
            26. Ar 2010. gada 11. novembra spriedumu Rechtbank ’s‑Gravenhage apmierināja prasību, ko B . k‑gs bija iesniedzis par minēto 2010. gada 19. marta lēmumu, atcēla to un lika Minister  pieņemt jaunu lēmumu, ņemot vērā šajā spriedumā izklāstītos apsvērumus.
            27. Līdz ar to Minister par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
            Prejudiciālie jautājumi
            28. Tā kā O . un B . k‑gi bija Savienības pilsoņa ģimenes locekļi Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta izpratnē datumos, kuros tika pieņemti lēmumi, ar kuriem tika noraidīti viņu attiecīgie lūgumi izsniegt uzturēšanās dokumentus, iesniedzējtiesa vispirms vēlas noskaidrot, vai šī direktīva viņiem piešķir uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kuras pilsonība ir šiem pilsoņiem.
            29. Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir saprotams, ka ar frāzi “pārceļas uz dzīvi” Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkta nozīmē ir jāsaprot pārcelšanās uz dzīvi, bez iekārtošanās uz dzīvi dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība ir minētajiem pilsoņiem, un atgriešanos tajā. Tāpat ir saprotams, ka ar frāzi “pārceļas kopā ar tiem” šī paša 3. panta 1. punkta nozīmē ir jāsaprot došanās pie Savienības pilsoņa uz viņa pilsonības dalībvalsti. Tomēr iesniedzējtiesa konstatē, ka citas šīs pašas direktīvas tiesību normas, it īpaši 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. un 2. punkts, šķiet, izslēdz šādu interpretāciju, jo tajos skaidri ir minēta “cita dalībvalsts” un “uzņēmēja dalībvalsts” kā dalībvalsts, kurā var lūgt piešķirt uzturēšanās tiesības. 2011. gada 5. maija spriedumā lietā C‑434/09 McCarthy  (Krājums, I‑3375. lpp.) ir apstiprināts, ka minētais 6. un 7. pants reglamentē Savienības pilsoņa juridisko situāciju dalībvalstī, kuras pilsonības tam nav.
            30. Pēc tam iesniedzējtiesa atgādina, ka no 1992. gada 7. jūlija sprieduma lietā C‑370/90 Singh  ( Recueil , I‑4265. lpp.) un no 2007. gada 11. decembra sprieduma lietā C‑291/05 Eind  (Krājums, I‑10719. lpp.) izriet, ka dalībvalsts valstspiederīgā, kas ir izmantojis tiesības brīvi pārvietoties, laulātajam, kad minētais valstspiederīgais atgriežas savā izcelsmes valstī, ir jābūt vismaz tādām pašām ieceļošanas un uzturēšanās tiesībām kā tās, kas tam ir atzītas Savienības tiesībās, ja attiecīgais Savienības pilsonis izvēlētos ieceļot un uzturēties citā dalībvalstī. Tomēr šī tiesa pauž šaubas par to, vai šī judikatūra ir piemērojama tādās situācijās, kādas ir aplūkotas pamatlietā. Tā šajā ziņā uzsver, ka pretēji strīdiem, par kuriem tika taisīti iepriekš minētie spriedumi lietā Singh  un lietā Eind , Savienības pilsoņi, par kuriem ir runa pamatlietās, uzturējās uzņēmējā dalībvalstī nevis kā darba ņēmēji, bet kā Savienības pilsoņi atbilstoši LESD 21. panta 1. punktam un kā pakalpojumu saņēmēji LESD 56. panta nozīmē.
            31. Visbeidzot gadījumā, ja judikatūra, kas ir iedibināta ar iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Singh un lietā Eind , būtu piemērojama tādās situācijās, kādas ir aplūkotas pamatlietā, iesniedzējtiesa vaicā, kādā mērā būtu nepieciešams, ka Savienības pilsoņa uzturēšanās dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība tam ir, ir bijusi noteiktu minimālo laiku, lai pēc šī pilsoņa atgriešanās viņa pilsonības dalībvalstī viņa ģimenes loceklim, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, tiktu piešķirtas tiesības uzturēties šajā pēdējā minētajā dalībvalstī. Strīdā, kas ir saistīts ar B . k‑gu, iesniedzējtiesa arī vēlas noskaidrot, vai šī pēdējā minētā tiesības uzturēties Nīderlandē saskaņā ar Direktīvu 2004/38 ietekmē apstāklis, ka viņš ir pārcēlies uz dzīvi pie atsauces personas B viņas pilsonības dalībvalstī tikai vairāk nekā divus gadus pēc tās atgriešanās šajā valstī.
            32. Šajos apstākļos Raad van State [Valsts Padome] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, no kuriem trīs pirmie ir formulēti identiski saistībā ar O . un B . gadījumiem un tikai ceturtais jautājums attiecas uz pēdējo minēto:
            “1) Vai [Direktīva 2004/38] attiecībā uz Savienības pilsoņa ģimenes locekļu, trešās valsts valstspiederīgo, uzturēšanās tiesību nosacījumiem ir jāpiemēro pēc analoģijas, tāpat kā [iepriekš minētajos] spriedumos lietā [..] Singh [..] un lietā Eind [..], ja Savienības pilsonis atgriežas savas pilsonības dalībvalstī pēc tam, kad ir uzturējies citā dalībvalstī gan LESD 21. panta 1. punkta izpratnē, gan kā pakalpojumu saņēmējs LESD 56. panta izpratnē?
            2) [Ja atbilde ir apstiprinoša] – vai pastāv nosacījums, ka Savienības pilsonim bija jāuzturas citā dalībvalstī noteiktu minimālo laikposmu, lai pēc Savienības pilsoņa atgriešanās savas pilsonības dalībvalstī viņa ģimenes loceklim, trešās valsts pilsonim, būtu uzturēšanās tiesības šajā dalībvalstī?
            3) [Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša] – vai šis nosacījums var tikt izpildīts, ja uzturēšanās citā dalībvalstī bija nevis nepārtraukta, bet bieža uzturēšanās, kā, piemēram, iknedēļas uzturēšanās nedēļas nogalēs vai uzturēšanās regulāru apciemojumu veidā?
            4) Ja starp Savienības pilsoņa atgriešanos savas pilsonības dalībvalstī un ģimenes locekļa, kuram ir trešās valsts pilsonība, ierašanos šajā dalībvalstī ir ievērojams starplaiks, vai ģimenes locekļa, trešās valsts pilsoņa, varbūtējās Savienības tiesību aktos paredzētās uzturēšanās tiesības šīs [ar B . k‑gu saistītās] lietas apstākļos ir zaudētas?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo līdz trešo jautājumu
            33. Ar pirmo līdz trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2004/38 noteikumi un LESD 21. panta 1. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tie nepieļauj, ka dalībvalsts atsaka uzturēšanās tiesības trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir Savienības pilsoņa, kurš ir minētās dalībvalsts pilsonis, ģimenes loceklis, šim pilsonim atgriežoties šajā pašā dalībvalstī, ja minētais pilsonis pirms savas atgriešanās ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos saskaņā ar LESD 21. panta 1. punktu, uzturoties citā dalībvalstī kopā ar savu attiecīgo ģimenes locekli tikai kā Savienības pilsonis, un apstiprinošas atbildes gadījumā, kādi ir šo uzturēšanās tiesību piešķiršanas nosacījumi.
            34. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 21. panta 1. punktu ikvienam “Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot Līgumos noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus”.
            35. Saistībā ar Direktīvu 2004/38 Tiesai jau ir bijusi iespēja konstatēt, ka tajā ir paredzēts veicināt pamata un individuālās tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, kuras Savienības pilsoņiem tieši piešķir LESD 21. panta 1. punkts, un ka šīs direktīvas mērķis ir pastiprināt šīs tiesības (šajā ziņā skat. 2008. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑127/08 Metock  u.c., Krājums, I‑6241. lpp., 59. un 82. punkts; 2010. gada 7. oktobra spriedumu lietā C‑162/09 Lassal , Krājums, I‑9217. lpp., 30. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā McCarthy , 28. punkts).
