title: Tiesas (virspalāta) 2013. gada 14. novembra spriedums.#Bundesrepublik Deutschland pret Kaveh Puid.#Hessischer Verwaltungsgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Patvērums – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 4. pants – Regula (EK) Nr. 343/2003 – 3. panta 1. un 2. punkts – Tās dalībvalsts noteikšana, kura ir atbildīga par patvēruma pieteikuma, ko kādā no dalībvalstīm ir iesniedzis trešās valsts pilsonis, izskatīšanu – 6. – 12. pants – Atbildīgās dalībvalsts noteikšanas kritēriji – 13. pants – Visu pārējo gadījumu klauzula.#Lieta C‑4/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2013. gada 14. novembrī (
            *1
         )
      “Patvērums — Eiropas Savienības Pamattiesību harta — 4. pants — Regula (EK) Nr. 343/2003 — 3. panta 1. un 2. punkts — Tās dalībvalsts noteikšana, kura ir atbildīga par patvēruma pieteikuma, ko kādā no dalībvalstīm ir iesniedzis trešās valsts pilsonis, izskatīšanu — 6.—12. pants — Atbildīgās dalībvalsts noteikšanas kritēriji — 13. pants — Visu pārējo gadījumu klauzula”
      Lieta C‑4/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 22. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 5. janvārī, tiesvedībā

            Bundesrepublik Deutschland

      pret

            Kaveh Puid .

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], M. Ilešičs [M. Ilešič], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents) un M. Safjans [M. Safjan], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Levits, A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], D. Švābi [D. Šváby], M. Bergere [M. Berger] un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 22. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Vācijas valdības vārdā – N. Graf Vitzthum, pārstāvis,

               —

                  K. Puid vārdā – U. Schlung‑Muntau, Rechtsanwältin,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – T. Materne, pārstāvis,

               —

               Īrijas vārdā – D. O’Hagan, pārstāvis, kuram palīdz D. Conlan Smyth, barrister,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – A. Samoni-Rantou, M. Michelogiannaki, T. Papadopoulou, F. Dedousi un G. Papagianni, pārstāves,

               —

               Francijas valdības vārdā – G. de Bergues un B. Beaupère-Manokha, pārstāvji,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz L. D’Ascia, avvocato dello Stato,

               —

               Polijas valdības vārdā – M. Szpunar, pārstāvis,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – C. Murrell, pārstāve,

               —

               Šveices valdības vārdā – O. Kjelsen, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Condou-Durande un W. Bogensberger, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 18. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2003. gada 18. februāra Regulas (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV L 50, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”), 3. panta 2. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Bundesrepublik Deutschland [Vācijas Federatīvo Republiku], kuru pārstāv Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Federālā migrācijas un bēgļu pārvalde; turpmāk tekstā – “Bundesamt”), un Irānas pilsoni K. Puid par Bundesamt lēmumu atzīt par nepieņemamu viņa patvēruma pieteikumu un noteikt pienākumu viņu pārsūtīt uz Grieķiju.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Regulas 3. panta 1. un 2. punkts ir izteikti šādi:
               “1.   Dalībvalstis izskata visus patvēruma pieteikumus, ko kādai no šīm valstīm pie robežas vai to teritorijā iesniedz trešo valstu pilsoņi. Pieteikumu izskata viena dalībvalsts, kas saskaņā ar III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo.
               2.   Atkāpjoties no 1. punkta, katra dalībvalsts var izskatīt patvēruma pieteikumu, ko tai iesniedzis trešās valsts pilsonis, pat ja saskaņā ar šajā regulā noteiktajiem kritērijiem šāda izskatīšana nav attiecīgās dalībvalsts pienākums. Tādā gadījumā minētā dalībvalsts kļūst par atbildīgo dalībvalsti šās regulas nozīmē un uzņemas ar šo atbildību saistītos pienākumus. [..]”

               4

               Regulas 5. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
               “Kritērijus atbildīgās dalībvalsts noteikšanai piemēro tādā kārtībā, kādā tie izklāstīti [III] nodaļā.”

               5

               Lai noteiktu atbildīgo dalībvalsti Regulas 3. panta 1. punkta izpratnē, tās III nodaļā ir noteikts objektīvu un hierarhisku kritēriju saraksts.

               6

               Regulas 6. pantā ir norādīts, kura dalībvalsts ir atbildīga par tāda patvēruma pieteikuma izskatīšanu, ko ir iesniedzis nepilngadīgais bez pavadības.

               7

               Regulas 7. un 8. pants tiek piemērots attiecībā uz patvēruma meklētājiem, kuriem ir kāds ģimenes loceklis, kam ir atļauts uzturēties dalībvalstī kā bēglim vai arī kas ir iesniedzis patvēruma pieteikumu, par kuru šajā dalībvalstī vēl nav pieņemts pirmais lēmums pēc būtības.

               8

               Regulas 9. pants attiecas uz patvēruma meklētājiem, kam ir uzturēšanās atļauja vai vīza, kuras ir derīgas vai kuru derīguma termiņš ir beidzies.

               9

               Regulas 10. panta 1. punktā ir izvirzīts šāds kritērijs:
               “Ja [..] konstatē, ka patvēruma meklētājs nelikumīgi šķērsojis dalībvalsts sauszemes, jūras vai gaisa robežu, ieceļojot šajā dalībvalstī no trešās valsts, tad par patvēruma pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurā patvēruma meklētājs šādā veidā ieceļojis. [..]”

               10

               Regulas 11. pantā ietvertais kritērijs ar zināmiem nosacījumiem var tikt piemērots, kad patvēruma meklētājs ir ieceļojis tādas dalībvalsts teritorijā, kurā viņš ir atbrīvots no vīzu prasības.

               11

               Regulas 12. pants attiecas uz patvēruma pieteikumiem, kas ir iesniegti dalībvalsts lidostas starptautiskajā tranzīta zonā.

               12

               Regulas 13. pantā ir paredzēts, ka, ja, pamatojoties uz uzskaitītajiem kritērijiem atbilstoši to hierarhijai, nevienu dalībvalsti nav iespējams izraudzīties, tad automātiski tiek pieņemts, ka par patvēruma pieteikuma izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurai pirmajai ir iesniegts patvēruma pieteikums.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               13

               1979. gadā dzimušais K. Puid Grieķijā ieradās 2007. gada 20. oktobrī ar viltotiem personu apliecinošiem dokumentiem, izmantojot lidmašīnas reisu no Teherānas (Irāna) uz Atēnām (Grieķija). Pēc četru dienu ilgas uzturēšanās Grieķijā viņš devās tālāk uz Frankfurti pie Mainas (Vācija), kur iesniedza patvēruma pieteikumu.

               14

               Tika izdots rīkojums par viņa aizturēšanu līdz 2008. gada 25. janvārim, lai nodrošinātu viņa nosūtīšanu atpakaļ. Tad viņš iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu Verwaltungsgericht Frankfurt am Main [Frankfurtes pie Mainas Administratīvajā tiesā], tostarp lūdzot it īpaši izdot rīkojumu, ar kuru Bundesrepublik Deutschland tiktu noteikts pienākums uzņemties atbildību par viņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu atbilstoši Regulas 3. panta 2. punktam. Minētā tiesa izdeva rīkojumu par to, ka K. Puid nedrīkst tikt pārsūtīts uz Grieķiju līdz 2008. gada 16. janvārim.

               15

               2007. gada 14. decembrīBundesamt atzina viņa patvēruma pieteikumu par nepieņemamu un izdeva rīkojumu par viņa pārsūtīšanu uz Grieķiju. Proti, tā uzskatīja, ka dalībvalsts, kura ir atbildīga par šī pieteikuma izskatīšanu, ir Grieķijas Republika, un nesaskatīja nevienu iemeslu, kas varētu likt Bundesrepublik Deutschland piemērot Regulas 3. panta 2. punktu. 2008. gada 23. janvārīK. Puid tika pārsūtīts uz Grieķiju.

               16

               Tomēr starplaikā, 2007. gada 25. decembrī, K. Puid iesniedza Verwaltungsgericht Frankfurt am Main pieteikumu, ar kuru lūdza atcelt šo Bundesamt lēmumu un noteikt Bundesrepublik Deutschland pienākumu uzņemties atbildību par viņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu.

               17

               Ar 2009. gada 8. jūlija spriedumu Verwaltungsgericht Frankfurt am Main atcēla Bundesamt lēmumu un secināja, ka izraidīšanas rīkojuma izpilde ir bijusi prettiesiska. Šis nolēmums tika pamatots ar to, ka Bundesrepublik Deutschland ir pienākums izmantot ar Regulas 3. panta 2. punktu piešķirtās pašizskatīšanas tiesības, ņemot vērā it īpaši patvēruma meklētāju uzņemšanas un patvēruma pieteikumu izskatīšanas apstākļus Grieķijā.

               18

                  Bundesrepublik Deutschland, kuru pārstāv Bundesamt, par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Hessischer Verwaltungsgerichtshof [Hesenes Augstākajā administratīvajā tiesā].

               19

               Šajos apstākļos Hessischer Verwaltungsgerichtshof ar 2010. gada 22. decembra lēmumu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai četrus prejudiciālus jautājumus, lai noskaidrotu Regulas 3. panta 2. punkta piemērojamību, ja situācijā, kas valda dalībvalstī, kura saskaņā ar III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgu izskatīt patvēruma pieteikumu, ir apdraudētas attiecīgā patvēruma meklētāja pamatttiesības.

               20

               2011. gada 20. janvārīBundesamt piekrita izskatīt K. Puid patvēruma pieteikumu, pamatojoties uz Regulas 3. panta 2. punktu. Pēc tam ar 2011. gada 18. maija lēmumu tā viņam piešķīra bēgļa statusu.

               21

                  Hessischer Verwaltungsgerichtshof tomēr uzskata, ka lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu nav zudis priekšmets, jo K. Puid var pamatot leģitīmas intereses esamību, lai tiktu konstatēts 2007. gada 14. decembra lēmuma prettiesiskums nolūkā panākt, ka tiek izskatīta prasība par zaudējumu atlīdzību saistībā ar viņam piemēroto aizturēšanu.

               22

               2011. gada 21. decembra vēstulē Tiesas kanceleja nosūtīja iesniedzējtiesai 2011. gada 21. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-411/10 un C-493/10 N. S. u.c. (Krājums, I-13905. lpp.), aicinot to norādīt, vai, ņemot vērā šo spriedumu, tā vēl arvien vēlas uzturēt spēkā savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.

