title: Tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 29. marta spriedums.#Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung pret Pfeifer & Langen KG.#Bundesverwaltungsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – 3. un 4. pants – Administratīvi pasākumi – Nelikumīgi gūta labuma atgūšana – Kompensācijas vai nokavējuma procenti, kas maksājami saskaņā ar valsts tiesībām – Tiesību normu par noilgumu attiecībā uz šo nokavējuma procentu atgūšanu, kas paredzētas Regulā Nr. 2988/95, piemērošana – Noilguma dies a quo – Jēdziens “Atlikšana” – Jēdziens “Pārtraukšana".#Lieta C‑564/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2012. gada 29. martā (
            *1
         )
      “Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 — Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība — 3. un 4. pants — Administratīvi pasākumi — Nelikumīgi gūta labuma atgūšana — Kompensācijas vai nokavējuma procenti, kas maksājami saskaņā ar valsts tiesībām — Tiesību normu par noilgumu attiecībā uz šo nokavējuma procentu atgūšanu, kas paredzētas Regulā Nr. 2988/95, piemērošana — Noilguma dies a quo — Jēdziens “Atlikšana” — Jēdziens “Pārtraukšana””
      Lieta C-564/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, ko Bundesverwaltungsgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 21. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 2. decembrī, tiesvedībā

            Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung

      pret

            Pfeifer & Langen KG .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Toadere [C. Toader] (referente) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 17. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung vārdā – W. Wolski, kā arī B. Messerschmidt un J. Jakubiec, pārstāvji,

               —

                  Pfeifer & Langen KG vārdā – D. Ehle un C. Hagemann, Rechtsanwälte,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – G. von Rintelen un P. Rossi, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2012. gada 26. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 3. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Pfeifer & Langen KG (turpmāk tekstā – “Pfeifer & Langen”) un Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (Federālā Lauksaimniecības un uztura aģentūra, turpmāk tekstā – “Bundesanstalt”) attiecībā uz procentu prasījumu saistībā ar nepamatoti saņemtu uzglabāšanas izmaksu, ar ko nodarīts kaitējums Eiropas Savienības finanšu interesēm, atmaksu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Regula Nr. 2988/95

               3

               Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 preambulas trešo apsvērumu “visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm”.

               4

               Saskaņā ar šīs regulas preambulas piekto apsvērumu “šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi”.

               5

               Šīs regulas 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
               2.   “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

               6

               Regulas Nr. 2988/95 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.
               Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. Vairākgadu programmās noilguma termiņš visos gadījumos ir līdz programmas pilnīgai pabeigšanai.
               Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.
               [..]
               2.   Administratīvā soda lēmuma izpildes termiņš ir trīs gadi. Šis termiņš sākas galīgā lēmuma pieņemšanas dienā.
               Termiņa pārtraukšanu un atlikšanu regulē attiecīgie dalībvalstu noteikumi.
               3.   Dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir ilgāki par [..] 1. [..] punktā paredzētajiem.”

               7

               Šīs regulas 4. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:

                        —

                        uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,

                  [..]
               2.   Piemērojot 1. punktā minētos pasākumus, atgūst tikai iegūtos labumus un, ja tā paredzēts, procentus, ko var noteikt pēc vienotas likmes.”

         Regula (EK) Nr. 1258/1999

               8

               Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 160, 103. lpp.) 8. pantā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis saskaņā ar dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu noteikumiem veic pasākumus, ko vajag, lai:

                        a)

                        pārliecinātos, ka [Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF)] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un ir izpildīti pareizi;

                        b)

                        novērstu un cīnītos ar pārkāpumiem;

                        c)

                        atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ.

                  Dalībvalstis informē Komisiju par pasākumiem, kas veikti šajā nolūkā, un jo īpaši par administratīvo un juridisko procedūru stāvokli.
               2.   Ja zaudētās summas netiek atgūtas pilnā apjomā, pārkāpumu vai nolaidības finansiālās sekas sedz Kopiena, izņemot pārkāpumu vai nolaidības sekas, kas ir saistāmas ar pārvaldes iestādēm vai citām dalībvalstu institūcijām.
               Atmaksājamās summas maksā akreditētajiem maksātājiem, kuri tās atskaita no [ELVGF] finansētajiem izdevumiem. Procentus par piedzītajām vai ar nokavēšanos samaksātajām summām iemaksā [ELVGF].
               3.   Padome ar kvalificētu balsu vairākumu pēc Komisijas priekšlikuma nosaka vispārējus noteikumus šī panta piemērošanai.”

         Regula (EK) Nr. 1290/2005

               9

               Padomes 2005. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 209, 1. lpp.) 32. pantā ir noteikts:
               “1.   Summas, kas atgūtas pēc pārkāpuma vai nolaidības gadījuma, kā arī no tām uzkrātos procentus pārskaita maksātājam, kas tos pieskaita [Eiropas Lauku garantiju fonda (ELGF)] piešķirtiem ieņēmumiem mēnesī, kad naudu faktiski saņem.
               2.   Veicot pārskaitījumu uz Kopienas budžetu, dalībvalsts var paturēt 20 % no attiecīgajām summām kā vienreizēju atlīdzību par atgūšanas izmaksām, izņemot, ja pārkāpumu veikušas vai nolaidību pieļāvušas attiecīgās dalībvalsts pārvaldes iestādes vai citas oficiālas struktūras.
               3.   Dalībvalstis, nosūtot gada pārskatus, kā paredzēts 8. panta 1. punkta c) apakšpunkta iii) daļā, vienlaikus iesniedz Komisijai kopsavilkuma ziņojumu par līdzekļu atgūšanas procedūrām, kas uzsāktas pārkāpumu dēļ, šajā ziņojumā uzrādot vēl neatgūtos līdzekļus, tos sadalot pa administratīvām un/vai tiesvedības procedūrām, kā arī pa gadiem, kas atbilst pirmajai administratīvai vai tiesas konstatācijai.
               Dalībvalstis dara Komisijai pieejamu sīki izstrādātu pārskatu par atsevišķām līdzekļu atgūšanas procedūrām, kā arī par atsevišķām summām, kas vēl nav atgūtas.
               [..]”

               10

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 49. pantu šīs regulas 32. pants ir piemērojams attiecībā uz summām, kas paziņotas atbilstoši Padomes 1991. gada 4. marta Regulas (EEK) Nr. 595/91 par pārkāpumiem un par tādu summu atgūšanu, kas nepareizi izmaksātas saistībā ar kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu un informācijas sistēmas organizēšanu šajā jomā, kā arī par Regulas (EEK) Nr. 283/72 atcelšanu (OV L 67, 11. lpp.) 3. pantam un kas vēl nav pilnībā atgūtas 2006. gada 16. oktobrī.

         Valsts tiesības

               11

               Atbilstoši Likuma par tirgus kopīgās organizācijas īstenošanu (Gesetz zur Durchführung der Gemeinsamen Marktorganisationen) 6. panta 1. punkta 11. apakšpunktam un 14. panta 1. punkta pirmajam teikumam, redakcijā, kas izriet no 1996. gada 2. maija Likuma par grozījumu izdarīšanu administratīvi procesuālajās tiesību normās (Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften (BGBl, 1996 I, 656. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par tirgus organizāciju”), atmaksāšanas prasījumi, piemēram, tie, kas gūti kā uzglabāšanas izmaksu kompensācija, no to rašanās brīža ir apliekami ar procentiem, kas par 3 % pārsniedz attiecīgo Deutsche Bundesbank [Vācijas Federālās bankas] noteikto diskonta likmi, ciktāl Eiropas Savienības Padomes vai Komisijas izdotajos tiesību aktos nav paredzēts citādi.

               12

               Atbilstoši iesniedzējtiesas norādītajam saskaņā ar Vācijas Civilkodeksa (Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “BGB”) 197. un 201. pantu – līdz 2001. gada 31. decembrim spēkā esošajā redakcijā – procentu parādu prasījumu noilgums iestājās pēc četriem gadiem, skaitot no gada beigām, kurā radās procentu prasījums. Minētie noteikumi ir attiecīgi piemērojami procentu prasījumiem publiskajās tiesībās.

               13

               Kopš 2001. gada 26. novembra Likums par saistību tiesību modernizāciju (Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts) (BGBl. I, 3138. lpp.) stāšanās spēkā 2002. gada 1. janvārīBGB 195. pantā – kopš 2002. gada 1. janvāra spēkā esošajā redakcijā – bija paredzēts, ka ar šo datumu parastais noilguma termiņš procentu parādu prasījumiem ir trīs gadi, kamēr četru gadu noilguma termiņš joprojām ir piemērojams attiecībā uz šādiem prasījumiem, kas radušies pirms 2002. gada 1. janvāra.