            36. LESD 21. panta 1. punkts un Direktīvas 2004/38 noteikumi nepiešķir nekādas autonomas tiesības trešo valstu valstspiederīgajiem (šajā ziņā skat. 2012. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑40/11 Iida , 66. punkts, kā arī 2013. gada 8. maija spriedumu lietā C‑87/12 Ymeraga un Ymeraga‑Tafarshiku , 34. punkts). Iespējamās tiesības, kas šādiem valstspiederīgajiem ir piešķirtas Savienības tiesību normās par Savienības pilsonību, ir tiesības, kuras ir atvasinātas no pārvietošanās brīvības, ko īsteno Savienības pilsonis (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Iida , 67. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Ymeraga  un Ymeraga‑Tafarshiku , 35. punkts, kā arī 2013. gada 10. oktobra spriedumu lietā C‑86/12 Alokpa  u.c., 22. punkts).
            37. Taču no Direktīvas 2004/38 noteikumu gramatiskās, sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas izriet, ka tie neļauj pamatot trešo valstu valstspiederīgo, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes locekļi, atvasinātās uzturēšanās tiesības šī pilsoņa pilsonības dalībvalstī.
            38. Minētās direktīvas 3. panta 1. punktā kā tajā piešķirto “tiesību subjekti” ir definēti “visi Savienības pilsoņi, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, un viņu ģimenes locekļi atbilstīgi 2. panta 2. punkta definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem”.
            39. Tādējādi Direktīvā 2004/38 trešo valstu valstspiederīgajiem, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes locekļi, šīs direktīvas 2. panta 2. punkta nozīmē atvasinātās uzturēšanās tiesības ir paredzētas tikai tad, ja pēdējais minētais ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, iekārtojoties uz dzīvi dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība viņam ir (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Metock  u.c., 73. punkts; 2011. gada 15. novembra spriedumu lietā C‑256/11 Dereci  u.c., Krājums, I‑11315. lpp., 56. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Iida , 51. punkts, kā arī 2012. gada 6. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑356/11 un C‑357/11 O . u.c., 41. punkts).
            40. Citās Direktīvas 2004/38 tiesību normās, it īpaši 6. pantā, 7. panta 1. un 2. punktā un 16. panta 1. un 2. punktā ir minētas Savienības pilsoņa uzturēšanās tiesības un viņa ģimenes locekļu atvasinātās uzturēšanās tiesības gan “citā dalībvalstī”, gan “uzņēmējā dalībvalstī” un tādējādi ir apstiprināts, ka trešās valsts valstspiederīgais, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, nevar, pamatojoties uz šo direktīvu, atsaukties uz atvasinātajām uzturēšanās tiesībām dalībvalstī, kuras pilsonība ir šim pilsonim (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā McCarthy , 37. punkts, un lietā Iida , 64. punkts).
            41. Runājot par Direktīvas 2004/38 noteikumu teleoloģisko interpretāciju, ir jāatgādina, ka, lai gan tās mērķis tiešām ir atvieglot un sekmēt pamata un individuālo tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, kas tieši ir piešķirtas katram Savienības pilsonim, īstenošanu, atliek secināt, ka tās priekšmets, kā izriet no tās 1. panta a) punkta, attiecas uz šo tiesību īstenošanas nosacījumiem (iepriekš minētais spriedums lietā McCarthy , 33. punkts).
            42. Tā kā saskaņā ar starptautisko tiesību principu valsts nevar atteikt pati saviem pilsoņiem tiesības iebraukt tās teritorijā un tajā palikt, Direktīvas 2004/38 vienīgais mērķis ir reglamentēt Savienības pilsoņa ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumus dalībvalstīs, kas nav tā, kuras pilsonis viņš ir (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā McCarthy , 29. punkts).
            43. Šajos apstākļos, un ņemot vērā to, kas tika atgādināts šī sprieduma 36. punktā, minētās direktīvas mērķis nav arī piešķirt atvasinātās uzturēšanās tiesības trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, kurš uzturas savas pilsonības dalībvalstī.
            44. Tā kā trešās valsts valstspiederīgie, kas atrodas tādās situācijās kā tās, kādās atrodas O . un B . k‑gi, pamatojoties uz Direktīvas 2004/38 noteikumiem nevar izmantot atvasinātās tiesības uzturēties dalībvalstī, kuras pilsonība ir katrai viņu atsauces personai, ir jāpārbauda, vai atvasinātās uzturēšanās tiesības attiecīgā gadījumā var būt pamatotas ar LESD 21. panta 1. punktu.
            45. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka minēto atvasināto uzturēšanās tiesību mērķis un pamatojums ir balstīts uz konstatējumu, ka atteikums atzīt šādas tiesības var apdraudēt Savienības pilsoņa pārvietošanās brīvību, atturot viņu īstenot savas tiesības ieceļot un uzturēties uzņēmējā dalībvalstī (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Iida , 68. punkts; lietā Ymeraga un Ymeraga‑Tafarshiku , 35. punkts, kā arī lietā Alokpa  u.c., 22. punkts).
            46. Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka, ja Savienības pilsonis kopā ar kādu savu ģimenes locekli, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, ir uzturējusies dalībvalstī, kas nav tā pilsonības dalībvalsts, laikposmā, kas attiecīgi pārsniedz divus ar pusi gadus un vienu ar pusi gadu, un tajā ir veicis algotu darbu, šim trešās valsts valstspiederīgajam, šim Savienības pilsonim atgriežoties dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir, saskaņā ar Savienības tiesībām ir jābūt atvasinātajām tiesībām uzturēties pēdējā minētajā valstī (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Singh , 25. punkts, un lietā Eind , 45. punkts). Ja šim trešās valsts valstspiederīgajam šādu tiesību nebūtu, darba ņēmējs – Savienības pilsonis – varētu tikt atturēts pamest dalībvalsti, kuras pilsonis viņš ir, lai strādātu algotu darbu citas dalībvalsts teritorijā, vienkāršas iespējamības dēļ, ka šis darba ņēmējs pēc atgriešanās izcelsmes dalībvalstī nevarēs turpināt ģimenes dzīvi, kas, iespējams, uzņēmējā dalībvalstī ir uzsākta, apprecoties vai apvienojoties ar ģimeni (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Eind , 35. un 36. punkts, kā arī lietā Iida , 70. punkts).
            47. Tādējādi šķērslis darba ņēmējam izbraukt no savas pilsonības dalībvalsts, uz ko ir norādīts iepriekš minētajos spriedumos lietā Singh un lietā Eind , izriet no atteikuma, šim darba ņēmējam atgriežoties savas izcelsmes dalībvalstī, piešķirt atvasinātās uzturēšanās tiesības minētā darba ņēmēja ģimenes locekļiem, kas ir trešās valsts valstspiederīg ie, ja pēdējais minētais ar viņiem ir uzturējies uzņēmējā dalībvalstī saskaņā ar Savienības tiesībām un ievērojot tās.
            48. Tādējādi ir jāpārbauda, vai ar minētajiem spriedumiem izveidoto judikatūru ir paredzēts vispārīgi piemērot Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kas, izmantojot tiesības, kuras viņiem ir piešķirtas LESD 21. panta 1. punktā, ir uzturējušies dalībvalstī, kas nav tā, kuras valstspiederīgie tie ir, pirms atgriešanās savas pilsonības dalībvalstī.