               23

               Ar 2012. gada 1. jūnija lēmumu, kas Tiesā tika reģistrēts 2012. gada 8. jūnijā, Hessischer Verwaltungsgerichtshof atsauca savus pirmos trīs jautājumus, uzskatīdama, ka tie ir tikuši pietiekami atbildēti iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās N. S. u.c. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai precizētu šī sprieduma attiecināmību uz iespēju pieteikuma iesniedzējam tiesā atsaukties uz dalībvalsts, kurā viņš atrodas, pienākumu izskatīt viņa patvēruma pieteikumu, ir jāuztur spēkā šis jautājums:
               “Vai no [..] dalībvalsts pienākuma izmantot Regulas [..] 3. panta 2. punkta pirmajā teikumā paredzētās tiesības izriet patvēruma meklētāja īstenojamas subjektīvas tiesības prasīt, lai šī [..] dalībvalsts uzņemtos atbildību?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               24

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības vaicā, vai patvēruma meklētājs var valsts tiesā atsaukties uz tās dalībvalsts, kurā viņš ir iesniedzis patvēruma pieteikumu, pienākumu izskatīt šo pieteikumu, pamatojoties uz Regulas 3. panta 2. punktu, kad situācijā, kas valda dalībvalstī, kura saskaņā ar Regulas III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgu izskatīt minēto pieteikumu, ir apdraudētas minētā pieteikuma iesniedzēja pamatttiesības.

               25

               Vispirms ir jākonstatē, ka no iesniedzējtiesas 2010. gada 22. decembrī un 2012. gada 1. jūnijā pieņemtajiem lēmumiem izriet, ka šis jautājums pamatojas uz premisu, saskaņā ar kuru tādā situācijā kā tā, uz ko attiecas pamatlieta, dalībvalstij, kurā patvēruma meklētājs ir iesniedzis savu pieteikumu, ir pienākums īstenot pašizskatīšanas tiesības, kas tai ir piešķirtas ar Regulas 3. panta 2. punktu.

               26

               Tomēr šī tiesību norma nepamatojas uz šādu premisu.

               27

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas 3. panta 1. punktā ir paredzēts, ka patvēruma pieteikumu izskata tikai viena dalībvalsts, proti, tā, kura saskaņā ar Regulas III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo.

               28

               Taču Regulas 3. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, atkāpjoties no minētā panta 1. punkta, katra dalībvalsts var izskatīt patvēruma pieteikumu, ko tai ir iesniedzis trešās valsts pilsonis, pat ja saskaņā ar šajā regulā noteiktajiem kritērijiem šāda izskatīšana nav attiecīgās dalībvalsts pienākums.

               29

               Kaut gan Tiesa iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās N. S. u.c. 107. punktā atgādināja, ka tādā kontekstā kā tas, uz kuru attiecas spriedums šajā lietā, dalībvalstij, kura veic atbildīgās dalībvalsts noteikšanu, ir Regulas 3. panta 2. punktā minētās tiesības izskatīt pieteikumu pašai, tas nenozīmē, ka tā secināja, ka šai valstij ir attiecīgs pienākums.

               30

               Turpretim ir svarīgi uzvērt, ka Tiesa ir atzinusi, ka dalībvalstīm ir pienākums nepārsūtīt patvēruma meklētāju uz dalībvalsti, kura saskaņā ar Regulas III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo, gadījumos, kad tās nevar nezināt, ka sistemātiski trūkumi patvēruma piešķiršanas procesā un patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļos šajā dalībvalstī rada nopietnus un neapstrīdamus iemeslus uzskatīt, ka patvēruma meklētājam radīsies reāls risks tikt pakļautam necilvēciskai vai pazemojošai attieksmei Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. panta izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās N. S. u.c., 94. un 106. punkts).

               31

               Iesniedzējtiesas ziņā ir noskaidrot, vai šādi sistemātiski trūkumi pastāvēja brīdī, kad tika izpildīts lēmums pārsūtīt K. Puid uz Grieķiju.

               32

               Saistībā ar to, vai dalībvalstij, kas nevar pārsūtīt patvēruma meklētāju uz dalībvalsti, kura sākotnēji atbilstoši Regulai tika noteikta par atbildīgo, ir pienākums pašai izskatīt pieteikumu, ir jāatgādina, ka Regulas III nodaļā ir minēts noteikts kritēriju skaits un ka saskaņā ar Regulas 5. panta 1. punktu šie kritēriji ir piemērojami minētajā nodaļā norādītajā kārtībā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās N. S. u.c., 95. punkts).

               33

               Līdz ar to, kā Tiesa jau ir atzinusi, neiespējamības dēļ pārsūtīt pieteikuma iesniedzēju uz dalībvalsti, kura saskaņā ar Regulas III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem sākotnēji ir tikusi noteikta par atbildīgo, dalībvalstij, kurai būtu jāveic šī pārsūtīšana, saglabājot Regulas 3. panta 2. punktā minētās tiesības pašai izskatīt pieteikumu, ir pienākums turpināt minētās nodaļas kritēriju pārbaudi, lai noskaidrotu, vai kāds no šiem kritērijiem ļauj noteikt citu dalībvalsti par atbildīgu izskatīt patvēruma pieteikumu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās N. S. u.c., 96. un 107. punkts).

               34

               Ja tas tā nav, tad atbilstoši Regulas 13. pantam par šo izskatīšanu ir atbildīga dalībvalsts, kurai pirmajai ir ticis iesniegts pieteikums (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās N. S. u.c., 97. punkts).

               35

               Tomēr ir svarīgi, lai dalībvalsts, kurā atrodas patvēruma meklētājs, nodrošinātu, ka situācija, kurā tiek pārkāptas šī patvēruma meklētāja pamattiesības, netiktu pasliktināta, veicot nesaprātīgi ilgu atbildīgās dalībvalsts noteikšanas procesu. Vajadzības gadījumā tās pienākums ir pašai izskatīt pieteikumu Regulas 3. panta 2. punktā paredzētajā kārtībā (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās N. S. u.c., 98. un 108. punkts).

               36

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, gadījumos, kad dalībvalstis nevar nezināt, ka sistemātiski trūkumi patvēruma piešķiršanas procesā un patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļos dalībvalstī, kura saskaņā ar Regulas III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem sākotnēji ir tikusi noteikta par atbildīgo, rada nopietnus un neapstrīdamus iemeslus uzskatīt, ka patvēruma meklētājam radīsies reāls risks tikt pakļautam necilvēciskai vai pazemojošai attieksmei Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. panta izpratnē – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, dalībvalstij, kura veic atbildīgās dalībvalsts noteikšanu, ir pienākums nepārsūtīt patvēruma meklētāju uz dalībvalsti, kura sākotnēji ir tikusi noteikta par atbildīgo, un, saglabājot tiesības pašai izskatīt pieteikumu, turpināt minētās nodaļas kritēriju pārbaudi, lai noskaidrotu, vai kāda cita dalībvalsts nevar tikt noteikta par atbildīgo saskaņā ar kādu no šiem kritērijiem vai – ja tas nav iespējams – atbilstoši šīs pašas regulas 13. pantam.

               37

               Turpretim šādā situācijā neiespējamība pārsūtīt patvēruma meklētāju uz dalībvalsti, kura ir sākotnēji tikusi noteikta par atbildīgo, pati par sevi nenozīmē, ka dalībvalstij, kura veic atbildīgās dalībvalsts noteikšanu, ir pienākums, pamatojoties uz Regulas 3. panta 2. punktu, izskatīt patvēruma pieteikumu pašai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               38

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamatlietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                     Gadījumos, kad dalībvalstis nevar nezināt, ka sistemātiski trūkumi patvēruma piešķiršanas procesā un patvēruma meklētāju uzņemšanas apstākļos dalībvalstī, kura saskaņā ar Padomes 2003. gada 18. februāra Regulas (EK) Nr. 343/2003, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts pilsoņa patvēruma pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, III nodaļā izklāstītajiem kritērijiem sākotnēji ir tikusi noteikta par atbildīgo, rada nopietnus un neapstrīdamus iemeslus uzskatīt, ka patvēruma meklētājam radīsies reāls risks tikt pakļautam necilvēciskai vai pazemojošai attieksmei Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. panta izpratnē – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, dalībvalstij, kura veic atbildīgās dalībvalsts noteikšanu, ir pienākums nepārsūtīt patvēruma meklētāju uz dalībvalsti, kura sākotnēji ir tikusi noteikta par atbildīgo, un, saglabājot tiesības pašai izskatīt pieteikumu, turpināt minētās nodaļas kritēriju pārbaudi, lai noskaidrotu, vai kāda cita dalībvalsts nevar tikt noteikta par atbildīgo saskaņā ar kādu no šiem kritērijiem vai – ja tas nav iespējams – atbilstoši šīs pašas regulas 13. pantam.

                     Turpretim šādā situācijā neiespējamība pārsūtīt patvēruma meklētāju uz dalībvalsti, kura ir sākotnēji tikusi noteikta par atbildīgo, pati par sevi nenozīmē, ka dalībvalstij, kura veic atbildīgās dalībvalsts noteikšanu, ir pienākums, pamatojoties uz Regulas Nr. 343/2003 3. panta 2. punktu, izskatīt patvēruma pieteikumu pašai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 16.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 93/36/EEK. # Lieta C-341/96.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1993. gada 25. maijā. # Finanzamt München III pret Gerhard Mohsche. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # PVN. # Lieta C-193/91.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1983. gada 19. maijā. # Kaffee-Contor Bremen GmbH & Co. KG pret Hauptzollamt Bremen-Nord. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Bremen - Vācija. # Lieta 192/82.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1984. gada 22. martā. # 3M Deutschland GmbH pret Oberfinanzdirektion Frankfurt/Main. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Tarifu klasifikācija. # Lieta 92/83.


Tiesas spriedums 1976. gada 30. novembrī. # Handelskwekerij G. J. Bier BV pret Mines de potasse d'Alsace SA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nīderlande. # # Lieta 21-76.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2009. gada 14.janvārī. # Kronoply GmbH & Co. KG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Reģionālie atbalsti lielu investīciju projektiem - Lēmums, ar kuru atbalsts ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu - Pamatojums - Atbalsta attīstību veicinošā iedarbība - Atbalsta nepieciešamība. # Lieta T-162/06.

text:
      Lieta T‑162/06
      Kronoply GmbH & Co. KG
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Valsts atbalsts – Reģionālie atbalsti lieliem investīciju projektiem – Lēmums, ar kuru atbalsts ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu – Pamatojums – Atbalsta iedarbība, kas veicina attīstību – Atbalsta nepieciešamība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Iestāžu akti – Pamatojums – Pienākums – Pienākuma apjoms – Komisijas lēmums, kurā ir atzīts, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo
            tirgu
      (EKL 253. pants)
      2.      Valsts atbalsts – Aizliegums – Atkāpes – Atbalsts, kuram var piemērot EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto atkāpi
            – Atbalsts darbībai – Izslēgšana
      (EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts)
      3.      Valsts atbalsts – Atbalsta projekti – Paziņošana Komisijai
      (EKL 88. pants)
      1.      EKL 253. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam skaidri un nepārprotami ir jāatspoguļo iestādes
         – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai
         tiesai īstenot kontroli.

