title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 11.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu - 40. pants - Kapitāla brīva aprite - Diskriminējoša attieksme pret Nīderlandes sabiedrību izmaksātām dividendēm - Nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā - Atbrīvojums no nodokļa - Dividenžu saņēmējas sabiedrības, kuras reģistrētas Kopienas dalībvalstīs - Dividenžu saņēmējas sabiedrības, kuras reģistrētas Īslandē vai Norvēģijā. # Lieta C-521/07.

text:
      Lieta C‑521/07
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Nīderlandes Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu – 40. pants – Kapitāla brīva aprite – Diskriminējoša attieksme pret Nīderlandes sabiedrību izmaksātām dividendēm – Nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā – Atbrīvojums no nodokļa – Dividenžu saņēmējas sabiedrības, kuras reģistrētas Kopienas dalībvalstīs – Dividenžu saņēmējas sabiedrības, kuras reģistrētas Īslandē vai Norvēģijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Starptautiskie līgumi – Līgums par Eiropas Ekonomikas zonas izveidošanu – Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību
            akti – Sabiedrību ienākuma nodoklis – Dividenžu aplikšana ar nodokli
      (EEZ līguma 40. pants)
      Dalībvalsts, kura neatbrīvo no nodokļa ieturējuma dividendes, ko sabiedrības rezidentes izmaksā Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ)
         valstīs reģistrētām sabiedrībām ar tādiem pašiem nosacījumiem kā dividendes, kas ir izmaksātas sabiedrībām rezidentēm vai
         citās Eiropas Kopienas dalībvalstīs reģistrētām sabiedrībām, pieprasot, ka, lai rastos tiesības uz šādu atbrīvojumu, abās
         EEZ valstīs reģistrētajām sabiedrībām ir jāpieder vismaz 10 % vai 25 % no dividenžu izmaksātājas sabiedrības rezidentes pamatkapitāla,
         un sabiedrībām, kuru juridiskā adrese atrodas attiecīgajā dalībvalstī vai citā dalībvalstī, ir jāpieder vismaz 5 % no dividenžu
         izmaksātājas sabiedrības rezidentes apmaksātā pamatkapitāla, nav ievērojusi Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 40. pantā noteiktos
         pienākumus.

      Šī atšķirīgā attieksme nodokļu uzlikšanā dividendēm, kas ir izmaksātas sabiedrībām, kuras ir abās EEZ valstīs, salīdzinājumā
         ar dividendēm, kas ir izmaksātas sabiedrībām, kuras ir reģistrētas Kopienas dalībvalstīs, var atturēt abās pirmajās minētajās
         valstīs reģistrētās sabiedrības veikt ieguldījumus attiecīgajā dalībvalstī. Turklāt tā padara grūtāku kapitāla piesaistīšanu
         sabiedrībām rezidentēm no abām EEZ valstīm nekā no attiecīgās dalībvalsts vai citas Kopienas dalībvalsts. Līdz ar to tā ir
         uzskatāma par kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, kuru principā aizliedz EEZ līguma 40. pants.

      Arguments par atšķirīgo stāvokli, kādā atrodas sabiedrības, kuru juridiskā adrese ir Kopienas dalībvalstīs, un abās EEZ valstīs
         reģistrētās sabiedrības, nevar pamatot prasību pēc lielākas līdzdalības dividenžu izmaksātāju sabiedrību rezidentu kapitālā
         otrajām minētajām sabiedrībām, lai tām tāpat kā pirmajām sabiedrībām būtu tiesības uz atbrīvojumu no nodokļa ieturējuma no
         dividendēm, kuras tās saņem no sabiedrībām rezidentēm. Šajā sakarā, kaut arī atšķirība attiecīgo EEZ valstu pienākumu juridiskajā
         regulējumā nodokļu jomā no dalībvalstu pienākumiem varētu pamatot, ka kāda valsts ļautu abās EEZ valstīs reģistrētajām sabiedrībām
         izmantot atbrīvojumu no dividenžu nodokļa ieturējuma, ja tās pierādītu, ka tās ievēro valsts tiesību aktos paredzētos nosacījumus,
         tomēr tā nevar pamatot to, ka šie tiesību akti ļauj izmantot minēto atbrīvojumu, ja šīm sabiedrībām pieder lielāka līdzdalība
         dividenžu izmaksātājas sabiedrības pamatkapitālā. Šāda prasība nav saistīta ar visām sabiedrībām paredzētajiem nosacījumiem,
         lai tām būtu tiesības uz minēto atbrīvojumu, kuru ievērošanu valsts nodokļu administrācijai ir jāpārbauda, proti – ka tām
         ir jābūt noteiktai juridiskajai formai, ka tās maksā peļņas nodokli un ka tās ir galīgās izmaksāto dividenžu saņēmējas.

      (sal. ar 37., 39., 47., 48., 50. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 11. jūnijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu – 40. pants – Kapitāla brīva aprite – Diskriminējoša attieksme pret Nīderlandes sabiedrību izmaksātām dividendēm – Nodokļa ieturējums ienākumu gūšanas vietā – Atbrīvojums no nodokļa – Dividenžu saņēmējas sabiedrības, kuras reģistrētas Kopienas dalībvalstīs – Dividenžu saņēmējas sabiedrības, kuras reģistrētas Īslandē vai Norvēģijā
      Lieta C‑521/07
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2007. gada 23. novembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv P. van Nufels [P. van Nuffel] un R. Liāls [R. Lyal], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Nīderlandes Karalisti, ko pārstāv K. M. Viselsa [C. M. Wissels] un D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), K. Šīmans [K. Schiemann], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neatbrīvojot no nodokļa ieturējuma dividendes, kas
         ir izmaksātas Īslandē vai Norvēģijā reģistrētām sabiedrībām, ar tādiem pašiem nosacījumiem kā dividendes, kas ir izmaksātas
         Nīderlandes sabiedrībām, Nīderlandes Karaliste ir pārkāpusi pienākumus, ko tai uzliek 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas
         Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 40. pants.

       Atbilstošās tiesību normas
       EEZ līgums un Kopienu tiesības
      2        EEZ līguma 40. pantā ir paredzēts:

      “Šā līguma ietvaros ir aizliegti ierobežojumi starp Līgumslēdzējām Pusēm attiecībā uz tāda kapitāla apriti, kurš pieder personām,
         kas dzīvo [Eiropas Kopienas] dalībvalstīs vai [Eiropas Brīvās Tirdzniecības Asociācijas (EBTA)] valstīs, kā arī diskriminācija
         pušu pilsonības, dzīves vietas vai šā kapitāla ieguldījuma vietas dēļ. Šā līguma XII pielikumā ir iekļauti noteikumi šā panta
         ieviešanai.”

      3        Minētajā XII pielikumā “Kapitāla brīva aprite” izdarīta atsauce uz Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvu 88/361/EEK par
         Līguma 67. panta īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.).

      4        Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Neietekmējot turpmākos noteikumus, dalībvalstis atceļ kapitāla aprites ierobežojumus personām, kas ir dalībvalstu rezidenti.
         [..]”

      5        Atbilstoši šīs direktīvas 4. pantam:

      “Šī direktīva neierobežo dalībvalstu tiesības veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu valstu likumu un noteikumu pārkāpumus,
         inter alia nodokļu uzlikšanas [..] jomā [..].

      Šo pasākumu un procedūru piemērošana nedrīkst kavēt kapitāla apriti, ko veic saskaņā ar Kopienas likumiem [Kopienu tiesību
         normām].”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6        1965. gada 23. decembra Likuma par dividenžu nodokli (Wet op de dividendbelasting; turpmāk tekstā – “Wet DB”) 1. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Ar nosaukumu “dividenžu nodoklis” tiek iekasēts tiešais nodoklis no personām, kuras tieši vai, izmantojot sertifikātus, gūst
         ienākumus no kapitāla daļām, dalības sertifikātiem un aizdevumiem, kas minēti 1969. gada Likuma par sabiedrību ienākuma nodokli
         [Wet op de vennootschapsbelasting 1969; turpmāk tekstā – “Wet Vpb”] 10. panta 1. punkta d) apakšpunktā, akciju sabiedrībās, privātās sabiedrībās ar ierobežotu atbildību, komandītsabiedrībās
         un citās Nīderlandē reģistrētās sabiedrībās, kuru kapitāls ir pilnībā vai daļēji sadalīts kapitāla daļās.”

      7        Atbilstoši Wet DB 4. pantam:

      “1.      Nodoklis ienākumiem no kapitāla daļām, dalības sertifikātiem un aizdevumiem, kas minēti [Wet Vpb] 10. panta 1. punkta d) apakšpunktā, var netikt iekasēts, ja

      a)      līdzdalības pamatkapitālā atbrīvojums no nodokļa, kas paredzēts [Wet Vpb] 13. pantā, vai līdzdalības kompensēšana, kas paredzēta minētā likuma 13.aa pantā, ir piemērojama priekšrocībām, kuras ienākumu
         saņēmējs gūst no savām kapitāla daļām, dalības sertifikātiem un aizdevumiem, un šī līdzdalība attiecas uz uzņēmuma, kas darbojas
         Nīderlandē, pamatkapitālu;

      [..]
      2.      Nodoklis netiek iekasēts no ienākumiem no kapitāla daļām, dalības sertifikātiem un aizdevumiem, kas minēti [Wet Vpb] 10. panta 1. punkta d) apakšpunktā, ja ienākumu saņēmējs ir vienība, kas ir reģistrēta citā Eiropas Savienības dalībvalstī,
         un atbilst šādiem nosacījumiem:

      1)      ienākumu saņēmējam un nodokļa maksātājam ir kāda no juridiskajām formām, kas ir minētas Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas
         90/435/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kas atrodas dažādās dalībvalstīs (OV
         L 225, 6. lpp.) pielikumā, vai juridiska forma, kas ir minēta ministra rīkojumā;

      2)      dienā, kad ir izmaksāti ienākumi, saņēmējam pieder vismaz pieci procenti no nodokļa maksātāja apmaksātā pamatkapitāla, vai
         tam šajā dienā pieder līdzdalība nodokļa maksātāja, kuram būtu piemērojams [Wet Vpb] 13. panta 5. vai 14. punkts, ja tas būtu reģistrēts Nīderlandē, pamatkapitālā;

      3)      ienākumu saņēmējam un nodokļa maksātājam reģistrācijas dalībvalstī tiek piemērots tāds nodoklis peļņai, kas ir minēts šīs
         direktīvas 2. panta c) punktā, bez izvēles tiesībām vai tiesībām uz atbrīvojumu no nodokļa;

      4)      reģistrācijas dalībvalstī ienākumu saņēmējs un nodokļa maksātājs saskaņā ar konvenciju par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu,
         kas noslēgta ar kādu trešo valsti, nav uzskatāmi par reģistrētiem ārpus Eiropas Savienības dalībvalstīm;

      [..].”
      8        Atbilstoši Wet Vpb 13. pantam:

      “1.      Aprēķinot ienākumus, netiek ņemtas vērā priekšrocības, kas izriet no līdzdalības pamatkapitālā, ne arī izdevumi, kas ir saistīti
         ar šīs līdzdalības iegūšanu vai pārdošanu (līdzdalības atbrīvojums).