               14

                  BGB 217. pantā, redakcijā, kas bija spēkā līdz 2001. gada 31. decembrim, bija noteikts, ka, “ja noilgums ir pārtraukts, laiks, kas pagājis pirms šādas pārtraukšanas, netiek ņemts vērā; jauns noilguma termiņš var sākties tikai tad, kad pārtraukšana beigusies”.

               15

               Saskaņā ar Administratīvā procesa likuma (Verwaltungsverfahrensgesetz) 53. panta 1. punktu, redakcijā, kas bija piemērojama līdz 2001. gada 31. decembrim, “administratīvs akts, kas pieņemts, lai īstenotu prasību publisko tiesību juridiskās personas vārdā, pārtrauc noilguma termiņu attiecībā uz šo prasību. Šī pārtraukšana ilgst līdz administratīvā akta galīgās spēkā stāšanās brīdim vai līdz brīdim, kad citādi beidzas administratīvais process, kurā šis akts pieņemts. [BGB] 212. un 217. pants [BGB redakcijā, kas bija spēkā līdz 2001. gada 31. decembrim] ir piemērojami pēc analoģijas”.

               16

               Minētajā 53. panta 1. punktā, tā redakcijā, kas piemērojama kopš 2002. gada 1. janvāra, ir paredzēts, ka “administratīvais akts, kas izdots, lai konstatētu vai īstenotu publisko tiesību subjekta prasījumu, aptur šāda prasījuma noilgumu; [noilgums] vairs neskaitās apturēts, kad administratīvais akts kļūst neapstrīdams, vai sešus mēnešus pēc tā izpildes citādi”.

               17

               Administratīvo tiesu procesa likuma (Verwaltungsgerichtsordnung) 80. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “apelācijas sūdzības un prasības par tiesību akta atcelšanu iesniegšanai ir apturoša iedarbība”.

         Pamatprāva un prejudiciālie jautājumi

               18

               1994./1995., 1995./1996. un 1996./1997. cukura tirdzniecības gadā sabiedrībai Pfeifer & Langen, pamatojoties uz tās pieteikumu, tika atlīdzinātas uzglabāšanas izmaksas cukura novietošanai noliktavā saistībā ar cukura tirgus kopīgo organizāciju atbilstoši Padomes 1981. gada 30. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1785/81 par cukura tirgus kopīgo organizāciju (OV L 177, 4. lpp.) 8. panta 2. punktam.

               19

               Ar trim 2003. gada 30. janvāra lēmumiem Bundesanstalt nolēma, ka jāatgūst attiecīgās atlīdzinātās uzglabāšanas izmaksas, lēmumus pamatojot ar to, ka Pfeifer & Langen savos pieteikumos esot uzrādījusi pārāk lielu cukura daudzumu. Turklāt šajos lēmumos bija konstatēts, ka summas, kuras tika prasīts atmaksāt, no saņemšanas brīža ir apliekamas ar procentiem, precīzu maksājamo procentu apjoma konstatēšanu atliekot līdz vēlāku aktu pieņemšanai.

               20

                  Pfeifer & Langen šos lēmumus pārsūdzēja. Ar 2006. gada 10. oktobra lēmumiem Bundesanstalt samazināja atmaksājamās naudas summas, taču pārējā daļā apelācijas sūdzības noraidīja.

               21

                  Pfeifer & Langen iesniedza prasības, ar ko lūdza daļēji atcelt lēmumus, ar kuriem lemts par tās apelācijas sūdzību noraidīšanu, taču līdz šim brīdim par šīm prasībām nav lemts.

               22

               Lēmumi par Pfeifer & Langen iesniegtajām apelācijas sūdzībām galīgi ir stājušies spēkā attiecībā uz summām, kas netika apstrīdētas tiesā, proti, EUR 469421,12, ko prasītāja pamatlietā samaksāja 2006. gada 15. novembrī.

               23

               Ar 2007. gada 13. aprīļa lēmumu Bundesanstalt atzina, ka par šo summu bija jāmaksā procenti, un tādējādi pieprasīja Pfeifer & Langen samaksāt procentus EUR 298650,93 apmērā.

               24

                  Pfeifer & Langen šo lēmumu pārsūdzēja, apgalvojot, ka procentu samaksas prasījumiem daļēji ir iestājies noilgums.

               25

               Ar 2007. gada 22. oktobra lēmumu lemjot par šo apelācijas sūdzību, Bundesanstalt to apmierināja daļā attiecībā uz prasījumiem samaksāt procentus par 1997. un 1998. gadu. Bundesanstalt uzskatīja, ka valsts tiesībās paredzētais četru gadu noilguma termiņš ir piemērojams šiem prasījumiem tādējādi, ka šiem prasījumiem noilgums iestājās datumā, kad tika pieņemti lēmumi par atlīdzināto uzglabāšanas izmaksu atgūšanu, proti, 2003. gada 30. janvārī. Tomēr attiecībā uz prasījumiem samaksāt procentus pēc 1998. gada 31. decembra, proti, EUR 237644,17 apmērā, Bundesanstalt uzskatīja, ka šiem prasījumiem samaksāt procentus, kas radušies vēlākos gados, nav iestājies noilgums, it īpaši tādēļ, ka ar minētajiem 2003. gada 30. janvāra lēmumiem bija pārtraukts noilguma ritējums. Līdz ar to Pfeifer & Langen iesniegtā apelācijas sūdzība par šiem pēdējiem prasījumiem samaksāt procentus tika noraidīta.

               26

               2007. gada 14. novembrīPfeifer & Langen iesniedza prasību Verwaltungsgericht Köln [Ķelnes Administratīvajā tiesā], prasot atcelt 2007. gada 22. oktobra lēmumu par tās apelācijas sūdzību daļā, kurā tas attiecas uz prasījumiem samaksāt procentus par laiku no 1999. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim EUR 119984,27 apmērā. Prasītāja samaksāja procentus, par kuriem prasījumi bija radušies vēlākajos gados.

               27

               Ar 2009. gada 25. novembra spriedumu Verwaltungsgericht Köln atcēla minēto 2007. gada 22. oktobra lēmumu pārsūdzētajā apjomā. Šī tiesa norādīja, ka saskaņā ar Likuma par tirgus organizāciju 14. pantu īpašu labumu atlīdzināšanas prasījumi ir apliekami ar procentiem no to rašanās brīža. Taču, kā uzskatīja šī tiesa, attiecīgais nokavējuma procentu prasījums esot radies tikai ar 2003. gada 30. janvāra lēmumu paziņošanas brīdī, proti, 2003. gada 31. janvārī, tādēļ procentu maksāšanas pienākums neattiecoties uz laiku pirms šī datuma.

               28

                  Bundesanstalt, lai panāktu Pfeifer & Langen prasības noraidīšanu, iesniedza kasācijas sūdzību [“Revision”] Bundesverwaltungsgericht [Federālajai Administratīvajai tiesai].

               29

                  Bundesverwaltungsgericht piekrīt Verwaltungsgericht Köln viedoklim, saskaņā ar kuru pamatlietā pienākums pievienot nokavējuma procentus summām, kas atbilst no Savienības budžeta nepamatoti veiktajiem maksājumiem, ir regulēts valsts tiesībās, šajā gadījumā – Likuma par tirgus organizāciju 14. pantā, jo šāds pienākums nav paredzēts nevienā Savienības regulā, kas piemērojama cukura nozarē.

               30

               Tomēr Bundesverwaltungsgericht uzskata, ka Verwaltungsgericht Köln ir kļūdaini interpretējusi šo 14. pantu. Saskaņā ar Bundesverwaltungsgericht viedokli prasījumi par nepamatoti veiktu maksājumu atmaksu rada pienākumu maksāt procentus no to rašanās brīža. Šajos apstākļos Bundesverwaltungsgericht uzskata, ka – tā kā 2003. gada 30. janvāra lēmumi ir paredzēti, lai anulētu nepamatoti veiktu maksājumu ar atpakaļejošu spēku, – procenti tiešām ir pieprasāmi par laiku pirms šo lēmumu pieņemšanas.

               31

               Šī tiesa secina, ka attiecīgie procentu prasījumiem nav iestājies noilgums, jo saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 53. panta 1. punktu, redakcijā, kas piemērojama kopš 2002. gada 1. janvāra, noilguma termiņš tika apturēts, pieņemot 2003. gada 30. janvāra lēmumus par atmaksu. Tomēr tā uzskata, ka iespējamā Regulas Nr. 2988/95 3. pantā paredzēto noilguma noteikumu piemērošana, tostarp noteikumu par dies a quo un noilguma termiņa pārtraukšanu piemērošana, varētu iespaidot tās nolēmumu par kasācijas sūdzību [“Revision”].