      Komisijai lēmumā, ar kuru valsts pasākums tiek uzskatīts par nepamatotu atbalstu darbībai, kuru nevar atļaut attīstību veicinošas
         iedarbības un nepieciešamības trūkuma dēļ, šis secinājums ir skaidri jāpamato.

      (sal. ar 26.–28. punktu)
      2.      Komisija var pasludināt atbalstu par saderīgu ar EKL 87. panta 3. punktu tikai tajā gadījumā, ja tā var konstatēt, ka šis
         atbalsts veicina kāda no šajā tiesību normā norādīto mērķu sasniegšanu, ko uzņēmums normālos tirgus apstākļos nevarētu panākt
         pats ar saviem līdzekļiem. Citiem vārdiem sakot, nevar ļaut dalībvalstīm veikt maksājumus, kas uzlabotu uzņēmuma, kurš saņem
         atbalstu, finansiālo stāvokli, ja šis uzlabojums nav nepieciešams, lai sasniegtu EKL 87. panta 3. punktā norādītos mērķus.

      Nevar tikt apstiprināts tāds atbalsts, kurā ir nosacījumi, īpaši attiecībā uz tā apmēru, kura ierobežojošā ietekme pārsniedz
         to, kas ir nepieciešams, lai ar atbalsta palīdzību varētu sasniegt Līgumā atzītos mērķus.

      Atbalsts, ar kuru no uzņēmuma, kurš ir saņēmis atbalstu, netiek pieprasīts nedz pretizpildījums, nedz ieguldījums kopēju interešu
         mērķa sasniegšanā, ir atbalsts darbībai, kurš ir paredzēts, lai segtu esošās izmaksas, kuras šim uzņēmumam būtu jāsedz normālos
         apstākļos, tādēļ tas nevar tikt atļauts. Šāds atbalsts principā izkropļo konkurences apstākļus.

      (sal. ar 65., 66., 74. un 75. punktu)
      3.      Pēc tam, kad dalībvalsts ir paziņojusi par valsts atbalsta projektu un saņēmusi atļauju no Komisijas, šī dalībvalsts var paziņot
         par projektu jauna atbalsta piešķiršanai par labu uzņēmumam, kurš ir saņēmis atbalstu, vai šim uzņēmumam jau piešķirtā atbalsta
         grozīšanai. Šis jaunais paziņojums ir pakļauts Komisijas kontrolei, kura pēc tam, kad ir pārbaudījusi EKL 87. panta 2. un
         3. punktā paredzētos nosacījumus, var atzīt atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu.

      Tas, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka projekts ir jāveic noteiktā termiņā, automātiski nenozīmē, ka tiek zaudēta
         iespēja ieteikt un apstiprināt minētajam projektam jau piešķirtā atbalsta palielinājumu pēc noteiktā termiņa.

      (sal. ar 85.–87. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2009. gada 14. janvārī (*)

      Valsts atbalsts – Reģionālie atbalsti lielu investīciju projektiem – Lēmums, ar kuru atbalsts ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu – Pamatojums – Atbalsta iedarbība, kas veicina attīstību – Atbalsta nepieciešamība
      Lieta T‑162/06
      Kronoply GmbH & Co. KG, Heiligengrābe [Heiligengrabe] (Vācija), ko pārstāv R. Nīrers [R. Nierer] un L. Gordalja [L. Gordalla], advokāti,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja K. Gross [K. Gross] un T. Šarfs [T. Scharf], vēlāk – F. Kreišics [V. Kreuschitz], K. Gross un T. Šarfs, pārstāvji,

      atbildētāja,
      par prasību atcelt Komisijas 2005. gada 21. septembra Lēmumu 2006/262/EK par valsts atbalstu Nr. C 5/2004 (ex N 609/2003),
         ko Vācija gatavojas piešķirt Kronoply (OV 2006, L 94, 50. lpp.).

      EIROPAS KOPIENU
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras] (referents), tiesneši M. Preks [M. Prek] un V. Čuke [V. Ciucă],

      sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 3. septembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas rašanās fakti
      1        Prasītājs Kronoply GmbH & Co. KG ir uzņēmums, kurš ir nodibināts saskaņā ar Vācijas tiesībām un kurš ražo koka izstrādājumus.

      2        2000. gada 28. janvārī prasītājs Investitionsbank des Landes Brandenburg (Brandenburgas federālās zemes Investīciju banka, turpmāk tekstā – “ILB”) iesniedza pieteikumu subsīdijām 77 miljonu Vācijas marku (DEM) (EUR 39,36 miljoni) apmērā, lai izveidotu orientēto kokskaidu
         plātņu ražotni, kuras kopējās izmaksas ir DEM 220 miljoni (EUR 112,5 miljoni).

      3        Ar 2000. gada 22. decembra vēstuli Vācijas Federatīvā Republika atbilstoši Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999,
         ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 2. panta 1. punktam paziņoja
         Komisijai par projektu, ar kuru ir paredzēts prasītājam piešķirt atbalstu DEM 77 miljonu apmērā iekārtas orientētu kokskaidu
         plātņu ražošanai izveidei, jo minētais projekts atbilst Lielu investīciju projektu reģionāla atbalsta daudznozaru pamatprincipiem
         (OV 1998, C 107, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Daudznozaru pamatprincipi”), kas bija spēkā faktisko apstākļu rašanās laikā. Šis
         paziņojums tika reģistrēts un izskatīts Komisijā ar numuru N 813/2000 (turpmāk tekstā – “procedūra N 813/2000”).

      4        Maksimālais atbalsta apmērs, kas tiek piešķirts Daudznozaru pamatprincipu ietvaros, tiek noteikts, pamatojoties uz aprēķinu,
         kurā tiek ņemti vērā vairāki rādītāji un tostarp konkurences stāvoklis attiecīgajā nozarē, kurš tiek apzīmēts kā T faktors
         un izteikts četros līmeņos: 0,25, 0,5, 0,75 un 1. Šajā gadījumā Vācijas Federatīvā Republika sākotnēji paziņoja par projektu,
         apzīmējot to ar T1 faktoru, kas atbilst projektam, kurš nerada nekādu negatīvu ietekmi uz konkurenci.

      5        Pēc vēstuļu apmaiņas ar Komisiju Vācijas Federatīvā Republika 2001. gada 19. jūnijā grozīja savu paziņojumu attiecībā uz atbalsta
         intensitāti. Tā darīja zināmu Komisijai, ka ir “nolēmusi samazināt paziņoto konkurences faktoru no 1 uz 0,75”. T faktors ar
         koeficientu 0,75 tiek piemērots projektiem, kuri palielina jaudu nozarē, kas saskaras ar strukturālu spēju saražot vairāk
         produkcijas nekā nepieciešams un/vai tirgus apgrozījuma samazināšanos. Piemērojot T faktoru ar koeficientu 0,75, atbalsta
         intensitāte tika samazināta no 35 % uz 31,5 %, proti, kopējais atbalsta apmērs tika noteikts DEM 69,3 miljoni (EUR 35,43 miljoni)
         sākotnēji paziņoto DEM 77 miljonu (EUR 39,36 miljoni) vietā.

      6        2001. gada 3. jūlijā Komisija, piemērojot Regulas Nr. 659/1999 4. panta 3. punktu, pieņēma lēmumu necelt iebildumus pret šī
         atbalsta piešķiršanu, un tas šī paša gada 11. augustā tika publicēts Oficiālajā Vēstnesī (OV C 226, 14. lpp.).

      7        Ar 2002. gada 3. janvāra vēstuli Vācijas Federatīvā Republika iesniedza lūgumu grozīt Komisijas 2001. gada 3. jūlija lēmumu,
         pamatojoties uz to, ka attiecīgais tirgus nevarot tikt uzskatīts par tādu, kurā ir samazinājies apgrozījums, līdz ar to esot
         jāpiemēro T faktors ar koeficientu 1 un jāļauj palielināt atļauto atbalsta intensitāti no 31,5 līdz 35 % no pieļaujamām investīciju
         izmaksām.

      8        Ar 2002. gada 5. februāra vēstuli Komisija atteicās grozīt savu 2001. gada 3. jūlija lēmumu, pamatojoties uz to, ka atbalsts
         tika izvērtēts, par pamatu ņemot pareizu visu piemērojamo kritēriju aprēķinu.

      9        Uzskatot, ka šī vēstule ir Komisijas lēmums, prasītājs iesniedza prasību par tā atcelšanu, kuru Pirmās instances tiesa ar
         2003. gada 5. novembra rīkojumu lietā T‑130/02 Kronoply/Komisija (Recueil, II‑4857. lpp.) atzina par nepieņemamu, jo nav apstrīdamā tiesību akta.

      10      Ar 2003. gada 22. decembra vēstuli Vācijas Federatīvā Republika paziņoja Komisijai par savu nodomu piešķirt prasītājam investīciju
         subsīdijas EUR 3 936 947 apmērā, pamatojoties uz Daudznozaru pamatprincipiem. Šis atbalsts tika reģistrēts ar numuru N 609/03.

      11      Ar 2004. gada 18. februāra vēstuli Komisija informēja Vācijas Federatīvo Republiku par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā
         paredzēto procedūru, jo tai ir nopietnas šaubas par paziņotā papildu atbalsta attīstību veicinošo ietekmi un nepieciešamību.

      12      Pēc tam, kad tika saņemti Vācijas Federatīvās Republikas un prasītāja rakstveida apsvērumi, Komisija 2005. gada 21. septembrī
         pieņēma Lēmumu 2006/262/EK par valsts atbalstu C 5/2004 (ex N 609/2003), ko Vācija gatavojas piešķirt Kronoply (OV 2006, L 94, 50. lpp.; turpmāk tekstā – “Lēmums”).

      13      Lēmuma 42. apsvērumā ir noteikts:

      “Komisija secina, ka pieteiktais atbalsts ir valsts atbalsts EK līguma 87. panta 1. punkta izpratnē. Tā kā atbalstam nepiemīt
         attīstību veicinošs efekts un tas nav arī nepieciešams, [EKL] 87. panta 2. vai [un] 3. punktā paredzētie izņēmuma nosacījumi
         nav piemērojami. Tādēļ atbalsts ir uzskatāms par nepieļaujamu darbības atbalstu un to nedrīkst piešķirt.”

