title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 13.septembrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība - Publisko pakalpojumu koncesijas - 329 koncesiju derību rīkošanai zirgu skriešanās sacīkstēs atjaunošana bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu - Atklātības un pārskatāmības pienākumi.#Lieta C-260/04.

text:
      Lieta C‑260/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Itālijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība – Sabiedrisko pakalpojumu koncesijas – 329 koncesiju derību rīkošanai zirgu skriešanās sacīkstēs atjaunošana bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu – Atklātības un pārskatāmības pienākumi
      Ģenerāladvokātes Eleanoras Šarpstones [Eleanor Sharpston] secinājumi, sniegti 2007. gada 29. martā

      Tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 13. septembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopienu tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Diskriminācija pilsonības dēļ
      (EKL 43. un 49. pants)
      Valsts iestādēm, noslēdzot sabiedrisko pakalpojumu koncesiju līgumus, vispār ir jāievēro EK līguma pamatnoteikumi, cita starpā
         EKL 43. un 49. pants, un it īpaši diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma princips, kas ir vispārīgā vienlīdzīgas attieksmes
         principa īpaša izpausme. Vienlīdzīgas attieksmes princips un diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma princips it īpaši nozīmē
         pārskatāmības pienākumu, kas nozīmē garantēt adekvātu atklātību jebkuram potenciālam pretendentam, tādējādi ļaujot īstenot
         konkurenci attiecībā uz pakalpojumu koncesijām, kā arī piešķiršanas procedūru objektivitātes kontroli.

      Līdz ar to, atjaunojot koncesijas derību rīkošanai zirgu skriešanās sacīkstēs bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, dalībvalsts
         nav izpildījusi EKL 43. un 49. pantā paredzētos pienākumus un it īpaši ir pārkāpusi vispārējo pārskatāmības principu, kā arī
         pienākumu nodrošināt atbilstošu atklātības līmeni.

      Minēto koncesiju atjaunošanu bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūras rīkošanas neattaisno vajadzība novērst nelegālu
         derību rīkošanu, jo šāda koncesiju atjaunošana nav piemērota, lai nodrošinātu šī mērķa īstenošanu, un pārsniedz to, kas ir
         nepieciešams, lai izvairītos no tā, ka derību zirgu skriešanās sacīkstēs sektorā darbojošies saimnieciskās darbības subjekti
         netiktu iesaistīti noziedzīgās vai ar krāpšanu saistītās darbībās.

      Turklāt ekonomiskas dabas argumenti, kā, piemēram, garantēt koncesiju īpašniekiem nepārtrauktību, finansiālo stabilitāti un
         adekvātu pagātnē veikto investīciju atdevi, nevar tikt pieņemti kā tādi neatliekami vispārējo sabiedrības interešu apsvērumi,
         kas var attaisnot Līgumā garantētās pamatbrīvības ierobežojumu.

      (sal. ar 22.–24., 31., 34., 35., 38. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2007. gada 13. septembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība – Sabiedrisko pakalpojumu koncesijas – 329 koncesiju derību rīkošanai zirgu skriešanās sacīkstēs atjaunošana bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu – Atklātības un pārskatāmības pienākumi
      Lieta C‑260/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2004. gada 17. jūnijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Vīdners [K. Wiedner], K. Katabriga [C. Cattabriga] un L. Vizadžo [L. Visaggio], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Itālijas Republiku, ko pārstāv I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta –
      Dānijas Karaliste, ko pārstāv J. Molde [J. Molde], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Spānijas Karaliste, ko pārstāv F. Diess Moreno [F. Díez Moreno], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis] (referents) un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 29. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesai atzīt, ka, atjaunojot 329 koncesijas derību rīkošanai zirgu
         skriešanās sacīkstēs bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EK līgums,
         un it īpaši ir pārkāpusi no EKL 43. un 49. panta izrietošo vispārējo pārskatāmības principu un atklātības pienākumu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Valsts tiesiskais regulējums
      2       Itālijā spēļu un derību rīkošana zirgu skriešanās sacīkstēs sākotnēji tika uzticēta Unione Nazionale per l’Incremento delle Razze Equine (Valsts savienība zirgu audzēšanas uzlabošanai, turpmāk tekstā – “UNIRE”), kas varēja izvēlēties tieši rīkot šīs derības vai nodot trešām personām minēto derību rīkošanas pakalpojumu veikšanu.
         UNIRE uzticēja šo pakalpojumu zirgu skriešanās sacīkšu aģentūrām.

      3       Ar 1996. gada 23. decembra likumu Nr. 662 (1996. gada 28. decembra GURI Nr. 303 kārtējais papildinājums) ar zirgu skriešanās sacīkstēm saistīto spēļu un derību rīkošana tika uzticēta Finanšu ministrijai,
         kā arī Lauksaimniecības, pārtikas produktu un mežsaimniecības resursu ministrijai, kurām bija tiesības īstenot savas tiesības
         tieši vai izmantojot to nozīmētās valsts struktūras, sabiedrības vai bukmeikerus. Šī likuma 3. panta 78. daļā bija noteikts,
         ka ar tiesisko regulējumu tiks reorganizētas ar zirgu sacīkstēm saistītās spēles un derības attiecībā uz organizatoriskiem,
         funkcionāliem, nodokļu un represīviem aspektiem, kā arī jautājumā par ieņēmumu no šīm derībām sadali.

      4       Izpildot šo minētā likuma pantu, Itālijas valdība pieņēma 1998. gada 8. aprīļa Republikas prezidenta dekrētu Nr. 169 (1998. gada
         1. jūnija GURI Nr. 125, turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 169/1998”), kura 2. pantā bija noteikts, ka Finanšu ministrija ar Lauksaimniecības
         un mežsaimniecības politikas ministrijas piekrišanu, rīkojot konkursu atbilstoši Kopienu noteikumiem, piešķir koncesijas zirgu
         skriešanās sacīkšu derību rīkošanai izvirzīto nosacījumu izpildošām fiziskām personām un sabiedrībām. Kā pārejas noteikumā
         Dekrēta Nr. 169/1998 25. pantā bija paredzēta UNIRE piešķirto koncesiju pagarināšana līdz 1998. gada 31. decembrim vai, ja nebūtu iespējams sarīkot konkursu līdz šim datumam,
         līdz 1999. gada 31. decembrim.

      5       Pēc tam 1999. gada 7. aprīļa Ministra dekrēts (1999. gada 14. aprīļa GURI Nr. 86) apstiprināja derību rīkošanas zirgu skriešanās sacīkstēs tīkla paplašināšanās plānu, lai palielinātu no 329 līdz
         1000 derību slēgšanas vietas visā Itālijas teritorijā. Lai arī konkurss tika izsludināts par 671 jaunu koncesiju, finanšu
         ministra 1999. gada 9. decembra direktīvā bija paredzēta 329 UNIRE “veco koncesiju” atjaunošana. Izpildot šo direktīvu, ar finanšu ministra 1999. gada 21. decembra lēmumu (1999. gada 23. decembra
         GURI Nr. 300, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) minētās koncesijas tika atjaunotas uz sešiem gadiem, sākot no 2000. gada
         1. janvāra.

      6       2001. gada 28. decembra Dekrētā–likumā Nr. 452 (2001. gada 29. decembra GURI Nr. 301), kas pēc grozījumiem pārveidots 2002. gada 27. februāra likumā Nr. 16 (2002. gada 27. februāra GURI Nr. 49), pēc tam bija paredzēts, pirmkārt, ka “vecās koncesijas” tiks vēlreiz piešķirtas saskaņā ar Dekrētu Nr. 169/1998,
         proti, izmantojot konkursu Kopienas līmenī, un, otrkārt, ka minētās koncesijas paliks spēkā līdz brīdim, kad tās tiks vēlreiz
         galīgi piešķirtas.

      7       Visbeidzot, 2003. gada 24. jūnija Dekrēta–likuma Nr. 147 par termiņu pagarināšanu un steidzamiem noteikumiem budžeta jomā
         (2003. gada 25. jūnija GURI Nr. 145), kas pārveidots par 2003. gada 1. augusta likumu Nr. 200 (2003. gada 2. augusta GURI Nr. 178, turpmāk tekstā – “likums Nr. 200/2003”), 8. panta 1. punktā paredzēts noteikt katra koncesionāra finansiālo statusu,
         lai atrisinātu jautājumu par “minimālo garantiju”, kas ir maksājuma kvota, kas katram koncesionāram ir jāsamaksā UNIRE neatkarīgi no kārtējā gada ieņēmumu apjoma, kas izrādījās pārmērīgs un tā rezultātā iestājās ekonomiskā krīze zirgu skriešanās
         sacīkšu derību sektorā. Izpildot minēto likumu, UNIRE nozīmētais īpašais komisārs pieņēma 2003. gada 14. oktobra lēmumu Nr. 107/2003, ar kuru tika pagarinātas jau piešķirtās koncesijas,
         lai noteiktu summas, kas koncesionāriem ir jāsamaksā līdz pēdējā maksājuma termiņa beigām – 2011. gada 30. oktobrim – un katrā
         ziņā līdz brīdim, kad konkursa rezultātā tiek piešķirtas jaunas koncesijas.