      2.      Līdzdalība ir konstatējama, ja nodokļa maksātājai sabiedrībai:
      a)      pieder vismaz pieci procenti no apmaksātā sabiedrības pamatkapitāla, kas ir pilnībā vai daļēji sadalīts kapitāla daļās;
      [..].”
      9        Attiecībā uz sabiedrībām, kuras ir reģistrētas Īslandē vai Norvēģijā, Nīderlandes tiesību aktos nepastāv īpaša norma, kurā
         būtu ņemts vērā apstāklis, ka tās var atsaukties uz EEZ līguma 40. pantu. Pamatojoties uz divpusējiem līgumiem par nodokļu
         dubultas uzlikšanas novēršanu ar šīm EEZ līguma dalībvalstīm, dividenžu nodoklis netiek iekasēts līdzdalības Nīderlandes sabiedrības
         pamatkapitālā vismaz 10 % apmērā gadījumā (1997. gada 25. septembrī starp Nīderlandes Karalisti un Īslandes Republiku noslēgtā
         līguma par ienākuma un kapitāla nodokļiem 10. pants) vai vismaz 25 % apmērā gadījumā (1990. gada 12. janvārī starp Norvēģijas
         Karalisti un Īslandes Republiku noslēgtā līguma par ienākuma un kapitāla nodokļiem 10. pants).

       Pirmstiesas procedūra
      10      Komisija, uzskatot, ka Nīderlandē attieksme pret dividendēm, kas ir izmaksātas šajā dalībvalstī reģistrētajām sabiedrībām,
         ir labvēlīgāka nekā pret dividendēm, kas ir izmaksātas citās dalībvalstīs un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) valstīs reģistrētās
         sabiedrībās, un ka tādējādi Nīderlandes Karaliste neievēro pienākumus, kas tai ir uzlikti ar EKL 56. pantu un EEZ līguma 40. pantu,
         ar 2005. gada 18. oktobra brīdinājuma vēstuli aicināja šo dalībvalsti sniegt paskaidrojumus.

      11      Tā kā Nīderlandes Karaliste sniedza tikai pagaidu atbildes, neatbildot pēc būtības, Komisija 2006. gada 6. jūlijā sniedza
         argumentētu atzinumu, kurā bija norādīti iepriekš minētie iebildumi, un aicināja šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus,
         lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu laikā no tā saņemšanas dienas.

      12      Minētā dalībvalsts uz to atbildēja ar 2006. gada 7. septembra vēstuli, precizējot, ka Wet DB no 2007. gada 1. janvāra tikšot grozīts attiecībā uz dividendēm, kas ir izmaksātas sabiedrībām, kuras ir reģistrētas citās
         Kopienas dalībvalstīs. Šī grozījuma, kas tika pieņemts pirms šīs prasības iesniegšanas, rezultātā tika pieņemts Wet DB 4. panta 2. punkts, kas ir citēts šī sprieduma 7. punktā.

      13      Turpretim attiecībā uz norādīto EEZ līguma 40. panta pārkāpumu Nīderlandes Karaliste apgalvoja, ka tās tiesību akti neparedzot
         šķēršļus kapitāla brīvai apritei un, pat ja tas tā būtu, šie šķēršļi esot pamatoti.

      14      Pieļaujot, ka Wet DB 4. panta grozījums nodrošina Nīderlandes tiesību aktu atbilstību EK līgumam attiecībā uz citās Kopienas dalībvalstīs reģistrētām
         sabiedrībām, Komisija nolēma turpināt procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi un iesniegt Tiesā šo prasību attiecībā
         uz iebildumu par EEZ 40. panta nepildīšanu.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      15      Komisija norāda, ka Tiesa 2003. gada 23. septembra spriedumā lietā C‑452/01 Ospelt un Schlössle Weissenberg (Recueil, I‑9743. lpp., 28., 29. un 32. punkts) esot nospriedusi, ka EEZ līguma 40. pantam, kā arī šī līguma XII pielikumam esot tāda
         pati piemērošanas joma kā būtībā identiskajiem EKL 56. panta noteikumiem. Turklāt tā norāda, ka arī EBTA Tiesa esot šādi nospriedusi
         2004. gada 23. novembra spriedumā lietā E‑1/04 Fokus Bank/Norway (EFTA Court Report, 22. lpp., 23. punkts) un 2005. gada 1. jūlija spriedumā lietā E‑10/04 Paolo Piazza (EFTA Court Report, 100. lpp., 33. punkts).

      16      Tā uzskata, ka Nīderlandes tiesību akti radot diskrimināciju starp nodokļu uzlikšanu dividendēm, kuras ir izmaksātas Nīderlandē
         vai citā Kopienas dalībvalstī reģistrētām sabiedrībām, un dividendēm, kuras ir izmaksātas Īslandē vai Norvēģijā reģistrētām
         sabiedrībām.

      17      Tā norāda, ka dividendes, kuras Nīderlandes sabiedrība ir izmaksājusi citā Kopienas dalībvalstī reģistrētai sabiedrībai, esot
         atbrīvotas no dividenžu nodokļa ieturējuma pirmajā sabiedrībā, ja otrajai sabiedrībai pieder vismaz 5 % no pirmās sabiedrības
         pamatkapitāla, bet dividendes, kuras Nīderlandes sabiedrība ir izmaksājusi Īslandē vai Norvēģijā reģistrētai sabiedrībai,
         esot atbrīvotas no šī nodokļa tikai tad, ja tai pieder vismaz 10 % (attiecībā uz Īslandes sabiedrībām) vai 25 % (attiecībā
         uz Norvēģijas sabiedrībām) no attiecīgās Nīderlandes sabiedrības kapitāla.

      18      Šī diskriminācija pārkāpjot kapitāla brīvas aprites principu, jo tā ieguldīšanu Īslandē vai Norvēģijā reģistrētās sabiedrībās
         padara mazāk izdevīgu nekā ieguldīšanu Nīderlandē vai citās Kopienas dalībvalstīs reģistrētās sabiedrībās. Turklāt tā Nīderlandes
         sabiedrības kapitāla piesaisti no Īslandes un Norvēģijas padarot grūtāku nekā no Nīderlandes vai citas Kopienas dalībvalsts.

      19      Komisija uzsver, ka Tiesa jau 2007. gada 8. novembra spriedumā lietā C‑379/05 Amurta (Krājums, I‑9569. lpp., 28. punkts) esot nospriedusi, ka šāda diskriminācija neatbilst EKL 56. pantam. Šajā spriedumā bija
         runa par dividendēm, kuras tika izmaksātas citās dalībvalstīs reģistrētām sabiedrībām un kuras šajā lietā aplūkoto apstākļu
         laikā nebija atbrīvotas no nodokļiem tādā pašā veidā kā Nīderlandes sabiedrībām izmaksātās dividendes.

      20      Tāpat kā iepriekš minētajā lietā, šajā lietā aplūkotais nodokļu tiesiskais regulējums varot tikt uzskatīts par atbilstošu
         Kopienu tiesībām un – sekojoši – EEZ līgumam tikai tad, ja atšķirīgā attieksme attiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi
         salīdzināmas, vai ja to pamato primārs vispārējo interešu iemesls.

      21      Komisija apgalvo, bet Nīderlandes Karaliste to apstrīd, ka Īslandes un Norvēģijas sabiedrību stāvoklis esot objektīvi salīdzināms
         ar Nīderlandes sabiedrību stāvokli attiecībā uz nodokļu dubultas uzlikšanas risku Nīderlandes sabiedrības, kuru kapitāla daļas
         tām pieder, ienākumiem.

      22      No Tiesas judikatūras izrietot, ka pasākumiem, kuru mērķis šādā gadījumā ir nodokļu dubultas uzlikšanas novēršana, esot jāattiecas
         uz visām ārvalstu sabiedrībām, uz kurām var attiekties noteikumi par kapitāla brīvu apriti. Šajā sakarā Komisija atsaucas
         uz 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑170/05 Denkavit Internationaal un Denkavit France (Krājums, I‑11949. lpp., 37. punkts).

      23      Komisija pieļauj, ka valsts likumdevējs var veikt pasākumus, lai cīnītos pret iekšējā tirgus brīvības, tostarp kapitāla brīvas
         aprites, ļaunprātīgu izmantošanu, atbilstoši EKL 58. pantam un šajā lietā atbilstoši EEZ līguma XII pielikumā minētajam Direktīvas
         88/361 4. pantam, kurš paredz, ka dalībvalstīm ir tiesības “veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu valstu likumu un
         noteikumu pārkāpumus, inter alia nodokļu uzlikšanas [..] jomā”.

      24      Tomēr šādiem pasākumiem esot jābūt samērīgiem ar paredzēto mērķi. Nīderlandes Karaliste nenorādot, kāda veida ļaunprātība
         ir jāapkaro ar aizliegumu atbrīvot no dividenžu nodokļa ieturējuma dividenžu izmaksu Īslandē vai Norvēģijā reģistrētām sabiedrībām.

      25      Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka pienākumi, kas izriet no kapitāla brīvas aprites starp Kopienas dalībvalstīm, nevar tikt
         vienkārši piemēroti attiecībām starp šīm valstīm un EBTA valstīm – Īslandes Republiku un Norvēģijas Karalisti. Tas izrietot
         no apstākļa, ka abās pēdējās minētajās valstīs nav piemērojama Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīva 77/799/EK par dalībvalstu
         kompetento iestāžu savstarpēju palīdzību attiecībā uz tiešo nodokļu un apdrošināšanas prēmiju aplikšanu ar nodokļiem (OV L 336,
         15. lpp.), kura grozīta ar Padomes 2004. gada 16. novembra Direktīvu 2004/106/EK (OV L 359, 30. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva
         77/799”).

      26      Nīderlandes Karaliste uzskata, ka cīņa pret krāpšanu nodokļu jomā un ļaunprātīgu izmantošanu neesot vienīgais pamatojums tās
         tiesību aktos paredzētajai atšķirīgajai attieksmei pret dividendēm, kas ir izmaksātas Kopienas dalībvalstīs reģistrētām sabiedrībām,
         un dividendēm, kas ir izmaksātas Īslandē vai Norvēģijā reģistrētām sabiedrībām.