      14      Lēmuma 1. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “Valsts atbalsts EUR 3 936 947 apmērā, ko Vācija saskaņā ar pieteikumu N 609/2003 ir paredzējusi piešķirt Kronoply [..], nav saderīgs ar kopējo tirgu.

      Šī iemesla dēļ atbalstu nedrīkst piešķirt.”
       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      15      Ar prasības pieteikumu, kurš Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 2006. gada 26. jūnijā, prasītājs uzsāka šo tiesvedību.

      16      Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (piektā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. 2008. gada 3. septembra
         sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem.

      17      Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt Lēmumu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      18      Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      19      Prasītājs savas prasības pamatojumam izvirza piecus pamatus, kuri izriet, pirmkārt, no EKL 253. panta pārkāpuma, otrkārt,
         no Regulas Nr. 659/1999 noteikumu pārkāpuma, treškārt, no EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkta, EKL 88. panta un Vadlīniju
         par valsts atbalstu reģioniem (OV 1998, C 74, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “Vadlīnijas”) pārkāpuma, ceturtkārt, no acīmredzamām
         kļūdām, kuras Komisija ir pieļāvusi, konstatējot faktus, un, piektkārt, no acīmredzamām kļūdām, kuras Komisija ir pieļāvusi,
         novērtējot faktus, kā arī nepareizi izmantojot pilnvaras.

       Par pamatu, kas izriet no EKL 253. panta pārkāpuma
       Lietas dalībnieku argumenti
      20      Pirmkārt, prasītājs apgalvo, ka viņš nevarot uzzināt Komisijas pamatojumu, jo Lēmumā esot pieļauts “trūkums” šīs iestādes
         argumentācijas loģikā, jo Lēmumā tiekot noliegta attīstību veicinoša ietekme, nepārbaudot, vai šāda ietekme pastāv, pamatojoties
         uz šīs pašas iestādes izstrādātajiem kritērijiem. Atbilstoši Vadlīniju noteikumiem attīstību veicinoša ietekme pastāvot tad,
         ja atbalsta pieprasījums tiek iesniegts pirms projekta īstenošanas, kā tas esot šajā gadījumā. Tā kā Komisija šo faktu neminot,
         tā esot jāatzīst par vainīgu ne tikai nepilnībās attiecībā uz faktu konstatāciju, bet arī pamatojuma nesniegšanā.

      21      Otrkārt, prasītājs apgalvo, ka Komisija neesot izvērtējusi iespēju, uz kuru Pirmās instances tiesa ir skaidri norādījusi savā
         judikatūrā, grozīt jau piešķirtu un apstiprinātu atbalstu, jo tā norādot Lēmumā, ka tādā gadījumā runa būtu par citu investīciju
         projektu, kuram tiek pieprasīts jauns atbalsts. No tā izrietot, ka Lēmums nav pienācīgi pamatots.

      22      Komisija secina, ka prasītāja norādītais pamats lēmuma atcelšanai esot jānoraida.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      23      No prasītāja argumentācijas, kura tika izstrādāta abu iebildumu pamata, kurš izriet no EKL 253. panta pārkāpuma, pamatojumam,
         formulējuma un satura izriet, ka šie iebildumi patiesībā neattiecas uz nepietiekamu pamatojumu vai tā neesamību, kas ir uzskatāmi
         par būtiskiem formas pārkāpumiem EKL 230. panta izpratnē. Šie iebildumi patiesībā atbilst kritikai par Lēmuma pamatotību un
         līdz ar to šī tiesību akta likumībai, jo tas, ņemot vērā, ka Komisija, iespējams, ir pārkāpusi EKL 87. pantu un Vadlīnijas,
         varētu nebūt likumīgs, ņemot vērā kļūdaino apstrīdētā atbalsta attīstību veicinošās ietekmes un nepieciešamības novērtējumu
         un iespējamu atbildētājas pieļautu pilnvaru nepareizu izmantošanu.

      24      Šajā sakarā ir simptomātiski, ka iebildumi par to, ka Komisija nav ņēmusi vērā sākotnējā atbalsta pieteikuma datumu un Pirmās
         instances tiesas atzīto iespēju grozīt jau piešķirtu un apstiprinātu atbalstu, skaidri atkārtojas prasītāja argumentācijā
         kļūdainā apstrīdētā atbalsta attīstību veicinošas ietekmes un nepieciešamības novērtējuma pierādīšanai, kā arī iespējamo pilnvaru
         nepareizu izmantošanu.

      25      Katrā ziņā ir pamats secināt, ka Lēmuma pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām atbilstoši tā interpretācijai judikatūrā.

      26      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami
         ir jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu
         un kompetentajai tiesai īstenot kontroli. Pamatojuma prasība jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta
         saturu, izvirzīto iemeslu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses
         saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo
         jautājums, vai akta pamatojumā izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu,
         bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (Tiesas 1985. gada 13. marta spriedums apvienotajās
         lietās 296/82 un 318/82 Nīderlande un Leeuwarder Papierwarenfabriek/Komisija, Recueil, 809. lpp., 19. punkts; 1990. gada 14. februāra spriedums lietā C‑350/88 Delacre u.c./Komisija, Recueil, I‑395. lpp., 15. un 16. punkts, un 1996. gada 29. februāra spriedums lietā C‑56/93 Beļģija/Komisija, Recueil, I‑723. lpp., 86. punkts).

      27      No Lēmuma 42. apsvēruma izriet, ka pasākumu, kuru Vācijas valsts iestādes paziņoja 2003. gada 22. decembrī, Komisija uzskatīja
         par nepieļaujamu darbības atbalstu, kuru nevar piešķirt attīstību veicinošas ietekmes un nepieciešamības trūkuma dēļ.

      28      Jāsecina, ka Komisija Lēmumā skaidri pamato secinājumu par apstrīdētā atbalsta attīstību veicinošas ietekmes un nepieciešamības
         trūkumu.

      29      Jāatgādina, ka, tieši atsaucoties uz iepriekš 9. punktā minēto rīkojumu lietā Kronoply/Komisija, Komisija norāda, ka tā uzskata, ka dalībvalsts var pieteikt nākamo atbalstu, grozīt jau apstiprinātu projektu,
         tostarp mainīt dažādas attiecīgam projektam piešķirta valsts atbalsta daļas, un ka Komisija pati var to apstiprināt, ja katrai
         atbalsta daļai ir iespējams pierādīt attīstību veicinošo ietekmi un nepieciešamību (Lēmuma 24. apsvērums).

      30      Komisija arī Lēmuma 28. apsvērumā atgādina Vadlīniju 4.2. punktā paredzētos nosacījumus, saskaņā ar kuriem tiek uzskatīts,
         ka atbalstam ir attīstību veicinoša ietekme, ja saņēmējs atbalsta pieteikumu ir iesniedzis pirms projekta īstenošanas uzsākšanas.
         No Lēmuma 24. un 26.–35. apsvēruma vienkāršas interpretācijas izriet, ka Komisija patiešām ir izvērtējusi atbalsta attīstību
         veicinošas ietekmes nosacījumu, izskaidrojot, kādēļ konkrēti šīs lietas apstākļi tai ļauj izslēgt Vadlīniju 4.2. punkta pieņēmumu
         un secināt, ka nepastāv attīstību veicinoša ietekme.

      31      Tāpat Komisija gan Lēmuma 24. apsvērumā, gan 36.–39. apsvērumā ir skaidri norādījusi iemeslus, kas tai ļauj secināt, ka apstrīdētais
         atbalsts nav nepieciešams.

      32      Šķiet arī, ka, pirmkārt, prasītājs bija pilnībā spējīgs saprast iemeslus, kuru dēļ Komisija apstrīdēto atbalstu pasludināja
         par nesaderīgu ar kopējo tirgu, ko apliecina ievērojamā uzmanība, kādu prasītājs procesuālajos rakstos velta apgalvotajam
         Komisijas kļūdaini veiktajam apstrīdētā atbalsta attīstību veicinošas ietekmes un nepieciešamības izvērtējumam, un, otrkārt,
         Pirmās instances tiesa var veikt savu kontroli.

      33      No tā izriet, ka pamats, kurš izriet no EKL 253. panta pārkāpuma, ir jānoraida.

       Par pamatu, kurš izriet no Regulas Nr. 659/1999 noteikumu pārkāpuma
       Lietas dalībnieku argumenti
      34      Prasītājs uzskata, ka Regulas Nr. 659/1999 9. pants nodrošinot tādu juridisko pamatu, kurš ļaujot grozīt jau piešķirtu atbalstu
         un to palielināt, un ka Komisija šajā gadījumā esot pārkāpusi minētās regulas noteikumus.

      35      Prasītājs norāda, ka, ja Padome Komisijai esot piešķīrusi pilnvaras atcelt lēmumu un likt atmaksāt atbalstu gadījumā, ja iesniegtā
         informācija nav pareiza, tad Komisijai a fortiori esot jābūt tiesībām grozīt un palielināt piešķirto atbalstu. Atbalsta grozīšana un palielināšana daudz mazāk aizskarot ieinteresēto
         personu tiesības nekā atbalsta atteikums.

      36      Komisija secina, ka prasītāja norādītais pamats lēmuma atcelšanai esot jānoraida.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      37      Lai gan prasītājs norāda uz Regulas Nr. 659/1999 “noteikumu” pārkāpumu, savā argumentācijā tas atsaucas vienīgi uz minētās
         regulas 9. pantu.

      38      Regulas Nr. 659/1999 9. pantā ar nosaukumu “Lēmuma atcelšana” ir paredzēts:

      “Komisija var atcelt lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar 4. panta 2. vai 3. punktu vai 7. panta 2., 3., [vai] 4. punktu, pēc tam,
         kad attiecīgai dalībvalstij dota iespēja iesniegt savas piezīmes, ja attiecīgais lēmums pamatojas uz nepareizu informāciju,
         kas sniegta saskaņā ar procedūru un kas bija izšķirošais faktors lēmuma pieņemšanā. Pirms kāda lēmuma atcelšanas un jauna
         lēmuma pieņemšanas Komisija sāk formālu izmeklēšanas procedūru saskaņā ar 4. panta 4. punktu. Mutatis mutandis piemēro 6., 7. un 10. pantu, 11. panta 1. punktu, 13., 14. un 15. pantu.”

      39      No Regulas Nr. 659/1999 9. panta vienkāršas gramatiskās interpretācijas izriet, ka tā vienīgais mērķis ir piešķirt Komisijai
         pilnvaras atcelt šos lēmumus un ka šīs tiesības ir piemērojamas vienīgi tad, ja Komisijai ir iesniegta nepareiza informācija
         un ja, pamatojoties uz šo informāciju, iestāde ir pieņēmusi lēmumu, izdarot secinājumu par atbalsta trūkumu vai atzīstot,
         ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu.