            49. Tā tas patiešām ir. Tas, ka, Savienības pilsonim atgriežoties dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir, atvasinātās uzturēšanās tiesības tiek piešķirtas trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir šī Savienības pilsoņa ģimenes loceklis un ar ko pēdējais minētais tikai kā Savienības pilsonis saskaņā ar Savienības tiesībām, un ievērojot tās, ir uzturējies kopā uzņēmējā dalībvalstī, ir vērsts uz to, lai novērstu šāda paša veida šķērsli izbraukšanai no izcelsmes dalībvalsts kā tas, kas ir minēts šī sprieduma 47. punktā, minētajam pilsonim garantējot iespēju šajā pēdējā minētajā dalībvalstī turpināt ģimenes dzīvi, ko viņš bija uzsācis vai nostiprinājis uzņēmējā dalībvalstī.
            50. Runājot par nosacījumiem, ar kādiem, Savienības pilsonim atgriežoties savas pilsonības dalībvalstī, atvasinātās uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz LESD 21. panta 1. punktu, tiek piešķirtas trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir šī Savienības pilsoņa ģimenes loceklis un ar ko pēdējais minētais tikai kā Savienības pilsonis ir uzturējies uzņēmējā dalībvalstī, tie principā nevar būt stingrāki kā tie, kuri Direktīvā 2004/38 ir paredzēti šādu uzturēšanās tiesību piešķiršanai trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, kurš ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, iekārtojoties uz dzīvi dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība viņam ir. Pat ja Direktīva 2004/38 neattiecas uz šādu atgriešanās gadījumu, tā pēc analoģijas ir jāpiemēro saistībā ar Savienības pilsoņa uzturēšanās nosacījumiem dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība viņam ir, ņemot vērā, ka abos gadījumos Savienības pilsonis ir atsauces persona, lai trešās valsts valstspiederīgais, kas ir šī Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, varētu iegūt atvasinātās uzturēšanās tiesības.
            51. Tāds šķērslis kā tas, par ko ir atgādināts šī sprieduma 47. punktā, radīsies tikai tad, ja Savienības pilsoņa uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī ir pietiekami faktiska, lai viņš varētu izveidot vai nostiprināt ģimenes dzīvi šajā dalībvalstī. Tādējādi LESD 21. panta 1. punkts neprasa, lai jebkāda Savienības pilsoņa uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī kopā ar viņa ģimenes locekli, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, noteikti izraisītu atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanu šim ģimenes loceklim dalībvalstī, kuras pilsonība ir šim pilsonim brīdī, kad viņš atgriežas šajā dalībvalstī.
            52. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Savienības pilsonis, kas īsteno tiesības, kuras viņam ir piešķirtas Direktīvas 2004/38 6. panta 1. punktā, nav paredzējis apmesties uz dzīvi uzņēmējā dalībvalstī tādā veidā, kas būtu labvēlīgs ģimenes dzīves izveidošanai vai nostiprināšanai šajā pēdējā minētajā dalībvalstī. Šajos apstākļos atteikums, šim pilsonim atgriežoties savā izcelsmes dalībvalstī, piešķirt atvasinātās uzturēšanās tiesības minētā pilsoņa ģimenes locekļiem, kas ir trešās valsts valstspiederīgie, neatturēs šādu pilsoni īstenot tiesības, kas viņam izriet no minētā 6. panta.
            53. Savukārt tāds šķērslis, kāds ir minēts šī sprieduma 47. punktā, varētu rasties tad, ja Savienības pilsonis ir paredzējis izmantot tiesības, kas viņam izriet no Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta. Uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 1. punktā ietvertajiem nosacījumiem, un ievērojot tos, principā liecina par Savienības pilsoņa apmešanos uz dzīvi un tādējādi par uzturēšanās faktiskumu šajā pēdējā minētajā dalībvalstī un tas var notikt vienlaikus ar ģimenes dzīves izveidošanos vai nostiprināšanos šajā dalībvalstī.
            54. Taču, ja, Savienības pilsonim, faktiski uzturoties uzņēmējā dalībvalstī saskaņā ar Direktīvas 2004/38 7. panta 1. un 2. punktā ietvertajiem nosacījumiem, un ievērojot tos, ģimenes dzīve ir izveidojusies vai nostiprinājusies šajā pēdējā minētajā dalībvalstī, to tiesību lietderīgā iedarbība, kas attiecīgajam Savienības pilsonim izriet no LESD 21. panta 1. punkta, prasa, lai šī pilsoņa ģimenes dzīve uzņēmējā dalībvalstī varētu tikt turpināta, viņam atgriežoties dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir, piešķirot atvasinātās uzturēšanās tiesības attiecīgajam ģimenes loceklim, kas ir trešās valsts valstspiederīgais. Šādu atvasināto uzturēšanās tiesību neesamības gadījumā šis Savienības pilsonis varētu tikt atturēts pamest dalībvalsti, kuras pilsonis viņš ir, lai saskaņā ar LESD 21. panta 1. punktu īstenotu savas tiesības uzturēties citā dalībvalstī, tādēļ, ka viņš nav pārliecināts, ka izcelsmes dalībvalstī kopā ar saviem tuvajiem radiniekiem varēs turpināt ģimenes dzīvi, kas tādējādi ir izveidota vai nostiprināta uzņēmējā dalībvalstī (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Eind , 35. un 36. punkts, kā arī lietā Iida , 70. punkts).
            55. Vēl jo vairāk LESD 21. panta 1. punkta lietderīgā iedarbība prasa, lai Savienības pilsonis, atriežoties dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir, varētu turpināt ģimenes dzīvi, kas viņam bija izveidojusies uzņēmējā dalībvalstī, ja šis pilsonis un attiecīgais viņa ģimenes loceklis, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, šajā pēdējā minētajā dalībvalstī ir ieguvuši pastāvīgas uzturēšanās tiesības attiecīgi saskaņā ar Direktīvas 2004/38 16. panta 1. un 2. punktu.
            56. Tādējādi Savienības pilsoņa un viņa ģimenes locekļa, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, faktiska uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī attiecīgi saskaņā ar Direktīvas 2004/38 7. panta 1. un 2. punktā vai 16. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, un ievērojot tos, Savienības pilsonim atgriežoties dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir, pamatojoties uz LESD 21. panta 1. punktu, rada atvasinātās uzturēšanās tiesības trešās valsts valstspiederīgajam, ar kuru minētais pilsonis ir veidojis ģimenes dzīvi uzņēmējā dalībvalstī.
            57. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai atsauces personas O  un B , kas ir Savienības pilsones, ir iekārtojušās uz dzīvi un tādējādi faktiski ir uzturējušās uzņēmējā dalībvalstī un vai, ņemot vērā ģimenes dzīvi saistībā ar minēto faktisko uzturēšanos, O . un B . k‑giem bija atvasinātās tiesības uzturēties uzņēmējā dalībvalstī saskaņā ar Direktīvas 2004/38 7. panta 2. punktu vai 16. panta 2. punktu, un ievērojot tos.
