title: EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta) 2012. gada 20. jūnijā.#Alma Yael Cristina pret Eiropas Komisiju.#Civildienests – Atklāts konkurss – Konkursa atlases komisijas lēmums nepielaist novērtējuma pārbaudījumiem – Tiesību aizsardzības līdzekļi – Prasība tiesā, kas celta, nesagaidot lēmumu par administratīvu sūdzību – Pieņemamība – Īpaši nosacījumi pielaišanai konkursam – Nepieciešamā profesionālā pieredze.#Lieta F‑66/11.

text:
      EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)

      2012. gada 20. jūnijā (*)

      Civildienests – Atklāts konkurss – Konkursa atlases komisijas lēmums nepielaist vērtēšanas centra pārbaudījumiem – Tiesību aizsardzības līdzekļi – Prasība tiesā, kas celta, nesagaidot lēmumu par administratīvu sūdzību – Pieņemamība – Īpašie nosacījumi pielaišanai konkursam – Prasītā darba pieredze
      Lieta F‑66/11
      par prasību, kas celta saskaņā ar LESD 270. pantu, kurš EAEK līgumam ir piemērojams saskaņā ar LESD 106.a pantu,
      Alma Yael Cristina ar dzīvesvietu Briselē (Beļģija), ko pārstāv S. Rodrigues, A. Blot un C. Bernard‑Glanz, avocats,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja B. Eggers un P. Pecho, pēc tam B. Eggers, pārstāvji,

      atbildētāja.
      Civildienesta TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs Š. van Rapenbušs [S. Van Raepenbusch], tiesneši R. Barentss [R. Barents] un K. Brādlijs [K. Bradley] (referents),

      sekretāre K. Lopesa Bankalari [X. Lopez Bancalari], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 29. februāra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā saņemts 2011. gada 12. jūlijā, A. Y. Cristina cēla šo prasību, pirmkārt, atcelt atklātā konkursa EPSO/AST/111/10 atlases komisijas lēmumu nepielaist dalībai minētā konkursa
         vērtēšanas centra pārbaudījumos un, otrkārt, piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt zaudējumus, kas viņai esot nodarīti šā
         lēmuma dēļ.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 90. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Ikviena persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai, sūdzību par jebkuru aktu,
         kurā ietverta sūdzība pret konkrēto personu [kas tai nav labvēlīgs], gadījumos, kad minētā iestāde ir pieņēmusi lēmumu, vai
         tā nav veikusi kādu pasākumu, ko nosaka Civildienesta noteikumi. Sūdzība jāiesniedz triju mēnešu laikā. [..].”

      3        Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punkts ir formulēts šādi:

      “Apelāciju Eiropas Savienības tiesā var iesniegt [prasība, kas celta Eiropas Savienības tiesā, ir pieņemama] tikai tad, ja:
      –        iecēlējinstitūcija ir iepriekš iesniegusi tai sūdzību [iecēlējinstitūcijai iepriekš ir tikusi iesniegta sūdzība] atbilstīgi
         90. panta 2. punktam tajā norādītajā termiņā, un

      –        sūdzība ir noraidīta ar tiešu vai netiešu lēmumu.”
      4        Civildienesta noteikumu III pielikuma 2. pantā par Civildienesta noteikumu 29. pantā minēto konkursa procedūru ir noteikts:

      “Kandidāti aizpilda iecēlējinstitūcijas noteikto veidlapu.
      Kandidātiem var lūgt iesniegt papildu dokumentus vai informāciju.”
      5        2010. gada 17. novembrī Eiropas Personāla atlases birojs (EPSO) Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja paziņojumu par atklātu konkursu EPSO/AST/111/10 AST 1 pakāpes asistentu rezerves saraksta izveidošanai sekretariāta
         jomā (OV C 312 A, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par konkursu”).

      6        Paziņojuma par konkursu II sadaļa ar nosaukumu “Pienākumi” bija formulēta šādi:

      “Pienākumos ietilpst šādi uzdevumi:
      –      sanāksmju organizēšana un koordinēšana, tostarp lietas materiālu un darba dokumentu sagatavošana,
      –      telefona zvanu saņemšana, šķirošana un atbildēšana uz tiem, sarakstes izskatīšana un vispārīgas informācijas sniegšana zvanītājiem,
      –      pasta šķirošana un e‑pastu izskatīšana,
      –      darba grafika uzturēšana, maksājumu termiņu grafika uzraudzīšana, termiņu ievērošanas nodrošināšana,
      –      vispārīga administratīva atbalsta sniegšana, tostarp dokumentu uzturēšanai (dokumentu un vēstuļu saņemšana, izskatīšana, uzraudzīšana
         un kārtošana),