       Fakti un pirmstiesas procedūra
      8       Pēc sūdzības, ko iesniedza kāds privātuzņēmums, kas darbojas zirgu skriešanās sacīkšu derību sektorā, Komisija saskaņā ar
         EKL 226. pantu 2001. gada 24. jūlijā Itālijas iestādēm nosūtīja brīdinājuma vēstuli, ar kuru tika vērsta to uzmanība uz Itālijas
         sistēmas par derību rīkošanas zirgu skriešanās sacīkstēs piešķiršanu un it īpaši ar apstrīdēto lēmumu paredzētās UNIRE piešķirto 329 veco koncesiju atjaunošanas bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu nesaderību ar vispārējo pārskatāmības principu
         un atklātības pienākumu, kuri izriet no EKL 43. un 49. panta. Atbildot uz šo vēstuli, Itālijas valdība ar 2001. gada 30. novembra
         un 2002. gada 15. janvāra vēstulēm paziņoja par projektu, kā arī par 2002. gada 27. februāra likuma Nr. 16 pieņemšanu.

      9       Nebūdama apmierināta ar izmaiņām, kas ieviestas ar minētā likuma noteikumiem, Komisija 2002. gada 16. oktobrī izdeva argumentētu
         atzinumu, uzaicinot Itālijas Republiku veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu minēto atzinumu divu mēnešu termiņā,
         sākot no tā saņemšanas. Ar 2002. gada 10. decembra vēstuli Itālijas valdība atbildēja, ka pirms konkursa izsludināšanas bija
         precīzi jānosaka vēl spēkā esošo koncesiju īpašnieku finansiālais statuss.

      10     Tā kā Komisija nebija saņēmusi nekādu papildu informāciju par minētās finansiālā statusa noteikšanas procedūras pabeigšanu
         un konkursa procedūras izsludināšanu attiecīgo koncesiju piešķiršanai, Komisija nolēma celt šo prasību.

      11     Dānijas Karaliste un Spānijas Karaliste ir iestājušās lietā Itālijas Republikas atbalstam.
       Par prasību
      12     Komisija savas prasības atbalstam izvirza tikai vienu iebildumu. Tā norāda, ka Itālijas Republika, atjaunojot UNIRE 329 vecās koncesijas derību rīkošanai zirgu skriešanās sacīkstēs bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, nav izpildījusi pienākumus,
         kas tai ir uzlikti saskaņā ar Līgumu, un it īpaši ir pārkāpusi vispārējo pārskatāmības principu, kā arī atklātības pienākumu,
         kuri izriet no EKL 43. un 49. panta.

      13     Savā prasības pieteikumā Komisija atzīmē, ka saskaņā ar Kopienu tiesībām derību rīkošanas tiesību piešķiršana zirgu skriešanās
         sacīkstēs Itālijā ir uzskatāma par sabiedriskā pakalpojuma koncesiju. Šajā sakarā uz minēto piešķiršanu nav attiecināma Padomes
         1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai [pakalpojumu publiskā
         iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai] (OV L 209, 1. lpp.). Tomēr no Tiesas judikatūras un it īpaši no 2000. gada
         7. decembra sprieduma lietā C‑324/98 Telaustria un Telefonadress(Recueil, I‑10745. lpp.) izriet, ka valsts iestādēm, kas piešķir šīs koncesijas, ir jāievēro diskriminācijas aizlieguma un pārskatāmības
         principi, lai nodrošinātu atbilstošu atklātības līmeni, kas ļauj atvērt pakalpojumu tirgu konkurencei, kā arī kontrolēt līguma
         piešķiršanas procedūru objektivitāti.

      14     Komisija šajā sakarā konstatē, ka Itālijas valdība nav ievērojusi minēto principu prasības, bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu
         atjaunojot UNIRE 329 jau pastāvošās koncesijas. Komisija uzskata, ka atkāpes no šiem principiem ir atļautas tikai EKL 45. un 46. pantā paredzētajos
         gadījumos un paredzētajās interesēs. Taču Itālijas valdības attaisnojums nav viens no tiem, kas ir tieši paredzēti minētajos
         pantos, un katrā ziņā minētā valdība nav pierādījusi šo atkāpju vajadzību un samērīgumu, ņemot vērā apgalvotos mērķus.

      15     Savā iebildumu rakstā Itālijas valdība norāda, ka likums Nr. 200/2003 un lēmums Nr. 107/2003 izpilda Kopienu tiesību prasības
         sabiedrisko pakalpojumu koncesiju jomā. Minētā valdība uzskata, ka UNIRE veco koncesiju pagarināšanu attaisno vajadzība koncesiju īpašniekiem nodrošināt nepārtrauktību, finansiālo stabilitāti un
         adekvātu pagātnē veikto investīciju atdevi, kā arī vajadzība novērst nelegālu darbību veikšanu, pirms ir bijis iespējams šīs
         koncesijas piešķirt konkursa kārtībā. Šie iemesli ir neatliekami vispārējo sabiedrības interešu apsvērumi, kas ļauj atkāpties
         no Līguma principiem, kuros iekļauts pienākums atvērt pakalpojumu tirgu konkurencei.

      16     Dānijas valdība apstrīd Komisijas sniegto iepriekš minētā sprieduma lietā Telaustria un Telefonadress interpretāciju jautājumā par pārskatāmības pienākuma apjomu apstākļos, kādi ir šajā lietā. Spānijas valdība sniedz apsvērumus
         par derību atļauju izsniegšanas un organizēšanas īpatnībām, kuras, tāsprāt, Komisija nav ņēmusi vērā.

      17     Vispirms ir jāatzīmē, ka Itālijas valdība neapstrīd, ka likums Nr. 200/2003 un lēmums Nr. 107/2003 ir pieņemti pēc argumentētajā
         atzinumā paredzētā termiņa izbeigšanās.

      18     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas
         dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar
         ņemt vērā (skat. 2005. gada 2. jūnija spriedumu lietā C‑282/02 Komisija/Īrija, Krājums, I‑4653. lpp., 40. punkts, un 2006. gada
         26. janvāra spriedumu lietā C‑514/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑963. lpp., 44. punkts).

      19     Līdz ar to likuma Nr. 200/2003 un lēmuma Nr. 107/2003 noteikumi nav būtiski, izvērtējot Itālijas Republikai pārmesto pienākumu
         neizpildi. No tā izriet, ka šī prasība balstīta vienīgi uz apstrīdētā lēmuma izvērtēšanu.

      20     Kā to pareizi atzīmē Komisija, Itālijas valdība nedz pirmstiesas procedūras, nedz šīs tiesvedības laikā nav apstrīdējusi,
         ka derību rīkošanas zirgu skriešanās sacīkstēs tiesību piešķiršana Itālijā ir sabiedriskā pakalpojuma koncesija. Tas tika
         atzīts ar Tiesas 2007. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04 Placanica u.c. (Krājums, I‑1891. lpp.), kurā Tiesa interpretē EKL 43. un 49. pantu, ņemot vērā to pašu valsts tiesisko regulējumu.

      21     Taču ir skaidrs, ka valsts pakalpojumu koncesijām nav piemērojama Direktīva 92/50 (skat. 2005. gada 13. oktobra spriedumu
         lietā C‑458/03 Parking Brixen, Krājums, I‑8585. lpp., 42. punkts).

      22     Tiesa ir lēmusi, ka, neraugoties uz to, ka sabiedrisko pakalpojumu koncesiju līgumiem saskaņā ar šobrīd spēkā esošajām Kopienu
         tiesībām nav piemērojama Direktīva 92/50, valsts iestādēm, noslēdzot šos līgumus, tomēr vispār ir jāievēro Līguma pamatnoteikumi
         un it īpaši diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma princips (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Telaustria un Telefonadress, 60. punkts; 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C‑231/03 Coname, Krājums, I‑7287. lpp., 16. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Parking Brixen, 46. punkts).

      23     Tiesa pēc tam ir nospriedusi, ka Līguma noteikumi, kas ir piemērojami sabiedrisko pakalpojumu koncesijām, it īpaši EKL 43. un
         49. pants, kā arī diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegums, ir vienlīdzīgas attieksmes principa īpaša izpausme (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Parking Brixen, 48. punkts).

      24     Šajā sakarā vienlīdzīgas attieksmes princips un diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma princips it īpaši nozīmē pārskatāmību,
         kas ļauj koncedējošajai valsts iestādei nodrošināt šo principu ievērošanu. Šis minētajai iestādei saistošais pārskatāmības
         pienākums nozīmē garantēt adekvātu atklātību jebkuram potenciālam pretendentam, tādējādi ļaujot īstenot konkurenci attiecībā
         uz pakalpojumu koncesijām, kā arī piešķiršanas procedūru objektivitātes kontroli (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietā Teleaustria un Telefonadress, 61. un 62. punkts, kā arī lietā Parking Brixen, 49. punkts).

      25     Šajā lietā ir jāatzīst, ka uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu neesamība vispār koncesiju piešķiršanai derību rīkošanai zirgu
         skriešanās sacīkstēs neatbilst EKL 43. un 49. pantam un it īpaši pārkāpj vispārējo pārskatāmības principu un pienākumu nodrošināt
         pienācīgu atklātības līmeni. 329 veco koncesiju atjaunošana bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu kavē minēto koncesiju atvēršanu
         konkurencei un piešķiršanas procedūru objektivitātes kontroli.

      26     Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai minētā atjaunošana var tikt atļauta atbilstoši atkāpēm, kas tieši paredzētas EKL 45. un
         46. pantā, vai arī to saskaņā ar Tiesas judikatūru attaisno neatliekami vispārējo sabiedrības interešu apsvērumi (šajā sakarā
         skat. 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑243/01 Gambelli u.c.,Recueil, I‑13031. lpp., 60. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Placanica u.c., 45. punkts).