            58. Jāpiebilst, ka Savienības tiesību normu piemērošanu nevar paplašināt, lai tā attiektos arī uz ļaunprātīgu rīcību (šajā ziņā skat. 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑110/99 Emsland‑Stärke , Recueil , I‑11569. lpp., 51. punkts, un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑303/08 Bozkurt , Krājums, I‑13445. lpp., 47. punkts), zinot, ka, lai pierādītu šādu rīcību, ir nepieciešams, pirmkārt, objektīvu apstākļu kopums, no kura izriet, ka, lai gan Savienības tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi formāli ir ievēroti, šajā tiesiskajā regulējumā izvirzītais mērķis nav sasniegts un, otrkārt, subjektīvs elements, ko veido vēlme iegūt priekšrocību, kura izriet no Savienības tiesiskā regulējuma, mākslīgi radot apstākļus, kas ir vajadzīgi tās iegūšanai (2012. gada 16. oktobra spriedums lietā C‑364/10 Ungārija/Slovākija, 58. punkts).
            59. Runājot par to, vai dažādu īstermiņa uzturēšanos uzņēmējā dalībvalstī kumulatīvā iedarbība var radīt atvasinātās uzturēšanās tiesības Savienības pilsoņa ģimenes loceklim, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, šim pilsonim atgriežoties dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir, ir jāatgādina, ka tikai uzturēšanās, kas atbilst Direktīvas 2004/38 7. panta 1. un 2. punktā vai 16. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, var radīt šādas uzturēšanās tiesības. Šajā ziņā īstermiņa uzturēšanās, piemēram, nedēļas nogalēs vai brīvdienās, kas ir pavadītas dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība ir šim pilsonim, pat aplūkotas kopā, ietilpst Direktīvas 2004/38 6. panta piemērošanas jomā un neatbilst minētajiem nosacījumiem.
            60. Runājot par situāciju, kādā atrodas O . k‑gs, kam, kā tas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, ir uzturēšanās atļauja saskaņā ar Direktīvas 2004/38 10. pantu kā Savienības pilsoņa ģimenes loceklim, ir jāatgādina, ka Savienības tiesības neliek tās dalībvalsts iestādēm, kuras pilsonība ir attiecīgajam Savienības pilsonim, atzīt trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir šī pilsoņa ģimenes loceklis, atvasinātās uzturēšanās tiesības tikai tāpēc vien, ka uzņēmējā dalībvalstī šim valstspiederīgajam bija šāda derīga uzturēšanās atļauja (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eind , 26. punkts). Uzturēšanās atļauja, kas ir izsniegta saskaņā ar Direktīvas 2004/38 10. pantu, ir deklaratīva un tā nerada tiesības (skat. 2011. gada 21. jūlija spriedumu lietā C‑325/09 Dias , Krājums, I‑6387. lpp., 49. punkts).
            61. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo līdz trešo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 21. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka situācijā, kurā Savienības pilsonis ir izveidojis vai nostiprinājis ģimenes dzīvi ar trešās valsts valstspiederīgo, ņemot vērā faktisku uzturēšanos saskaņā ar Direktīvas 2004/38 7. panta 1. un 2. punktā vai 16. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, un ievērojot tos dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība viņam ir, šīs pašas direktīvas noteikumi ir piemērojami pēc analoģijas tad, ja minētais Savienības pilsonis kopā ar savu attiecīgo ģimenes locekli atgriežas savā izcelsmes dalībvalstī. Tādējādi nosacījumi atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanai trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir šī Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, šī pilsoņa izcelsmes dalībvalstī principā nedrīkstētu būt stingrāki kā tie, kas ir paredzēti minētajā direktīvā, lai piešķirtu atvasinātās uzturēšanās tiesības trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir tāda Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, kurš ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, iekārtojoties uz dzīvi dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība viņam ir.
            Par ceturto jautājumu
            62. Kā tas izriet no šī sprieduma 21.–23. punkta, B . k‑gs Savienības pilsoņa ģimenes locekļa statusu Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta nozīmē ieguva brīdī, kas bija pēc atsauces personas B  uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī.
            63. Taču trešās valsts valstspiederīgais, kam vismaz daļā no viņa uzturēšanās laika uzņēmējā dalībvalstī nebija ģimenes locekļa statusa Direktīvas 2004/38 2. panta 2. punkta nozīmē, šajā dalībvalstī nevarēja saņemt atvasinātās uzturēšanās tiesības saskaņā ar Direktīvas 2004/38 7. panta 2. punktu vai 16. panta 2. punktu. Šajos apstākļos šis trešās valsts valstspiederīgais arī nevar pamatoties uz LESD 21. panta 1. punktu, lai iegūtu atvasinātās uzturēšanās tiesības, attiecīgajam Savienības pilsonim atgriežoties dalībvalstī, kuras pilsonība viņam ir.
            64. Tādējādi uz ceturto jautājumu atbilde vairs nav jāsniedz.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            65. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
            LESD 21. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka situācijā, kurā Savienības pilsonis ir izveidojis vai nostiprinājis ģimenes dzīvi ar trešās valsts valstspiederīgo, ņemot vērā faktisku uzturēšanos saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 7. panta 1. un 2. punktā vai 16. panta 1. un 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, un ievērojot tos dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība viņam ir, šīs pašas direktīvas noteikumi ir piemērojami pēc analoģijas tad, ja minētais Savienības pilsonis kopā ar savu attiecīgo ģimenes locekli atgriežas savā izcelsmes dalībvalstī. Tādējādi nosacījumi atvasināto uzturēšanās tiesību piešķiršanai trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir šī Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, šī pilsoņa izcelsmes dalībvalstī principā nedrīkstētu būt stingrāki kā tie, kas ir paredzēti minētajā direktīvā, lai piešķirtu atvasinātās uzturēšanās tiesības trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir tāda Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, kurš ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, iekārtojoties uz dzīvi dalībvalstī, kas nav tā, kuras pilsonība viņam ir.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 29. janvārī. # Fon Wireless Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "nfon" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme "fon" un agrāka valsts vārdiska preču zīme "FON" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Apzīmējumu līdzība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Prasība grozīt lēmumu. # Lieta T-283/11.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 6. decembra spriedums.#Bonik EOOD pret Direktor na Direktsia “Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Administrativen sad – Varna lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#PVN – Direktīva 2006/112/EK – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Atteikums.#Lieta C‑285/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 6. decembrī (
            *1
         )
      “PVN — Direktīva 2006/112/EK — Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu — Atteikums”
      Lieta C-285/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Administrativen sad – Varna (Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 16. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 8. jūnijā, tiesvedībā