      40      Kā to pamatoti norāda Komisija, prasītājs prasības pieteikumā skaidri atzīst, ka “šajā lietā šis gadījums nav piemērojams,
         jo iesniegtā informācija bija pareiza”. Jānorāda arī, ka šajā gadījumā prasītājs nepārmet Komisijai, ka tā nav atcēlusi savu
         2001. gada 3. jūlija lēmumu.

      41      Prasītājs patiesībā “a fortiori” argumentē, ka no Regulas Nr. 659/1999 9. panta ir jāsecina, ka Komisija, pamatojoties uz
         minēto pantu, var pieņemt lēmumu, ar kuru tiek apstiprināti jau piešķirta un apstiprināta atbalsta grozījumi, ko Pirmās instances
         tiesa nevar atbalstīt, jo šī argumentācija izriet no īpaši plašas interpretācijas, kura skaidri ir contra legem ar attiecīgo pantu.

      42      Katrā ziņā, pat ja Regulas Nr. 659/1999 9. pantu var uzskatīt par piemērotu juridisko pamatu iepriekš minētā lēmuma pieņemšanai,
         tas nenozīmē, ka jebkurš paziņotais papildu atbalsts, kurš tiek paziņots Komisijai, kā tas ir šajā gadījumā, noteikti ir saderīgs
         ar kopējo tirgu.

      43      Šādos apstākļos pamats, kurš izriet no Regulas Nr. 659/1999 noteikumu pārkāpuma, ir jānoraida.

       Par pamatu, kurš izriet no EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkta, EKL 88. panta un Vadlīniju pārkāpuma
       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      –       Par attīstību veicinošas ietekmes neesamību
      44      Prasītājs, pirmkārt, norāda, ka atbilstīgi Vadlīniju 4.2. punkta trešajai daļai, lai tiktu izpildīts attīstību veicinošas
         ietekmes kritērijs, pietiekot, ja atbalsta pieteikums esot iesniegts pirms projekta īstenošanas uzsākšanas. Šis vienīgais
         kritērijs šajā gadījumā esot izpildīts, jo pieteikums par atbalstu kompetentajā valsts iestādē tika iesniegts 2000. gada 28. janvārī,
         proti, pirms tika uzsākti projekta īstenošanas darbi. Lai gan Lēmumā tika atgādināts Vadlīniju 4.2. punktā minētais kritērijs,
         Komisija neesot izvērtējusi attīstību veicinošo ietekmi saistībā ar brīdi, kurā prasītājs paziņoja par projektu valsts iestādēm,
         bet gan saistībā ar brīdi, kurā dalībvalsts paziņoja par apstrīdēto atbalstu, kā rezultātā Komisija esot pārkāpusi attiecīgo
         noteikumu.

      45      Komisijas īstenotā pieeja Lēmumā, saskaņā ar kuru nedz paziņojuma veikšanas brīdim, nedz tam, ka projekts ir pabeigts pirms
         paziņojuma veikšanas, nav nozīmes attīstību veicinošas ietekmes izvērtējumam, esot pretrunā Pirmās instances tiesas 2002. gada
         14. maija spriedumam lietā T‑126/99 Graphischer Maschinenbau/Komisija (Recueil, II‑2427. lpp.) un ignorējot patieso ekonomisko situāciju.

      46      Otrkārt, prasītājs atgādina, ka tas esot pieprasījis atbalstu DEM 77 miljonu apmērā, kas veido 35 % no investīciju izmaksām,
         un esot saņēmis no ILB DEM 69,3 miljonus, kas veido 31,5 % no investīciju apmēra. Paliek spēkā prasītāja lūgums attiecībā uz DEM 7,7 miljoniem,
         proti, 3,5 % no investīciju apmēra, ņemot vērā, ka vēl nav noslēgusies administratīvā apstrīdēšanas procedūra pret ILB.

      47      Prasītājs uzskata, ka Komisija Lēmumā kļūdaini uzskatot, ka sākotnējais atbalsta pieprasījums, pieņemot 2001. gada 3. jūlija
         lēmumu, “sevi ir izsmēlis”, jo ar to esot lemts vienīgi par daļu no pieprasītā atbalsta. Prasītājs arī norāda, ka Lēmums esot
         pieņemts, atbildot uz “pieprasījumu veikt grozījumus”, kuri skaidri tika norādīti paziņojumā, kuru Vācijas valsts iestādes
         iesniedza 2003. gada 22. decembrī.

      48      Treškārt, prasītājs uzskata, ka Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka, lai tiktu atbalstīts cits atbalsts, papildus jau piešķirtajam
         atbalstam neesot nepieciešams, lai būtu jaunas pieļaujamās izmaksas. Tas, ka principā ir iespējams iegūt vairākus atbalstus
         vienam un tam pašam projektam un līdz ar to vienām un tām pašām izmaksām, izrietot no Komisijas 2001. gada 12. janvāra Regulas
         (EK) Nr. 69/2001 par EK līguma 87. un 88. panta piemērošanu de minimis atbalstam (OV L 10, 30. lpp.) piektā apsvēruma pēdējā teikuma. Šāds risinājums būtu piemērojams reģionāliem atbalstiem, ievērojot
         maksimālo atbalstu 35 % apmērā, kas tiek noteikts atbilstoši Daudznozaru pamatprincipu noteikumiem. Atbalsta intensitāte 35 %
         apmērā šajā gadījumā būtu saderīga ar kopējo tirgu, jo piemērojamais faktors “konkurences stāvoklis” būtu nevis 0,75, bet 1.

      –       Par nepieciešamības trūkumu
      49      Prasītājs norāda, ka Komisija reģionālo atbalstu jomā esot noteikusi un ierobežojusi nepieciešamības kritēriju tādā veidā,
         ka, lai atzītu atbalsta nepieciešamību, pietiekot, lai pieteikums būtu iesniegts pirms projekta īstenošanas uzsākšanas. Šādā
         ziņā nepieciešamības kritērija izvērtēšana atbilstot attīstību veicinoša kritērija izvērtēšanai.

      50      Prasītājs norāda, ka šis atbalsta pieteikuma iesniegšanas datuma kritērijs esot piemērojams arī tad, ja tiek grozīts piešķirtais
         atbalsts, un norāda, ka pati Komisija piekrītot tam, ka tā iespēja palielināt atbalstu, kas ir minēta Pirmās instances tiesas
         judikatūrā, nav piemērojama vienīgi pilnīgi jauna projekta gadījumā. Papildus Komisijas minētiem piemēriem, kuros atbalsts
         var tikt grozīts, vai arī var tikt piešķirts paziņotais papildu atbalsts, esot jāpievieno gadījums, kurā, kā tas ir šajā gadījumā,
         Komisija ir kļūdaini novērtējusi tirgu, tiek meklēta vienota Komisijas atļaujas piešķiršanas prakse un vēl nav noslēgusies
         valsts administratīvā procedūra.

      51      Turklāt nepieciešamības jēdziena interpretācija, kuru Komisija sniedz Lēmuma 39. apsvērumā, esot kļūdaina, jo Komisija nav
         ņēmusi vērā faktu, ka prasītājam atbilstoši piemērojamam valsts tiesiskajam regulējumam ir pienākums īstenot projektu 36 mēnešu
         laikā, proti, līdz 2005. gada 1. janvārim, pretējā gadījumā tas pilnībā zaudē atbalstu. Pieprasīt, lai prasītājs projektu
         veic noteiktā laika posmā, uzskatot, ka projekta veikšana noteiktajā termiņā nozīmē, ka tiek zaudēta iespēja ļaut palielināt
         atbalstu, būtu pretrunā šai prasībai. Šādas pieejas rezultātā netiktu atzīta Pirmās instances tiesas judikatūra, kurā ir paredzēta
         iespēja grozīt atbalstu vai piešķirt paziņoto papildu atbalstu.

      –       Par darbības atbalsta kvalificēšanu
      52      Prasītājs uzskata, ka Komisijas veiktā darbības atbalsta kvalifikācija Lēmumā esot kļūdaina, jo Vācijas Federatīvās Republikas
         paziņojums attiecoties uz reģionālo atbalstu un visa informācija, kuru tā iesniedza Komisijai, attiecoties uz Daudznozaru
         pamatprincipu prasībām.

      53      Komisija lūdz noraidīt prasītāja izvirzīto pamatu.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      –       Par pamata pieņemamību
      54      Jāatgādina, ka atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punktam prasības pieteikumā jābūt iekļautam izvirzīto
         pamatu kopsavilkumam. Šim kopsavilkumam ir jābūt pietiekami skaidram un precīzam, lai ļautu atbildētājam sagatavot savu aizstāvību
         un Pirmās instances tiesai lemt par prasību, vajadzības gadījumā bez papildu informācijas prasības pamatošanai. Prasības pieteikumā
         šajā nolūkā ir jāizskaidro tās pamats tādā veidā, līdz ar to tā abstrakta izklāsta minēšana neatbilst Reglamenta prasībām
         (Pirmās instances tiesas 1995. gada 12. janvāra spriedums lietā T‑102/92 Viho/Komisija, Recueil, II‑17. lpp., 68. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑352/94 Mo och Domsjö/Komisija, Recueil, II‑1989. lpp., 333. punkts).

      55      Saskaņā ar minētā reglamenta 113. pantu iespējams Reglamenta 44. panta 1. punkta pārkāpums ir viens no iemesliem nepieņemamībai,
         par kuru Pirmās instances tiesa var lemt pēc savas ierosmes jebkurā tiesvedības stadijā pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas
         (Pirmās instances tiesas 1990. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑64/89 Automec/Komisija, Recueil, II‑367. lpp., 73. un 74. punkts, un 1995. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑481/93 un T‑484/93 Vereniging van Exporteurs in Levende Varkens u.c./Komisija, Recueil, II‑2941. lpp., 75. punkts).

      56      Šajā gadījumā ir jāsecina, ka prasītājs vienīgi norāda uz EKL 88. panta pārkāpumu, neizvirzot nevienu argumentu šī apgalvojuma
         pamatojumam. Atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumiem par šo tēmu tiesas sēdē, prasītājs nesniedza nekādu skaidrojumu.

      57      Šādos apstākļos attiecīgais pamats par EKL 88. panta pārkāpumu ir jāatzīst par nepieņemamu.

      –       Par pamata pamatotību
      58      Nav strīda par to, ka Komisija uzskatīja, ka valsts atbalstam EUR 3 936 947 apmērā, kuru Vācijas Federatīvā Republika bija
         paredzējusi piešķirt prasītājam, nav piemērojams neviens no EKL 87. panta 2. un 3. punktā paredzētajiem izņēmumiem, un līdz
         ar to minētais atbalsts ir jāatzīst par nesaderīgu ar kopējo tirgu.