      27     Šajā sakarā judikatūrā ir atzīta virkne tādu neatliekamu vispārējo sabiedrības interešu apsvērumu kā patērētāju aizsardzība,
         krāpšanas novēršana un izvairīšanās no personu pamudināšanas uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēli, kā arī sabiedriskās
         kārtības traucējumu novēršana vispār (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Placanica u.c., 46. punkts).

      28     Lai gan dalībvalstis var brīvi noteikt savas politikas mērķus azartspēļu jomā un vajadzības gadījumā precīzi definēt nepieciešamo
         aizsardzības līmeni, to noteiktajiem ierobežojumiem tomēr ir jābūt samērīgiem ar prasībām, kas izriet no Tiesas judikatūras
         (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Placanica u.c., 48. punkts).

      29     Tādējādi ir jāpārbauda, vai koncesiju atjaunošana bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu ir piemērota, lai nodrošinātu Itālijas
         Republikas sasniedzamā mērķa īstenošanu, un vai tā nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai. Katrā ziņā minētā
         koncesiju atjaunošana ir jāpiemēro nediskriminējošā veidā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gambelli u.c., 64. un 65. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Placanica u.c., 49. punkts).

      30     Netiek apstrīdēts, ka Itālijas valdība apstiprināja derību rīkošanas zirgu skriešanās sacīkstēs tīkla paplašināšanās plānu,
         lai palielinātu no 329 līdz 1000 šādu derību slēgšanas vietas visā Itālijas teritorijā. Lai īstenotu šo paplašināšanās plānu,
         konkursa rezultātā tika piešķirta 671 jauna koncesija, lai gan 329 jau pastāvošās vecās koncesijas tika atjaunotas bez uzaicinājuma
         iesniegt piedāvājumu.

      31     Šajā sakarā Itālijas valdība nav atsaukusies uz atkāpēm, kas ir tieši paredzētas EKL 45. un 46. pantā. Šī valdība savukārt
         minēto atjaunošanu bez konkursa pamato ar vajadzību novērst nelegālu derību rīkošanu.

      32     Tomēr savā iebildumu rakstā Itālijas valdība nav izskaidrojusi, pamatojoties uz ko, nebija jārīko konkurss šajā sakarā, un
         nav norādījusi argumentus, lai atspēkotu Komisijas pārmesto pienākumu neizpildi. It īpaši minētā valdība nav pamatojusi, kā
         pastāvošo koncesiju atjaunošana bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu varētu kavēt nelegālu darbību attīstīšanos derību rīkošanas
         zirgu skriešanās sacīkstēs sektorā, un vienīgi norādīja, ka likums Nr. 200/2003 un lēmums Nr. 107/2003 atbilst Kopienu tiesību
         prasībām sabiedrisko pakalpojumu koncesiju jomā.

      33     Taču šajā sakarā ir jāatgādina, ka kompetentajām valsts iestādēm ir jāpierāda, pirmkārt, ka to tiesiskais regulējums atbilst
         svarīgai interesei EKL 45. un 46. panta izpratnē vai judikatūrā iedibinātajai neatliekamas vispārējas sabiedrības intereses
         prasībai un, otrkārt, ka minētais tiesiskais regulējums atbilst samērīguma principam (šajā sakarā skat. 2004. gada 2. decembra
         spriedumu lietā C‑41/02 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑11375. lpp., 47. punkts; 2005. gada 13. janvāra spriedumu lietā C‑38/03
         Komisija/Beļģija, Krājumā nav publicēts, 20. punkts, un 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑255/04 Komisija/Francija,
         Krājums, I‑5251. lpp., 29. punkts).

      34     Līdz ar to ir jāatzīst, ka UNIRE veco koncesiju atjaunošana bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūras rīkošanas nav piemērota, lai nodrošinātu Itālijas
         Republikas sasniedzamā mērķa īstenošanu, un pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai izvairītos no tā, ka derību zirgu skriešanās
         sacīkstēs sektorā darbojošies saimnieciskās darbības subjekti netiktu iesaistīti noziedzīgās vai ar krāpšanu saistītās darbībās.

      35     Turklāt attiecībā uz Itālijas valdības izvirzītajiem ekonomiskas dabas argumentiem, kā, piemēram, garantēt koncesiju īpašniekiem
         nepārtrauktību, finansiālo stabilitāti un adekvātu pagātnē veikto investīciju atdevi, pietiek atgādināt, ka tie nevar tikt
         pieņemti kā tādi neatliekami vispārējo sabiedrības interešu apsvērumi, kas var attaisnot Līgumā garantētās pamatbrīvības ierobežojumu
         (šajā sakarā skat. 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98 Verkooijen,Recueil, I‑4071. lpp., 48. punkts, un 2003. gada 16. janvāra spriedumu lietā C‑388/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑721. lpp., 22. punkts).

      36     No tā izriet, ka nav pieņemams neviens no Itālijas valdības minētajiem neatliekamiem vispārējo sabiedrības interešu apsvērumiem,
         lai pamatotu 329 veco koncesiju atjaunošanu bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu.

      37     Līdz ar to jāatzīst, ka Komisijas prasība ir pamatota.
      38     No visa iepriekš minētā izriet, ka, atjaunojot 329 koncesijas derību rīkošanai zirgu skriešanās sacīkstēs bez uzaicinājuma
         iesniegt piedāvājumu, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar EKL 43. un 49. pantu, un
         it īpaši ir pārkāpusi vispārējo pārskatāmības principu, kā arī pienākumu nodrošināt atbilstošu atklātības līmeni.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      39     Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi, lai Itālijas Republika
         atlīdzina tiesāšanās izdevumus, un tā kā Itālijas Republikai spriedums nav labvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      atjaunojot 329 koncesijas derību rīkošanai zirgu skriešanās sacīkstēs bez uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu, Itālijas Republika
            nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar EKL 43. un 49. pantu, un it īpaši ir pārkāpusi vispārējo pārskatāmības
            principu, kā arī pienākumu nodrošināt atbilstošu atklātības līmeni;
      2)      Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 21.jūlijā.#Consorzio Aziende Metano (Coname) pret Comune di Cingia de' Botti.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Itālija.#EKL 43., 49. un 81. pants - Koncesija, kas saistīta ar gāzes piegādes valsts pakalpojumu pārvaldību.#Lieta C-231/03.

text:
      Lieta C‑231/03
      Consorzio Aziende Metano (Coname)
      pret
      Comune di Cingia de’ Botti
      (Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      EKL 43., 49. un 81. pants — Koncesija, kas saistīta ar gāzes piegādes publisko pakalpojumu pārvaldību
      Ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas‑Haklas [Christine Stix‑Hackl] secinājumi, sniegti 2005. gada 12. aprīlī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 21. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Līgums starp uzņēmumiem — Jēdziens — Valsts iestādes piešķirta publisko pakalpojumu koncesija
            — Izslēgšana
      (EKL 81. pants)
      2.     Personu brīva pārvietošanās — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Ar gāzes piegādes publisko pakalpojumu
            pārvaldību saistītas koncesijas tieša piešķiršana — Nepieļaujamība atbilstošas pārskatāmības neesamības dēļ
      (EKL 43. un 49. pants)
      1.     EKL 81. pantā, kas atbilstoši tā noteikumiem attiecas uz nolīgumiem “starp uzņēmumiem”, principā nav paredzēti koncesijas
         līgumi, kuri noslēgti starp pašvaldību, kas darbojas kā valsts iestāde, un koncesionāru, kurš sniedz publiskos pakalpojumus.

      (sal. ar 12. punktu)
      2.     EKL 43. un 49. pants aizliedz pašvaldībai ar gāzes piegādes publisko pakalpojumu pārvaldību saistītu koncesiju tieši piešķirt
         sabiedrībai, kuras kapitāls galvenokārt pieder valstij un kurā minētajai pašvaldībai pieder kapitāldaļa 0,97 % apmērā, ja
         šī koncesijas piešķiršana neatbilst prasībām par pārskatāmību, kas, nebūt neuzliekot pienākumu publicēt uzaicinājumu uz konkursu,
         ļauj uzņēmumam, kas atrodas nevis tās dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas minētā pašvaldība, bet citas dalībvalsts teritorijā,
         piekļūt atbilstošai informācijai par minēto koncesiju, pirms tā tiek piešķirta, lai šis uzņēmums varētu izrādīt savu interesi
         par šīs koncesijas iegūšanu, ja to vēlētos.