               32

               Tiesas šaubas par to, vai tādos apstākļos kā pamatlietā ir piemērojams Regulas Nr. 2988/95 3. pants, it īpaši izraisa apstāklis, ka Bundesfinanzhof [Federālā Finanšu tiesa] lietā par eksporta kompensācijām ir uzskatījusi, ka šis 3. pants ir piemērojams attiecībā uz noilgumu procentiem par nepamatoti saņemtu labumu šīs regulas 4. panta 2. punkta izpratnē.

               33

               Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda interpretācija nav obligāta un ka, tā kā šim 4. panta 2. punktam nav pretrunā, ka valsts tiesībās pastāv pienākums iekasēt procentus gadījumos, kad Savienības tiesībās šāds pienākums nav vai vēl nav paredzēts, varētu būt loģiski, ka procentu prasījumi, kas noteikti valsts tiesībās, tāpat šīs valsts tiesībās ir regulēti to noilguma ziņā. Turklāt šī tiesa norāda, ka, ja Regulas Nr. 2988/95 3. panta normas būtu piemērojamas šādiem procentu prasījumiem, – ievērojot, ka procentu prasījumi rodas nevis pārkāpuma izdarīšanas brīdī, bet gan laikā pēc šī pārkāpuma, – pastāvētu zināmas grūtības piemērot principu, ka noilguma termiņu sāk skaitīt no “pārkāpuma” brīža šīs regulas 1. panta izpratnē.

               34

               Šajos apstākļos Bundesverwaltungsgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Regulas Nr. 2988/95] 3. pants ir piemērojams arī tādu procentu prasījumu noilgumam, kas saskaņā ar valsts tiesībām ir maksājami, atmaksājot pārkāpuma rezultātā nelikumīgi iegūtu labumu?
                        Ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši:

                        2)

                        Vai saskaņā ar [Regulas Nr. 2988/95] 3. panta 3. punktu noteiktajā [termiņu] salīdzinājumā ir jāieskaita tikai termiņa ilgums vai jāņem vērā arī valsts noteikumi, saskaņā ar kuriem termiņa sākums, neizvirzot nekādas citas prasības, tiek attālināts uz tā kalendārā gada beigām, kurā (šeit: procentu) prasījums rodas?

                        3)

                        Vai noilguma termiņu arī attiecībā uz procentu prasījumiem sāk skaitīt no pārkāpuma izdarīšanas vai nepārtraukta vai vairākkārtēja pārkāpuma beigšanās brīža, pat ja procentu prasījumi attiecas tikai uz vēlāku laiku un tādēļ rodas tikai vēlāk? Vai nepārtrauktu vai vairākkārtēju pārkāpumu gadījumā noilguma sākums ar [Regulas Nr. 2988/95] 3. panta 1. punkta otro daļu arī attiecībā uz procentu prasījumiem tiek attālināts uz pārkāpuma beigšanās brīdi?

                        4)

                        Kad saskaņā ar [Regulas Nr. 2988/95] 3. panta 1. punkta trešās daļas otro teikumu beidzas atbildīgās iestādes lēmuma, ar kuru tiek konstatēts strīdīgais (šeit: procentu) prasījums, pārtraucošais raksturs?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               35

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams ne vien attiecībā uz pamatprasījuma izpildi, kas atbilst no Savienības budžeta nelikumīgi gūta labuma atmaksai, bet arī uz procentiem, kas radušies no šī prasījuma, lai arī šie procenti nav jāmaksā saskaņā ar Savienības tiesībām, bet vienīgi saskaņā ar pienākumu, kas paredzēts valsts tiesībās.

               36

               Jāatgādina, ka Regulas Nr. 2988/95 1. panta 1. punktā ir paredzēti “vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem”, lai, kā izriet no šīs regulas preambulas trešā apsvēruma, “visās jomās [apkarotu] darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm”.

               37

               Pieņemot Regulu Nr. 2988/95, it īpaši tās 3. panta 1. punkta pirmo daļu, Savienības likumdevējs bija paredzējis ieviest vispārēju noilguma normu, kura ir piemērojama šajā jomā un ar kuru tas ir paredzējis, pirmkārt, noteikt minimālu termiņu, kas tiek piemērots visās dalībvalstīs, un, otrkārt, liegt iespēju piedzīt nepamatoti saņemtus Savienības budžeta maksājumus, ja ir pagājuši četri gadi pēc ar strīdīgajiem maksājumiem saistīto pārkāpumu izdarīšanas (2010. gada 22. decembra spriedums lietā C-131/10 Corman, Krājums, I-14199. lpp., 39. punkts; 2011. gada 5. maija spriedums apvienotajās lietās C-201/10 un C-202/10 Ze Fu Fleischhandel un Vion Trading, Krājums, I-3545. lpp., 24. punkts, kā arī 2011. gada 21. decembra spriedums lietā C-465/10 Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, 52. punkts).

               38

               Attiecībā uz tādas labuma guvēja nepamatoti saņemtas atlīdzības par uzglabāšanas izmaksām atmaksu, kāda apskatīta pamatlietā, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1258/1999 8. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstis kopējās lauksaimniecības politikas jomā veic visus nepieciešamos pasākumus, kas vajadzīgi, lai efektīvi aizsargātu Savienības finanšu intereses, konkrētāk, lai atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ.

               39

               Četru gadu noilguma termiņš, kas paredzēts Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā, nepastāvot nozares tiesiskajam regulējumam, kurā būtu noteikts citādi, ir piemērojams šīs regulas 4. pantā paredzētajiem pārkāpumiem, kas nodara kaitējumu Savienības finanšu interesēm (skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C-278/02 Handlbauer, Krājums, I-6171. lpp., 34. punkts, kā arī 2009. gada 29. janvāra spriedumu apvienotajās lietās no C-278/07 līdz C-280/07 Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb u.c., Krājums, I-457. lpp., 22. punkts).

               40

               Tādējādi, tā kā nedz Regulā Nr. 1258/1999, nedz Regulā Nr. 1785/81 nav ietverta norma par piemērojamo noilguma režīmu, nepamatoti saņemtu uzglabāšanas izmaksu atmaksas noilgums saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmo daļu, ja nav apturoša akta, iestājas pēc četriem gadiem, skaitot no pārkāpuma izdarīšanas brīža, tomēr ar nosacījumu, ka dalībvalsts, kurā pārkāpumi tikuši izdarīti, nav izmantojusi Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā piedāvāto iespēju paredzēt ilgāku noilguma termiņu (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb u.c., 36. punkts, un lietā Corman, 48. punkts).

               41

               Turklāt Regulas Nr. 2988/95 4. panta 2. punktā ir paredzēts, ka tiek atgūts netaisnīgi gūtais labums un, ja tā paredzēts, procenti, ko var noteikt pēc vienotas likmes.

               42

               Šādu procentu iekasēšana līdz ar pamatprasījumu par netaisnīgi no Savienības budžeta gūto labumu var būt paredzēta Savienības nozares regulā. Tā ir ticis noteikts, piemēram, Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulā (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 102, 11. lpp.), vai arī Komisijas 1969. gada 30. septembra Regulā (EEK) Nr. 1957/69 par papildus sīki izstrādātiem noteikumiem, lai piešķirtu eksporta kompensācijas par produktiem, uz kuriem attiecas vienota cenu sistēma (OV L 250, 1. lpp.).

               43

               Savukārt attiecībā uz nelikumīgi saņemtu atlīdzību par uzglabāšanas izmaksām, kādas aplūkotas pamatlietā, atmaksu nedz Regulā Nr. 1258/1999, nedz Regulā Nr. 1785/81 nav paredzēts, ka šādas atlīdzības, ja tās saņemtas nelikumīgi, atmaksājamas ar procentiem.

               44

               Ir tiesa, ka Regulas Nr. 1258/1999 8. pantā un Regulas Nr. 1290/2005 32. panta 1. punktā ir paredzēts, ka procentus par summām, kas atgūtas pēc pārkāpuma vai nolaidības gadījuma, pārskaita maksātājam, kas tos pieskaita ELVGF vai ELGF piešķirtajiem ieņēmumiem mēnesī, kad nauda faktiski tiek saņemta. Tomēr ar šīm normām, kas ietver tikai vienkāršu noteikumu par šādu ieņēmumu iekļaušanu budžetā, nav paredzēts pienākums dalībvalstīm iekasēt procentus par šādām atgūtām summām, kad tās ir saistītas ar uzglabāšanas izmaksu atmaksu.