      27      Atbilstoši šiem tiesību aktiem papildus nosacījumam, ka līdzdalībai ir jāsasniedz vismaz 5 % no kapitāla, dividenžu saņēmējam,
         lai tam būtu tiesības uz minēto atbrīvojumu no nodokļa, pašam esot jāatbilst diviem nosacījumiem, kas ir piemērojami arī nacionāla
         rakstura situācijām un kas nav diskriminējoši, jo dividenžu saņēmējam, pirmkārt, ir jābūt ienākuma nodokļa maksātājam un,
         otrkārt, dividenžu galīgajam saņēmējam.

      28      Šo nosacījumu ievērošanu dalībvalstu gadījumā varot kontrolēt, pateicoties Direktīvas 77/799 saistošajam raksturam, bet, tā
         kā divpusējās konvencijas, kas ir noslēgtas ar Īslandes Republiku un Norvēģijas Karalisti, neesot juridiski Kopienu instrumenti,
         tad tās neļaujot dalībvalstij vai Komisijai pieprasīt tajās paredzēto pienākumu izpildi Tiesā.

      29      Nīderlandes Karaliste tādējādi uzskata, ka juridiska Kopienu instrumenta neesamība tās attiecībās ar Īslandes Republiku un
         Norvēģijas Karalisti pamatojot atšķirības atbrīvojuma no dividenžu nodokļa ieturējuma nosacījumos attiecībā uz kapitāla daļām,
         kuras pieder šajās abās valstīs reģistrētām sabiedrībām.

      30      Šajā jautājumā Komisija savukārt norāda uz apstākli, ka attiecīgās divpusējās konvencijas esot juridiski saistošas minētajām
         valstīm. Kaut arī panākt starptautisko tiesību saistību ievērošanu ir grūtāk nekā Kopienas ietvaros panākt saistību, kuras
         izriet no Kopienu tiesībām, ievērošanu, tomēr tas nenozīmējot, ka šīm konvencijām nav nozīmes atbildē uz jautājumu, vai Īslandes
         un Norvēģijas sabiedrību diskriminācija ir samērīga ar paredzēto mērķi, proti – dividenžu nodokļa iekasēšanu.

      31      Turklāt Nīderlandes Karaliste nepierādot un pat neapgalvojot, ka Īslandes Republika vai Norvēģijas Karaliste neesot ievērojušas
         saistības, kas izriet no minētajām konvencijām, un tā arī nenorādot, ka šo konvenciju piemērošanā būtu sastopamas grūtības
         vai nepamatoti kavējumi.

       Tiesas vērtējums
      32      Viens no galvenajiem EEZ līguma mērķiem ir pēc iespējas pilnīgāk panākt brīvu preču, personu, pakalpojumu un kapitāla apriti
         visā EEZ, līdz ar ko iekšējā tirgū, kas ir realizēts Kopienas teritorijā, tiktu iekļautas EBTA valstis. Šādā perspektīvā daudzu
         minētā līguma normu mērķis ir nodrošināt pēc iespējas vienveidīgāku tā interpretāciju visā EEZ (skat. 1992. gada 10. aprīļa
         atzinumu 1/92, Recueil, I‑2821. lpp.). Tiesai šajā sakarā ir jānodrošina, lai EEZ līguma normas, kuras būtībā ir identiskas Līguma normām, dalībvalstīs
         tiktu interpretētas vienādi (iepriekš minētais spriedums lietā Ospelt un Schlössle Weissenberg, 29. punkts).

      33      No tā izriet, ka, kaut arī ierobežojumi brīvai kapitāla apritei starp EEZ līgumslēdzēju valstu pilsoņiem ir jāvērtē attiecībā
         uz minētā līguma 40. pantu un XII pielikumu, šīm normām ir tāda pati piemērojamība kā pēc būtības identiskajiem EKL 56. panta
         noteikumiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ospelt un Schlössle Weissenberg, 32. punkts).

      34      Turklāt, ja nepastāv Kopienas unifikācijas vai saskaņošanas pasākumi, kritēriju noteikšana ienākumu aplikšanas ar nodokļiem
         dalībvalstu kompetenču sadalei, lai novērstu nodokļu dubultu uzlikšanu, paliek dalībvalstu kompetencē, ko tās var īstenot,
         noslēdzot konvenciju vai vienpusējā kārtā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Amurta, 16. un 17. punkts).

      35      Šī kompetence neļauj piemērot pasākumus, kuri neatbilst aprites brīvībai, kuru nodrošina Līgums vai līdzīgas EEZ līguma normas
         (skat. šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Amurta, 24. punkts).

      36      Šajā lietā Wet DB 4. un 4.a pants kopā ar Wet Vpb 13. pantu paredz atbrīvojumu no dividenžu nodokļa ieturējuma dividenžu saņēmējām sabiedrībām, kuru juridiskā adrese atrodas
         dalībvalstī. Saskaņā ar Wet DB 4. panta 2. punkta 2) apakšpunktu šis atbrīvojums ir piemērojams dividendēm, kuras ir izmaksātas sabiedrībām, kuru juridiskā
         adrese atrodas citā dalībvalstī un kurām pieder vismaz 5 % no sabiedrības rezidentes, kura izmaksā dividendes, pamatkapitāla.

      37      Balstoties uz līgumiem par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu, kurus Nīderlandes Karaliste ir noslēgusi ar Īslandes Republiku
         un Norvēģijas Karalisti, kuras ir EEZ valstis, atbrīvojums no dividenžu nodokļa ieturējuma var tikt piemērots dividendēm,
         kuras ir izmaksātas Īslandes vai Norvēģijas sabiedrībām, tikai tad, ja tām pieder attiecīgi vismaz 10 % vai 25 % no Nīderlandes
         sabiedrības, kura izmaksā dividendes, kapitāla daļām. Šajā sakarā ir jākonstatē, ka tādējādi šīs sabiedrības pretēji sabiedrībām,
         kuru juridiskā adrese atrodas dalībvalstī, netiek pasargātas no nodokļu dubultas uzlikšanas riska, ja tām pieder vairāk par
         5 %, bet attiecīgi mazāk par 10 % vai 25 % no Nīderlandes sabiedrības, kura izmaksā dividendes, kapitāla daļām.

      38      Šī atšķirība piemērojamās nodokļu tiesību normās starp sabiedrībām, kuras ir reģistrētas Kopienas dalībvalstīs, un sabiedrībām,
         kuras ir reģistrētas abās minētajās EEZ valstīs, uz kurām attiecas EEZ līguma 40. pants, tāpat kā uz pirmajām minētajām sabiedrībām
         attiecas EKL 56. pants, dividenžu aplikšanā ar nodokli nav izdevīga Īslandes sabiedrībām, kurām pieder no 5 % līdz 10 % no
         Nīderlandes sabiedrības kapitāla, un Norvēģijas sabiedrībām, kurām pieder no 5 % līdz 25 % no minēto sabiedrību kapitāla.

      39      Šī atšķirīgā attieksme nodokļu uzlikšanā dividendēm, kuras ir izmaksātas sabiedrībām, kuras ir reģistrētas Īslandē un Norvēģijā,
         salīdzinājumā ar dividendēm, kuras ir izmaksātas sabiedrībām, kuras ir reģistrētas Kopienas dalībvalstīs, var atturēt abās
         pirmajās minētajās valstīs reģistrētās sabiedrības veikt ieguldījumus Nīderlandē. Turklāt tā Nīderlandes sabiedrībām kapitāla
         piesaistīšanu no Īslandes un Norvēģijas padara grūtāku nekā no Nīderlandes vai citas Kopienas dalībvalsts. Līdz ar to tā ir
         uzskatāma par kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, kuru principā aizliedz EEZ līguma 40. pants.

      40      Tomēr ir jāpārbauda, vai šis kapitāla brīvas aprites ierobežojums var būt pamatots attiecībā uz Līguma normām, kuras būtībā
         ir atkārtotas EEZ līgumā.

      41      Nīderlandes Karaliste uzskata, ka Īslandē un Norvēģijā reģistrētās sabiedrības, kuras saņem dividendes, atrodas atšķirīgā
         stāvoklī, kurš ir minēts EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktā, saskaņā ar kuru EKL 56. pants neskar dalībvalstu tiesības
         piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu rezidences
         dēļ.

      42      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai valsts nodokļu regulējumu varētu uzskatīt par saderīgu ar Līguma noteikumiem par
         kapitāla brīvu apriti, ir vajadzīgs, lai atšķirīgā attieksme, kas izriet no šī regulējuma, skartu situācijas, kas objektīvi
         nav salīdzināmas, vai to pamatotu primāri vispārējo interešu iemesli (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Amurta, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

      43      Līdz ar to ir jāpārbauda, vai attiecībā uz atbrīvojumu no dividenžu nodokļa ieturējuma dividenžu saņēmējas sabiedrības, kuras
         ir reģistrētas dalībvalstī, un sabiedrības, kuras ir reģistrētas Īslandē un Norvēģijā, atrodas salīdzināmās situācijās.

      44      Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka atšķirīgā situācija, uz kuru tā balstās, izriet no apstākļa, ka atbilstoši divpusējām konvencijām,
         kuras ir noslēgtas ar abām minētajām EEZ valstīm, neesot iespējams nodrošināt, lai attiecīgās dividenžu saņēmējas sabiedrības
         patiešām atbilstu nosacījumiem, kurus dalībvalstu sabiedrībām paredz Wet DB 4. panta 2. punkts, proti – pirmkārt, tām būtu kāda no juridiskajām formām, kuras ir minētas Direktīvas 90/435 pielikumā
         vai ministra rīkojumā, un, otrkārt, tām to reģistrācijas dalībvalstī tiktu piemērots nodoklis peļņai bez izvēles tiesībām
         vai tiesībām uz atbrīvojumu no nodokļa.

      45      Tā pamatojas uz Direktīvas 77/799 normām. Saskaņā ar šīs direktīvas, kuras mērķis ir cīņa pret starptautisko krāpšanu nodokļu
         jomā un izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, noteikumiem dalībvalstu kompetentās iestādes apmainās ar jebkuru informāciju,
         kas var tām palīdzēt pareizi aprēķināt ienākumu nodokļus.

      46      Tā kā šī direktīva netiek piemērota Īslandes Republikai un Norvēģijas Karalistei, Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka neviena
         saistoša norma neļaujot tai iegūt ziņas, lai pārbaudītu, vai Wet DB 4. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi ir ievēroti.

      47      Tomēr ir jānorāda, ka, kaut arī šāda atšķirība minēto valstu pienākumu juridiskajā regulējumā nodokļu jomā no dalībvalstu
         pienākumiem varētu pamatot, ka Nīderlandes Karaliste ļautu Īslandes un Norvēģijas sabiedrībām izmantot atbrīvojumu no dividenžu
         nodokļa ieturējuma, ja tās pierādītu, ka tās ievēro Nīderlandes tiesību aktos paredzētos nosacījumus, tomēr tā nevar pamatot
         to, ka šie tiesību akti ļauj izmantot minēto atbrīvojumu, ja šīm sabiedrībām pieder lielāka līdzdalība dividenžu izmaksātājas
         sabiedrības pamatkapitālā.