      (sal. ar 21. un 28. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 21. jūlijā (*)

      EKL 43., 49. un 81. pants – Koncesija, kas saistīta ar gāzes piegādes publisko pakalpojumu pārvaldību
      Lieta C‑231/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia [Lombardijas Reģionālā administratīvā tiesa] (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 14. februārī un kas Tiesā
         reģistrēts 2003. gada 28. maijā, tiesvedībā

      Consorzio Aziende Metano (Coname)
      pret
      Comune di Cingia de’ Botti,

      piedaloties
      Padania Acque SpA.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Jāns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), A. Ross [A. Rosas], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], S. fon Bārs [S. von Bahr], K. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha      Rodrigues], Dž. Arestis [G. Arestis], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 1. martā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Consorzio Aziende Metano (Coname) vārdā – M. Dzopolato [M. Zoppolato], avvocato,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Braguļja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Fjengo [G. Fiengo], avvocato dello Stato,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – D. J. M. de Hrāfe [D. J. M. de Grave], pārstāvis,

      –       Austrijas valdības vārdā – M. Frūmans [M. Fruhmann], pārstāvis,

      –       Somijas valdības vārdā – A. Himareša‑Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Lūiss [X. Lewis], K. Vīdners [K. Wiedner] un K. Lodži [C. Loggi], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 12. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 43., 49. un 81. panta interpretāciju.
      2       Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp Consorzio Aziende Metano (turpmāk tekstā – Coname) un Comune di Cingia de’ Botti [Čindžjas de Boti pašvaldību] par to, ka pēdējā minētā uzticējusi Padania Acque SpA (turpmāk tekstā – Padania) sniegt ar metāna gāzes piegādes iekārtu pārvaldību, izplatīšanu un uzturēšanu saistītus pakalpojumus.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Atbilstoši 22. panta 3. punktam 1990. gada 8. jūnija likumā Nr. 142 “Par vietējās pašpārvaldes organizāciju” (leggeno  142recante ordinamento delle autonomielocali) (kārtējais pielikums 1990. gada 12. jūnija GURI Nr. 135, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 142/1990”) ar metāna gāzes piegādes iekārtu pārvaldību, izplatīšanu un uzturēšanu saistītus
         pakalpojumus pats valsts uzņēmums var sniegt, piešķirot koncesiju trešajām personām, t.i., vēršoties pēc palīdzības pie citiem
         uzņēmumiem, vai arī, atbilstoši minētā 22. panta 3. punkta e) apakšpunktam, “galvenokārt ar tādu vietējām pašvaldībām piederošu
         akciju sabiedrību vai sabiedrību ar ierobežotu atbildību starpniecību, ko ir apstiprinājusi iestāde, kura sniedz publiskos
         pakalpojumus, vai kas ir apstiprinātas, šai iestādei piedaloties, un ja tas izrādās lietderīgi, ņemot vērā teritorijas raksturu
         vai lielumu, kurā pakalpojumu sniegšanu nodrošina vairāku valsts vai privātu uzņēmēju dalība”.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      4       Coname noslēdza ar Comune di Cingia de’ Botti līgumu par pakalpojumu sniegšanu saistībā ar metāna gāzes tīkla uzturēšanu, vadību un uzraudzību laika posmā no 1999. gada
         1. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim.

      5       Ar 1999. gada 30. decembra vēstuli minētā pašvaldība informēja Coname, ka ar 1999. gada 21. decembra lēmumu pašvaldības padome ir uzticējusi Padania sniegt ar metāna gāzes piegādes iekārtu pārvaldību, izplatīšanu un uzturēšanu saistītus pakalpojumus laika posmā no 2000. gada
         1. janvāra līdz 2005. gada 31. decembrim. Pēdējās minētās sabiedrības kapitāla lielākā daļa pieder valstij un tieši Kremonas
         provincei, kā arī gandrīz visām šīs provinces pašvaldībām. Comune di Cingiade’ Botti šajā sabiedrībā pieder kapitāldaļa 0,97 % apmērā.

      6       Līgums, ar ko ir uzticēts sniegt pakalpojumus, par kuriem ir strīds pamata lietā, ar Padania tika noslēgts tieši [t.i., nepublicējot uzaicinājumu uz konkursu] atbilstoši Likuma Nr. 142/1990 22. panta 3. punkta e) apakšpunktam.

      7       Coname, kas lūdz iesniedzējtiesu atcelt 1999. gada 21. decembra lēmumu, uzsver, ka bija jāpublicē uzaicinājums uz konkursu, lai
         noslēgtu līgumu par minētā pakalpojuma sniegšanu.

      8       Uzskatot, ka tajā izskatāmās prāvas risinājumam ir nepieciešama dažu EK līguma normu interpretācija, Tribunale amministrativo regionale per laLombardia nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [EKL] 43., 49. un 81. pants, ar ko attiecīgi aizliedz ierobežojumus jebkuras dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību
         citā dalībvalstī un dalībvalstu pilsoņu pakalpojumu sniegšanas brīvībai Kopienā, kā arī komercdarbību un sabiedrību darbību,
         kas var kavēt, ierobežot vai izkropļot konkurenci Eiropas Savienībā, aizliedz līgumus par gāzes piegādes publisko pakalpojumu
         pārvaldību piešķirt tieši, t.i., nepublicējot uzaicinājumu uz konkursu, sabiedrībai, kurā daļa no pamatkapitāla pieder pašvaldībai,
         ja šī pamatkapitāla daļa nekādā veidā neļauj tieši kontrolēt pārvaldību, un vai tādējādi ir jāapstiprina, ka tad, ja kapitāldaļa
         ir 0,97 % – kā tas ir šajā gadījumā –, jautājums nav par “in house” pārvaldību?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      9       Pakāroti ir jānorāda, ka pamata prāva – kā tas izriet no iesniedzējtiesas atbildes uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus
         atbilstoši Tiesas Reglamenta 104. panta 5. punktam –, šķiet, ir saistīta ar pakalpojumiem, ko atzīst par koncesiju, kas neizriet
         ne no Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu publisko pakalpojumu līgumu piešķiršanai
         (OV L 209, 1. lpp.), ne no Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/38/EEK, ar ko koordinē līgumu piešķiršanas procedūras,
         kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.),
         piemērošanas jomas (šajā sakarā skat. 2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑324/98 Telaustria un Telefonadress, Recueil, I‑10745. lpp., 56. punkts, un 2002. gada 30. maija rīkojumu lietā C‑358/00 Buchhändler‑Vereinigung, Recueil, I‑4685. lpp., 28. punkts).

      10     Šis spriedums ir balstīts uz pieņēmumu, ka pamata prāva ir saistīta ar koncesijas piešķiršanu, un šis pieņēmums ir jāpārbauda
         pašai iesniedzējtiesai.

      11     Tā kā tas ir noskaidrots, uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa lūdz sniegt EKL 43., 49. un 81. panta interpretāciju.
       Par EKL 81. pantu
      12     Jāatgādina, ka EKL 81. pantā, kas atbilstoši tā noteikumiem attiecas uz nolīgumiem “starp uzņēmumiem”, principā nav paredzēti
         koncesijas līgumi, kuri ir noslēgti starp pašvaldību, kas darbojas kā valsts iestāde, un koncesionāru, kurš sniedz publiskos
         pakalpojumus (šajā sakarā skat. 1988. gada 4. maija spriedumu lietā 30/87 Bodson, Recueil, 2479. lpp., 18. punkts).

      13     Tādējādi, kā pamatoti norāda Somijas valdība un Komisija, minētais noteikums nav piemērojams pamata prāvā, par kuru ir runa
         lēmumā uzdot prejudiciālu jautājumu.

      14     Līdz ar to saistībā ar šo pantu uz jautājumu nav jāatbild.
       Par EKL 43. un 49. pantu
      15     Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa pēc būtības vēlas noskaidrot, vai EKL 43. un 49. pants aizliedz pašvaldībai koncesiju par
         gāzes piegādes valsts pakalpojumu pārvaldību piešķirt tieši, t.i., nepublicējot uzaicinājumu uz konkursu, sabiedrībai, kurā
         lielākā kapitāla daļa pieder valstij un kurā šai pašvaldībai pieder kapitāldaļa 0,97 % apmērā.

      16     Jāatgādina, ka šādas koncesijas piešķiršanu nereglamentē neviena no direktīvām, ar ko Kopienas likumdevējs ir reglamentējis
         publisko iepirkumu jomu. Tā kā šāds tiesiskais regulējums nepastāv, ar šādu koncesiju piešķiršanu saistīto Kopienu tiesību
         sekas ir jāaplūko, ņemot vērā primāros tiesību aktus un it īpaši Līgumā paredzētās pamatbrīvības.

      17     Šajā sakarā ir jānorāda – tā kā arī uzņēmums, kas atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas Comune diCingia de’ Botti [t.i., Itālijā], varētu būt ieinteresēts iegūt minēto koncesiju, šīs koncesijas piešķiršana uzņēmumam, kas atrodas Itālijā,
         nenodrošinot pārskatāmību, ir saistīta ar atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumu, kas atrodas citā dalībvalstī (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Telaustria un Telefonadress, 61. punkts).

      18     Tā kā nav nodrošināta pārskatāmība, uzņēmumam, kas atrodas citā dalībvalstī, faktiski nav nekādas iespējas izrādīt savu interesi,
         lai iegūtu minēto koncesiju.

      19     Šāda atšķirīga attieksme, kas ir nelabvēlīga galvenokārt visu citu dalībvalstu uzņēmumiem, kuriem netiek dota iespēja izrādīt
         interesi par koncesijas iegūšanu, ir uzskatāma par netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ [uzņēmuma atrašanās vietas dēļ citā
         valstī], kas ir aizliegta ar EKL 43. un 49. pantu, ja vien to neattaisno objektīvi iemesli (šajā sakarā skat. 1993. gada 10. marta
         spriedumu lietā C‑111/91 Komisija/Luksemburga, Recueil, I‑817. lpp., 17. punkts; 1999. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑337/97 Meeusen, Recueil, I‑3289. lpp., 27. punkts, un 1999. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑294/97 EurowingsLuftverkehr, Recueil, I‑7447. lpp., 33. punkts un minētā judikatūra).