            Bonik EOOD

      pret

            Direktor na Direktsia “Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), kas izpilda trešās palātas priekšsēdētāja pienākumus, K. Lēnartss [K. Lenaerts], E. Juhāss [E. Juhász], T. fon Danvics [T. von Danwitz] un D. Švābi [D. Šváby], tiesneši,
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 19. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Bonik EOOD vārdā – O. Minchev, advokat, un M. Patchett-Joyce, barrister,

               —

               Bulgārijas valdības vārdā – E. Petranova, pārstāve,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz A. De Stefano, avvocato dello Stato,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – L. Seeboruth un L. Christie, pārstāvji, kuriem palīdz P. Moser, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Lozano Palacios un D. Roussanov, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 2., 9., 14., 62., 63., 167., 168. un 178. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Bonik EOOD (turpmāk tekstā – “Bonik”) un Direktor na Direktsia “Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (Valsts ieņēmumu dienesta Centrālās administrācijas Varnas pilsētas direkcijas “Pārsūdzības un izpildes pārvalde” direktors) par tiesībām uz pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) atskaitīšanu nodokļa atlaides veidā attiecībā uz šīs sabiedrības labības pirkumiem.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Direktīvas 2006/112 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka PVN uzliek preču piegādei, ko par atlīdzību kādā dalībvalsts teritorijā veic nodokļa maksātājs, kas rīkojas kā tāds.

               4

               Šīs direktīvas 9. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Nodokļa maksātājs” ir jebkura persona, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs darbības mērķa vai rezultāta.
               Jebkuru ražotāju, tirgotāju vai pakalpojumu sniedzēju darbību, tostarp kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbību, uzskata par “saimniecisku darbību”. Materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana ar nolūku gūt no tā ilglaicīgus ienākumus jo īpaši ir uzskatāma par saimniecisku darbību.”

               5

               Minētās direktīvas 62. pants ir izteikts šādi:
               “Šā panta nozīmē:

                        1)

                        “nodokļa iekasējamības gadījums” ir notikums, iestājoties kuram, ir izpildīti juridiskie nosacījumi, lai nodoklis kļūtu iekasējams;

                        2)

                        “nodokļa iekasējamība” nozīmē, ka nodokļu iestādei saskaņā ar tiesību aktiem rodas tiesības no attiecīgā brīža pieprasīt nodokli no personas, kura ir atbildīga par PVN nomaksu, neatkarīgi no tā, ka nomaksas laiku var atlikt.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 63. pantā ir noteikts:
               “Nodokļa iekasējamības gadījums iestājas un nodoklis kļūst iekasējams tad, kad faktiski ir veikta preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana.”

               7

               Direktīvas 2006/112 167. pantā ir paredzēts:
               “Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams”.

               8

               Šīs direktīvas 168. pantā ir noteikts:
               “Ciktāl preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem uzliek nodokli, nodokļa maksātājam ir tiesības tajā dalībvalstī, kurā viņš veic šos darījumus, atskaitīt no nodokļa, par kuru nomaksu viņš ir atbildīgs:

                        a)

                        PVN, kas attiecīgajā dalībvalstī maksājams vai samaksāts par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko tam veicis vai veiks cits nodokļa maksātājs;

                  [..].”

               9

               Minētās direktīvas 178. pantā ir paredzēts:
               “Lai izmantotu atskaitīšanas tiesības, nodokļa maksātājam jāizpilda šādi nosacījumi:

                        a)

                        168. panta a) punktā paredzētajai atskaitīšanai attiecībā uz preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu – jāsaglabā rēķins, kas sagatavots saskaņā ar 220. līdz 236. pantu un 238., 239. un 240. pantu;

                  [..].”

         Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi

               10

                  Bonik ir sabiedrība, kurā ir veikta nodokļu revīzija par laikposmu no 2009. gada februāra līdz martam.

               11

               Šajā revīzijā Bulgārijas nodokļu iestādes konstatēja, ka nav pierādījumu, ka Bonik deklarētās labības un kukurūzas piegādes Kopienas iekšienē ir notikušas, piegādājot Rumānijas sabiedrībai Agrisco SRL, un ka, ņemot vērā, ka Bonik izdotajos rēķinos norādītais labības un kukurūzas daudzums saskaņā ar šīs sabiedrības grāmatvedību bija izņemts no tās krājumiem un neatradās tajos šīs revīzijas laikā, šis daudzums bija ar nodokli apliekamas piegādes Bulgārijas teritorijā priekšmets.

               12

               Turklāt minētās nodokļu iestādes veica pārbaudes attiecībā uz labības pirkumu, kas atbilstoši Bonik deklarācijai bija iegādāts no Favorit stroy Varna EOOD (turpmāk tekstā – “Favorit stroy”) un Agro treyd BG Varna EOOD (turpmāk tekstā – “Agro treyd”), par ko PVN ir atskaitīts.

               13

                  Bonik rīcībā bija Favorit stroy, kā arī Agro treyd izdoti rēķini, kas atbilda šiem pirkumiem.

               14

               Tomēr, lai pārliecinātos, ka šie pirkumi ir faktiski notikuši, Bulgārijas nodokļu iestādes veica Bonik piegādātāju, proti, Favorit stroy un Agro treyd, kā arī to piegādātāju, proti, Lyusi treyd EOOD, Eksim plyus EOOD un Riva agro stil EOOD, papildu pārbaudes.

               15

               Tā kā šīs pārbaudes neļāva konstatēt, ka Lyusi treyd EOOD, Eksim plyus EOOD un Riva agro stil EOOD būtu faktiski piegādājušas preces Favorit stroy un Agro treyd, Bulgārijas nodokļu iestādes no tā secināja, ka šo sabiedrību rīcībā nav vajadzīgā preču daudzuma, lai veiktu piegādes Bonik, un secināja, ka minētās sabiedrības nav faktiski piegādājušas Bonik.