               45

               Līdz ar to pamatlietā rodas jautājums par to, vai, nepastāvot nozares tiesiskajam regulējumam, kurā būtu paredzēta procentu saņemšana, Savienības tiesībām, konkrētāk, Regulas Nr. 2988/95 4. panta 2. punktam, ir pretrunā, ka dalībvalsts īsteno savās valsts tiesībās paredzēto pienākumu, kas prasa iekasēt šādus procentus papildus no Savienības budžeta nelikumīgi saņemtajam labumam, un, ja atbilde uz šo jautājumu ir noraidoša, vai šādu procentu pieprasīšanai ir jābūt pakļautai noilguma termiņam, kas paredzēts šīs regulas 3. pantā, vai arī to joprojām regulē attiecīgās dalībvalsts valsts tiesības.

               46

               Attiecībā, pirmkārt, uz pašu valsts tiesībās paredzēto procentu iekasēšanu gadījumā, kad Savienības tiesībās šādu procentu saņemšana nav paredzēta, jau ir nospriests, ka Savienības tiesībām atbilst situācija, kurā dalībvalsts, atgūstot no Savienības budžeta nelikumīgi saņemtu labumu, saskaņā ar savām valsts tiesībām saņem procentus, kuri, nepastāvot noteikumiem, ar kuriem būtu prasīts tos ieskaitīt Savienības līdzekļos, tiek ieskaitīti pašas dalībvalsts budžetā (skat. 1982. gada 6. maija spriedumu lietā 54/81 Fromme, Recueil, 1449. lpp., 8. punkts).

               47

               Nevar būt citādi gadījumā, kad šie procenti, kuru saņemšana nav noteikta Savienības tiesībās, saistībā ar ELGF finanšu pasākumiem tiek atlīdzināti Savienības budžetā. Tāpēc tādā gadījumā kā pamatlietā apskatītais Savienības tiesībām, konkrētāk, Regulas Nr. 2988/95 4. panta 2. punktam, nav pretrunā, ka dalībvalstis savās valsts tiesībās paredz nokavējuma procentu un/vai kompensācijas procentu iekasēšanu, atgūstot tādu no Savienības budžeta nelikumīgu gūtu labumu saistībā ar ELGF finansētiem pasākumiem, kas tiek atmaksāts Savienības budžetam.

               48

               Attiecībā, otrkārt, uz kārtību un nosacījumiem šādu procentu saņemšanai tādā situācijā kā pamatlietā apskatāmā, kad tieši uz dalībvalsts valsts tiesību pamata rodas procentu prasījums papildus no Savienības budžeta nelikumīgi gūtā labuma atgūšanai, tieši šīs dalībvalsts valsts tiesībās ir jāparedz šāda kārtība un nosacījumi, kas piemērojami šo procentu iekasēšanai papildus nelikumīgi saņemto summu atgūšanai (skat. 1976. gada 21. maija spriedumu lietā 26/74 Roquette frères/Komisija, Recueil, 677. lpp., 12. punkts).

               49

               Tādējādi, tā kā šajā ziņā nav šajā jomā piemērojamas nozares tiesiskā regulējuma normas, tieši minētajai dalībvalstij ir jānosaka un jāīsteno šāda procentu prasījuma izvirzīšanai piemērojamais noilguma režīms, kas paredzēts valsts tiesībās un kas šajās tiesībās tiek uzskatīts par autonomu prasījumu salīdzinājumā ar no Savienības budžeta nelikumīgi gūta labuma atgūšanu, kura savukārt regulēta noteikumos par noilgumu un atkāpēm, kas paredzēti Regulas Nr. 2988/95 3. pantā.

               50

               Šajā ziņā, lai arī uz labumu, kas nelikumīgi gūts no Savienības budžeta, attiecas Regulas Nr. 2988/95 3. pantā paredzētais noilguma režīms, tomēr nedz no šīs normas formulējuma, nedz regulas sistēmas neizriet, ka šie noteikumi būtu paredzēti, lai regulētu procentu parādu gadījumā, kad, kā tas ir pamatlietā, šāds procentu parāds ir paredzēts nevis nozares tiesiskajā regulējumā, bet gan valsts tiesībās.

               51

               Tomēr, ievērojot šī procentu parāda papildinošo raksturu, to nevar atgūt gadījumā, kad saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 3. pantu vai Savienības nozares tiesisko regulējumu ir iestājies noilgums attiecībā uz pašu pamatparādu, t.i., no Savienības budžeta nelikumīgi gūto labumu.

               52

               Turklāt, tā kā saskaņā ar LESD 325. pantu dalībvalstīm, lai apkarotu krāpšanu, kas kaitē Kopienu finanšu interesēm, ir jāveic tādi paši pasākumi, kādus tās veic, lai apkarotu krāpšanu, kas kaitē to pašu finanšu interesēm, tām, ja nav Savienības tiesiskā regulējuma un ja to valsts tiesībās ir paredzēta procentu iekasēšana saistībā ar šāda nelikumīgi no valsts budžeta gūta labuma atgūšanu, tām analoģiski ir jāiekasē procenti, atgūstot no Savienības budžeta nelikumīgi gūtu labumu, it īpaši gadījumā, kad, pretēji situācijai iepriekš minētajā lietā Fromme, summas, kas iekasētas kā šie procenti, kuru atgūšana paredzēta valsts tiesībās, galu galā tiek ieskaitītas Savienības budžetā.

               53

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais noilguma termiņš, kurš ir piemērojams attiecībā uz pamatparāda atgūšanu, kas atbilst no Savienības budžeta nelikumīgi gūta labuma atmaksai, nav piemērojams procentiem, kuri radušies no šī prasījuma, ja šie procenti nav jāmaksā saskaņā ar Savienības tiesībām, bet vienīgi saskaņā ar pienākumu, kas paredzēts valsts tiesībās.

         Par otro līdz ceturto jautājumu

               54

               Otrais, trešais un ceturtais jautājums ir uzdoti pakārtoti – gadījumam, ja atbilde uz pirmo jautājumu būtu apstiprinoša.

               55

               Līdz ar to, ievērojot atbildi, kāda sniegta uz pirmo jautājumu, uz otro, trešo un ceturto jautājumu atbilde nav jāsniedz.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               56

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                     Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā paredzētais noilguma termiņš, kurš ir piemērojams attiecībā uz pamatparāda atgūšanu, kas atbilst no Savienības budžeta nelikumīgi gūta labuma atmaksai, nav piemērojams procentiem, kuri radušies no šī parāda, ja šie procenti nav jāmaksā saskaņā ar Savienības tiesībām, bet vienīgi saskaņā ar pienākumu, kas paredzēts valsts tiesībās.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1989. gada 22. jūnijā. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (Fediol) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Kopējā tirdzniecības politika - Regula Nr. 2641/84. # Lieta 70/87.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 19.martā.#Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Kopējā lauksaimniecības politika - Veterināro pārbaužu un kontroļu nodevas - Direktīva 85/73/EEK - Regula (EK) Nr. 882/2004.#Lieta C-270/07.

text:
      Lieta C‑270/07
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Kopējā lauksaimniecības politika – Par veterinārajām pārbaudēm un kontroli maksājamās nodevas – Direktīva 85/73/EEK – Regula (EK) Nr. 882/2004
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Lauksaimniecība – Tiesību aktu tuvināšana veterināro pārbaužu jomā – Svaigas gaļas veterināro pārbaužu un kontroles finansēšana
            – Direktīva 85/73 – Īpaša nodeva, ar kuru tiek segtas faktiskās izmaksas
      (Padomes Direktīvas 85/73 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 97/79, A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunkts)
      2.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Strīda priekšmets – Noteikšana pirmstiesas procedūras laikā – Pielāgošana sakarā
            ar izmaiņām Kopienu tiesībās – Pieļaujamība – Nosacījumi
      (EKL 226. pants)
      1.        Direktīvas 85/73 par Direktīvās 89/662, 90/425, 90/675 un 91/496 minēto veterināro pārbaužu un kontroles finansēšanu redakcijā
         ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 97/79, A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunktā paredzētā nodeva, pirmkārt,
         nevar pārsniegt reāli radušās veterināro pārbaužu un kontroļu izmaksas un, otrkārt, tai jāņem vērā visas šīs izmaksas, nevienu
         no tām neizslēdzot. Tādējādi tā nevar būt “standarta maksas” formā, jo standarta maksa pēc savas būtības noteiktos gadījumos
         pārsniedz pasākumu, kuru finansēšanai tā domāta, faktiskās izmaksas un citos gadījumos ir zemāka par tām.