      48      Turklāt šī pēdējā prasība nav saistīta ar visām sabiedrībām paredzētajiem nosacījumiem, lai tām būtu tiesības uz minēto atbrīvojumu,
         kuru ievērošanu Nīderlandes nodokļu administrācijai ir jāvar pārbaudīt, proti – ka tām ir jābūt noteiktai juridiskajai formai,
         ka tās maksā peļņas nodokli un ka tās ir galīgās izmaksāto dividenžu saņēmējas.

      49      Raugoties no šī viedokļa, no lietas materiāliem neizriet un Nīderlandes Karaliste nepierāda, ka līdzdalībai sabiedrības kapitālā,
         kura ir mazāka par 10 % vai 25 %, būtu kāda ietekme uz risku, ka kompetentajai administrācijai varētu tikt sniegta kļūdaina
         informācija par abās EEZ valstīs reģistrēto sabiedrību nodokļu režīmu, un ka šāda lieluma līdzdalības prasība būtu pamatota,
         kaut arī tā nepastāv attiecībā uz Kopienas dalībvalstīs reģistrētām sabiedrībām.

      50      Līdz ar to nevar piekrist Nīderlandes Karalistes argumentam par atšķirīgo stāvokli, kādā atrodas sabiedrības, kuru juridiskā
         adrese ir Kopienas dalībvalstīs, un Īslandes un Norvēģijas sabiedrības, lai pamatotu prasību pēc lielākas līdzdalības Nīderlandes
         sabiedrību, kuras izmaksā dividendes, kapitālā otrajām minētajām sabiedrībām, lai tām, tāpat kā pirmajām sabiedrībām, būtu
         tiesības uz atbrīvojumu no nodokļa ieturējuma no dividendēm, kuras tās saņem no Nīderlandes sabiedrībām.

      51      Šo secinājumu netieši apstiprina apstāklis, ka divpusējās konvencijas, kuras Nīderlandes Karaliste ir noslēgusi ar Īslandes
         Republiku un Norvēģijas Karalisti, paredz atbrīvojuma no nodokļa ieturējuma no dividendēm, kuras ir izmaksātas Īslandes un
         Norvēģijas sabiedrībām, piešķiršanu, pastāvot vienam nosacījumam, proti, noteiktam līdzdalības līmenim Nīderlandes sabiedrībā,
         kura izmaksā dividendes, nepieprasot citu nosacījumu, kurus paredz Wet DB 4. panta 2. punkts, ievērošanu.

      52      No iepriekš minētā izriet, ka, neatbrīvojot no nodokļa ieturējuma dividendes, kas ir izmaksātas Īslandē vai Norvēģijā reģistrētām
         sabiedrībām, ar tādiem pašiem nosacījumiem kā dividendes, kas ir izmaksātas Nīderlandes sabiedrībām vai sabiedrībām, kuras
         ir reģistrētas citās Kopienas dalībvalstīs, Nīderlandes Karaliste ir pārkāpusi pienākumus, ko tai uzliek EEZ līguma 40. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      53      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Nīderlandes
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Nīderlandes Karalistei spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      neatbrīvojot no nodokļa ieturējuma dividendes, kas ir izmaksātas Īslandē vai Norvēģijā reģistrētām sabiedrībām, ar tādiem
            pašiem nosacījumiem kā dividendes, kas ir izmaksātas Nīderlandes sabiedrībām vai sabiedrībām, kuras ir reģistrētas citās Eiropas
            Kopienas dalībvalstīs, Nīderlandes Karaliste ir pārkāpusi pienākumus, ko tai uzliek 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas
            Ekonomikas zonu 40. pants;
      2)      Nīderlandes Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2011. gada 10.novembrī. # Esprit International LP pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes, ko veido uz kabatas izvietota burta attēls, reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts grafiska preču zīme, ko veido burta attēls - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-22/10.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2011. gada 10. novembra spriedums – Esprit International/ITSB – Marc O’Polo International (Uz kabatas izvietota burta attēls)
      (lieta T‑22/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes, ko veido uz kabatas izvietota burta attēls, reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts grafiska preču zīme, ko veido burta attēls – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 106.–108. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 19. novembra lēmumu lietā R 1666/2008‑4 saistībā ar iebildumu procesu
                  starp

               Marc O’Polo International GmbH
               un
               Esprit International LP
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Esprit International LP tiesāšanās izdevumus.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 13.februārī. # Mundipharma AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "RESPICUR" reģistrācijas pieteikums - Valsts agrāka vārdiska preču zīme "RESPICORT" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums - Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts. # Lieta T-256/04.

text:
      Lieta T‑256/04
      Mundipharma AG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju
      (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “RESPICUR” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrāka vārdiska preču zīme “RESPICORT” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums – Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana –Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts)
      2.      Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana –Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts)
      3.      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      1.      Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 43. panta 2. punkta pēdējais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja preču zīme
         ir reģistrēta attiecībā uz preču vai pakalpojumu kategoriju, kas ir pietiekami plaša, lai tās ietvaros varētu nošķirt vairākas
         iespējami neatkarīgas apakškategorijas, preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījums attiecībā uz daļu no šīm precēm vai
         pakalpojumiem iebildumu procesā nodrošina aizsardzību tikai vienai vai vairākām tām apakškategorijām, kas aptver preces vai
         pakalpojumus, attiecībā uz kuriem preču zīme tiek faktiski izmantota. Savukārt, ja preču zīme ir reģistrēta attiecībā uz precēm
         vai pakalpojumiem, kas definēti tik precīzi un šauri, ka attiecīgās kategorijas ietvaros nav iespējams veikt nozīmīgu iedalījumu,
         tad preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījums attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem iebildumu izskatīšanas nolūkā obligāti
         aptver visu šo kategoriju.

      Lai gan daļējas izmantošanas jēdziena uzdevums ir nepadarīt nepieejamas preču zīmes, kas nav izmantotas saistībā ar attiecīgo
         preču kategoriju, tomēr tā rezultātā agrākās preču zīmes īpašniekam nedrīkst atņemt jebkādu aizsardzību attiecībā uz precēm,
         kuras – lai arī tās nav pilnīgi identiskas precēm, saistībā ar kurām tas var pierādīt faktisko izmantošanu, – tomēr no tām
         būtiski neatšķiras un pieder vienai un tai pašai grupai, ko var sadalīt tikai patvaļīgi. Šajā sakarā preču zīmes īpašniekam
         faktiski ir neiespējami sniegt pierādījumus tās izmantošanai attiecībā uz visām iespējamām precēm, ko aptver attiecīgā reģistrācija.
         Tādējādi jēdzienu “daļa preču vai pakalpojumu” nevar saprast tādējādi, ka tas attiecas uz visiem analogu preču vai pakalpojumu
         komerciālās izmantošanas veidiem, bet gan tas attiecas tikai uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir pietiekami atšķirīgi, lai
         veidotu loģiskas kategorijas vai apakškategorijas.

      (sal. ar 23. un 24. punktu)
      2.      Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 43. panta 2. punkta pēdējais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja preču zīme
         ir reģistrēta attiecībā uz preču vai pakalpojumu kategoriju, kas ir pietiekami plaša, lai tās ietvaros varētu nošķirt vairākas
         iespējami neatkarīgas apakškategorijas, preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījums attiecībā uz daļu no šīm precēm vai
         pakalpojumiem iebildumu procesā nodrošina aizsardzību tikai vienai vai vairākām no apakškategorijām, kas aptver preces vai
         pakalpojumus, attiecībā uz kuriem preču zīme tiek faktiski izmantota.

      Ņemot vērā, ka patērētājs vispirms meklē preci vai pakalpojumu, kas atbilstu viņa specifiskām vajadzībām, viņa izvēles orientācijā
         būtiska nozīme ir attiecīgās preces mērķim vai nolūkam. Tādējādi, tā kā mērķa vai nolūka kritēriju patērētājs piemēro, veicot
         katru pirkumu, preču vai pakalpojumu apakškategorijas noteikšanā tam ir vissvarīgākā nozīme. Konkrētāk, attiecībā uz ārstniecības
         līdzekli, tā mērķi un nolūku parāda tā terapeitiskās indikācijas.

      (sal. ar 23., 29. un 30. punktu)
      3.      Vācu pacientiem, kuri cieš no elpošanas ceļu slimībām, starp vārdisku apzīmējumu “RESPICUR”, par kuru iesniegts Kopienas preču
         zīmes reģistrācijas pieteikums attiecībā uz “elpošanas slimību ārstniecības līdzekļiem”, kuri ietilpst 5. klasē Nicas nolīguma
         izpratnē, un vārdisku preču zīmi “RESPICORT”, kas reģistrēta agrāk Vācijā attiecībā uz “farmaceitiskiem un sanitāriem līdzekļiem;
         plāksteriem”, kuri ietilpst tajā pašā klasē, pastāv sajaukšanas iespēja, ciktāl apzīmētās preces ir identiskas un konfliktējošie
         apzīmējumi no vizuālā, fonētiskā un konceptuālā viedokļa ir līdzīgi. Tā kā slimību, no kurām cieš gala patērētāji, nopietnā
         rakstura dēļ viņu uzmanības līmenis un zināšanas ir augstāki par vidējo, abās attiecīgajās preču zīmēs viņi spēs izšķirt elementu
         “respi” un saprast tā konceptuālo nozīmi, kura norāda uz viņu veselības problēmu vispārējo dabu. Šajā posmā viņu ierobežotās
         medicīniskās terminoloģijas zināšanas neļaus atšķirt elementu “cur” un “cort” konceptuālās norādes. Turpretī Vācijas profesionāļiem
         medicīnas jomā nav sajaukšanas iespējas, jo, ņemot vērā viņu zināšanas un pieredzi, viņi parasti spēs saprast terminus, uz
         kuriem norāda elements “respi”, kā arī elementi “cur” un “cort”, no kā izriet, ka agrākās preču zīmes atšķirtspēja attiecībā
         uz profesionāļiem medicīnas jomā uzskatāma par vāju.

      (sal. ar 37., 58., 59., 62., 72. un 73. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS(otrā palāta)

      2007. gada 13. februārī (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “RESPICUR” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrāka vārdiska preču zīme “RESPICORT” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums – Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts
      Lieta T‑256/04
      Mundipharma AG, Bāzele [Bâle] (Šveice), ko pārstāv F. Nīlsens [F. Nielsen], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko sākotnēji pārstāvēja B. Millers [B. Müller], pēc tam G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvji,

      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā, –
      Altana Pharma AG, Konstance (Vācija), ko pārstāv H. Bekers [H. Becker], advokāts,

      par prasību par ITSB Apelāciju otrās padomes 2004. gada 19. aprīļa lēmumu lietā R 1004/2002‑2 attiecībā uz iebildumu procesu
         starp Mundipharma AG un Altana Pharma AG.

      EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESA(otrā palāta)

      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un I. Pelikānova [I. Pelikánová],

      sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 28. jūnijā,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 22. novembrī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 22. novembrī,
      pēc tiesas sēdes 2006. gada 24. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1        1998. gada 7. oktobrī persona, kas iestājusies lietā, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojā (preču zīmes, paraugi un modeļi)
         (ITSB) iesniedza pieteikumu kā Kopienas preču zīmi reģistrēt vārdisku apzīmējumu “RESPICUR” (turpmāk tekstā – “reģistrācijai
         pieteiktā preču zīme”, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi
         (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2        Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 5. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “elpošanas slimību ārstniecības līdzekļi”.

      3        1999. gada 7. jūnijā šis reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 45/1999.

      4        1999. gada 1. septembrī prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, iesniedza iebildumus
         pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju. Iebildumu pamatā bija Vācijas vārdiska preču zīme Nr. 1155003 “RESPICORT”, kas 1989. gada
         21. augustā tika pieteikta reģistrācijai un 1990. gada 1. martā reģistrēta attiecībā uz precēm, kuras ietilpst 5. klasē atbilstoši
         Nicas nolīgumam un atbilst šādam aprakstam: “farmaceitiskie un sanitārie līdzekļi; plāksteri” (turpmāk tekstā – “agrākā preču
         zīme”).

      5        Ar 2002. gada 30. oktobra lēmumu Iebildumu nodaļa iebildumus noraidīja. Tā uzskatīja, ka prasītāja nav iesniegusi nedz pierādījumu
         par savām īpašuma tiesībām uz agrāko preču zīmi, nedz arī tās izmantošanas pierādījumu. Turklāt Iebildumu nodaļa uzskatīja,
         ka starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko preču zīmi sajaukšanas iespēja nepastāv.

      6        2002. gada 12. decembrī prasītāja par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelāciju.

      7        Ar 2004. gada 19. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Apelāciju otrā padome atcēla Iebildumu nodaļas lēmumu
         būtisku formas prasību pārkāpuma dēļ, bet tomēr iebildumus pilnā apmērā noraidīja.

      8        Apstrīdētajā lēmumā Apelāciju padome uzskatīja, ka Iebildumu nodaļai iebildumi nebija jānoraida tādēļ, ka trūka agrākās preču
         zīmes īpašuma tiesību pierādījuma. Turpmāk tā uzskatīja, ka prasītājai nav izdevies pietiekamā mērā pierādīt agrākās preču
         zīmes izmantošanu un ka vērā ir jāņem vienīgi izmantošana attiecībā uz “dozēšanas aerosoliem, kas iekļauj kortikoīdus un tiek
         izsniegti vienīgi pēc receptes”, ko persona, kas iestājusies lietā, neapstrīd. Attiecībā uz sajaukšanas iespējas esamību Apelāciju
         padome konstatēja attiecīgo preču identitāti un noteiktas līdzības esamību, ko tomēr atsver izteiktas abu konfliktējošo apzīmējumu
         atšķirības. Tā uzskatīja, ka konkrētās sabiedrības daļas, uz ko ir vērsta agrākā preču zīme un reģistrācijai pieteiktā preču
         zīme, sakrīt vienīgi profesionāļu sabiedrības līmenī, kura tādējādi veido konkrēto sabiedrības daļu izskatāmajā lietā. Ievērojot
         konstatētās atšķirības, Apelāciju padome secināja, ka starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko preču zīmi sajaukšanas
         iespēja nepastāv.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      9        2005. gada 10. novembrī Pirmās instances tiesa lūdza lietas dalībniekus atbildēt uz dažiem jautājumiem. Lietas dalībnieki
         uz Pirmās instances tiesas jautājumiem atbildēja noteiktajā termiņā.

      10      Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      11      ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      12      Persona, kas iestājusies lietā, pievienojas ITSB prasījumiem.

       Par pieņemamību
      13      Savos rakstos gan prasītāja, gan arī persona, kas iestājusies lietā, noteikti norāda uz rakstveida dokumentiem, ko tās iesniedza
         iebildumu procesā ITSB. Persona, kas iestājusies lietā, atsaucas arī uz pamatojumu, kas ir iekļauts Iebildumu nodaļas un Apelāciju
         padomes lēmumos.

      14      Šajā sakarā ir jānorāda, ka atbilstoši Tiesas Statūtu 21. pantam un Pirmās instances tiesas reglamenta 44. panta 1. punkta
         c) apakšpunktam prasības pieteikumā jābūt kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem. Saskaņā ar judikatūru, šai norādei ir
         jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai ļautu atbildētājam sagatavot savu aizstāvību un Pirmās instances tiesai lemt par
         prasību, attiecīgajā gadījumā – bez citas papildu informācijas. Turklāt Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka, ja prasības
         pieteikuma tekstu var pamatot ar atsauci uz noteiktām daļām no tam pielikumā pievienotajiem dokumentiem, tad vispārēja atsaukšanās
         uz citiem rakstveida dokumentiem, pat ja tie ir pievienoti prasības pieteikumam, nevar atsvērt būtisku elementu trūkumu prasības
         pieteikumā, un ka Pirmās instances tiesai nav jāaizstāj lietas dalībnieki, cenšoties pielikumos sameklēt atbilstošus elementus
         (skat. Pirmās instances tiesas 1993. gada 29. novembra rīkojumu lietā T‑56/92 Koelman/Komisija, Recueil, II‑1267. lpp., 21. un 23. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 21. marta spriedumu lietā T‑231/99 Joynson/Komisija, Recueil, II‑2085. lpp., 154. punkts un tajā minētā judikatūra). Šī judikatūra ir attiecināma arī uz atbildes rakstu, ko iesniedz
         otrs iebildumu procesa Apelāciju padomē dalībnieks, kurš lietā Pirmās instances tiesā ir iestājies saskaņā ar Reglamenta 46. pantu,
         kas intelektuālā īpašuma lietās ir piemērojams atbilstoši Reglamenta 135. panta 1. punkta otrajai daļai (Pirmās instances
         tiesas 2004. gada 13. jūlija spriedums lietā T‑115/02 AVEX/ITSB – Ahlers (“a”), Krājums, II‑2907. lpp., 11. punkts).

      15      Prasības pieteikums un personas, kas iestājusies lietā, atbildes raksts, ciktāl ar tiem tiek norādīts attiecīgi uz prasītājas
         un personas, kas iestājusies lietā, ITSB iesniegtajiem rakstveida dokumentiem, kā arī uz ITSB Iebildumu procesa ietvaros pieņemtajiem
         lēmumiem, ir nepieņemams, jo tajos ietverto vispārējo atsaukšanos nevar saistīt ar pamatiem un argumentiem, kas ir izvirzīti
         attiecīgi prasības pieteikumā un personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstā.

       Par lietas būtību
      16      Prasītāja izvirza vienu pamatu par to, ka Apelāciju padome, secinot, ka starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko
         preču zīmi sajaukšanas iespēja nepastāv, ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Būtībā prasītāja
         pamatojas uz pieciem elementiem, tas ir, preču, kas tiek ņemtas vērā saistībā ar agrāko preču zīmi, ierobežošanu, konkrētās
         sabiedrības daļas noteikšanu, apzīmējumu līdzību, agrākās preču zīmes atšķirtspēju un to, ka sajaukšanas iespējas starp tiem
         pašiem apzīmējumiem esamību konstatēja Deutsches Patent- und Markenamt (Vācijas Patentu un preču zīmju birojs).

       Par preču, kuras uzskata par segtām ar agrāko preču zīmi, ierobežošanu un preču līdzību
       Apstrīdētais lēmums
      17      Apstrīdētā lēmuma 31. punktā Apelāciju padome uzskatīja, ka, atbildot uz personas, kas iestājusies lietā, lūgumu, kas tika
         iesniegts saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punktu, prasītāja nav iesniegusi pierādījumu, ka agrākā preču zīme
         tikusi faktiski izmantota Vācijā. Tā secināja, ka, vērtējot sajaukšanas iespējas esamību, par precēm, ko sedz agrākā preču
         zīme, ir uzskatāmas tikai tās, par kurām persona, kas iestājusies lietā, faktiskās izmantošanas pierādījumu nav pieprasījusi,
         tas ir, – “dozēšanas aerosoli, kas iekļauj kortikoīdus un tiek izsniegti vienīgi pēc receptes”.

       Lietas dalībnieku argumenti
      18      Prasītāja Apelāciju padomes secinājumu, ka agrākās preču zīmes faktiskā izmantošana nav pierādīta, neapstrīd. Tam tā esot,
         Apelāciju padome, uzskatot, ka agrāko preču zīmi ņemt vērā drīkst vienīgi tiktāl, ciktāl tā sedz “dozēšanas aerosolus, kas
         iekļauj kortikoīdus un tiek izsniegti vienīgi pēc receptes”, esot nepamatoti ierobežojusi prasītājas ekonomiskās rīcības brīvību.
         Šāda pieeja agrākās preču zīmes aizsardzību ierobežojot ar faktiski tirgojamām precēm. Līdzīgos gadījumos Vācijas judikatūrā
         esot atzīts, ka nav pamata ierobežot aizsardzību ar precēm, ko izsniedz vienīgi pēc receptes.

      19      Šajā sakarā prasītāja uzskata, ka būtu jāpieņem, ka agrākās preču zīmes izmantošana attiecībā uz “elpošanas slimību ārstniecības
         līdzekļiem” ir pierādīta. Faktiski Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. jūlija sprieduma lietā T‑126/03 Reckitt Benckiser (Spānija)/ITSB – Aladin (“ALADIN”) (Krājums, II‑2861. lpp., 45. un 46. punkts) izpratnē šī grupa esot atsevišķa vispārējās kategorijas “ārstniecības
         līdzekļi” apakškategorija.

      20      ITSB pievienojas prasītājas nostājai un uzskata, ka, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā “ALADIN”, apakškategorijas
         ir jānosaka atkarībā no attiecīgās preces terapeitiskajām indikācijām. Šajā sakarā tas uzskata, ka “elpošanas slimību ārstniecības
         līdzekļi” ir atbilstoša apakškategorija.