      20     Attiecībā uz pamata prāvu no lietas materiāliem neizriet, ka īpašu apstākļu dēļ, piemēram, pavisam nelielu ekonomisku problēmu
         dēļ, būtu pamats apgalvot, ka uzņēmums, kas atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas Comune diCingia de’ Botti [t.i., Itālijā], nebūtu ieinteresēts iegūt attiecīgo koncesiju un ka ietekme uz attiecīgām pamatbrīvībām tādējādi būtu uzskatāma
         par pārāk apšaubāmu un pārāk netiešu, lai varētu secināt, ka, iespējams, ir noticis pamatbrīvību pārkāpums (šajā sakarā skat.
         1990. gada 7. marta spriedumu lietā C‑69/88 Krantz, Recueil, I‑583. lpp., 11. punkts, un 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑44/98 BASF, Recueil, I‑6269. lpp., 16. punkts, kā arī 2002. gada 12. septembra rīkojumu lietā C‑431/01 Mertens, Recueil, I‑7073. lpp., 34. punkts).

      21     Šajos apstākļos iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas, ka Comune diCingia de’Botti koncesiju ir piešķīrusi Padania, atbilst prasībām par pārskatāmību, kas, nebūt neuzliekot pienākumu publicēt uzaicinājumu uz konkursu, ļauj uzņēmumam, kas
         atrodas nevis Itālijas Republikas, bet citas dalībvalsts teritorijā, piekļūt atbilstošai informācijai par minēto koncesiju,
         pirms tā tiek piešķirta, lai šis uzņēmums varētu izrādīt savu interesi par šīs koncesijas iegūšanu, ja to vēlētos.

      22     Ja tā nav, tad ir jāsecina, ka lieta ir saistīta ar atšķirīgu, minētajam uzņēmumam nelabvēlīgu attieksmi.
      23     Jāatgādina – apstāklis, ka Comune diCingia de’ Botti pieder 0,97 % no Padania kapitāla, nav uzskatāms par objektīvu iemeslu, kas varētu attaisnot šādu atšķirīgu attieksmi.

      24     Pieņemot, ka pašvaldības vajadzību kontrolēt koncesionāru, kas pārvalda publiskos pakalpojumus, varētu uzskatīt par objektīvu
         iemeslu, kurš varētu attaisnot iespējamo atšķirīgo attieksmi, ir jānorāda, ka kapitāldaļa 0,97 % apmērā ir tik nenozīmīga,
         ka neļauj veikt šādu kontroli, kā to atzīst pati iesniedzējtiesa.

      25     Tiesas sēdē Itālijas valdība pēc būtības uzsvēra, ka atšķirībā no dažām lielām Itālijas pilsētām lielākajai daļai pašvaldību
         nav līdzekļu, lai, izmantojot iekšējās struktūrvienības, savā teritorijā varētu sniegt publiskos pakalpojumus, piemēram, gāzes
         piegādi, un tādējādi tās ir spiestas vērsties pēc palīdzības pie tādām struktūrvienībām kā Padania, kuru kapitāldaļas pieder vairākām pašvaldībām.

      26     Šajā sakarā ir jāatzīst, ka tādu struktūrvienību kā Padania nevajadzētu pielīdzināt struktūrvienībai, ar kuras palīdzību pašvaldība vai pilsēta vietējā līmenī pārvalda publiskos pakalpojumus.
         Kā izriet no lietas materiāliem, Padania ir sabiedrība, kurā vismaz daļa no kapitāla pieder privātajam sektoram, kas tādējādi liedz to uzskatīt par publisko pakalpojumu
         “vietējās” pārvaldības struktūrvienību attiecībā uz pašvaldībām, kurām pieder tās kapitāldaļas.

      27     Tiesai nav zināms neviens cits objektīvs iemesls, kas varētu attaisnot iespējamu atšķirīgu attieksmi.
      28     Šajos apstākļos uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi: tādos apstākļos, kādi pastāv pamata prāvā, EKL 43. un 49. pants aizliedz
         pašvaldībai ar gāzes piegādes publisko pakalpojumu pārvaldību saistītu koncesiju tieši piešķirt sabiedrībai, kuras kapitāls
         galvenokārt pieder valstij un kurā minētajai pašvaldībai pieder kapitāldaļa 0,97 % apmērā, ja šī koncesijas piešķiršana neatbilst
         prasībām par pārskatāmību, kas, nebūt neuzliekot pienākumu publicēt uzaicinājumu uz konkursu, ļauj uzņēmumam, kas atrodas
         nevis tās dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas minētā pašvaldība, bet citas dalībvalsts teritorijā, piekļūt atbilstošai informācijai
         par minēto koncesiju, pirms tā tiek piešķirta, lai šis uzņēmums varētu izrādīt savu interesi par šīs koncesijas iegūšanu,
         ja to vēlētos.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      29     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Tādos apstākļos, kādi pastāv pamata prāvā, EKL 43. un 49. pants aizliedz pašvaldībai ar gāzes piegādes publisko pakalpojumu
            pārvaldību saistītu koncesiju tieši piešķirt sabiedrībai, kuras kapitāls galvenokārt pieder valstij un kurā minētajai pašvaldībai
            pieder kapitāldaļa 0,97 % apmērā, ja šī koncesijas piešķiršana neatbilst prasībām par pārskatāmību, kas, nebūt neuzliekot
            pienākumu publicēt uzaicinājumu uz konkursu, ļauj uzņēmumam, kas atrodas nevis tās dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas minētā
            pašvaldība, bet citas dalībvalsts teritorijā, piekļūt atbilstošai informācijai par minēto koncesiju, pirms tā tiek piešķirta,
            lai šis uzņēmums varētu izrādīt savu interesi par šīs koncesijas iegūšanu, ja to vēlētos.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1986. gada 22. oktobrī. # Metro SB-Großmärkte GmbH & Co. KG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta 75/84.


title: Tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 14. novembra spriedums.#Comune di Ancona pret Regione Marche.#Tribunale amministrativo regionale per le Marche lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Struktūrfondi – Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF) – Struktūrfonda finansiālais ieguldījums – Izdevumu atbilstības kritēriji – Regula (EK) Nr. 1260/1999 – 30. panta 4. punkts – Darbības pastāvības princips – Darbības “būtisku pārmaiņu” jēdziens – Koncesijas līguma slēgšanas tiesību piešķiršana bez iepriekšējas publikācijas un konkursa izsludināšanas.#Lieta C‑388/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2013. gada 14. novembrī (
            *1
         )
      “Struktūrfondi — Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF) — Struktūrfonda finansiālais ieguldījums — Izdevumu atbilstības kritēriji — Regula (EK) Nr. 1260/1999 — 30. panta 4. punkts — Darbības pastāvības princips — Darbības “būtisku pārmaiņu” jēdziens — Koncesijas līguma slēgšanas tiesību piešķiršana bez iepriekšējas publikācijas un konkursa izsludināšanas”
      Lieta C‑388/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 21. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 16. augustā, tiesvedībā

            Comune di Ancona

      pret

            Regione Marche .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks, kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši M. Safjans [M. Safjan], J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents) un A. Prehala [A. Prechal],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 11. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Comune di Ancona vārdā – A. Lucchetti, avvocato,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes, S. Rodrigues un A. Gattini, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Steiblytė un D. Recchia, pārstāves,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 5. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1999. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1260/1999, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem (OV L 161, 1. lpp.), 30. panta 4. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Comune di Ancona [Ankonas pašvaldību] un Regione Marche [Markes reģionu] par pēdējā minētā lēmumu atņemt un atgūt piešķirto finansējumu, kas Comune di Ancona tika piešķirts par stāpekļa izveidošanas projektu.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Regulas Nr. 1260/1999 preambulas 4. apsvērums ir izteikts šādi:
               “[..] lai veicinātu struktūrfondu saliedētību un vienkāršotu to darbību, būtu [..] jānosaka [prioritārie] mērķi, kas sekmē attīstību un strukturālos pielāgojumus reģionos, kuru attīstība atpaliek, kā arī veicina ekonomisku un sociālu pārveidi apvidos ar strukturālām grūtībām un pielāgo un modernizē izglītības, profesionālās sagatavošanas un nodarbinātības politiku un sistēmas”.

               4

               Minētās regulas preambulas 7. apsvērumā ir paredzēts:
               “[..] Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF) ir galvenais attīstības un strukturālas pielāgošanas veicinātājs reģionos, kuru attīstība atpaliek, kā arī ekonomiskas un sociālas pārveides veicinātājs apvidos ar strukturālām grūtībām”.

               5

               Šīs pašas regulas preambulas 41. apsvērumā ir noteikts:
               “[..] lai nodrošinātu fondu sniegtās palīdzības lietderību un paliekošu iedarbību, visa vai daļa no fondu palīdzības būtu jāpiešķir kādam pasākumam tikai tad, ja tā būtībā vai tā īstenošanas noteikumos nav izdarītas būtiskas pārmaiņas, kas varētu novirzīt šo pasākumu, kas saņēmis palīdzību, no sākotnējiem mērķiem”.

               6

               Regulas Nr. 1260/1999 30. panta ar nosaukumu “Tiesības uz fondu ieguldījumu” 4. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis nodrošina to, ka darbība patur fondu ieguldījumu tikai tad, ja šī darbība piecu gadu laikā pēc datuma, kad kompetentās valsts iestādes vai vadošā iestāde pieņēma lēmumu par fondu ieguldījumu, nepiedzīvo būtiskas pārmaiņas,

                        a)

                        kas skar tās būtību vai īstenošanas nosacījumus vai piešķir kādam uzņēmumam vai valsts iestādei nepamatotas priekšrocības; un

                        b)

                        kas izriet no izmaiņām kāda infrastruktūras elementa īpašumtiesību veidā vai ražošanas darbību pārtraukšanas vai to pārvietošanas.

                  Dalībvalstis informē Komisiju par jebkādām šādām pārmaiņām. Kad šādas pārmaiņas notiek, piemēro 39. pantu.”