      Savukārt apstāklis, ka maksu, kas tiek iekasēta, piemērojot minēto normu, veido dažādi izmaksu elementi, pats par sevi šo
         maksu nepadara par nesaderīgu ar šo normu.

      Mērķis nodrošināt pārskatāmību neliedz iekasēt šādu maksu ar nosacījumu, ka tā skaidri un detalizēti atklāj dažādus to veidojošos
         elementus un maksātājam ļauj precīzi uzzināt, no kā sastāv kopējā maksa.

      Turklāt tiktāl, ciktāl šāda nodeva neatbilst citiem izmaksu elementiem, kas nav paredzēti Kopienu tiesiskajā regulējumā, un
         nepārsniedz faktiskās izmaksas, šī nodeva neapdraud Direktīvas 85/73 mērķi cīnīties pret konkurences izkropļošanu.

      (sal. ar 32., 37., 41. un 43. punktu)
      2.        Kaut arī prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ietvaros prasības pieteikumā ietvertie prasījumi principā nedrīkst
         pārsniegt brīdinājuma vēstulē, kā arī argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā pārmesto pienākumu neizpildi, Komisija tomēr
         ir tiesīga prasīt, lai tiktu atzīta to valsts pienākumu neizpilde, kuri tikuši noteikti tiesību akta sākotnējā redakcijā,
         kas vēlāk tika grozīta vai atcelta, un kuri ir saglabāti jaunajos noteikumos. Turpretim strīda priekšmetu nevar paplašināt
         attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no jaunajiem noteikumiem, kas nav ekvivalenti attiecīgā akta sākotnējai redakcijai, pretējā
         gadījumā tas var veidot pienākumu neizpildes procedūras būtisku formas prasību pārkāpumu.

      (sal. ar 50. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 19. martā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Kopējā lauksaimniecības politika – Par veterinārajām pārbaudēm un kontroli maksājamās nodevas – Direktīva 85/73/EEK – Regula (EK) Nr. 882/2004
      Lieta C‑270/07
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2007. gada 6. jūnijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv F. Erlbahers [F. Erlbacher] un A. Šmitkovska [A. Szmytkowska], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv M. Lumma [M. Lumma] un K. Šulce‑Bāra un [C. Schulze‑Bahr], pārstāvji, kuriem palīdz U. Karpenšteins [U. Karpenstein], Rechtsanwalt,

      atbildētāju.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel] (referents),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 4. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, nepielāgojot Kopienu tiesību normām Šlēsvigas–Holšteinas
         federālās zemes 1998. gada 12. janvāra Likuma par gaļas un putna gaļas sanitāro pārbaužu tiesību normu īstenošanu (Ausführungsgesetz zum Fleischhygienerecht und zum Geflügelfleischrecht für das Land Schleswig‑Holstein) (GVOBl. Schl.‑H. 1998, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likums”) 4. pantu, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi
         vai neizpilda Padomes 1985. gada 29. janvāra Direktīvas 85/73/EEK par Direktīvās 89/662/EEK, 90/425/EEK, 90/675/EEK un 91/496/EEK
         minēto veterināro pārbaužu un kontroles finansēšanu (OV L 32, 14. lpp.) redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes
         1997. gada 18. decembra Direktīvu 97/79/EK (OV L 24, 31. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 85/73”), 1. pantā un 5. panta 3. un
         4. punktā, kā arī – pēc 2007. gada 1. janvāra – Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulas (EK) Nr. 882/2004
         par oficiālo kontroli, ko veic, lai nodrošinātu atbilstības pārbaudi saistībā ar dzīvnieku barības un pārtikas aprites tiesību
         aktiem un dzīvnieku veselības un dzīvnieku labturības noteikumiem (OV L 165, 1. lpp.; labojums OV L 191, 1. lpp.), redakcijā
         ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2006. gada 23. maija Regulu (EK) Nr. 776/2006 (OV L 136, 3. lpp.; turpmāk tekstā
         – “Regula Nr. 882/2004”), 27. panta 2., 4. un 10. punktā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        No Padomes 1964. gada 26. jūnija Direktīvas 64/433/EEK par veselības nosacījumiem svaigas gaļas ražošanai un tirdzniecībai
         (OV 1964, L 121, 2012. lpp.) redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvu 91/497/EEK
         (OV L 268, 69. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 64/433”), 3. panta 1. punkta A daļas d) apakšpunkta un 5. panta 1. punkta
         a) apakšpunkta ii) daļas, kā arī I pielikuma VIII nodaļas 40. punkta e) apakšpunkta izriet, ka svaigas gaļas pēckaušanas veterinārā
         ekspertīze, ja nepieciešams, ietver laboratorisku izmeklēšanu, kas vajadzības gadījumā ietver bakterioloģisku izmeklēšanu
         un atlieku ar farmakoloģisku iedarbību noteikšanu.

      3        Direktīva 64/433, sākot ar 2006. gada 1. janvāri, tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvu
         2004/41/EK, ar ko atceļ dažas direktīvas par pārtikas higiēnu un dzīvnieku veselības nosacījumiem attiecībā uz dažu lietošanai
         pārtikā paredzētu dzīvnieku izcelsmes produktu ražošanu un laišanu tirgū un groza Padomes Direktīvas 89/662/EEK un 92/118/EEK
         un Padomes Lēmumu 95/408/EK (OV L 157, 33. lpp.).

      4        Atbilstoši Direktīvas 2004/41 4. panta 1. punktam atsauces, tostarp uz Direktīvu 64/433, atkarībā no konteksta uzskata par
         atsaucēm uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulu (EK) Nr. 853/2004, ar ko nosaka īpašus higiēnas noteikumus
         attiecībā uz dzīvnieku izcelsmes pārtiku (OV L 139, 55. lpp.), kā arī uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa
         Regulu (EK) Nr. 854/2004, ar ko paredz īpašus noteikumus par lietošanai pārtikā paredzētu dzīvnieku izcelsmes produktu oficiālās
         kontroles organizēšanu (OV L 139, 206. lpp.; labojums OV L 226, 83. lpp.).

      5        No Regulas Nr. 854/2004 5. panta 1. punkta d) un f) apakšpunkta, kā arī tās I pielikuma II nodaļas D un F daļas, tos lasot
         kopā, izriet, ka svaigas gaļas pēckaušanas veterinārajai ekspertīzei, kad vien tas tiek uzskatīts par nepieciešamu, jāietver
         laboratoriskās pārbaudes, lai noteiktu galīgo diagnozi vai dzīvnieku saslimšanu, vai citu faktoru esamību, kuru dēļ varētu
         būt nepieciešams deklarēt gaļu kā nederīgu pārtikai vai noteikt ierobežojumus tās izmantošanai. Valsts pilnvarotajam veterinārārstam
         arī jānodrošina, ka tiek veiktas jebkādas citas nepieciešamās laboratoriskās pārbaudes.

      6        Attiecībā uz aplūkojamajām pārbaudēm un kontrolēm Direktīvas 85/73 1. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, ka tiek
         iekasēta Kopienas maksa, kas nosegtu šo pārbaužu un kontroļu radītās izmaksas.

      7        Atbilstoši Direktīvas 85/73 5. panta 1. punktam Kopienas maksa jānosaka tādā līmenī, kas nosedz kompetentās iestādes izmaksas
         attiecībā uz algām un sociālās nodrošināšanas izdevumiem pārbaudes dienestiem, kā arī administratīvajām izmaksām sakarā ar
         kontroles un pārbaudes veikšanu, kas var ietvert inspektoru kvalifikācijas celšanas izdevumus. Turklāt atbilstoši šā panta
         3. punktam dalībvalstis ir tiesīgas iekasēt maksu, kas ir augstāka par Kopienas maksu, ja vien katras dalībvalsts kopējais
         iekasētais maksas lielums nepārsniedz pārbaudes faktiskās izmaksas. Šā paša 5. panta 4. punktā noteikts, ka Kopienas maksas
         aizvieto visus citus veselības pārbaudes maksājumus vai maksas, ko par šās pašas direktīvas 1. pantā paredzētajām pārbaudēm
         un kontrolēm uzlikušas dalībvalstu valsts, reģionālās vai vietējās iestādes.