               16

               Turklāt minētās nodokļu iestādes ar 2010. gada 10. marta paziņojumu par nodokļu maksājuma grozījumu atteica Bonik tiesības uz PVN atskaitīšanu nodokļu atlaides veidā par tās piegādātāju Favorit stroy un Agro treyd veiktajām labības piegādēm.

               17

                  Bonik iesniedza administratīvu sūdzību par šo nodokļu paziņojumu Direktor na “Direktsia Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite, kas ar 2010. gada 21. jūnija lēmumu apstiprināja minēto paziņojumu.

               18

                  Bonik cēla iesniedzējtiesā prasību pret šo pašu nodokļu paziņojumu.

               19

               Iesniedzējtiesas lēmumā šī tiesa norāda, ka Bulgārijas nodokļu iestādes neapstrīd, ka Bonik ir veicis sekojošās tā paša veida un daudzuma preču piegādes, un arī neapstiprina, ka šīs sabiedrība būtu saņēmusi šīs preces no citiem piegādātājiem, kas nav Favorit stroy un Agro treyd.

               20

               Turklāt tā piebilst, ka ir pierādījumi tiešu piegāžu veikšanai un ka pierādījumu par iepriekšējām piegādēm neesamība nevar likt secināt, ka šīs tiešās piegādes nav veiktas.

               21

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka valsts tiesiskajā regulējumā tiesībām uz PVN atskaitīšanu nodokļu atlaides veidā nav paredzēts nosacījums par preču izcelsmes pierādījumiem.

               22

               Šī tiesa norāda, ka praksē nodokļu administrācija un noteiktas Bulgārijas tiesas, lai piešķirtu nodokļu maksātājam tiesības atskaitīt PVN, prasa pierādījumus, ka faktiski ir notikušas iepriekšējās piegādes.

               23

               Šādos apstākļos Administrativen sad – Varna nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai, interpretējot Direktīvas 2006/112 178. panta a) un b) punktu un 14., 62., 63., 167. un 168. pantu, no tiem var atvasināt jēdzienu “faktiskas piegādes neesamība” un, ja var, vai jēdziens “faktiskas piegādes neesamība” atbilstoši tā definīcijai atbilst jēdzienam “nodokļu nemaksāšana [krāpšana nodokļu jomā]” vai ir iekļauts šajā jēdzienā? Ko [šīs] direktīvas izpratnē ietver jēdziens “nodokļu nemaksāšana [krāpšana nodokļu jomā]”?

                        2)

                        Vai direktīvā [2006/112], ņemot vērā jēdziena “nodokļu nemaksāšana [krāpšana nodokļu jomā]” definīciju, kā arī preambulas 26. un 59. apsvērumu saistībā ar 178. panta b) punktu, ir prasīts, lai formalitātes tiktu noteiktas tikai likumdošanas ceļā ar dalībvalsts augstākā likumdošanas orgāna izdotu tiesību aktu, vai arī direktīva pieļauj, ka šīs formalitātes netiek noteiktas likumdošanas ceļā, bet gan tās nosaka valsts pārvaldes (un nodokļu revīziju) prakse un judikatūra? Vai formalitātes var noteikt ar valsts pārvaldes iestādes izdotu tiesību piemērošanas aktu un/vai ar valsts pārvaldes instrukcijām?

                        3)

                        Vai “faktiskas piegādes neesamība”, ja šis jēdziens atšķiras no jēdziena “nodokļu nemaksāšana [krāpšana nodokļu jomā]” un nav iekļauts tā definīcijā, ir formalitāte [Direktīvas 2006/112] 178. panta b) punkta izpratnē vai pasākums [šīs] direktīvas preambulas 59. apsvēruma izpratnē, kura ieviešanas sekas ir tiesību uz priekšnodokļa atskaitīšanu atteikums un PVN sistēmas neitralitātes – būtisks kopējās PVN sistēmas princips, kas tika ieviests ar attiecīgajām Savienības tiesībām, – apšaubīšana?

                        4)

                        Vai nodokļu maksātājiem var likt pildīt formalitātes, saskaņā ar kurām nodokļu maksātājiem, lai uzskatītu, ka piegāde faktiski ir notikusi, ir jāpierāda, ka starp tiem (pēdējo saņēmēju [..] un tā piegādātāju) ir notikusi piegāde, ja kompetentā iestāde neapstrīd, ka attiecīgie nodokļu maksātāji (pēdējie piegādātāji) ir izdarījuši sekojošās tā paša veida un tā paša daudzuma preču piegādes sekojošajiem saņēmējiem?

                        5)

                        Vai kopējās PVN sistēmas un Direktīvas 2006/112 168. un 178. panta ietvaros komersanta tiesības saņemt apstiprinājumu, ka par konkrētiem darījumiem ir ticis veikts PVN maksājums, ir jāizvērtē, ņemot vērā:

                                 a)

                                 tikai konkrētos darījumus, kuros komersants ir dalībnieks, tostarp ņemot vērā komersanta nolūku piedalīties darījumā, un/vai

                                 b)

                                 darbību kopumu, ieskaitot iepriekšējos un nākamos darījumus, kas veido piegādes ķēdi, pie kuras pieder strīdīgie darījumi, ieskaitot pārējo ķēdes dalībnieku nolūkus, ko komersants nezin un/vai nevar uzzināt, proti, rēķina izsniedzēja un pārējo ķēdes dalībnieku, proti, to sākotnējo piegādātāju, kurus piegādes saņēmējs nevar pārbaudīt un no kuriem tas nevar pieprasīt noteiktu rīcību, darbības un/vai bezdarbību, un/vai

                                 c)

                                 citu ķēdes dalībnieku krāpnieciskās rīcības vai nolūkus, par kuriem komersants nezināja, no kuru darbībām vai nolūkiem nav iespējams secināt, vai komersants par tām varēja uzzināt un, proti, neatkarīgi no tā, vai šīs darbības un nolūki bija pirms vai pēc konkrētā darījuma?

                        6)

                        Atkarībā no atbildes uz piekto jautājumu: vai tādi darījumi kā pamatlietas priekšmetā esošie ir uzskatāmi par piegādi pret atlīdzību Direktīvas 2006/11 2. panta izpratnē vai attiecīgi par nodokļu maksātāja saimniecisko darbību Direktīvas 2006/11 9. panta 1. punkta izpratnē?

                        7)

                        Vai ir pieļaujams, ka tādi darījumi, kādi tie ir pamata lietā, ko piegādātājs PVN nolūkos ir pareizi dokumentējis un deklarējis, ar kuriem saņēmējs faktiski ieguva īpašumtiesības uz rēķinā norādītajām precēm, bet nav informācijas par to, vai viņš preci faktiski saņēma no personas, kura nebija rēķina izsniedzēja, netiek uzskatīti par piegādēm pret atlīdzību Direktīvas 2006/112 2. panta izpratnē tikai tādēļ, ka piegādātājs netika atrasts norādītajā adresē un neiesniedza nodokļu revīzijas pieprasītos dokumentus vai nodokļu iestādē nepamatoja visus apstākļus, kādos tika veiktas piegādes, tai skaitā pārdotās preces izcelsmi?