      21      Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka, ciktāl prasītājai vienmēr ir iespēja Vācijā tirgot jaunas preces ar agrāko preču
         zīmi, tās ekonomiskā brīvība nav ierobežota. Attiecībā uz sprieduma lietā “ALADIN” piemērošanu šajā lietā tā uzskata, ka atbilstoša
         apakškategorija ir “glukokortikoīdi”.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      22      Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts nosaka:

      “2.      Pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma agrākas Kopienas preču zīmes īpašnieks, kas iesniedzis savus iebildumus, apliecina, ka piecu
         gadu laikā pirms Kopienas preču zīmes pieteikuma publicēšanas agrākā Kopienas preču zīme ir Kopienā faktiski izmantota saistībā
         ar precēm vai pakalpojumiem, uz ko tā ir reģistrēta un ko šī persona uzskaita kā savu iebildumu pamatojumu, vai arī norāda
         pamatotus tās neizmantošanas iemeslus, ar nosacījumu, ka agrākā Kopienas preču zīme tobrīd ir reģistrēta ne mazāk kā piecus
         gadus. Ja šāda apliecinājuma nav, iebildumus noraida. Ja agrākā preču zīme ir izmantota tikai saistībā ar daļu preču vai pakalpojumu,
         uz ko tā ir reģistrēta, iebildumu izskatīšanas nolūkos uzskata, ka tā ir reģistrēta tikai attiecībā uz šīm precēm vai pakalpojumiem.

      3.      Šā panta 2. punktu piemēro attiecībā uz 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā minētām agrākām preču zīmēm, aizvietojot izmantošanu
         Kopienā ar izmantošanu tajā dalībvalstī, kur agrākā preču zīme ir aizsargāta.”

      23      Saskaņā ar judikatūru no iepriekš minētajām normām izriet – ja preču zīme ir reģistrēta attiecībā uz preču vai pakalpojumu
         kategoriju, kas ir pietiekami plaša, lai tās ietvaros varētu nošķirt vairākas iespējami neatkarīgas apakškategorijas, preču
         zīmes faktiskās izmantošanas pierādījums attiecībā uz daļu no šīm precēm vai pakalpojumiem iebildumu procesā nodrošina aizsardzību
         tikai vienai vai vairākām no apakškategorijām, kas aptver preces vai pakalpojumus, attiecībā uz kuriem preču zīme tiek faktiski
         izmantota. Savukārt, ja preču zīme ir reģistrēta attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas definēti tik precīzi un šauri,
         ka attiecīgās kategorijas ietvaros nav iespējams veikt nozīmīgu iedalījumu, tad preču zīmes faktiskās izmantošanas pierādījums
         attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem iebildumu izskatīšanas nolūkā obligāti aptver visu šo kategoriju (iepriekš minētais
         spriedums lietā “ALADIN”, 45. punkts).

      24      Lai gan daļējas izmantošanas jēdziena uzdevums ir nepadarīt nepieejamas preču zīmes, kas nav izmantotas saistībā ar attiecīgo
         preču kategoriju, tomēr tā rezultātā agrākās preču zīmes īpašniekam nedrīkst atņemt jebkādu aizsardzību attiecībā uz precēm,
         kuras – lai gan tās nav pilnīgi identiskas precēm, saistībā ar kurām tas var pierādīt faktisko izmantošanu, – tomēr no tām
         būtiski neatšķiras un pieder vienai un tai pašai grupai, ko var sadalīt tikai patvaļīgi. Šajā sakarā ir jānorāda, ka preču
         zīmes īpašniekam faktiski ir neiespējami sniegt pierādījumu tās izmantošanai attiecībā uz visām iespējamām precēm, ko aptver
         attiecīgā reģistrācija. Tādējādi jēdzienu “daļa preču vai pakalpojumu” nevar saprast tādējādi, ka tas attiecas uz visiem analogu
         preču vai pakalpojumu komerciālās izmantošanas veidiem, bet gan tas attiecas tikai uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir pietiekami
         atšķirīgi, lai veidotu loģiskas kategorijas vai apakškategorijas (iepriekš minētais spriedums lietā “ALADIN”, 46. punkts).

      25      Ir jānorāda, ka, lai gan izskatāmajā lietā prasītāja agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu attiecībā uz kādām precēm nav
         pierādījusi, tas nemaina to, ka persona, kas iestājusies lietā, šādu pierādījumu attiecībā uz “dozēšanas aerosoliem, kas iekļauj
         kortikoīdus un tiek izsniegti vienīgi pēc receptes”, nav prasījusi. Kā Apelāciju padome ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 25. punktā,
         tā kā, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktu, preču zīmes, uz ko balstīti iebildumi, izmantošanas pierādījums
         ir jāsniedz tikai pēc reģistrācijas pieteikuma iesniedzējas lūguma, tai ir jānosaka šī lūguma sniegt pierādījumu apjoms. Tādējādi,
         tā kā personas, kas iestājusies lietā, pierādījuma sniegšanas lūgumā “dozēšanas aerosoli, kas iekļauj kortikoīdus un tiek
         izsniegti vienīgi pēc receptes”, nebija norādīti, nav vajadzības pārbaudīt, vai attiecībā uz šīm precēm agrākā preču zīme
         Vācijā tika faktiski izmantota.

      26      Turpmāk ir jāatgādina, ka agrākā preču zīme ir reģistrēta attiecībā uz “farmaceitiskiem un sanitāriem līdzekļiem; plāksteriem”.
         Šī preču kategorija ir pietiekami plaša, lai tajā varētu izšķirt vairākas apakškategorijas, kuras var aplūkot kā neatkarīgas.
         Tādējādi tas, ka ir uzskatāms, ka agrākā preču zīme tika izmantota attiecībā uz “dozēšanas aerosoliem, kas iekļauj kortikoīdus
         un tiek izsniegti vienīgi pēc receptes”, piešķir aizsardzību vienīgi attiecībā uz minētās preces aptverošo apakškategoriju.

      27      Apstrīdētajā lēmumā Apelāciju padome uzskatīja, ka agrākā preču zīme vērā ir jāņem tikai tiktāl, ciktāl tā attiecas uz precēm,
         saistībā ar kurām faktiskā izmantošana nav apstrīdēta. Tādējādi tā noteica apakškategoriju, kas minētajām precēm ir identiska,
         tas ir, “dozēšanas aerosoli, kas iekļauj kortikoīdus un tiek izsniegti vienīgi pēc receptes”.

      28      Šī definīcija nav savienojama ar Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. punktu iepriekš minētajā spriedumā lietā “ALADIN” noteiktajā
         interpretācijā, kurš agrākām valsts preču zīmēm ir piemērojams atbilstoši tās pašas regulas 43. panta 3. punktam.

      29      Šajā sakarā ir jānorāda – ņemot vērā, ka patērētājs vispirms meklē preci vai pakalpojumu, kas atbilstu viņa specifiskām vajadzībām,
         viņa izvēles orientācijā būtiskā nozīme ir attiecīgās preces mērķim vai nolūkam. Tādējādi, tā kā mērķa vai nolūka kritēriju
         patērētājs piemēro, veicot katru pirkumu, preču vai pakalpojumu apakškategorijas noteikšanā tam ir vissvarīgākā nozīme.

      30      Ārstniecības līdzekļa mērķi un nolūku parāda tā terapeitiskās indikācijas. Ciktāl Apelāciju padomes izmantotajā definīcijā
         nav norādīts, ka attiecīgās preces ir paredzētas veselības traucējumu ārstēšanai, un nav precizēts, kāds ir šo traucējumu
         raksturs, tiktāl šī definīcija uz minēto kritēriju nav balstīta.

      31      Ir jāpiebilst, ka Apelāciju padomes izvēlētie kritēriji, tas ir, dozēšanas forma, aktīvā viela un obligātā ārsta recepte,
         preču apakškategorijas noteikšanai iepriekš minētā sprieduma lietā “ALADIN” izpratnē parasti nav derīgi, jo, tos piemērojot,
         netiek ievēroti iepriekš minētie mērķa un nolūka kritēriji. Noteiktu slimību bieži vien var ārstēt ar vairākām zālēm, kurām
         ir atšķirīga dozēšanas forma un kuras ietver atšķirīgas aktīvās vielas, dažas no kurām ir pieejamas brīvā pārdošanā, bet citām
         ir piemērojama ārsta recepte.

      32      No minētā izriet, ka, neņemot vērā attiecīgo preču mērķi un nolūku, Apelāciju padome preču apakškategoriju noteica patvaļīgi.

      33      Iepriekš minētajā 29. un 30. punktā norādīto iemeslu dēļ preču, kuru skaitā ietilpst tās, attiecībā uz kurām faktiskā izmantošana
         netika apstrīdēta, apakškategorija ir jānosaka, pamatojoties uz terapeitisko indikāciju kritēriju.

      34      Personas, kas iestājusies lietā, piedāvāto apakškategoriju, tas ir, “glukokortikoīdus”, nevar izmantot. Šī definīcija balstīta
         uz aktīvās vielas kritēriju. Kā ir izklāstīts iepriekš minētajā 31. punktā, šāds kritērijs pats par sevi ārstniecības līdzekļu
         apakškategorijas noteikšanai parasti nav derīgs.

      35      Turpretim definīcija, ko piedāvā prasītāja un ITSB, tas ir, “elpošanas slimību ārstniecības līdzekļi”, ir piemērota, jo, no
         vienas puses, tā balstīta uz attiecīgo preču terapeitiskajām indikācijām un, no otras puses, ļauj noteikt pietiekami precīzu
         apakškategoriju iepriekš minētā sprieduma lietā “ALADIN” izpratnē.

      36      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka izskatāmās lietas vajadzībām agrākā preču zīme uzskatāma par reģistrētu attiecībā
         uz “elpošanas slimību ārstniecības līdzekļiem”.

      37      Papildus ir jāatzīmē, ka šis konstatējums neietekmē apstrīdētā lēmuma 38. punktā izteikto un lietas dalībnieku neapstrīdēto
         Apelāciju padomes secinājumu, ka preces, ko apzīmē abas konfliktējošās preču zīmes, ir identiskas.

      38      Tādējādi, lai gan apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka agrākās preču zīmes aizsardzība attiecas tikai uz “dozēšanas aerosoliem,
         kas iekļauj kortikoīdus un tiek izsniegti vienīgi pēc receptes”, tajā ir pieļauta kļūda, kuras sekas ir jāpārbauda saistībā
         ar Apelāciju padomes veikto sajaukšanas iespējas esamības vērtējumu.

       Par konkrēto sabiedrības daļu
       Lietas dalībnieku argumenti
      39      Prasītāja norāda, ka elpošanas slimību ārstniecības līdzekļi, uz ko atbilstoši tās viedoklim attiecas abas konfliktējošās
         preču zīmes, iekļauj, no vienas puses, tādas preces, kas ir pieejamas brīvā pārdošanā, un, no otras puses, tās, ko izsniedz
         pēc receptes. Tādējādi konkrēto sabiedrības daļu veidojot gan medicīnas profesionāļi, gan arī gala patērētāji, tas ir, pacienti.