      8        Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 1. punktā noteiktas standarta maksas par pārbaudēm attiecībā uz kaušanu. Ar izciršanas
         darbībām paredzēto kontroļu un pārbaužu finansēšanas kārtība ir paredzēta šīs pašas nodaļas 2. punktā. Atbilstoši minētās
         I nodaļas 4. punkta a) un b) apakšpunktam:

      “Lai nosegtu palielinātās izmaksas, dalībvalstis drīkst:
      a)      vai nu palielināt maksu standarta lielumus, kā noteikts 1. un 2.a punktā individuālajiem uzņēmumiem.
      [..]
      b)      vai arī iekasēt speciālu maksu, kas atbilst faktiskajām izmaksām.”
      9        Regulas Nr. 882/2004 27. pantā paredzēts:

      “1.      Dalībvalstis var iekasēt nodevas vai maksas, lai segtu ar oficiālo kontroli saistītos izdevumus.
      2.      Tomēr attiecībā uz IV pielikuma A iedaļā un V pielikuma A iedaļā minētajām darbībām dalībvalstis nodrošina nodevas iekasēšanu.
      [..]
      4.      Nodevas, ko saskaņā ar 1. vai 2. punktu iekasē par oficiālo kontroli:
      a)      nedrīkst būt lielākas par izdevumiem, kuri atbildīgajām kompetentajām iestādēm radušies saistībā ar VI pielikumā minētajiem
         kritērijiem, un

      b)      var noteikt pēc vienotas likmes, pamatojoties uz izdevumiem, kas kompetentajām iestādēm radušies noteiktā laika posmā, vai
         attiecīgā gadījumā – noteikti IV pielikuma B iedaļā vai V pielikuma B iedaļā paredzētajā apjomā.

      [..]
      10.      Neskarot no 28. pantā minētajiem izdevumiem izrietošās izmaksas, dalībvalstis šīs regulas īstenošanai neiekasē citas nodevas,
         kā tikai tās, kas minētas šajā pantā.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      10      Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likuma 4. pants ir formulēts šādi:

      “1.      Pirmskaušanas un pēckaušanas pārbaudes maksas lielums, ieskaitot atlieku izmeklēšanu, trihīnu pārbaudi un sanitārās kontroles,
         tiek noteikts uz dzīvnieku atkarībā no tā sugas; izcirstuvēs, kurās gaļā tiek izcirsta un atkaulota, tā tiek noteikta uz tonnu
         gaļas ar kauliem.

      2.      Maksas lieluma aprēķinā iekļauj:
      1)      pārbaudes dienestu algas un sociālās nodrošināšanas maksājumus,
      2)      administratīvās izmaksas, kas radušās sakarā ar kontroles un pārbaudes veikšanu, kam var tikt pievienoti pārbaudes personāla
         kvalifikācijas celšanas izdevumi.

      3.      Administratīvās nodevas var tikt proporcionāli palielinātas:
      1)      līdz 100 %, ja administratīvā darbība pēc pieprasījuma tiek veikta laikā no 18.00 līdz 7.00, lielos uzņēmumos no 18.00 līdz
         6.00, sestdienās pēc 15.00 un svētdienās vai valsts brīvdienās;

      2)      līdz 50 %, ja administratīvā darbība pēc pieprasījuma tiek veikta ārpus ierastā pārbaužu laika vai kaušanas dienām.
      4.      [..]
      Papildus nodevām [..] jāiekasē šādas izmaksas:
      [..]
      2)      bakterioloģisko izmeklējumu transporta izmaksas (bakterioloģiskie paraugi, GSE paraugi un citi aizdomas radoši paraugi, izņemot
         paraugus atlieku izmeklēšanai [..], un

      3)      2. punktā minēto paraugu izmeklējumu izmaksas [..].”
       Pirmstiesas procedūra
      11      Pēc sūdzības saņemšanas Komisija 2005. gada 21. martā nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai brīdinājuma vēstuli, informējot
         šo dalībvalsti, ka tā uzskata, ka Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likuma 4. panta 4. punkts neatbilst attiecīgajiem Direktīvas 85/73
         noteikumiem, kā tos ir interpretējusi Tiesa savā 2002. gada 30. maija spriedumā apvienotajās lietās C‑284/00 un C‑288/00 Stratmann un Fleischversorgung Neuss (Recueil, I‑4611. lpp.).

      12      2005. gada 20. maijā uz šo brīdinājuma vēstuli Vācijas iestādes atbildēja, ka Komisijas šaubas par pareizu Direktīvas 85/73
         transpozīciju valsts tiesībās ir nepamatotas un ka iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss neattiecas uz šo lietu.

      13      Nebūdama apmierināta ar šo atbildi, 2006. gada 4. jūlijā Komisija pieņēma argumentētu atzinumu, atkārtojot brīdinājuma vēstulē
         minētos iebildumus un aicinot Vācijas Federatīvo Republiku veikt vajadzīgos pasākumus atzinuma izpildei divu mēnešu termiņā
         pēc tā paziņošanas.

      14      Tā kā šī dalībvalsts nesniedza atbildi uz argumentēto atzinumu, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      15      Komisija apgalvo, ka, piemērojot Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likuma 4. panta 4. punktu, Šlēsvigas–Holšteinas federālās
         zemes iestādes var iekasēt summas, kas atbilst svaigas gaļas bakterioloģiskās izmeklēšanas veikšanas izmaksām lielākā apmērā
         nekā Kopienu maksas standarta summa. Taču iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss Tiesa ir nospriedusi, ka gan no Direktīvu 64/433 un 85/73 formulējuma, gan no to mērķa izriet, ka šo izmeklēšanu izmaksas
         tiek segtas no Kopienu maksas, kuru dalībvalstis iekasē atbilstoši šai pēdējai direktīvai.

      16      Jaunā Kopienu tiesiskā regulējuma, proti, Regulu Nr. 853/2004 un Nr. 854/2004 2006. gada 1. janvārī, kā arī Regulas Nr. 882/2004
         2007. gada 1. janvārī, spēkā stāšanās šo situāciju nekādā mērā nav mainījusi. Pirmkārt, no šo regulu atbilstošajiem noteikumiem
         izriet, ka bakterioloģiskās izmeklēšanas joprojām ir daļa no obligātajām pārbaudēm un kontrolēm, kuru izmaksas sedz Kopienu
         maksa. Tādējādi par šīm izmeklēšanām nevar tikt iekasēta nekāda cita samaksa, kā vien ar šo maksu saistītā. Otrkārt, Šlēsvigas–Holšteinas
         īstenošanas likuma 4. panta 4. punkts ir pretrunā atbilstošo Kopienu noteikumu mērķim, kurš, kā Tiesa to atzina iepriekš minētajā
         spriedumā apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss, kurš pēc analoģijas ir transponējams attiecībā uz Kopienu jauno tiesisko regulējumu, ir – labot konkurences izkropļojumus,
         kurus radītu pārbaužu un kontroļu finansējuma līmeņa atšķirības. Pastāv risks, ka šis mērķis netiktu sasniegts, ja uz noteiktiem
         Kopienu tiesībās paredzētiem pārbaužu pasākumiem neattiektos šādi saskaņotā Kopienu finansēšanas sistēma un par tiem varētu
         tikt noteiktas īpašas valsts nodevas.

      17      Pretēji Vācijas Federatīvās Republikas apgalvotajam tāda tiesību norma kā Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likuma 4. panta
         4. punktā ietvertā nevar tikt pamatota ar Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punktu. Savā iepriekš minētajā spriedumā
         apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss Tiesa skaidri izslēdza iespēju atsaukties uz šo 4. punkta b) apakšpunktu, lai ņemtu vērā bakterioloģisko izmeklēšanu radītās
         izmaksas lielākā apmērā nekā maksas standarta lielums. Šajā spriedumā Tiesa turklāt nolēma, ka maksai, kas tiek iekasēta,
         piemērojot minēto tiesību normu, jābūt standarta maksas formā. Tomēr šajā lietā nav runas par vispārēju Kopienu maksas standarta
         summas palielināšanu, kas nosedz visas faktiskās izmaksas. Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likuma 4. panta 4. punkts tādējādi
         esot pretrunā Direktīvas 85/73 5. panta 4. punkta pirmajai daļai.

      18      Komisija arī apgalvo, ka 1999. gada 9. septembra spriedums lietā C‑374/97 Feyrer (Recueil, I‑5153. lpp.), uz kuru Vācijas Federatīvā Republika atsaucas savas nostājas atbalstam, šajā lietā nav atbilstošs. Šajā spriedumā
         Tiesas aplūkotie jautājumi ievērojami atšķiroties no šīs lietas radītajiem jautājumiem.