      59      Gan no Lēmuma struktūras, gan tajā ietverto apsvērumu satura izriet, ka Komisijas secinājums balstīts uz diviem atsevišķiem
         pīlāriem, proti, attīstības veicināšanas neesamību un apstrīdētā atbalsta nepieciešamības trūkumu. Kā Komisija norāda Lēmuma
         20. apsvērumā, “atbalsts neatbilst diviem principiāliem priekšnoteikumiem – tam nepiemīt attīstību veicinoša ietekme un tas
         nav nepieciešams”.

      60      Pat, ja noteiktos gadījumos šie abi atbalsta saderības kritēriji var atbilst viens otram, katram no tiem ir sava raksturīga
         nozīme, kā rezultātā abi Lēmuma pīlāri attiecībā uz attīstības veicināšanas neesamību un nepieciešamības trūkumu ir jāuzskata
         par autonomiem kritērijiem. Šī pamata lēmuma atcelšanai ietvaros prasītājs īpaši apstrīd katru no Lēmuma pīlāriem.

      61      Atbildot uz jautājumiem tiesas sēdē, abi lietas dalībnieki apstiprināja šādu Lēmuma satura interpretāciju un nepieciešamību
         apvienot šos abus nosacījumus par attīstību veicinošas ietekmes un atbalsta nepieciešamību, lai varētu secināt, ka tas ir
         saderīgs ar kopējo tirgu. Tas arī tika atzīmēts tiesas sēdes protokolā.

      62      Šajā brīdī ir jāatgādina, ka gadījumā, ja noteikti lēmuma iemesli paši par sevi var juridiski pienācīgi kalpot tā pamatojumam,
         citas nepilnības akta pamatojumā katrā ziņā neietekmē tā rezolutīvo daļu (skat. pēc analoģijas Tiesas 2001. gada 12. jūlija
         spriedumu apvienotajās lietās C‑302/99 P un C‑308/99 P Komisija un Francija/TF1, Recueil, I‑5603. lpp., 26.–29. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra spriedumu lietā T‑210/01 General Electric/Komisija, Krājums, II‑5575. lpp., 42. punkts). Turklāt, ja Komisijas lēmuma rezolutīvā daļa tiek pamatota ar vairākiem argumentācijas
         pīlāriem, no kuriem katrs ir pašpietiekams motivācijas pamatojumam, šo tiesību aktu principā var atcelt tikai tad, ja katrs
         no šiem pīlāriem tiek atzīts par prettiesisku. Šādā gadījumā kļūda vai cita nelikumība, kas ietekmē tikai vienu no argumentācijas
         pīlāriem, nebūs pietiekama, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ja šai kļūdai vai nelikumībai nav varējusi būt izšķiroša
         ietekme uz rezolutīvo daļu, kuru ir izstrādājusi iestāde, kas ir autors šim lēmumam (skat. pēc analoģijas šī sprieduma 45. punktā
         minēto spriedumu lietā Graphischer Maschinenbau/Komisija, 49.–51. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā General Electric/Komisija, 43. punkts).

      63      Šādos apstākļos vispirms ir jāizvērtē kritika, ko prasītājs izvirza pamata, kurš izriet no EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkta
         pārkāpuma, ietvaros, par Lēmuma otro pīlāru saistībā ar to, ka apstrīdētais atbalsts neesot nepieciešams.

      64      Šajā pantā ir noteikts, ka par saderīgiem ar kopējo tirgu tiek atzīti:

      “a)      atbalsts, kas veicina ekonomikas attīstību apgabalos, kur dzīves līmenis ir ārkārtīgi zems vai kur valda liels bezdarbs;
      [..]
      c)      atbalsts, kas veicina konkrētu saimniecisko darbību vai konkrētu tautsaimniecības jomu attīstību, ja šādam atbalstam nav tāda
         nelabvēlīga iespaida uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm;

      [..].”
      65      Kā Komisija norāda Lēmuma 36. apsvērumā, tā var pasludināt atbalstu par saderīgu ar EKL 87. panta 3. punktu tikai tajā gadījumā,
         ja tā var konstatēt, ka atbalsts veicina to norādīto mērķu sasniegšanu, ko uzņēmums normālos tirgus apstākļos nevarētu panākt
         pats ar saviem līdzekļiem. Citiem vārdiem sakot, nevar ļaut dalībvalstīm veikt maksājumus, kas uzlabotu uzņēmuma, kurš saņem
         atbalstu, finansiālo stāvokli, ja šis uzlabojums nav nepieciešams, lai sasniegtu EKL 87. panta 3. punktā norādītos mērķus
         (šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 17. septembra spriedumu lietā 730/79 Philip Morris Holland/Komisija, Recueil, 2671. lpp., 17. punkts).

      66      Nevar tikt apstiprināts tāds atbalsts, kurā ir nosacījumi, īpaši attiecībā uz tā apmēru, kura ierobežojošā ietekme pārsniedz
         to, kas ir nepieciešams, lai ar atbalsta palīdzību varētu sasniegt Līgumā atzītos mērķus (šajā sakarā skat. Tiesas 1977. gada
         22. marta spriedumu lietā 74/76 Iannelli & Volpi, Recueil, 557. lpp., 15. punkts).

      67      No Lēmuma izriet, ka Komisija ir secinājusi, ka apstrīdētais atbalsts nav nepieciešams, pamatojoties galvenokārt uz diviem
         objektīviem secinājumiem.

      68      Pirmkārt, Komisija norāda, ka atbalsts EUR 3 936 947 apmērā, kuru Vācijas Federatīvā Republika paziņoja 2003. gada 22. decembrī,
         neattiecas nedz uz jaunu prasītāja investīciju projektu, ne uz darba vietu radīšanu, bet attiecas vienīgi uz orientēto kokskaidu
         plātņu ražošanas iekārtu izveidi, kas bija 2000. gada 22. decembra paziņojuma priekšmets.

      69      Procesuālajos dokumentos Komisija atsaucas arī uz 2003. gada 22. decembra paziņojuma 3.2.2. punkta teikumu, kuru prasītājs
         neapstrīd, un saskaņā ar kuru “subsīdiju piešķiršana visām investīcijām attiecas tikai uz iepriekš pieprasītām investīcijām”.
         Arī no šī paziņojuma 3.3.1. punktā minētajām skaitliskajām norādēm izriet, ka apstrīdētā atbalsta apmērs atbilst 3,5 % no
         sākotnējām investīciju izmaksām, kas attiecas uz atbalsta intensitāti no 31,5 līdz 35 % no minētajām izmaksām.

      70      Otrkārt, Komisija ņēma vērā faktu, ka prasītājs orientēto kokskaidu plātņu ražošanas iekārtu celtniecības investīciju projektu
         pilnībā īstenoja, izmantojot piešķirtās subsīdijas EUR 35,43 miljonu apmērā, kas atbilst atbalsta intensitātei 31,5 % no investīciju
         izmaksām ilgu laiku pirms otrā paziņojuma, kurš tika veikts 2003. gada 22. decembrī.

      71      Lietas dalībnieku vidū nav strīda arī par to, ka prasītājs savas darbības veica pēc tam, kad bija saņēmis atbalstu 31,5 %
         apmērā un iepriekš minēto iekārtu celtniecības darbi, kuri tika uzsākti 2000. gada februārī, tika pilnībā pabeigti 2003. gada
         janvāra beigās, proti, gandrīz gadu pirms otrā paziņojuma.

      72      Komisija no šī otra apstākļa secināja, ka Kronoply ekonomiskā darbība bija rentabla vai ka šim uzņēmumam katrā ziņā nebija nepieciešams paziņotais papildu atbalsts un ka šajā
         brīdī jebkurš jauns atbalsts būtu uzskatāms par prasītājam nepamatoti piešķirtu atbalstu (Lēmuma 39. apsvērums).

      73      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka prasītājs neapgalvo, ka attiecīgā investīciju projekta pilnīgai pabeigšanai būtu radušās papildu
         izmaksas, kas tam būtu bijis jāsedz no saviem resursiem vai izmantojot kredītu, un ka šis fakts būtu apgrūtinājis tā finansiālo
         stāvokli. Līdz ar to prasītājs nepierāda, ka paziņotais papildu atbalsts EUR 3 936 947 apmērā, kurš Komisijai tika paziņots
         2003. gada 22. decembrī, tam būtu bijis ekonomiski nepieciešams attiecīgā investīciju projekta pilnīgai pabeigšanai.

      74      Tādējādi šķiet, ka Komisija šādos apstākļos ir pamatoti uzskatījusi, ka ar apstrīdēto atbalstu netika pieprasīts no saņēmēja
         nedz pretizpildījums, nedz ieguldījums kopēju interešu mērķa sasniegšanā, un līdz ar to ir runa par darbības atbalstu, kurš
         ir paredzēts, lai segtu esošās izmaksas, kuras Kronoply būtu jāsedz normālos apstākļos, tādēļ tas nevar tikt atļauts.

      75      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka darbības atbalsti, proti, atbalsti, ar ko paredzēts uzņēmumu atbrīvot no izmaksām, kuras tam
         parasti būtu jāsedz saistībā ar ikdienas pārvaldību vai parastu darbību, principā rada konkurences apstākļu izkropļojumu (skat.
         Tiesas 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑156/98 Vācija/Komisija, Recueil, I‑6857. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

      76      Prasītāja izvirzīto argumentu kopums neatspēko šī sprieduma 74. punktā minēto secinājumu.

      77      Prasītājs, pirmkārt, uzskata, ka no Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses, kura ir pārņemta Vadlīnijās, izrietot, ka, tāpat
         kā attīstību veicinošas ietekmes gadījumā, lai atzītu atbalsta nepieciešamību, pietiekot, ja valsts pieteikums atbalsta piešķiršanai
         ir ticis iesniegts pirms investīciju projekta izpildes uzsākšanas.

      78      Tomēr ir jāsecina, ka prasītājs nav iesniedzis nevienu norādi uz Komisijas lēmumiem, kas pierādītu apgalvoto praksi, un Lēmuma
         izpēte, gluži pretēji, atklāj, ka Vadlīniju 4.2. punkta trešā daļa attiecas vienīgi uz atbalsta attīstību veicinošas ietekmes
         nosacījumu.

      79      Saskaņā ar šo tiesību normu “atbalsta piešķiršanas nosacījumos ir jāparedz, ka atbalsta pieteikums tiek iesniegts pirms projekta
         izpildes uzsākšanas”.