                        8)

                        Vai, lai nodrošinātu nodokļu iekasēšanu un novērstu krāpšanu nodokļu jomā, atbilstošs ir tāds pasākums, ar kuru tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu ir padarītas atkarīgas no piegādātāja un/vai viņa sākotnējo piegādātāju rīcības?

                        9)

                        Atkarībā no atbildes uz otro, trešo un piekto jautājumu: vai tādi nodokļu iestāžu pasākumi kā pamatlietā, kas izraisa PVN regulējuma nepiemērošanu darījumiem, ko komersants noslēdzis labā ticībā, ir pretrunā Savienības tiesību samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un juridiskās noteiktības principiem?

                        10)

                        Atkarībā no atbildēm uz iepriekšējiem jautājumiem: vai apstākļos, kādi ir pamata lietā, piegādes saņēmējam ir tiesības atskaitīt nodokli, ko piegādātājs iekļāvis viņam izsniegtajā rēķinā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               24

               Ar šiem prejudiciālajiem jautājumiem, kas ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 normas, kā arī samērīguma, vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās noteiktības principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, atteikt nodokļu maksātājam tiesības uz PVN atskaitīšanu par preču piegādi tādēļ, ka, ņemot vērā darbību elementus pirms šīs piegādes, tā ir jāuzskata par faktiski nenotikušu.

               25

               Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nodokļa maksātāju tiesības no maksājamā PVN atskaitīt PVN, kas ir jāmaksā vai kas jau iepriekš kā priekšnodoklis ir samaksāts par iegādātajām precēm un saņemtajiem pakalpojumiem, ir ar Savienības tiesību aktiem izveidotās kopējās PVN sistēmas pamatprincips (skat. 2012. gada 21. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-80/11 un C-142/11 Mahagében un Dávid, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).

               26

               Šajā ziņā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka Direktīvas 2006/112 167. un nākamajos pantos paredzētās tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir PVN mehānisma neatņemama sastāvdaļa un principā nevar tikt ierobežotas. Konkrētāk, tās ir izlietojamas nekavējoties attiecībā uz visiem ar darījumiem saistītajiem nodokļiem, kas samaksāti iepriekš (skat. 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C-110/98 līdz C-147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I-1577. lpp., 43. punkts; 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C-63/04 Centralan Property, Krājums, I-11087. lpp., 50. punkts; 2006. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-439/04 un C-440/04 Kittel un Recolta Recycling, Krājums, I-6161. lpp., 47. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 38. punkts).

               27

               Atskaitīšanas sistēmas mērķis ir pilnībā atbrīvot uzņēmēju no PVN, kas tam jāmaksā vai ko tas samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no to mērķa vai rezultātiem ar noteikumu, ka šīm darbībām principā ir piemērojams PVN (skat. 1985. gada 14. februāra spriedumu lietā 268/83 Rompelman, Recueil, 655. lpp., 19. punkts; 1998. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-37/95 Ghent Coal Terminal, Recueil, I-1. lpp., 15. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Gabalfrisa u.c., 44. punkts; 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C-32/03 Fini H, Krājums, I-1599. lpp., 25. punkts; 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C-255/02 Halifax u.c., Krājums, I-1609. lpp., 78. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 48. punkts; 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-438/09 Dankowski, Krājums, I-14009. lpp., 24. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 39. punkts).

               28

               Jautājums par to, vai PVN, kas maksājams par agrākiem vai vēlākiem pārdošanas darījumiem saistībā ar konkrētajām precēm, tika vai netika pārskaitīts Valsts kasei, neietekmē nodokļa maksātāja tiesības atskaitīt priekšnodoklī samaksāto PVN. PVN ir maksājams par katru ražošanas vai izplatīšanas darbību, atskaitot nodokli, kas tieši ietekmē dažādos cenu veidojošos elementus (skat. 2006. gada 12. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-354/03, C-355/03 un C-484/03 Optigen u.c., Krājums, I-483. lpp., 54. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 49. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 40. punkts).

               29

               Turklāt no Direktīvas 2006/112 168. panta a) punkta izriet, ka ieinteresētajai personai, lai tā būtu tiesīga atskaitīt nodokli, pirmkārt, ir jābūt nodokļu maksātājam šīs direktīvas izpratnē un, otrkārt, nodokļu maksātājam ir jābūt iepriekš izmantojušam preces vai pakalpojumus, kas norādīti, lai pamatotu šīs tiesības, savām ar nodokli apliekamajām vajadzībām un iepriekš šīs preces vai pakalpojumus ir jābūt piegādājušam citam nodokļu maksātājam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Centralan Property, 52. punkts, un 2012. gada 6. septembra spriedumu lietā C-324/11 Tóth, 26. punkts).

               30

               Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka puses, uz kurām attiecas pamatlietā aplūkotās preču piegādes, proti, Bonik un tā piegādātāji, ir nodokļu maksātāji Direktīvas 2006/112 izpratnē.

               31

               Tomēr, lai secinātu, ka pastāv Bonik apgalvotās tiesības uz atskaitīšanu, pamatojoties uz preču piegādēm, ir jāpārbauda, vai tās faktiski ir notikušas un vai Bonik attiecīgās preces ir izlietojis pats savu ar nodokli apliekamo darījumu vajadzībām.

               32

               Ir jāatgādina, ka atbilstoši LESD 267. pantam uzsāktās procedūras ietvaros Tiesai nav kompetences pārbaudīt, kā arī novērtēt pamatlietas faktiskos apstākļus. Tātad iesniedzējtiesai saskaņā ar valsts tiesību normām par pierādījumiem ir jāveic visu šīs lietas elementu un apstākļu vispārējs novērtējums, lai noteiktu, vai Bonik var izmantot tiesības uz atskaitīšanu, pamatojoties uz minētajām preču piegādēm (skat. šajā ziņā 2012. gada 6. septembra spriedumu lietā C-273/11 Mecsek-Gabona, 53. punkts).

               33

               Ja no šī vērtējuma izriet, ka pamatlietā aplūkotās preču piegādes ir faktiski notikušas un ka Bonik iepriekš šīs preces ir izmantojis savu ar nodokli apliekamu darījumu vajadzībām, viņam principā nevar atteikt izmantot tiesības uz atskaitīšanu.

               34

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka Bulgārijas nodokļu iestādes neapstiprina, ka Bonik būtu saņēmusi pamatlietā aplūkotās preces no citiem piegādātājiem, kas nav Favorit stroy un Agro treyd, un ka pastāvētu pierādījumi, kas pierādītu tiešas piegādes. Tā norāda arī, ka minētās iestādes neapstrīd, ka Bonik ir veikusi nākamās tā paša veida un daudzuma preču, kādas tiek aplūkotas pamatlietā, piegādes.