      19      Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likums tika pieņemts, pamatojoties uz Direktīvas 85/73
         1. panta un tās A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunkta noteikumiem, tos lasot kopā, saskaņā ar kuriem dalībvalstis
         var iekasēt maksu, kas atbilst faktiskajām svaigi kautas gaļas pārbaužu un sanitāro kontroļu izmaksām.

      20      Vispirms šī dalībvalsts atzīmē, ka Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likumā par kaujamo dzīvnieku pārbaudēm un sanitārajām
         kontrolēm paredzētā nodeva neietver bakterioloģisko izmeklēšanu veikšanai ņemto paraugu transporta un izmeklēšanas izdevumus.
         Turklāt tas atbilst valsts tiesību aktiem, saskaņā ar kuriem nodeva nekādā ziņā nav segt šādus izdevumus. Tādējādi esot likumīgi
         šādu izdevumu segšanai domātās summas iekasēt atsevišķi.

      21      Vēl Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Šlēsvigas–Holšteinas federālā zeme kā nodevas par svaigas gaļas pārbaudēm un
         kontrolēm neiekasē ne Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 2. un 3. punktā paredzēto maksu standarta lielumu, ne nodevas,
         kuru mērķis būtu palielināt maksu standarta lielumu, piemērojot šīs pašas nodaļas 4. punkta a) apakšpunktu. Tādējādi nevar
         apgalvot, kā to dara Komisija, ka minētās summas tiktu iekasētas “papildus” Kopienu maksai. Šajā ziņā pastāvot ievērojama
         atšķirība starp Šlēsvigas–Holšteinas federālās zemes tiesisko regulējumu un tiesisko regulējumu, par kuru bija runa lietā,
         kurā tika pasludināts iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss. Turklāt atbilstoši iepriekš minētā sprieduma lietā Feyrer 32. punktam dalībvalstis bez jebkādiem citiem iepriekšējiem nosacījumiem var izmantot iespēju, kas tām piešķirta ar Direktīvas 85/73
         A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunktu, ja vien speciālā maksa nepārsniedz faktiskās izmaksas. Tādējādi, ja šis nosacījums
         ir ievērots, par dažādiem pakalpojumiem var tikt iekasēta speciāla maksa. Tomēr, kā šajā lietā, nedrīkst pastāvēt divkārša
         samaksa.

      22      Visbeidzot, Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likuma 4. panta 4. punkts nav pretrunā
         ne Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunkta formulējumam, ne mērķim. Pirmkārt, no šīs normas dažādu
         valodu versijām, tās lasot kopā, izriet, ka tā neliedz iekasēt vairākas daļējas īpašas maksas, ne kumulatīvas maksas un nodevas,
         kas veidotu “kopīgu nodevu”. Otrkārt, šīs direktīvas mērķim, proti, maksu aprēķina bāzes saskaņošanai, nav jārada piemērojamo
         likmju saskaņošana, jo pati direktīva paredz atkāpes, kas dalībvalstīm ļauj ņemt vērā dažādas izmaksu struktūras.

      23      Minētā dalībvalsts piebilst, ka turklāt ir neizbēgami, ka attiecīgās nodevas lielums katrā gadījumā ir atšķirīgs, jo vērā
         ņemamās izmaksas atšķiras atkarībā no kautuvēs pastāvošajiem apstākļiem un veicamās pārbaudes veidiem. Nodeva faktisko izmaksu
         segšanai no standarta maksas atšķiras tieši ar to, ka pirmajā gadījumā izmaksas ir atkarīgas no attiecīgās kautuves, kamēr
         otrajā gadījumā šīs izmaksas tiek attiecinātas uz visām kautuvēm. Tāda tiesību norma kā Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likuma
         4. panta 4. punkts tādējādi nekādā veidā neskar Direktīvas 85/73 5. panta 3. punktā ietverto aizliegumu pārsniegt reālās izmaksas.

      24      Regulas Nr. 853/2004 un Nr. 85/2004, kā arī Nr. 882/2004, kas ir piemērojamas attiecīgi no 2006. gada 1. janvāra un 2007. gada
         1. janvāra, šo situāciju nekādā ziņā nemaina, jo Vācijas Federatīvās Republikas šā sprieduma 19.−23. punktā minētie argumenti
         ir pēc analoģijas transponējami šīm jaunajām regulām.

       Tiesas vērtējums
      25      Ievadam jāatzīmē, ka Komisija savas prasības pamatojumam atsaucas uz diviem iebildumiem par Vācijas Federatīvās Republikas
         pienākumu pārkāpumu atbilstoši, pirmkārt, Direktīvas 85/73 1. pantam un 5. panta 3. un 4. punktam un, otrkārt, Regulai Nr. 882/2004.

       Par pirmo iebildumu
      26      Lai lemtu par pirmā iebilduma pamatotību, iepriekš jānosaka, vai iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss, uz kuru atsaucas Komisija, attiecas uz šo lietu, un jāatbild uz jautājumu, vai Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta
         b) apakšpunkts ir jāinterpretē šīs iestādes apgalvotajā veidā, saskaņā ar kuru maksai, kas iekasēta, piemērojot šo tiesību
         normu, jābūt standarta maksas formā.

      27      Attiecībā uz, pirmkārt, iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss piemērošanu pēc analoģijas juridiskajai situācijai, kas ir pamatā šai lietai, jāatzīmē – kā Vācijas Federatīvā Republika
         apgalvo un pret ko Komisija neiebilst –, ka Šlēsvigas–Holšteinas federālā zeme kā nodevas par svaigas gaļas pārbaudēm un kontrolēm
         neiekasē ne Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 2. un 3. punktā paredzēto maksu standarta lielumu, ne nodevas, kuru mērķis
         būtu palielināt maksu standarta lielumu, piemērojot šīs pašas nodaļas 4. punkta a) apakšpunktu.

      28      Tā kā nav strīda, ka šajā lietā kompetentās valsts iestādes iekasē tikai īpašu maksu, pat ja to veido dažādi lielumu, jāatzīst,
         ka Šlēsvigas–Holšteinas federālās zemes tiesiskais regulējums būtiskā aspektā atšķiras no tiesiskā regulējuma, par kuru tika
         lemts iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss.

      29      No tā izriet, ka iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss Tiesas pieņemtais risinājums pēc analoģijas nevar tikt piemērots tādai situācijai, par kādu ir runa šajā lietā.

      30      Attiecībā uz, otrkārt, Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunkta interpretāciju vispirms jāatzīst, ka
         pretēji Komisijas apgalvotajam Tiesa sava iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss 56. punktā nav nolēmusi, ka šajā tiesību normā paredzētajai maksai ir jābūt standarta maksas formā.

      31      Palielinājumi, uz kuriem Tiesa atsaukusies minētajā 56. punktā, ir Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta a) apakšpunktā
         paredzētie palielinājumi, jo šī tiesību norma ir vienīgā, kurā lietoti vārdi “palielināt” un “maksu standarta lielumi”. Minētā
         56. punkta otrajā daļā, kurā runāts par dalībvalstu iespēju kā īpašu maksu iekasēt summu, kas pārsniedz Kopienas maksu, nekādā
         ziņā nav atsauces uz standarta maksu, bet gan tikai šīs iespējas izmantošana pakļauta vienam vienīgam nosacījumam, ka šai
         maksai jāatbilst visām faktiskajām izmaksām.

      32      No tā izriet, ka šī maksa, pirmkārt, nevar pārsniegt faktiskās izmaksas un, otrkārt, ka tai jāņem vērā visas šīs izmaksas,
         nevienu no tām neizslēdzot. Tādējādi tā nevar būt “standarta maksas” formā tādā izpratnē, kā to saprot Komisija, jo Tiesa
         sava iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss 52. punktā atzina, ka standarta maksa pēc savas būtības noteiktos gadījumos pārsniedz pasākumu, kuru finansēšanai tā domāta,
         faktiskās izmaksas un citos gadījumos ir zemāka par tām.

      33      Jāpiebilst, ka šī iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss 56. punkta interpretācija pilnībā atbilst šī sprieduma struktūrai, jo šis punkts ir daļa no plašākas argumentācijas, kura
         vērsta uz to, lai atbildētu uz jautājumu, vai atbilstoši atvasinātajām Kopienu tiesībām veikto bakterioloģisko izmeklējumu
         un trihīnu pārbaudes izmaksas sedz dalībvalstu iekasētā Kopienu maksa par svaigas gaļas sanitārajām pārbaudēm un kontrolēm,
         piemērojot šīs pašas Kopienu tiesības, vai arī tās šīm valstīm atļauj papildus Kopienu maksai iekasēt speciālu maksu, lai
         segtu šīs izmaksas.