      –      sagatavot un vadīt komandējumus; uzraudzīt prombūtnes gadījumus,
      –      iesniegt un pārbaudīt dokumentus (izvietošana lapā, formatēšana, tabulas),
      –      paziņojumu, vēstuļu, protokolu rakstīšana (sekretariāta līmenī),
      –      citu administratīvo sekretariāta darbu veikšana saistībā ar lietu pārvaldību un informācijas meklēšanu, izmantojot informācijas
         tehnoloģijas,

      –      tulkošanas dienestos: tulkojuma pieprasījuma saņemšana, pārvaldība un izskatīšana un tostarp dokumentu sagatavošana, izskatīšana
         un pabeigšana, galvenokārt ar tulkošanas programmas palīdzību, tulkošanas atmiņu papildināšana un atjaunināšana, kā arī drukāšanas,
         izvietošanas lapā un formatēšanas darbu veikšana.

      [..]”
      7        Īpašajos pielaišanas konkursam nosacījumos, kas noteikti paziņojuma par konkursu III sadaļas 2. punktā, attiecībā uz diplomu
         ir paredzēts, ka kandidātiem ir jābūt izglītības līmenim, kas atbilst pabeigtai augstākajai izglītībai, ko apliecina studiju
         beigu diploms, kas ir tiešā saistībā ar pienākumiem (III.2.1. punkta a) apakšpunkts), vai arī vidusskolas izglītībai, ko apliecina
         attiecīgs diploms un kas ļauj turpināt mācības augstākā mācību iestādē, kā arī vismaz trīs gadus ilga darba pieredze, kas
         ir tiešā saistībā ar pienākumiem (III.2.1. punkta b) apakšpunkts).

      8        Paziņojuma par konkursu IV sadaļas 1. punktā ir norādīts, ka uz priekšatlases testiem tiks uzaicināti tikai tie kandidāti,
         kuri, aizpildot elektronisku pieteikumu, būs apliecinājuši, ka atbilst paziņojuma par konkursu III sadaļas vispārīgajiem un
         īpašajiem nosacījumiem.

      9        Paziņojuma par konkursu V sadaļas 1. punktā ir norādīts, ka vērtēšanas centra pārbaudījumiem tiks pielaisti kandidāti, kuri
         ne tikai būs ieguvuši minimālo nepieciešamo punktu skaitu un lielāko punktu skaitu priekšatlases testos, bet arī, ņemot vērā
         elektroniskās reģistrācijas brīdī sniegtās ziņas, atbilst paziņojuma par konkursu III sadaļas vispārīgajiem un īpašajiem nosacījumiem.

      10      Šajā pašā tiesību normā ir precizēts, ka pielaišana vērtēšanas centra pārbaudījumiem tiks apstiprināta pēc katra kandidāta
         lietas materiāliem pievienoto apliecinošo dokumentu pārbaudes.

      11      Paziņojuma par konkursu VII sadaļas 2. punktā ir precizēts, ka kandidāti, kuri pielaisti vērtēšanas centra pārbaudījumiem,
         tiks aicināti atnest pilnu pieteikumu (parakstītu elektronisko pieteikumu un apliecinošos dokumentus).

      12      Paziņojumā par konkursu tāpat ir ierāmēta un treknrakstā uzrakstīta šāda sākotnēja norāde:

      “Pirms piesakāties, rūpīgi izlasiet atklāto konkursu rokasgrāmatu, kas publicēta Oficiālā Vēstneša 2010. gada 8. jūlija numurā C 184 A un EPSO interneta vietnē.

      Šī rokasgrāmata ir paziņojuma par konkursu neatņemama sastāvdaļa un palīdzēs jums izprast procedūrai piemērojamos noteikumus
         un reģistrēšanās kārtību.” [Neoficiāls tulkojums]

      13      Atklāto konkursu rokasgrāmatas – redakcijā, kas bija spēkā notikumu laikā (OV 2010, C 184 A, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “kandidātu
         rokasgrāmata”), – 6.3. punktā ar nosaukumu “Pārsūdzības iespējas” ir noteikts:

      “Visos konkursa procedūras posmos, ja jūs uzskatāt, ka EPSO vai atlases komisija nav ievērojusi vienlīdzību vai

      –      konkursa procedūras noteikumus, vai
      –      paziņojuma par konkursu noteikumus,
      un jūs uzskatāt, ka lēmums attiecībā uz jums ir nepareizs, jūs varat to apstrīdēt šādos veidos:
      –      nosūtīt administratīvu sūdzību, pamatojoties uz [..] Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu,
      pa pastu uz šādu adresi:
      Office européen de sélection du personnel (EPSO)

      [..],
      vai izmantojot lapu “Kontakti” EPSO interneta vietnē.