               7

               Minētās regulas 38. panta ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi” 1. punktā ir paredzēts:
               “Neierobežojot Komisijas pienākumu izpildīt Eiropas Kopienu vispārējo budžetu, dalībvalstis pirmām kārtām uzņemas atbildību veikt palīdzības finanšu kontroli. Šim nolūkam to veiktie pasākumi ietver:
               [..]

                        e)

                        pārkāpumu nepieļaušanu, atklāšanu un novēršanu, paziņošanu par tiem Komisijai saskaņā ar noteikumiem, un Komisijas informēšanu par administratīviem un tiesas procesiem;

                  [..]

                        h)

                        jebkādu zaudējumu, kas radušies atklāta pārkāpuma rezultātā, atlīdzināšanu un, vajadzības gadījumā, procentu iekasēšanu par kavētiem maksājumiem.”

               8

               Šīs pašas regulas 39. panta ar nosaukumu “Labojumi finansējumā” 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis pirmām kārtām ir atbildīgas par pārkāpumu izmeklēšanu, rīkojoties saskaņā ar faktiem par jebkurām nozīmīgām izmaiņām, kas ietekmē palīdzības īstenošanas un pārraudzības raksturu vai nosacījumus, kā arī rada vajadzību veikt finanšu korekciju.
               Dalībvalsts veic vajadzīgo finanšu korekciju saistībā ar atsevišķiem vai sistemātiskiem pārkāpumiem. Korekcijas, ko veic dalībvalsts, izpaužas kā pilnīga vai daļēja Kopienas ieguldījuma atcelšana. Tādējādi atbrīvojušos Kopienas fondus dalībvalsts var atkārtoti izmantot attiecīgajai palīdzībai atbilstīgi kārtībai, kas jānosaka, ievērojot 53. panta 2. punktu.”

         Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi

               9

                  Regione Marche, kas ir vienotā programmu dokumenta pārvaldības iestāde attiecībā uz Savienības struktūrfondu palīdzību Markes reģionā, saskaņā ar ERAF publicēja uzaicinājumu iesniegt dažādus infrastruktūras projektus vietējās ostas zonās 2002.–2006. gada plānošanas periodam.

               10

               Atbildot uz šo uzaicinājumu, Comune di Ancona iesniedza pieteikumus uz finansējumu trīs projektiem, proti, stāpeļa izveidošanai, celtņa uz šasijas pirkumam un laukuma pirms minētā stāpekļa labiekārtošanas darbu īstenošanai. Šie trīs pieteikumi tika pieņemti.

               11

               Pēc stāpeļa izveidošanas darbiem un pēc celtņa uz šasijas uzstādīšanas Comune di Ancona, būdama minētā finansējuma saņēmējiestāde, 2005. gada janvārī vērsās pie Regione Marche ar jautājumu par iespēju piešķirt minētā stāpekļa apsaimniekošanas koncesiju kādai trešajai personai. Regione Marche uzskatīja, ka tam nav nekādu šķēršļu, bet atgādināja nepieciešamību ievērot spēkā esošo tiesisko regulējumu sabiedrisko pakalpojumu koncesiju piešķiršanas jomā.

               12

               Ar pašvaldības padomes 2005. gada 19. aprīļa lēmumu Comune di Ancona stāpekļa apsaimniekošanu uzticēja Cooperativa arl Pescatori e Motopescherecci di Ancona (turpmāk tekstā – “kooperatīvs Pescatori”), vienlaicīgi tam paredzot vairākus pienākumus, tostarp pārskaitīt Comune di Ancona gada maksājumu, kas tiek aprēķināts tādējādi, lai neradītu lielus neto ienākumus nedz koncesijas piešķīrējam, nedz koncesionāram, aizliegumu mainīt darbības, kurai ir piešķirts finansējums, īstenošanas nosacījumus, aizliegumu veikt peļņu nesošu darbību, ievērot visas piemērojamās Savienības pamatnostādnes un tiesību normas, kā arī saglabāt attiecīgās būves publisko raksturu un lietojuma mērķi. Turklāt tika precizēts, ka šī būve katrā ziņā paliek Comune di Ancona īpašumā.

               13

               2010. gada jūnijā Regione Marche norādīja, ka Comune di Ancona veiktajā stāpekļa apsaimniekošanā ir vērojamas vairākas nelikumības, proti:

                        —

                        stāpeklis aptuveni 18 % apmērā tiek izmantots arī izklaides kuģiem;

                        —

                        daļa attiecīgas būves netiek izmantota un

                        —

                        galvenokārt, salīdzinot ar diviem citiem iebildumiem, koncesija ir piešķirta tieši, proti, neizsludinot publisku konkursa procedūru šīs būves apsaimniekošanai.

               14

               Pamatojoties uz šīm konstatācijām, Regione Marche pieņēma lēmumu, ar kuru uzdeva atcelt un atgūt Comune di Ancona piešķirto finansējumu.

               15

                  Comune di Ancona tādējādi iesniedzējtiesā cēla prasību atcelt minēto lēmumu.

               16

               Savas prasības pamatojumam tā tostarp izvirza šādus pamatus:

                        —

                        iespējama publiskā konkursa procedūru neievērošana attiecībā uz stāpekļa apsaimniekošanas nodošanu koncesijā nav pamats finansiālās palīdzības atcelšanai;

                        —

                        lai piešķirtu tiesības apsaimniekot minēto stāpekli, nebija jāizsludina publisks konkurss, jo nebija neviena cita saimnieciskās darbības subjekta, izņemot kooperatīvu Pescatori, kuru ieinteresētu šī koncesija, un

                        —

                        stāpekļa izmantošana izklaides kuģiem nav pretrunā ERAF mērķiem.

               17

               Šādos apstākļos Tribunale amministrativo regionale per le Marche [Markes Reģionālā administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts] ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu izvērtēt, vai koncesijas piešķiršana nerada lielus ienākumus koncesijas piešķīrējam vai nepamatotu priekšrocību koncesionāram, vispirms ir jāpārbauda, vai būvei ir veiktas būtiskas pārmaiņas?

                        2)

                        Kā [apstiprinošas atbildes uz šo pirmo jautājumu gadījumā ir jāsaprot] “būtiskas pārmaiņas”, proti, vai [Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punktā] ir paredzētas tikai fiziskas pārmaiņas – tādējādi, ka uzceltā būve neatbilst tai, kas bija paredzēta projektā, kuram tika piešķirts finansējums, – vai arī [tā] attiecas arī uz funkcionālām pārmaiņām, un tādā gadījumā – vai ir notikušas “būtiskas pārmaiņas”, ja būve tiek “arī” izmantota – bet ne galvenokārt – citām darbībām, kuras nebija paredzētas uzaicinājumā iesniegt projektus vai pieteikumā par dalību tajā?

                        3)

                        [Otrādi, ja uz pirmo jautājumu tiek atbildēts noraidoši], vai – gadījumā, ja publiskais finansējums tiek izmantots, lai celtu būves, kuras var tikt apsaimniekotas ar saimniecisku interesi, – [Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts] ir piemērojams tikai būves celtniecības posmam vai [..] arī pienākums ievērot noteikumus par konkursa procedūrām pastāv arī attiecībā uz apsaimniekošanas koncesijas piešķiršanu?

                        4)

                        [Visbeidzot], [..] vai Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakta, ka trešajai personai piešķirta apsaimniekošanas koncesija nerada lielus ienākumus, kā arī nerada nepamatotu priekšrocību uzņēmumam vai publisko tiesību iestādei, pārbaude loģiski un juridiski izriet no prejudiciālā jautājuma (proti, pienākuma ievērot publiskā iepirkuma procedūras) vai arī pienākuma īstenot konkursa procedūru esamība ir jāpārbauda, ņemot vērā arī konkrēto koncesijas veida regulējumu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Ievada apsvērumi

               18

               Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punktā ir ietverts princips, saskaņā ar kuru darbība patur struktūrfondu ieguldījumu tikai tad, ja attiecīgā darbība piecu gadu laikā pēc datuma, kad kompetentā valsts iestāde vai vadošā iestāde pieņēma lēmumu par minēto fondu ieguldījumu, nepiedzīvo “būtiskas pārmaiņas”. Pamatlietā lietas dalībnieku domas dalās jautājumā, vai pārmaiņām, kuras konstatējusi Regione Marche, ir piemērojama šī tiesību norma.

               19

               Vispirms ir jāatgādina, ka Tiesai nav jāveic attiecīgo pamatlietā aplūkoto pārmaiņu konkrēta kvalifikācija. Šāda kvalifikācija ir tikai valsts tiesas kompetencē. Tiesas loma ir vienīgi sniegt šai valsts tiesai interpretāciju par Savienības tiesībām, kas ir noderīga lēmuma pieņemšanai lietā, ko tā izskata. Tādējādi Tiesa var noteikt būtiskos apstākļus, kas var sniegt norādes iesniedzējtiesai, veicot vērtējumu (skat. 2011. gada 10. novembra spriedumu lietā C-348/10 Norma-A un Dekom, Krājums, I-10983. lpp., 57. un 58. punkts).

               20

               Šajā kontekstā ir jāuzsver, ka, lai varētu uzskatīt, ka pārmaiņas ietilpst Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta piemērošanas jomā, vispirms ir jānodrošina, ka attiecīgajai darbībai, kas rada šīs pārmaiņas, ir piemērojams minētais pants, un apstiprinošas atbildes gadījumā turpinājumā jāizvērtē, vai šīs pārmaiņas atbilst minētās tiesību normas pirmās daļas a) un b) punktā minētajiem nosacījumiem, zinot, ka no sakārtojuma saikļa “un” starp abiem 30. panta 4. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunktā lietotajiem nosacījumiem lietojuma izriet, ka pārmaiņām ir kumulatīvi jāatbilst abiem šiem nosacījumiem.