      40      ITSB principā pievienojas prasītājas nostājai, precizējot, no vienas puses, ka vērā ir jāņem vācu patērētāji, un, no otras
         puses, ka gala patērētāji, kas ir pacienti, kuri cieš no kādas smagas elpošanas ceļu slimības, uzrāda uzmanības pakāpi, kura
         ir no vidējās līdz augstai.

      41      Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka, tā kā visus glukokortikoīdus izsniedz pēc receptes, sabiedrību, uz ko ir vērsta
         agrākā preču zīme, veido profesionāļi medicīnas jomā. Līdz ar to konkrētā sabiedrības daļa izskatāmajā lietā esot šī profesionāļu
         sabiedrība. Tā piebilst, ka, jebkurā gadījumā, izvēloties ārstniecības līdzekļus, kas ir paredzēti tādu smagu veselības traucējumu
         ārstēšanai kā tie, kas tiek izskatīti šajā lietā, pacienti uzrāda īpaši augstu uzmanības līmeni.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      42      Vispirms ir jāatgādina, ka, vērtējot sajaukšanas iespēju visaptveroši, ir jāņem vērā attiecīgās preču kategorijas samērā informēts,
         uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs. Tāpat ir jāņem vērā fakts, ka vidusmēra patērētāja uzmanības līmenis var mainīties
         atkarībā no attiecīgo preču vai pakalpojumu kategorijas (skat. pēc analoģijas 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑342/97
         Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 25. un 26. punkts).

      43      Turpmāk, sekojot ITSB viedoklim, pirmkārt, ir jānorāda, ka, tā kā agrākā preču zīme ir reģistrēta Vācijā, konkrēto sabiedrības
         daļu veido vācu patērētāji.

      44      Otrkārt, izskatāmajā lietā netiek apstrīdēts, ka saistībā ar precēm, uz ko attiecas reģistrācijai pieteiktā preču zīme, tas
         ir, elpošanas slimību ārstniecības līdzekļiem, konkrēto sabiedrības daļu veido, no vienas puses, pacienti kā gala patērētāji
         un, no otras puses, profesionāļi medicīnas jomā.

      45      Saistībā ar precēm, attiecībā uz kurām, kā tiek uzskatīts, ir reģistrēta agrākā preču zīme, no lietas dalībnieku rakstveida
         dokumentiem un to atbildēm uz tiesas sēdē uzdotajiem jautājumiem izriet, ka daži no elpošanas slimību ārstniecības līdzekļiem
         tiek izsniegti vienīgi pēc receptes, bet citi ir pieejami brīvā pārdošanā. Tā kā dažas no šādām precēm pacienti var nopirkt
         bez ārsta receptes, ir uzskatāms, ka šo preču konkrētā sabiedrības daļa ir ne tikai profesionāļi medicīnas jomā, bet arī gala
         patērētāji.

      46      Treškārt, vadoties pēc personas, kas iestājusies lietā, viedokļa, ir jānorāda, ka, tā kā vairākas elpošanas ceļu slimības
         ir smagas slimības, tad pacienti, kas no tām cieš, runājot par viņiem piemērotu zāļu izvēli, parasti ir labi informēti un
         īpaši uzmanīgi un apdomīgi.

      47      Tādējādi ir jāsecina, ka konkrēto sabiedrības daļu veido, no vienas puses, vācu profesionāļi medicīnas jomā un, no otras puses,
         vācu pacienti, kuri cieš no elpošanas ceļu slimībām un kuri parasti uzrāda uzmanības pakāpi, kas ir augstāka par vidējo.

       Par apzīmējumu līdzību
       Lietas dalībnieku argumenti
      48      Prasītāja norāda, ka terminiem “respicort” un “respicur” ir ļoti liela līdzības pakāpe tādēļ, ka tie ir līdzīgā garumā un
         to septiņi burti ir identiski un ir novietoti tajā pašā secībā. Aplūkojot no fonētiskā viedokļa, atšķirība starp patskaņiem
         “o” un “u” esot ļoti vāja un līdzskaņa “t” pievienošana “respicort” beigās esot maz uztverama. Abu patskaņu skanējums esot
         notušēts un tādējādi to iedarbība esot līdzīga. Turklāt vācu valodā termina “respicort” pēdējais burts “t” parasti netiekot
         izrunāts vai tiekot izrunāts tikai vāji, jo pēdējie burti bieži tiekot “aprīti”. Tādējādi pēdējais burts “t” netiekot uztverts,
         it īpaši tādēļ, ka “respicort” ir nevis vācu, bet gan iztēles radīts vārds, kādēļ esot ļoti iespējams, ka to izrunās bez pēdējā
         “t” burta. Aplūkojot no konceptuālā viedokļa, prasītāja uzskata, ka attiecīgie patērētāji nebūs tendēti konfliktējošās preču
         zīmes sadalīt divās daļās, tas ir, “respi”, no vienas puses, un “cur” vai “cort”, no otras puses. Tā piebilst, ka attiecīgie
         gala patērētāji jebkurā gadījumā nav spējīgi saprast šo elementu nozīmi.

      49      ITSB norāda, ka attiecīgās preču zīmes ir tikai nelielā mērā līdzīgas. Šajā sakarā tas norāda, ka konkrētā sabiedrības daļa
         elementu “respi” uztvers kā aprakstošu un tādēļ par komerciālās izcelsmes norādi neuzskatīs. Tādējādi šis elements nevarot
         palīdzēt noteikt attiecīgo apzīmējumu līdzību. Profesionāļu sabiedrība un gala patērētāju daļa elementu “cort” uzskatīšot
         par norādi uz kortikoīdiem. Līdzīgi, tās pašas sabiedrības grupas elementu “cur” interpretēšot kā norādi uz vārdiem “cure”
         [kūre] vai “guérir” [ārstēt].

      50      Turpinot ITSB norāda, ka, aplūkojot no vizuālā viedokļa, atšķirīgie patskaņi “o” un “u”, kā arī pēdējā burta “t” esamība agrākajā
         preču zīmē rada uztveramu atšķirību. Fonētiskajā ziņā reģistrācijai pieteiktā preču zīme beidzoties ar garu un zemu skaņu
         burtu “u” un “r” kombinācijas dēļ. Turpretim agrākās preču zīmes nobeiguma elementu raksturojot ass burta “t” skanējums, kuru
         vācu sabiedrība izrunā. Aplūkojot no konceptuālā viedokļa, atšķirība, kas pastāv starp abu apzīmējumu nobeiguma elementiem,
         pēc sava rakstura esot tāda, kas iespējamas vizuālās un fonētiskās līdzības neitralizēs.

      51      Persona, kas iestājusies lietā, principā pievienojas ITSB. Tā piebilst, ka attiecībā uz elementu “respi”, kas norāda uz vārdu
         “respiratoire” [elpošanas], ir jāņem vērā ar šo terminu saistītā paturēšanas brīvai lietošanai saistība.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      52      Kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras, attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību sajaukšanas
         iespējas visaptverošam vērtējumam ir jābūt balstītam uz šo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos
         un dominējošus elementus (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 14. oktobra spriedumu lietā T‑292/01 Phillips‑Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (“BASS”), Recueil, II‑4335. lpp., 47. punkts un tajā minētā judikatūra).

      53      Saistībā ar minēto, konfliktējošās preču zīmes nodalošās atšķirības var būt tādas, kas lielā mērā neitralizē vizuālo un fonētisko
         līdzību. Šādai neitralizēšanai tomēr ir vajadzīgs, lai vismaz vienai attiecīgajai preču zīmei no konkrētās sabiedrības daļas
         viedokļa būtu skaidra un noteikta nozīme, lai šī sabiedrība varētu to nekavējoties uztvert un lai otrajai preču zīmei šādas
         nozīmes nebūtu vai būtu pavisam cita nozīme (iepriekš minētais spriedums lietā “BASS”, 54. punkts).

      54      Tas, vai reģistrācijai pieteiktā preču zīme “RESPICUR” un agrākā preču zīme “RESPICORT” ir līdzīgas, ir jāpārbauda, ievērojot
         šos noteikumus.

      55      Pirmkārt, ir jāatzīmē, ka, aplūkojot no vizuālā viedokļa, attiecīgās preču zīmes saistībā ar visiem attiecīgajiem patērētājiem
         ir līdzīgas to iemeslu dēļ, ka tās veido viens vārds, ka tām ir līdzīgs garums un pirmie seši burti “respic”, kā arī astotais
         burts “r” ir identiski. Šo vizuālo līdzību nevar novērst nedz patskaņu “u” un “o”, kuri ir septītie burti, atšķirība, nedz
         arī devītā burta “t” pievienošana agrākās preču zīmes beigās.

      56      Otrkārt, kas attiecas uz fonētisko salīdzinājumu, konfliktējošās preču zīmes tiek izrunātas trijās zilbēs, turklāt divu pirmo
         zilbju “respi” izruna abos gadījumos ir identiska. Trešās zilbes, kas attiecīgi ir “cur” un “cort”, izruna parāda gan līdzības,
         ko pastiprina līdzskaņu “c” un “r” esamība, gan arī atšķirības, kuru pamatā ir starpība starp patskaņiem “u” un “o”, kā arī
         burts “t” agrākajā preču zīmē. Šajā situācijā atšķirības nav pietiekamas, lai atsvērtu pirmo divu zilbju identiskumu, kā arī
         līdzību, kuras pamatā ir līdzskaņu “c” un “r” esamība trešās zilbes izrunā. Tādējādi ir jāsecina, ka fonētiskā līdzība pastāv.

      57      Treškārt, attiecībā uz konceptuālo līdzību vispirms ir jānorāda, ka, lai gan vidusmēra patērētājs parasti preču zīmi uztver
         kopumā un neanalizē tās dažādas sastāvdaļas (iepriekš minētais spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 25. punkts), tas negroza to, ka, uztverot vārdisko apzīmējumu, viņš sadalīs to vārdos, kuri viņam izraisīs noteiktu nozīmi
         vai atgādinās zināmus vārdus (Pirmās instances tiesas 2004. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑356/02 Vitakraft-Werke Wührmann/ITSB – Krafft (“VITAKRAFT”), Krājums, II‑3445. lpp., 51. punkts). Tādējādi prasītājas arguments par to, ka patērētāji konfliktējošās preču
         zīmes nesadalīs, nav pieņemams a apriori bez konkrētu lietas apstākļu pārbaudes.