      Kā vēstules tematu norādiet:
      –      konkursa numuru,
      –      savu kandidāta numuru,
      –      pēc izvēles vārdus “réclamation article 90, §2”, “complaint article 90 §2”, “Beschwerde Artikel 90, Absatz 2”,
      –      attiecīgo konkursa posmu [..].
      Lūdzam ievērot, ka atlases komisijām ir plašas vērtēšanas pilnvaras.
      Nav lietderīgi iesniegt sūdzību par atlases komisijas lēmumu, jo tā darbojas pilnīgi neatkarīgi un EPSO direktors nevar grozīt tās lēmumus. Atlases komisiju plašās vērtēšanas pilnvaras tiek pakļautas kontrolei tikai tad, kad
         ir acīmredzami pārkāpti noteikumi, kas regulē to darbu. Šajā pēdējā gadījumā atlases komisijas lēmumu var apstrīdēt tieši
         kādā no Eiropas Savienības tiesām tikai tādā gadījumā, ja pirms tam ir iesniegta sūdzība Civildienesta noteikumu 90. panta
         2. punkta nozīmē.

      –      Jūs varat iesniegt pārsūdzību tiesā, pamatojoties uz [LESD] 270. pantu un [..] Civildienesta noteikumu 91. pantu, vēršoties:
      Tribunal de la fonction publique de l’Union européenne
      [..]
      Lūdzam ievērot, ka [..] Civildienesta tiesā netiek pieņemtas pārsūdzības, kas attiecas kļūdām, izvērtējot vispārējos pieņemšanas
         kritērijus, kuri nav konkursa atlases komisijas kompetencē, ja vien pirms tam nav tikusi iesniegta administratīva sūdzība
         saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktā aprakstītajiem nosacījumiem.

      Sīkāk par pārsūdzības iespējām var uzzināt [..] Civildienesta tiesas interneta vietnē [..].
      Šīm abām procedūrām paredzētie laika termiņi [Civildienesta noteikumos] sākas no dienas, kad ir paziņots par darbību, uz ko
         attiecas sūdzība.”

       Tiesvedības rašanās fakti
      14      2010. gada 18. novembrī prasītāja, aizpildot atbilstošo elektronisko pieteikuma veidlapu, pieteica savu kandidatūru atklātam
         konkursam EPSO/AST/111/10 (turpmāk tekstā – “konkurss”).

      15      2011. gada 17. martā EPSO informēja prasītāju, ka viņa ir veiksmīgi izturējusi priekšatlases testus.

      16      Tomēr 2011. gada 7. aprīļa vēstulē EPSO paziņoja prasītājai, ka, ņemot vērā pieteikuma veidlapas vērtējumu, atlases komisija nolēma viņai neļaut piedalīties vērtēšanas
         centra pārbaudījumos, jo uzskatīja, ka viņa neatbilst īpašajiem nosacījumiem pielaišanai konkursam.

      17      Prasītāja apstrīdēja savu izslēgšanu no konkursa ar divām – 2011. gada 7. un 8. aprīļa – vēstulēm.

      18      EPSO atbildēja prasītājai ar 2011. gada 6. jūnija vēstuli, norādot, ka atlases komisija bija atkārtoti izskatījusi viņas lietas
         materiālus, tomēr saglabā savu lēmumu neļaut viņai piedalīties vērtēšanas centra pārbaudījumos. Proti, konkursa atlases komisija
         uzskatīja, ka prasītājas diploms neattiecas uz konkursa jomu un ka tādēļ prasītājai bija jābūt vismaz trīs gadu darba pieredzei
         tiešā saistībā ar attiecīgā amata pienākumiem. Tomēr, tā kā pieteikuma veidlapā viņa nebija norādījusi nekādu detalizētu informāciju
         par savu darba pieredzi asistentes amatā, konkursa atlases komisija nav varējusi uzskatīt, ka viņa atbilst darba pieredzes
         nosacījumam.