      80      Jānorāda, ka šī tiesību norma attiecas uz hronoloģiskas kārtības apstākli un līdz ar to attiecas uz ratione temporis analīzi, kas ir pilnībā piemērota attīstību veicinošas ietekmes izvērtējumam. Šis kritērijs ir jāizpilda saistībā ar to lēmumu
         investēt attiecīgajā uzņēmumā, ar kuru sākas dinamisks process, kas noteikti rada tādas ekspluatācijas investīcijas, kādas
         radās prasītājam.

      81      Kā norādīts Lēmuma 30. apsvērumā, Vadlīniju 4.2. punktā minētā kritērija piemērošanas mērķis ir noteikt, vai pastāv attīstību
         veicinoša ietekme, nepamatoti neaizkavējot investīcijas, veicot pilnīgu visu atbalsta saņēmēja investīciju lēmuma ekonomisko
         aspektu analīzi, kas varētu izrādīties ļoti grūta un/vai ļoti ilga. Šīs pēdējās minētās bažas izskaidro, kādēļ pietiek ar
         vienkāršu secinājumu, ka atbalsta pieprasījums ir ticis iesniegts pirms investīciju projekta īstenošanas uzsākšanas, lai,
         kā norāda Komisija, uzskatītu, ka pastāv attīstību veicinoša ietekme.

      82      Turpretī jautājums, kurš šīs lietas ietvaros tiek uzdots par atbalsta nepieciešamības nosacījumu, ir par patiesu attiecīgā
         investīciju projekta īstenošanas nosacījumu izvērtēšanu un par to, vai pastāv pretizpildījums, kas būtu jāsniedz prasītājam
         un kas pamatotu 2003. gada 22. decembrī paziņotā papildu atbalsta piešķiršanu.

      83      Prasītājs patiesībā argumentē, ka atbalsta nepieciešamības objektīvais un būtiskais nosacījums ir jāizvērtē, ņemot vērā tīri
         formālu kritēriju, kam nevar piekrist.

      84      Otrkārt, prasītājs norāda, ka Komisija atbalsta nepieciešamības jēdzienu esot izvērtējusi, neņemot vērā faktu, ka prasītājam
         saskaņā ar piemērojamām valsts tiesību normām bija pienākums pabeigt projektu 36 mēnešu laikā, proti, līdz 2005. gada 1. janvārim,
         pretējā gadījumā pastāvot iespējai pilnībā zaudēt atbalstu, un neievērojot Pirmās instances tiesas judikatūru, kurā esot paredzēta
         iespēja palielināt jau piešķirtu atbalstu.

      85      Nav strīda par to, ka pēc tam, kad dalībvalsts ir paziņojusi par atbalsta projektu un saņēmusi atļauju no Komisijas, šī dalībvalsts
         var paziņot par projektu jauna atbalsta piešķiršanai par labu uzņēmumam, kurš ir saņēmis atbalstu, vai grozīt šim uzņēmumam
         jau piešķirtu atbalstu (Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. janvāra spriedums lietā T‑212/00 Nuove Industrie Molisane/Komisija, Recueil, II‑347. lpp., 47. punkts, un šī sprieduma 9. punktā minētais rīkojums lietā Kronoply/Komisija, 50. punkts). Šis jaunais paziņojums ir pakļauts Komisijas kontrolei, kura pēc tam, kad ir pārbaudījusi EKL 87. panta
         2. un 3. punktā paredzētos nosacījumus, var atzīt atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Nuove Industrie Molisane/Komisija, 46. punkts).

      86      Tā vietā, lai liegtu šo dalībvalstīm atzīto iespēju, Komisija uz to skaidri atsaucas Lēmuma 24. apsvērumā. Komisija skaidri
         atzīst, ka vienam un tam pašam investīciju projektam var tikt apvienoti vairāki atbalsti, tomēr ar nosacījumu, ka katrs no
         tiem var tikt uzskatīts par saderīgu ar kopējo tirgu un ka līdz ar to tiek ievērots atbalsta nepieciešamības nosacījums.

      87      Turklāt, kā to pamatoti norāda Komisija procesuālajos dokumentos, tas, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka projekts
         ir jāveic noteiktā termiņā, automātiski nenozīmē, ka tiek zaudēta iespēja ieteikt un apstiprināt minētajam projektam jau piešķirta
         atbalsta palielinājumu pēc noteiktā termiņa.

      88      Ir arī iespējams, ka dalībvalsts pēc valsts tiesiskajā regulējumā noteiktā termiņa izbeigšanās paziņo Komisijai par papildu
         atbalstu attiecīgajam projektam, kura izpildei neparedzētu ārēju apstākļu dēļ ir nepieciešamas papildu izmaksas.

      89      Šādā situācijā Komisijai ir jānosaka, vai paziņotais papildu atbalsts var tikt uzskatīts par nepieciešamu, ņemot vērā reģionāliem
         atbalstiem, kuri ietilpst daudznozaru pamatprincipos, paredzēto piemērojamā atbalsta maksimālās intensitātes robežu.

      90      Šajā gadījumā Komisija pamatoti varēja secināt, ka prasītājs attiecīgo investīciju projektu pilnībā īstenoja, izmantojot sākotnēji
         piešķirto atbalstu un pirms apstrīdētā atbalsta paziņošanas.

      91      Jāatgādina, ka prasītājs nevienā brīdī nav apgalvojis, ka attiecīgā investīciju projekta īstenošanai un līdz ar to viena no
         EKL 87. panta 3. punktā paredzēto mērķu īstenošanai radās papildu izmaksas un ka šim nolūkam tika uzskatīts, ka sākotnēji
         piešķirtā atbalsta pieaugums virs Komisijai 2003. gada 22. decembrī paziņotās summas EUR 3 936 947 apmērā daļēji vai pilnībā
         kompensētu šīs papildu izmaksas un līdz ar to būtu uzskatāms par nepieciešamu.

      92      Prasītājs vienīgi norāda, ka paziņotais papildu atbalsts investīciju projektam esot jāatļauj tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā:

      –        Komisija savā lēmumā, ar kuru sākotnējais atbalsts tika atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, ir kļūdaini novērtējusi attiecīgo
         produktu tirgu;

      –        tiek meklēta vienota atļaujas piešķiršanas prakse atbalstiem šajā tirgū;
      –        vēl nav noslēgusies valsts administratīvā procedūra par sākotnējo atbalsta pieteikumu.
      93      Pirmkārt, jānorāda, ka hipotētiskais pieņēmums, ka Komisija esot kļūdaini novērtējusi attiecīgo produktu tirgu, ir pretrunā
         apstiprinājumam, kas izriet no precīza rakstura informācijas, kuru iesniedza Vācijas valsts iestādes, un uz kuru pamatojoties
         tika pieņemts 2001. gada 3. jūlija lēmums. Otrkārt, iepriekšējā punktā atgādinātie prasītāja apsvērumi nav svarīgi saistībā
         ar iepriekš 65. un 66. punktā definēto atbalsta nepieciešamības nosacījumu.

      94      Patiesībā no lietas materiāliem izriet, ka apstrīdētā atbalsta paziņošanas mērķis vienkārši ir bijis sasniegt atbalsta intensitāti
         35 % apmērā, kas atbilst sākotnējam atbalsta pieprasījumam, jo prasītājs acīmredzami nav pieņēmis, ka faktoram “konkurences
         stāvoklis” tiek noteikts koeficients 0,75, jo Komisija atbalsta projektam, kurš tika paziņots par labu konkurējošam uzņēmumam
         Glunz AG, dažas nedēļas pēc 2001. gada 3. jūlija lēmuma pieņemtajā lēmumā par atbalstu minētā uzņēmuma labā apstiprināja koeficientu 1.

      95      Treškārt, prasītājs kritizē apstrīdētā atbalsta kvalificēšanu kā darbības atbalstu, galvenokārt pamatojoties uz 2003. gada
         22. decembra paziņojuma tekstu.

      96      Tomēr ir jānorāda, ka fakts, ka dalībvalsts paziņojums “attiecas” uz reģionālu atbalstu investīcijām, pats par sevi nenozīmē,
         ka attiecīgais pasākums nevar būt darbības atbalsts.

      97      Jāatgādina, ka valsts atbalstu kontroles sistēmas īstenošana, kas izriet no EKL 88. panta un ar to saistītās judikatūras,
         galvenokārt ir Komisijas uzdevums un ka tai, piemērojot EKL 87. panta 3. punktu, ir liela rīcības brīvība, kuras īstenošanai
         ir jāveic ekonomiskās un sociālās sistēmas izvērtējums un tas ir jāveic Kopienu kontekstā (Tiesas 1991. gada 21. marta spriedums
         lietā C‑303/88 Itālija/Komisija, Recueil, I‑1433. lpp., 34. punkts, un šī sprieduma 75. punktā minētais spriedums lietā Vācija/Komisija, 67. punkts).

      98      Šajā gadījumā Komisija pamatoti uzskatīja, ka nav izpildīts atbalsta nepieciešamības nosacījums un ka apstrīdētais atbalsts
         ir jākvalificē kā darbības atbalsts, ņemot vērā, ka tas tika piešķirts, nepieprasot ieguldījumu no saņēmēja puses un ka tā
         mērķis bija uzlabot uzņēmuma finansiālo stāvokli.

      99      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītājs nav pierādījis, ka Komisija būtu kļūdaini secinājusi, ka atbalsts
         nav nepieciešams.

      100    Šādos apstākļos, pat, ja tiktu uzskatīts, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka, pastāvot īpašajiem apstākļiem šajā gadījumā,
         apstrīdētais atbalsts neatbilst attīstību veicinošas ietekmes nosacījumam, ko raksturo jau apstiprināta investīciju projekta
         papildu atbalsta paziņošana un kas veido vienotu ekonomisku kopumu, atbilstoši iepriekš 59.–62. punktā minētajiem apsvērumiem,
         ir jāsecina, ka Lēmums būtu pamatots arī vienīgi secinot, ka atbalsts nav nepieciešams.

      101    No tā izriet, ka pamats, kas izriet no EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkta un Vadlīniju pārkāpuma, ir jānoraida.

       Par pamatu, kas izriet no Komisijas pieļautām acīmredzamām kļūdām faktu konstatācijā
       Lietas dalībnieku argumenti
      102    Prasītājs, pirmkārt, uzskata, ka Lēmuma 22. apsvērumā Komisija nepamatoti norādot, ka tā procedūras N 813/2000 ietvaros esot
         atzinusi Vācijas Federatīvās Republikas iesniegtās informācijas lietderību un piekritusi tās sniegtajiem secinājumiem par
         attiecīgo produktu tirgu. No Komisijas 2001. gada 3. jūlija lēmuma skaidri izrietot, ka tās un Vācijas Federatīvās Republikas
         starpā ir domstarpības par to, vai investīcijas ir tikušas veiktas tirgū, kurā samazinās apgrozījums.