      58      Turpinājumā ir jāatgādina, ka izskatāmajā lietā konfliktējošo preču zīmju konceptuālā uztvere divās grupās, kas veido konkrēto
         sabiedrības daļu, atšķirsies. Profesionāļu sabiedrība, ņemot vērā tās zināšanas un pieredzi, parasti spēs saprast terminu,
         uz kuriem norāda dažādi konfliktējošo preču zīmju elementi, konceptuālo nozīmi, tas ir, “elpošanas” saistībā ar “respi”, “kūre”
         vai “ārstēt” saistībā ar “cur” un “kortikoīdi” saistībā ar “cort”. Tātad, sadalot abas preču zīmes to attiecīgajās sastāvdaļās,
         reģistrācijai pieteikto preču zīmi tie interpretēs kā tādu, kas atbilst “elpošanas traucējumu ārstēšanai”, un agrāko preču
         zīmi kā tādu, kas apzīmē “elpošanas ceļiem paredzētus kortikoīdus”. Tā kā agrākās preču zīmes nozīme ir specifiskāka nekā
         reģistrācijai pieteiktās preču zīmes nozīme, šīm divām preču zīmēm ir noteikta konceptuālā atšķirība, tomēr tām ir kopīga
         vispārīgā ideja, kas ir saistīta ar elpošanu. Tādējādi, lai gan konceptuālā atšķirība iepriekš konstatēto vizuālo un fonētisko
         līdzību vājina, tad tomēr tā nav pietiekami izteikta, lai šo līdzību profesionāļu sabiedrības uztverē neitralizētu.

      59      Runājot par gala patērētājiem, iepriekš jau tika norādīts, ka slimību, no kurām tie cieš, nopietnā rakstura dēļ to uzmanības
         līmenis un zināšanas ir augstākas par vidējo. Tādēļ abās attiecīgajās preču zīmēs viņi spēs izšķirt elementu “respi” un saprast
         tā konceptuālo nozīmi, kura norāda uz viņu veselības problēmu vispārējo dabu. Šajā posmā viņu ierobežotās medicīniskās terminoloģijas
         zināšanas neļaus atšķirt elementu “cur” un “cort” konceptuālās norādes. Tādējādi, aplūkojot no konceptuālā viedokļa, konfliktējošās
         preču zīmes viņiem ir līdzīgas, jo elements “respi”, kas ir vienīgais, kam ir skaidrs un noteikts konceptuālais saturs, ir
         identisks.

      60      Ar ITSB argumentu, ka elements “respi” nevar būt par pamatu nekādai apzīmējumu līdzībai tādēļ, ka tas ir aprakstošs, iepriekš
         izdarītos secinājumus par konfliktējošo preču zīmju uztveri nevar apšaubīt. Neraugoties uz tā raksturu, minētais elements,
         kas atrodas abu preču zīmju sākumā, aizņem divas no trim zilbēm un ir garāks nekā attiecīgie otrie elementi, ir ievērojami
         saistīts ar attiecīgo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu. Turklāt attiecībā uz profesionāļu sabiedrību iepriekš jau tika norādīts,
         ka visus konfliktējošo preču zīmju elementus tā uzskatīs par tādiem, kas apraksta attiecīgo preču nolūku vai aktīvo vielu.
         Tādējādi šī sabiedrība būs nevis tendēta piešķirt dotajam elementam īpašu nozīmi, bet gan uztvers abas preču zīmes ar to attiecīgo
         vispārējo konceptuālo nozīmi.

      61      Visbeidzot, ar iepriekš minētajā 51. punktā izklāstīto personas, kas iestājusies lietā, argumentu, kas attiecas uz brīvās
         izmantošanas imperatīvu, kurš ir saistīts ar elementu “respi”, tāpat nevar grozīt iepriekš izdarītos secinājumus par konfliktējošo
         preču zīmju uztveri. Nevar uzskatīt, ka secinājums, ka starp konfliktējošajām preču zīmēm, aplūkojot tās kopumā, pastāv līdzība,
         noved pie elementa “respi” monopolizācijas.

      62      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka profesionāļu sabiedrībai konfliktējošās preču zīmes ir vidēji līdzīgas un gala
         patērētājiem – ļoti līdzīgas. Faktiski pēdējiem preču zīmes ir līdzīgas no vizuālā, fonētiskā un konceptuālā viedokļa. Turpretim
         profesionāļu sabiedrība uztvers abu preču zīmju noteiktu konceptuālo atšķirību, kas tomēr nav pietiekama, lai konstatēto vizuālo
         un fonētisko līdzību pilnībā neitralizētu.

       Par agrākas preču zīmes atšķirtspēju un sajaukšanas iespēju
       Lietas dalībnieku argumenti
      63      Prasītāja uzskata, ka agrākās preču zīmes atšķirtspēja ir vidēja. Šajā sakarā tā norāda, ka “respicort” ir iztēles radīts
         termins un ka, lai gan elements “respi” norāda uz terminu “elpošanas”, citam elementam “cort” attiecīgie patērētāji aprakstošu
         nozīmi nepiešķirs, un tas tā ir it īpaši tāpēc, ka tas nav izolēts no cita elementa un tādējādi ir mazāk uztverams. Agrākās
         preču zīmes atšķirtspēju pastiprinot apstāklis, ka “netieši norādošu apzīmējumu” izmantošana zāļu jomā esot parasta.

      64      Kopumā prasītāja uzskata, ka izskatāmajā lietā preces ir identiskas, līdzības pakāpe ir ļoti liela un agrākās preču zīmes
         atšķirtspēja ir vidēja. Tā secina, ka starp agrāko preču zīmi un reģistrācijai pieteikto preču zīmi pastāv sajaukšanas iespēja.

      65      ITSB norāda, ka agrākās preču zīmes atšķirtspēja ir ļoti vāja. Tas pauž viedokli, ka elementu “respi” parasti uztver kā norādi
         uz vārdu “elpošanas” un ka vismaz profesionāļu sabiedrība elementu “cort” uztvers kā norādi uz “kortikoīdiem”. Tādējādi agrāko
         preču zīmi veido vienīgi aprakstošie elementi. Tāpat ITSB norāda, ka prasītāja nav pamatojusi savu tēzi, ka zāļu jomā “netieši
         norādošie apzīmējumi” tiekot lietoti bieži.

      66      Tas secina, ka, ņemot vērā nelielu līdzību starp preču zīmēm un vāju agrākās preču zīmes atšķirtspēju, sajaukšanas iespējas
         esamība izskatāmajā lietā ir jāizslēdz.

      67      Persona, kas iestājusies lietā, pievienojas ITSB nostājai. Tā piebilst, ka agrākās preču zīmes vājo atšķirtspēju apstiprina
         liels reģistrētu preču zīmju skaits, kuras ietver elementus “respi” un “cort”.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      68      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēju veido risks, ka sabiedrība var domāt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi
         nāk no viena un tā paša vai, attiecīgā gadījumā, no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem.

      69      Šī judikatūra arī nosaka, ka sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši, ņemot vērā to, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver
         apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus, jo īpaši savstarpējo saistību
         starp apzīmējumu līdzību un preču vai pakalpojumu, kurus šie apzīmējumi aptver, līdzību (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada
         9. jūlija spriedumu lietā T‑162/01 Laboratorios RTB/ITSB – Giorgio Beverly Hills (“GIORGIO BEVERLY HILLS”), Recueil, II‑2821. lpp., 29.–33. punkts, un 2004. gada 22. jūnija spriedumu lietā T‑185/02 Ruiz‑Picasso u.c./ITSB – DaimlerChrysler (“PICARO”), Krājums, II‑1739. lpp., 49. un 50. punkts un tajos minētā judikatūra).

      70      Iepriekš jau tika konstatēts, ka, no vienas puses, attiecīgās preces ir identiskas un, no otras puses, ka konfliktējošās preču
         zīmes ir vidēji līdzīgas profesionāļu sabiedrībai un ļoti līdzīgas gala patērētājiem.

      71      Attiecībā uz agrākās preču zīmes atšķirtspēju ir jānorāda, ka abas konkrētās sabiedrības daļas grupas to uztvers kā aprakstošu,
         lai arī dažādā mērā. Kā tika izklāstīts iepriekš, veicot konceptuālās līdzības pārbaudi, profesionāļu sabiedrība abus elementus
         uztvers kā tādus, kas apraksta attiecīgās preces mērķi un aktīvo vielu, bet gala patērētāji, nepiešķirot noteiktas konceptuālās
         nozīmes elementam “cort”, tomēr katrā ziņā būs spējīgi saprast elementa “respi” norādi.

      72      Tādējādi var uzskatīt, ka konkrētajai sabiedrības daļai, it īpaši profesionāļiem medicīnas jomā, agrākās preču zīmes atšķirtspēja
         ir vāja. Šajā sakarā prasītājas tēzi par “netieši norādošu apzīmējumu” biežu izmantošanu ārstniecības līdzekļu jomā nevar
         atbalstīt, jo, no vienas puses, tā nav nekādā veidā pamatota un, no otras puses, prasītāja nepaskaidro šī apstākļa nozīmi
         saistībā ar konkrēto agrākās preču zīmes situāciju.

      73      Lai gan, no vienas puses, faktoru, kam ir nozīme sajaukšanas iespējas vērtējumā, savstarpējās saistības dēļ un, no otras puses,
         tādēļ, ka šī iespēja ir jo lielāka, jo lielāka ir iebildumu pamatā esošās preču zīmes atšķirtspēja (iepriekš minētais spriedums
         lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 20. punkts), vāja agrākās preču zīmes atšķirtspēja ļauj izslēgt sajaukšanas iespējas esamību profesionāļiem, attiecībā uz
         gala patērētājiem, kuriem konfliktējošās preču zīmes ir ļoti līdzīgas, ar šo apstākli vien nepietiek.

      74      Līdz ar to ir jāsecina, ka vācu gala patērētāju uztverē starp reģistrācijai pieteikto preču zīmi un agrāko preču zīmi pastāv
         sajaukšanas iespēja. Tādējādi vienīgais pamats ir jāatbalsta un šī fakta dēļ apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, nepastāvot vajadzībai
         pārbaudīt prasītājas norādītā Deutsches Patent- und Markenamt lēmuma nozīmi šajā lietā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      75      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež
         segt savus un atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem. Tā kā prasītāja nav lūgusi, lai personai,
         kas iestājusies lietā, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tai pašai jāsedz savi tiesāšanās izdevumi saistībā ar iestāšanos
         lietā. Visbeidzot, persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA(otrā palāta)

      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2004. gada 19. aprīļa
            lēmumu lietā R 1004/2002‑2;
      2)      ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina prasītājas tiesāšanās izdevumus, izņemot tos, kas radušies saistībā ar iestāšanos lietā;
      3)      prasītāja sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar iestāšanos lietā pati;
      4)      persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Pirrung

               Meij

               Pelikánová

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 13. februārī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda – vācu.