      34      Tiktāl, ciktāl, lemjot par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā, par kuru tika pasludināts iepriekš minētais spriedums
         apvienotajās lietās Stratmann un Fleischversorgung Neuss, Tiesai nebija jāatbild uz jautājumu, vai maksai, kas iekasēta, piemērojot Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta
         b) apakšpunktu, ir jābūt standarta maksas formā, no šā sprieduma nevar izdarīt nekādu secinājumu par atbildi, kas sniedzama
         uz šo jautājumu.

      35      Turpinājumā jāatzīmē, ka Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunkta interpretāciju, saskaņā ar kuru maksu,
         kas iekasēta, piemērojot šo tiesību normu, nevar veidot vairāki elementi, liek apšaubīt iepriekš minētais spriedums lietā
         Feyrer.

      36      Iepriekš minētā sprieduma lietā Feyrer 26. punktā, kurā ir atsauce uz Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunktu, Tiesa atgādināja, ka, piemērojot
         šīs direktīvas 2. panta 3. punktu, kas tagad ir tās 5. panta 3. punkts, “kopējais iekasētais maksas lielums”, uz kuru atsaucas
         šī tiesību norma, nevar pārsniegt pārbaudes faktiskās izmaksas. Un “kopējais” maksas lielums neizbēgami izriet no vairāku
         to veidojošu elementu saskaitīšanas.

      37      Apstāklis, ka maksu, par kuru ir runa šajā lietā, veido dažādi izmaksu elementi, tādējādi pats par sevi šo maksu nepadara
         par nesaderīgu ar Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunktu.

      38      Šajā ziņā jāpiebilst, ka šajā lietā nav strīda par to, ka attiecīgā maksa nepārsniedz reāli radušās faktiskās izmaksas. No
         tā izriet, ka arī šajā jautājumā šī maksa nav pretrunā Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunktam (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Feyrer, 27. un 29. punkts).

      39      Šī paša iemesla dēļ šī maksa nav arī pretrunā Direktīvas 85/73 1. pantam un 5. panta 4. punktam.

      40      Visbeidzot, jāatzīst, ka pretēji Komisijas apgalvotajam mērķi nodrošināt pārskatāmību un cīnīties pret konkurences izkropļojumiem
         neliedz iekasēt tādu maksu kā Komisijas pirmajā iebildumā aplūkotā.

      41      Attiecībā uz, pirmkārt, pārskatāmības nodrošināšanas mērķi jāatzīmē, ka, tā kā minētā maksa skaidri un detalizēti atklāj dažādus
         to veidojošos elementus, tā maksātājam ļauj precīzi uzzināt, no kā sastāv kopējā maksa, un tādējādi tam ļauj, pirmkārt, veikt
         izmaiņas savas darbības organizācijā, lai to optimizētu, tostarp ietaupot uz zināmām izmaksām, un, otrkārt, vajadzības gadījumā
         salīdzināt savas izmaksas ar citu saimnieciskās darbības subjektu izmaksām.

      42      Attiecībā uz, otrkārt, mērķi cīnīties pret konkurences izkropļojumiem jāatgādina, ka šī cīņa notiek, nevis nosakot vienādu
         maksu visā Eiropas Kopienā, bet gan pieņemot saskaņotus noteikumus par svaigas gaļas pārbaužu un sanitāro kontroļu finansēšanu
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Feyrer, 40. punkts). Tādējādi ir tikuši saskaņoti pārbaužu un kontroļu pasākumi, kā izriet no Direktīvas 85/73 5. panta 1. punkta
         un no tās A pielikuma I nodaļas 4. un 5. punkta, tāpat kā dažādi izmaksu faktori, kas var tikt ņemti vērā, nosakot Kopienu
         maksu.

      43      Tiktāl, ciktāl nav pierādīts vai kaut vai apgalvots, ka Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas likuma 4. pantā paredzētā nodeva
         atbilstu citiem izmaksu elementiem, kas nav paredzēti Kopienu tiesiskajā regulējumā, vai pārsniegtu faktiskās izmaksas, šī
         nodeva neapdraud Direktīvas 85/73 mērķi cīnīties pret konkurences izkropļošanu.

      44      Ņemot vērā šos apsvērumus, jāatzīst, ka argumentācija, ko Komisija izmantojusi sava pirmā iebilduma pamatojumam, nevar tikt
         atbalstīta.

      45      No tā izriet, ka Komisijas pirmais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.

       Par otro iebildumu
      46      Ar savu otro iebildumu Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai pārmet, ka tā pēc 2007. gada 1. janvāra nav izpildījusi Regulas
         Nr. 882/2004 27. panta 2., 4. un 10. punktā paredzētos pienākumus, nepielāgodama šīm tiesību normām Šlēsvigas–Holšteinas īstenošanas
         likuma 4. panta noteikumus.

      47      Attiecībā uz šo iebildumu uzreiz jānorāda, ka 2006. gada 6. jūlija argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā nav minēta apgalvotā
         Regulā Nr. 882/2004 paredzēto pienākumu neizpilde no Vācijas Federatīvās Republikas puses, turklāt šī regula kļuva piemērojama
         vēlākā datumā, nekā šis atzinums tika paziņots šai dalībvalstij.

      48      Šādos apstākļos jāpārbauda, vai otrais tās prasības pamatojumam minētais Komisijas iebildums ir pieņemams.

      49      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru tas, vai pastāv pienākumu neizpilde, izskatot prasību, kas celta
         atbilstoši EKL 226. pantam, ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību normas, kas ir spēkā tā termiņa beigās, ko Komisija ir
         noteikusi attiecīgajai dalībvalstij argumentētā atzinuma prasību izpildei (it īpaši skat. Tiesas 1999. gada 9. novembra spriedumu
         lietā C‑365/97 Komisija/Itālija, Recueil, I‑7773. lpp., 32. punkts, un 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑275/04 Komisija/Beļģija, Krājums, I‑9883. lpp., 34. punkts).

      50      Kaut arī prasības pieteikumā ietvertie prasījumi principā nedrīkst pārsniegt brīdinājuma vēstulē, kā arī argumentētā atzinuma
         rezolutīvajā daļā pārmesto pienākumu neizpildi, Komisija tomēr ir tiesīga prasīt, lai tiktu atzīta to valsts pienākumu neizpilde,
         kuri tikuši noteikti tiesību akta sākotnējā redakcijā, kas vēlāk tika grozīta vai atcelta, un kuri ir saglabāti jaunajos noteikumos.
         Turpretim strīda priekšmetu nevar paplašināt attiecībā uz pienākumiem, kas izriet no jaunajiem noteikumiem, kas nav ekvivalenti
         attiecīgā akta sākotnējai redakcijai, pretējā gadījumā tas var veidot pienākumu neizpildes procedūras būtisku formas prasību
         pārkāpumu (šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑363/00 Komisija/Itālija, Recueil, I‑5767. lpp., 22. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 35. punkts).

      51      Šajā lietā nav strīda, ka Regulas Nr. 882/2004 27. panta 2., 4. un 10. punktā paredzētās nodevas un maksas var, kā konkrēti
         izriet no otrās no šīm tiesību normām b) apakšpunkta, tikt noteiktas pēc vienotas [standarta] likmes.

      52      Šādos apstākļos jāatzīst, ka šīs nodevas un maksas būtiski atšķiras no maksām, kuras dalībvalstis var iekasēt, piemērojot
         Direktīvas 85/73 A pielikuma I nodaļas 4. punkta b) apakšpunktu, un kuras, kā izriet no šā sprieduma 32. punkta, nevar būt
         standarta maksas formā, bet tām jāatbilst faktiskajām izmaksām.

      53      No tā izriet, ka ar savu otro iebildumu Komisija ir paplašinājusi prāvas priekšmetu, kāds tas izriet no argumentētā atzinuma,
         to attiecinot uz Regulā Nr. 882/2004 paredzētu pienākumu, kuram nav ekvivalenta Direktīvā 85/73, un tādējādi šī iestāde ir
         pārkāpusi pienākumu neizpildes procedūras būtiskas formas prasības.

      54      Tādējādi Komisijas otrais iebildums jānoraida kā nepieņemams.

      55      Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisijas prasība ir jānoraida pilnībā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      56      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir prasījusi
         piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1984. gada 20. martā. # C. Razzouk un A. Beydoun pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Apvienotās lietas 75 un 117/82.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2015. gada 25. septembrī. # Carsten Bopp pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-209/14.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2011. gada 14.septembrī. # André Hecq pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Sociālais nodrošinājums. # Lieta F-47/10.


Tiesas spriedums 1983. gada 26. oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm. # Lieta 163/82.