               35

               Ja tas tā ir, ir arī jāatgādina, ka cīņa pret krāpšanu nodokļu jomā, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un iespējamo ļaunprātīgo rīcību ir Direktīvā 2006/112 atzīts un ar to iedrošināts mērķis (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 71. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 54. punkts; 2010. gada 7. decembra spriedumu lietā C-285/09 R, Krājums, I-12605. lpp., 36. punkts; 2011. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-504/10 Tanoarch, Krājums, I-10853. lpp., 50. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 41. punkts).

               36

               Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka indivīdi nevar krāpnieciski vai ļaunprātīgi atsaukties uz Savienības tiesību normām (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Fini H, 32. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 68. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 54. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 41. punkts).

               37

               Tādējādi valsts iestādēm un tiesām ir jāatsaka tiesības uz atskaitīšanu, ja ir konstatēts, ievērojot objektīvus elementus, ka šīs tiesības ir izvirzītas krāpnieciski vai ļaunprātīgi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Fini H, 34. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 55. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 42. punkts).

               38

               Tas tā ir, ja krāpšanu nodokļu jomā izdara pats nodokļu maksātājs. Šajā gadījumā objektīvie kritēriji, uz kuriem ir balstīti nodokļu maksātāja, kas kā tāds darbojas, izdarītu preču piegāžu vai pakalpojumu sniegšanas un saimnieciskās darbības jēdzieni, nav izpildīti (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 58. un 59. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 53. punkts).

               39

               Turklāt nodokļa maksātājs, kurš zināja vai kuram bija jāzina, ka, izdarīdams pirkumu, tas piedalās ar krāpšanu saistītā PVN darbībā, saskaņā ar Direktīvas 2006/112 mērķiem ir jāuzskata par šīs krāpšanas dalībnieku neatkarīgi no tā, vai viņš gūst vai negūst labumu no preču tālākpārdošanas vai pakalpojumu izmantošanas viņa turpmākos ar nodokli apliekamos darījumos (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 56. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 46. punkts).

               40

               No minētā izriet, ka atteikt tiesības uz atskaitīšanu nodokļu maksātājam var tikai ar nosacījumu, ja ir konstatēts, ņemot vērā objektīvus elementus, ka šis nodokļu maksātājs, kuram ir piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi, ar kuriem tiek pamatotas tiesības uz atskaitīšanu, zināja vai viņam bija jāzina, ka, iegūstot šis preces vai šos pakalpojumus, viņš piedalās darījumā, kas ir iesaistīts PNV krāpšanā, ko izdarījis piegādātājs vai cits uzņēmējs, kas iepriekš vai vēlāk ir iesaistījies šo piegāžu vai šo pakalpojumu ķēdē (skat. šajā ziņā iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 56.–61. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 45. punkts).

               41

               Savukārt ar šajā direktīvā paredzēto tiesību uz atskaitīšanu sistēmu nav saderīgi, ja ar šo tiesību atteikumu tiek sodīts nodokļa maksātājs, kurš nezināja vai nevarēja zināt, ka attiecīgo darījumu piegādātājs bija iecerējis kā krāpšanu vai ka cits darījums, kas ietilpst piegādes ķēdē pirms vai pēc nodokļa maksātāja veiktā darījuma, ir saistīts ar PVN krāpšanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Optigen u.c., 52. un 55. punkts, iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kittel un Recolta Recycling, 45., 46. un 60. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 47. punkts).

               42

               Sistēmas, kurā atbildība iestājas bez vainas, izveidošana pārsniegtu to, kas ir nepieciešams Valsts kases tiesību aizsardzībai (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 48. punkts).

               43

               Sekojoši, tā kā tiesību uz atskaitīšanu atteikšana ir izņēmums no šīs tiesības veidojošā pamatprincipa piemērošanas, kompetentajām nodokļu iestādēm ir juridiski pietiekami jāpierāda objektīvie elementi, kas ļauj secināt, ka nodokļu maksātājs zināja vai tam bija jāzina, ka darījums, kurš ir norādīts, lai pamatotu tiesības uz atskaitīšanu, ir iesaistīts krāpšanā, ko izdarījis piegādātājs vai cits uzņēmējs, kas iepriekš vai vēlāk iesaistījies piegāžu ķēdē (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Mahagében un Dávid, 49. punkts).

               44

               No minētā izriet, ka, ja iesniedzējtiesa uzskatītu, ka ir pierādīta pamatlietā aplūkoto preču faktiska piegāde un ka Bonik tās ir iepriekš izmantojis savu ar nodokli apliekamo darījumu vajadzībām, pēc tam šai tiesai būtu jāpārbauda, vai attiecīgās nodokļu iestādes ir pierādījušās šādu objektīvu elementu esamību.

               45

               Šādos apstākļos uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 2., 9., 14., 62., 63., 167., 168. un 178. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, atteikt nodokļu maksātājam tiesības atskaitīt PVN par preču piegādi tādēļ, ka, ņemot vērā krāpšanu vai nelikumības pirms vai pēc šīs piegādes, tā ir jāuzskata par faktiski nenotikušu, ja vien netiek pierādīts, ievērojot objektīvus pierādījumus, ka šis nodokļu maksātājs zināja vai viņam bija jāzina, ka darījums, kas ir norādīts, lai pamatotu tiesības uz atskaitīšanu, ir iesaistīts krāpšanā PVN jomā, kura iepriekš vai vēlāk notikusi piegāžu ķēdē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               46

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 2., 9., 14., 62., 63., 167., 168. un 178. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, atteikt nodokļu maksātājam tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli par preču piegādi tādēļ, ka, ņemot vērā krāpšanu vai nelikumības pirms vai pēc šīs piegādes, tā ir jāuzskata par faktiski nenotikušu, ja vien netiek pierādīts, ievērojot objektīvus pierādījumus, ka šis nodokļu maksātājs zināja vai viņam bija jāzina, ka darījums, kas ir norādīts, lai pamatotu tiesības uz atskaitīšanu, ir iesaistīts krāpšanā pievienotās vērtības nodokļa jomā, kura iepriekš vai vēlāk notikusi piegāžu ķēdē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – bulgāru.


Tiesas spriedums 1971. gada 23. novembrī. # Werner A. Bock pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 62-70.


Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2014. gada 11. decembra spriedums.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH pret Eiropas Komisiju.#Cilvēkiem paredzētas zāles – Aktīvā viela tolperizons – Direktīvas 2001/83/EK 116. pants – Komisijas lēmums, kurā dalībvalstīm likts izdarīt labojumus valsts tirdzniecības atļaujās cilvēkiem paredzētām zālēm, kuru sastāvā ir attiecīgā aktīvā viela – Pierādīšanas pienākums – Samērīgums.#Lieta T‑189/13.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2013. gada 23. oktobrī. # SFC Jardibric pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-417/12.