               21

               Izskatot minētos nosacījumus, vispirms ir jāpārbauda, vai strīdīgās pārmaiņas atbilst Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta pirmās daļas b) punkta minētajam nosacījumam, kas pieprasa, lai pārmaiņas izrietētu vai nu no infrastruktūras īpašumtiesību izmaiņām, vai ražošanas darbību pārtraukšanas vai to pārvietošanas. Pārbaudot šo nosacījumu, ir jāizvērtē apstākļi, kas ir strīdīgo pārmaiņu pamatā un kas tādējādi ir šo pārmaiņu iemesli.

               22

               Otrkārt, ir jāpārbauda, vai aplūkotajām pārmaiņām ir piemērojama kāda no minētas regulas 30. panta 4. punkta pirmās daļas a) punktā minētajām hipotēzēm, proti, tās skar attiecīgas darbības būtību vai īstenošanas nosacījumus vai piešķir kādam uzņēmumam vai valsts iestādei nepamatotas priekšrocības – šīs hipotēzes attiecas uz attiecīgo pārmaiņu sekām.

               23

               Treškārt, tad, kad Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta pirmās daļas a) un b) punktā minētie nosacījumi ir izvērtēti, ir jāpārbauda, vai strīdīgās pārmaiņas ir būtiskas.

               24

               Tātad šādā kārtībā Tiesa atbildēs uz iesniedzējtiesas uzdotajiem dažādajiem prejudiciālajiem jautājumiem.

         Par trešo jautājumu

               25

               Uzdodot trešo jautājumu, uz kuru ir jāatbild vispirms, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētās pārmaiņas ir tikai tās, kas tiek veiktas būves celtniecības laikā, vai arī tajās ietilpst pārmaiņas, kas ir notikušas pēc tam, tostarp tās apsaimniekošanas laikā.

               26

               Šajā saistībā, pirmkārt, no Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta formulējuma izriet, ka tas attiecas uz pārmaiņām, kas ir radušās darbībai piecu gadu laikā pēc datuma, kad kompetentā valsts iestāde vai galvenā iestāde pieņēma lēmumu par struktūrfondu ieguldījuma apsaimniekošanu. Tā kā ir skaidrs, ka, piemēram, būves celtniecības gadījumā nevar tikt izslēgts, ka attiecīgās būves celtniecības laiks var būt mazāks par šo piecu gadu termiņu, ir jāsecina, ka paredzētās pārmaiņas nevar ierobežot tikai ar tām, kas ir veiktas būves celtniecības laikā, bet tām, vajadzības gadījumā un neietekmējot minēto termiņu, ir jāietver pārmaiņas, kas notiek pēc tās celtniecības, tostarp tās apsaimniekošanas laikā.

               27

               Otrkārt, no Regulas Nr. 1260/1999 preambulas 4. apsvēruma izriet, ka struktūrfondu palīdzība ir paredzēta prioritāriem mērķiem, proti, tiem, kas “sekmē attīstību un strukturālos pielāgojumus reģionos, kuru attīstība atpaliek, kā arī veicina ekonomisku un sociālu pārveidi apvidos ar strukturālām grūtībām un pielāgo un modernizē izglītības, profesionālās sagatavošanas un nodarbinātības politiku un sistēmas”. ERAF gadījumā šie mērķi atbilstoši Regulas Nr. 1260/1999 preambulas 7. apsvērumam konkrētāk ir attīstības un strukturālas pielāgošanas veicināšana reģionos, kuru attīstība atpaliek, kā arī ekonomiskas un sociālas pārveides veicināšana apvidos ar strukturālām grūtībām.

               28

               No tā izriet, ka struktūrfondu mērķi var tikt sasniegti tikai tad, ja struktūrfondu piešķirtās subsīdijas un ar to saistītā kontrole attiecas uz visām darbībām un izmaksām, kas saistītas ne tikai ar darbības īstenošanu, bet arī ar tās īstenošanas un apsaimniekošanas nosacījumiem, Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punktā paredzētajā piecu gadu termiņā. Faktiski tikai ar šādu nosacījumu var tikt nodrošināta minēto fondu darbības efektivitāte, izvairoties no tā, ka tie finansētu būves, kuras pēc to pabeigšanas un pārmaiņu to apsaimniekošanā rezultātā vairs nepildītu mērķus, kuru dēļ šāds finansējums tika piešķirts.

               29

               Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētajās pārmaiņās ietilpst gan tās, kas ir notikušas būves celtniecības laikā, gan tās, kas ir notikušas pēc tam, tostarp tās apsaimniekošanas laikā, ciktāl šīs pārmaiņas ir notikušas minētajā pantā paredzētajā piecu gadu termiņā.

         Par pirmo jautājumu

               30

               Uzdodot savu pirmo jautājumu, uz kuru ir jāatbild kā uz otro, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu izvērtēt, vai koncesijas piešķiršana nerada lielus ienākumus koncesijas piešķīrējam vai nepamatotu priekšrocību koncesionāram, sākotnēji ir jāpārbauda, vai nodotajai būvei ir veiktas būtiskas pārmaiņas.

               31

               Šajā saistībā no Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta formulējuma izriet, ka nepamatotu priekšrocību esamība ir viens no apstākļiem, kas, iespējams, var radīt būtiskas pārmaiņas šīs tiesību normas izpratnē.

               32

               No tā izriet, ka, pirms iesniedzējtiesa šajā gadījumā izdara secinājumus par būtisku pārmaiņu esamību vai neesamību Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta izpratnē, tai tostarp ir jāpārbauda, vai strīdīgās pārmaiņas ir radījušas nepamatotas priekšrocības un/vai ir ietekmējušas [palīdzības] īstenošanas raksturu vai nosacījumus.

               33

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu izvērtēt, vai koncesijas piešķiršana nerada lielus ienākumus koncesijas piešķīrējam vai nepamatotu priekšrocību koncesionāram, nav sākotnēji jāpārbauda, vai nodotajai būvei ir veiktas būtiskas pārmaiņas.

         Par otro jautājumu

               34

               Uzdodot savu otro jautājumu, uz kuru ir jāatbild kā uz trešo, iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma attiecas tikai uz fiziskām pārmaiņām, tāpēc ka uzceltā būve neatbilst tai, kas bija paredzēta projektā, kuram tika piešķirts finansējums, vai arī tā attiecas arī uz funkcionālām pārmaiņām. Šajā pēdējā gadījumā iesniedzējtiesa vaicā, vai ir notikušas “būtiskas pārmaiņas”, ja būve tiek arī izmantota – bet ne galvenokārt – citām darbībām, kuras nebija paredzētas uzaicinājumā iesniegt projektus vai pieteikumā par dalību tajā.

               35

               Vispirms, ņemot vērā, ka Savienības likumdevējs ir pievienojis apzīmētāju “būtisks”, lai apzīmētu attiecīgas pārmaiņas, lai tās ietilptu Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta piemērošanas jomā, ir nepieciešams, lai minētās pārmaiņas ne tikai atbilstu šajā tiesību normā ietvertajiem diviem nosacījumiem, bet lai tām turklāt būtu noteikts apmērs.

               36

               Šajā saistībā no Regulas Nr. 1260/1999 preambulas 41. apsvēruma izriet, ka struktūrfondu sniegtā palīdzība pilnībā vai daļēji būtu jāpiešķir kādai darbībai tikai tad, ja tās būtībā vai īstenošanas noteikumos nav izdarītas būtiskas pārmaiņas, kas varētu novirzīt šo pasākumu, kas saņēmis palīdzību, no sākotnējiem mērķiem.

               37

               Attiecīgi, ja pārmaiņas atbilst Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta pirmās daļas a) punktā ietvertajam nosacījumam, jo tās ietekmē darbības būtību vai īstenošanas noteikumus, šādas pārmaiņas var tikt kvalificētas kā “būtiskas pārmaiņas” minētās regulas 30. panta 4. punkta izpratnē tikai tad, ja tās būtiski samazina attiecīgās darbības spējas sasniegt tai noteikto mērķi.

               38

               Tā kā gan pārmaiņas pēc būtības, gan funkcionālas pārmaiņas var būtiski samazināt darbības spējas sasniegt tai noteikto mērķi, jāsecina, ka pārmaiņu, kas veiktas būvei, pārbaude, kas ir saistīta ar Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punktu, attiecas ne tikai uz atšķirībām starp būves projektu un pabeigto būvi, bet arī uz pārmaiņām, kas ir veiktas attiecīgās būves funkcijām.

               39

               No iepriekš minētā izriet, ka apstāklis, ka dažādi darbības elementi ir grozīti noteiktā kvantitatīvā proporcijā, pats par sevi nevar tikt uzskatīts par izšķirošu.

               40

               Pamatlietas apstākļos iesniedzējtiesai tādējādi ir jāizvērtē, vai veiktās pārmaiņas, tostarp apstāklis, ka Comune di Ancona veiktais stāpeklis tiek izmantots izklaides kuģiem aptuveni 18 % apmērā, lai gan šāda izmantošana netika paredzēta projektā, kuram tika apstiprināts finansējums, var būtiski mainīt attiecīgās būves izmantošanu, izmantojot darbības, kas atšķiras no sākotnēji paredzētajām, un attiecīgi būtiski samazināt attiecīgās darbības spējas sasniegt tai noteikto mērķi.