      103    Otrkārt, tas norāda, ka Lēmuma 22. apsvērumā norādītā piezīme, saskaņā ar kuru Vācijas Federatīvā Republika un prasītājs esot
         piekrituši Komisijas 2001. gada 3. jūlija lēmumam, esot nepareiza. Tas, ka šis lēmums, ar kuru lēmums tika atzīts par pilnībā
         saskanīgu ar kopējo tirgu, netika apstrīdēts, nevarot tikt uzskatīts par piekrišanu, jo prasība šajā gadījumā tiktu uzskatīta
         par nepieņemamu intereses celt prasību trūkuma dēļ. Turklāt prasītājam saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu esot bijis juridisks
         pienākums īstenot paziņoto projektu 36 mēnešu laikā pēc Komisijas apstiprinājuma saņemšanas.

      104    Treškārt, prasītājs apliecina, ka Komisija Lēmumā nepamatoti norāda, ka tam jau esot atteikta atbalsta intensitāte 35 % apmērā.
         Prasītājs uzskata, ka šī atšķirība starp 2001. gada 3. jūlijā atļauto atbalsta intensitāti 31,5 % apmērā un atbalsta intensitāti
         35 % apmērā, kas izriet no daudznozaru pamatprincipu pareizas piemērošanas, pirms 2003. gada 22. decembra paziņojuma vēl neesot
         bijis valsts atbalsta procedūras priekšmets un Komisija tikai Lēmumā esot atteikusi (apvienoto) atbalsta intensitāti 35 %
         apmērā.

      105    Ceturtkārt, tas norāda, ka, pārbaudot atbalsta attīstību veicinošas ietekmes pastāvēšanu un līdz ar to faktu, ka atbalsta
         pieprasījums patiešām tika iesniegts pirms projekta īstenošanas uzsākšanas, Komisija Lēmumā nevienu reizi pat neminot atbalsta
         pieprasījuma datumu, proti, 2000. gada 28. janvāri. Līdz ar to Komisija pamatojoties uz nepilnīgiem faktiem.

      106    Prasītājs secina, ka, ja Komisija būtu pareizi konstatējusi faktus, tā būtu nonākusi pie citādāka secinājuma un ka tās pieļautās
         acīmredzamās kļūdas, konstatējot faktus, pašas par sevi esot pamats Lēmuma atcelšanai.

      107    Komisija lūdz prasītāja izvirzīto pamatu noraidīt.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      108    No judikatūras izriet, ka, lai atceltu apstrīdēto tiesību aktu, nepietiek secināt, ka, to pieņemot, ir pieļauta kļūda faktos,
         vēl ir nepieciešams arī, lai šī kļūda ietekmētu paša tiesību akta saturu vai, citiem vārdiem sakot, ka tiesību akts varētu
         būt citādāks, ja šāda kļūda netiktu pieļauta (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 2. maija spriedumu apvienotajās
         lietās T‑163/94 un T‑165/94 NTN Corporation un Koyo Seiko/Padome, Recueil, II‑1381. lpp., 115. punkts; 2004. gada 28. oktobra spriedumu lietā T‑35/01 Shanghai Teraoka Electronic/Padome, Krājums, II‑3663. lpp., 167. punkts, un 2007. gada 14. marta spriedumu lietā T‑107/04 Aluminium Silicon Mill Products/Padome, Krājums, II‑669. lpp., 66. punkts).

      109    Šajā gadījumā pietiek konstatēt, ka, pat ja tiktu pieņemts, ka Komisija ir pieļāvusi četras kļūdas faktos, uz ko norāda prasītājs,
         attiecīgais secinājums, ka atbalsts nav nepieciešams, būtu pamatots saskaņā ar iepriekš 68.–74. punktā minētajiem apstākļiem.

      110    Tās četras kļūdas faktos, kuras Komisija, iespējams, ir pieļāvusi Lēmumā attiecībā uz piezīmi par Vācijas Federatīvās Republikas
         iesniegtās informācijas lietderīguma atzīšanu, par piekrišanu 2001. gada 3. jūlija lēmumam, par atbalsta intensitātes 35 %
         atteikumu un sākotnējā atbalsta pieteikuma iesniegšanas precīza datuma neminēšanu, nekādi neietekmē iepriekš minēto secinājumu
         un no tā izrietošo atzinumu par apstrīdētā atbalsta nesaderīgumu ar kopējo tirgu.

      111    Šādos apstākļos attiecīgais pamats ir jānoraida kā katrā ziņā neefektīvs.

       Par pamatu, kas izriet no Komisijas pieļautām acīmredzamām kļūdām faktu izvērtējumā un pilnvaru nepareizas izmantošanas
       Lietas dalībnieku argumenti
      112    Prasītājs uzskata, ka Komisija attīstību veicinošas ietekmes kritēriju esot izvērtējusi acīmredzami kļūdainā veidā, ņemot
         vērā, ka tā neesot veikusi Vadlīniju 4.2. punktā paredzētā kritērija pārbaudi un neesot ņēmusi vērā faktu, ka prasītājam saskaņā
         ar valsts tiesību aktiem, kurus Komisija ir apstiprinājusi, projekts esot bijis jāīsteno noteiktajā laika posmā. Lēmumā Komisija
         turklāt neievērojot Pirmās instances tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru ir iespējams piešķirt citu atbalstu vai grozīt jau
         piešķirtu atbalstu.

      113    Komisija neesot izmantojusi arī savu rīcības brīvību, ko Pirmās instances tiesa ir apstiprinājusi iepriekš minētajā judikatūrā
         un kas ir apstiprināta ar Regulas Nr. 659/1999 9. pantu.

      114    Pamatojot visu Lēmumu vienīgi ar faktu, ka projekts tika īstenots ar atbalsta intensitāti 31,5 % pirms Vācijas paziņojums
         sasniedza Komisiju, tā izrādot savu nolūku sasniegt noteiktu rezultātu, pamatojot Lēmumu vienīgi ar materiāla rakstura apsvērumiem,
         tos nekvalificējot un neizvērtējot no juridiskā viedokļa. Tas, ka neesot izvērtēts attīstību veicinošas ietekmes kritērijs,
         acīmredzami esot darīts, lai izdarītu secinājumu par šādas ietekmes neesamību. Līdz ar to esot jāsecina, ka Komisija ir nepareizi
         izmantojusi pilnvaras.

      115    Komisija lūdz prasītāja izvirzīto pamatu noraidīt.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      116    Attiecībā uz pamatu, kas izriet no acīmredzamām kļūdām vērtējumā, no prasības pieteikuma izvērtēšanas izriet, ka prasītājs
         šajā sakarā norāda argumentāciju, kas jau tika norādīta pamatu, kas izriet no Regulas Nr. 659/1999 9. panta, kā arī EKL 87. panta
         un Vadlīniju pārkāpuma, pamatojumam.

      117    Tomēr, kā tas tika norādīts iepriekš, ar abiem pēdējiem minētajiem pamatiem nevar pamatot Lēmuma atcelšanu.

      118    Attiecībā uz pamatu, kas izriet no pilnvaru nepareizas izmantošanas, prasītāja argumentācija tiek pamatota ar apgalvojumu,
         ka “attīstību veicinošas ietekmes kritērija neizvērtēšana acīmredzami tika darīta, lai izdarītu secinājumu par šādas ietekmes
         neesamību”, un ka “jāsecina, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras”.

      119    No vienkāršas Lēmuma interpretācijas izriet, ka attiecīgais pamats ir pamatots ar kļūdainu premisu, šajā gadījumā – ka Komisija
         patiešām ir izvērtējusi atbalsta attīstību veicinošas ietekmes nosacījumu, izskaidrojot, kāpēc attiecīgie šīs lietas apstākļi
         ļauj noraidīt Vadlīniju 4.2. punkta prezumpciju un secināt, ka nepastāv attīstību veicinoša ietekme.

      120    Šādos apstākļos ir jāsecina, ka prasītājs nav iesniedzis pierādījumu, ka Komisija šajā gadījumā būtu nepareizi izmantojusi
         pilnvaras.

      121    No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šis pamats nevar tikt apstiprināts un ka līdz ar to prasība ir jānoraida
         kopumā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      122    Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam
         jāpiespriež atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Kronoply GmbH & Co. KG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 14. janvārī.
      [Paraksti]
      Satura rādītājs

      Prāvas rašanās fakti
      Process un lietas dalībnieku prasījumi
      Juridiskais pamatojums
      Par pamatu, kas izriet no EKL 253. panta pārkāpuma
      Lietas dalībnieku argumenti
      Pirmās instances tiesas vērtējums
      Par pamatu, kurš izriet no Regulas Nr. 659/1999 noteikumu pārkāpuma
      Lietas dalībnieku argumenti
      Pirmās instances tiesas vērtējums
      Par pamatu, kurš izriet no EKL 87. panta 3. punkta a) un c) apakšpunkta, EKL 88. panta un Vadlīniju pārkāpuma
      Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      – Par attīstību veicinošas ietekmes neesamību
      – Par nepieciešamības trūkumu
      – Par darbības atbalsta kvalificēšanu
      Pirmās instances tiesas vērtējums
      – Par pamata pieņemamību
      – Par pamata pamatotību
      Par pamatu, kas izriet no Komisijas pieļautām acīmredzamām kļūdām faktu konstatācijā
      Lietas dalībnieku argumenti
      Pirmās instances tiesas vērtējums
      Par pamatu, kas izriet no Komisijas pieļautām acīmredzamām kļūdām faktu izvērtējumā un pilnvaru nepareizas izmantošanas
      Lietas dalībnieku argumenti
      Pirmās instances tiesas vērtējums
      Par tiesāšanās izdevumiem
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 11.janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Sestā PVN direktīva. # Lieta C-76/99.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 27.janvārī. # Dansommer A/S pret Andreas Götz. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Heilbronn - Vācija. # Briseles Konvencija. # Lieta C-8/98.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 23.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2005/56/EK - Kapitālsabiedrību pārrobežu apvienošanās - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-493/08.

text:
      Tiesas (astotā palāta) 2009. gada 23. aprīļa spriedums – Komisija/Grieķija
      (lieta C‑493/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2005/56/EK – Kapitālsabiedrību pārrobežu apvienošanās – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 8. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Normatīvo un administratīvo aktu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                  2005. gada 26. oktobra Direktīvu 2005/56/EK par kapitālsabiedrību pārrobežu apvienošanos (OV L 310, 1. lpp.), nepieņemšana
                  paredzētajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 26. oktobra
                     Direktīvas 2005/56/EK par kapitālsabiedrību pārrobežu apvienošanos prasības, Grieķijas Republika nav izpildījusi šīs direktīvas
                     19. panta pirmajā daļā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.