               41

               Attiecībā uz Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta b) apakšpunktā ietverto otro nosacījumu, lai pārmaiņas, kas izpaužas kā būves izmantošana darbībām, kuras nebija paredzētas projektā, kam tika piešķirts finansējums, varētu tikt kvalificētas kā “būtiskas pārmaiņas” minētā 30. panta 4. punkta izpratnē, arī jāprecizē, ka tām ir jābūt par iemeslu, ka pilnībā vai daļēji tiek pārtrauktas atsevišķas no projektā, kam tika piešķirts finansējums, paredzētajām darbībām.

               42

               Attiecīgi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma attiecas gan uz fiziskām pārmaiņām tādējādi, ka uzceltā būve neatbilst tai, kas bija paredzēta projektā, kuram tika piešķirts finansējums, gan uz funkcionālām pārmaiņām, ar nosacījumu, ka gadījumā, kad pārmaiņas izpaužas kā būves izmantošana darbībām, kas sākotnēji nebija paredzētas projektā, kuram tika piešķirts finansējums, šādām pārmaiņām ir jāspēj būtiski samazināt attiecīgās darbības spējas sasniegt tai noteikto mērķi.

         Par ceturto jautājumu

               43

               Uzdodot ceturto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Savienības tiesībām ir pretrunā tas, ka pašvaldība tieši, proti, nerīkojot konkursu, piešķir ar būvi saistītu sabiedrisko pakalpojumu koncesiju trešajai personai, ja minētā koncesija nerada lielus ienākumus, nedz arī nepamatotu priekšrocību šai trešajai personai vai koncedējošai valsts iestādei.

               44

               Šajā saistībā vispirms ir jānorāda, ka, ja izrādās, ka attiecīgās pārmaiņas nevar kvalificēt kā “pārmaiņas” Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkta izpratnē, tomēr atbilstoši šīs pašas regulas 38. panta 1. punkta e) un h) apakšpunktā paredzētajiem pienākumiem attiecīgajai dalībvalstij ir jāpārbauda, vai šīs pārmaiņas nav uzskatāmas par prettiesiskām šīs regulas 38. un 39. panta izpratnē un vai šī iemesla dēļ vēlāk nevajadzēs veikt nepieciešamās finanšu korekcijas un atgūt atbilstošās zaudētās summas, vajadzības gadījumā piemērojot nokavējuma procentus.

               45

               Turklāt ir jāatgādina, ka Savienības līmenī sabiedrisko pakalpojumu koncesijām nav nekāda tiesiskā regulējuma. Tā kā tiesiskais regulējums nepastāv, pakalpojumu koncesijai piemērojamās tiesības ir jāizvērtē, ņemot vērā primāros tiesību aktus un it īpaši LESD paredzētās pamatbrīvības (skat. 2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C-324/98 Telaustria un Telefonadress, Recueil, I-10745. lpp., 60. punkts).

               46

               Šajā kontekstā Tiesa jau ir nospriedusi, ka vienlīdzīgas attieksmes princips un diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma princips it īpaši nozīmē pārskatāmību, kas liek koncedējošajai valsts iestādei nodrošināt adekvātu atklātību jebkuram potenciālam pretendentam, tādējādi ļaujot īstenot konkurenci attiecībā uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, kā arī šis procedūras objektivitātes kontroli, nenosakot par pienākumu veikt konkursa procedūru (2007. gada 13. septembra spriedums lietā C-260/04 Komisija/Itālija, Krājums, I-7083. lpp., 24. punkts, un 2008. gada 13. novembra spriedums lietā C-324/07 Coditel Brabant, Krājums, I-8457. lpp., 25. punkts).

               47

               Konkrētāk, tika nospriests, ka, tā kā koncesija var interesēt arī uzņēmumu, kas atrodas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā atrodas koncedējošajā valsts iestāde, šīs koncesijas piešķiršana uzņēmumam, kas atrodas šajā pēdējā dalībvalstī, nenodrošinot pārskatāmību, rada atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kas atrodas citās dalībvalstīs. Tā kā nav nodrošināta pārskatāmība, uzņēmumiem, kas atrodas citās dalībvalstīs, faktiski nav nekādas iespējas izrādīt savu interesi, lai iegūtu minēto koncesiju (šajā ziņā skat. 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-231/03 Coname, Krājums, I-7287. lpp., 17. un 18. punkts).

               48

               Šāda atšķirīga attieksme, kas galvenokārt ir nelabvēlīga citā dalībvalstī esošiem uzņēmumiem, ir uzskatāma par netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ, kas ir aizliegta ar LESD 49. un 56. pantu, ja vien to neattaisno objektīvi iemesli (2008. gada 17. jūlija spriedums lietā C-347/06 ASM Brescia, Krājums, I-5641. lpp., 60. punkts).

               49

               Šajos apstākļos, lai izvērtētu, vai stāpekļa koncesijas piešķiršana atbilst Savienības tiesībām, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas, ka Comune di Ancona ir piešķīrusi sabiedrisko pakalpojumu koncesiju, atbilst prasībām par pārskatāmību, kas tostarp ļauj uzņēmumam, kurš atrodas nevis Itālijas Republikas, bet citas dalībvalsts teritorijā, piekļūt atbilstošai informācijai par šo koncesiju, pirms tā tiek piešķirta, lai šis uzņēmums, ja tas to vēlas, varētu izrādīt savu interesi par minētās koncesijas iegūšanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Coname, 21. punkts).

               50

               Pamatlietā Comune di Ancona nav norādījusi nevienu objektīvu iemeslu, kas varētu attaisnot pārskatāmības neesamību koncesijas piešķiršanas laikā. Turpretī tā norāda, ka koncesija nevarēja interesēt uzņēmumus, kas atrodas citās dalībvalstīs, jo kooperatīvam Pescatori piešķirtā koncesija tika izveidota tādējādi, ka tā nevarēja radīt lielus ienākumus tās saņēmējam, nedz nepamatotas priekšrocības pēdējam minētajam vai pašvaldībai.

               51

               Tomēr apstāklis, ka koncesija nevar ne radīt lielus ienākumus, ne nepamatotas priekšrocības uzņēmumam vai pašvaldībai, pats par sevi neļauj secināt, ka šī koncesija nerada saimniecisku interesi uzņēmumiem, kuri atrodas dalībvalstīs, kas nav koncedējošās valsts iestādes dalībvalsts. Saimnieciskās stratēģijas ietvaros, kuras mērķis ir paplašināt daļu no savas darbības citā dalībvalstī, uzņēmums var pieņemt taktisku lēmumu lūgt piešķirt šajā valstī koncesiju, lai gan tā pati par sevi nevar radīt pienācīgu peļņu, jo šī iespēja tomēr tam var ļaut iekļūt minētās valsts tirgū un iegūt atpazīstamību, lai sagatavotu paplašināšanos nākotnē.

               52

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, Savienības tiesībām nav pretrunā tas, ka ar būvi saistītu sabiedrisko pakalpojumu koncesija tiek piešķirta, nerīkojot konkursa procedūru, ja šī piešķiršana atbilst pārskatāmības principam – lai tas tiktu ievērots, uzņēmumam, kas atrodas dalībvalstī, kura nav koncedējošās valsts iestādes dalībvalsts, ir jāļauj piekļūt atbilstošai informācijai par šo koncesiju, pirms tā tiek piešķirta, tomēr nenosakot par pienākumu veikt konkursa procedūru, lai šis uzņēmums, ja tas to vēlas, varētu izrādīt savu interesi par minētās koncesijas iegūšanu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               53

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1999. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1260/1999, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem, 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētajās pārmaiņās ietilpst gan tās, kas ir notikušas būves celtniecības laikā, gan tās, kas ir notikušas pēc tam, tostarp tās apsaimniekošanas laikā, ciktāl šīs pārmaiņas ir notikušas minētajā tiesību normā paredzētajā piecu gadu termiņā;

                           2)

                           Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai varētu izvērtēt, vai koncesijas piešķiršana nerada lielus ienākumus koncesijas piešķīrējam vai nepamatotu priekšrocību koncesionāram, nav sākotnēji jāpārbauda, vai nodotajai būvei ir veiktas būtiskas pārmaiņas;

                           3)

                           Regulas Nr. 1260/1999 30. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma attiecas gan uz fiziskām pārmaiņām tādējādi, ka uzceltā būve neatbilst tai, kas bija paredzēta projektā, kuram tika piešķirts finansējums, gan uz funkcionālām pārmaiņām, ar nosacījumu, ka gadījumā, kad pārmaiņas izpaužas kā būves izmantošana darbībām, kas sākotnēji nebija paredzētas projektā, kuram tika piešķirts finansējums, šādām pārmaiņām ir jāspēj būtiski samazināt attiecīgās darbības spējas sasniegt tai noteikto mērķi;

                           4)

                           tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, Savienības tiesībām nav pretrunā tas, ka ar būvi saistītu sabiedrisko pakalpojumu koncesija tiek piešķirta, nerīkojot konkursa procedūru, ja šī piešķiršana atbilst pārskatāmības principam – lai tas tiktu ievērots, uzņēmumam, kas atrodas dalībvalstī, kura nav koncedējošās valsts iestādes dalībvalsts, ir jāļauj piekļūt atbilstošai informācijai par šo koncesiju, pirms tā tiek piešķirta, lai šis uzņēmums, ja tas to vēlas, varētu izrādīt savu interesi par minētās koncesijas iegūšanu, tomēr nenosakot par pienākumu veikt konkursa procedūru, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.