      19      Ar 2011. gada 9. jūnija e‑pastu prasītāja atbildēja EPSO, ka 2011. gada 6. jūnija vēstulē nebija sniegta lietderīga atbilde, un, uzskatot, ka viņa atbilst visiem vajadzīgajiem kritērijiem,
         lūdza viņai ļaut piedalīties turpmākajos konkursa pārbaudījumos. Uz šo e‑pastu netika sniegta atbilde.

      20      2011. gada 11. jūlijā prasītāja, “veicot aizsargājošu darbību” un pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu,
         iesniedza sūdzību par atlases komisijas lēmumu neļaut viņai piedalīties vērtēšanas centra pārbaudījumos, un nākamajā dienā –
         2011. gada 12. jūlijā – viņa vērsās Civildienesta tiesā.

      21      Tiesas sēdē prasītāja informēja Civildienesta tiesu, ka 2011. gada 11. oktobrī iecēlējinstitūcija [..] noraidīja viņas sūdzību
         un ka viņa šo lēmumu nav pārsūdzējusi.

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība
      22      Prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      1)      galvenokārt:
      –        atcelt 2011. gada 7. aprīļa lēmumu, ar kuru viņai liegtas tiesības piedalīties konkursa vērtēšanas centra pārbaudījumos;
      –        līdz ar to nospriest, ka viņa ir jāatjauno noritošajā pieņemšanas darbā procesā, kas notiek ar konkursa palīdzību, vajadzības
         gadījumā organizējot jaunus vērtēšanas centra pārbaudījumos;

      2)      pakārtoti gadījumā, ja galvenā prasība netiktu apmierināta, piespriest atbildētājai samaksāt pagaidu kārtā noteikto summu
         ex æquo et bono EUR 20 000 apmērā kā atlīdzību par materiālajiem zaudējumiem, pieskaitot kavējuma procentus ar likumisko likmi no dienas,
         kad tiks pasludināts spriedums šajā lietā;

      3)      jebkurā gadījumā piespriest atbildētājai samaksāt pagaidu kārtā noteikto summu ex æquo et bono EUR 20 000 apmērā kā atlīdzību par morālo kaitējumu, pieskaitot kavējuma procentus ar likumisko likmi no dienas, kad tiks
         pasludināts spriedums šajā lietā;

      4)      piespriest atbildētājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
      23      Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      24      Ar 2011. gada 21. oktobra un 2012. gada 30. janvāra vēstulēm Civildienesta tiesa aicināja lietas dalībniekus izpildīt procesa
         organizatoriskos pasākumus. Lietas dalībnieki izpildīja Civildienesta tiesas prasību noteiktajā termiņā.

      25      Ar Civildienesta tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2012. gada 26. janvāra rīkojumu šī lieta mutvārdu procesam tika apvienota
         ar lietu, kas reģistrēta ar numuru F‑83/11 A. Y. Cristina/Komisija.

       Par strīda priekšmetu un galvenokārt izvirzīto prasījumu otrās daļas pieņemamību
      26      Pirmkārt, lai arī prasītāja lūdz atcelt atlases komisijas sākotnējo lēmumu, kas paziņots EPSO 2011. gada 7. aprīļa vēstulē, ņemot vērā pastāvīgo judikatūru, ir jākonstatē, ka prasītajai ir nelabvēlīgs tikai atlases komisijas
         lēmums neļaut viņai piedalīties vērtēšanas centra pārbaudījumos, kas pieņemts pēc atkārtotas izskatīšanas un kas paziņots
         EPSO 2011. gada 6. jūnija vēstulē (it īpaši skat. Civildienesta tiesas 2010. gada 4. februāra spriedumu lietā F‑15/08 Wiame/Komisija, 20. punkts), un ka tādēļ ir jāuzskata, ka prasītāja lūdz atcelt šo pēdējo minēto lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais
         lēmums”).

      27      Otrkārt, Civildienesta tiesa konstatē, ka galvenokārt izvirzīto prasījumu otrā daļa būtībā ir vērsta uz to, lai lūgtu administrācijai
         atjaunot prasītāju pieņemšanas darbā procesā, kas notiek ar konkursa palīdzību.

      28      Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesa, pārbaudot tiesiskumu, nedrīkst izdot rīkojumus Savienības iestādēm
         vai rīkoties to vietā (Pirmās instances tiesas 2005. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑336/02 Christensen/Komisija, 17. punkts; Civildienesta tiesas 2010. gada 23. novembra spriedums lietā F‑50/08 Bartha/Komisija, 50. punkts).

      29      Līdz ar to šī prasījumu daļa ir jānoraida kā nepieņemama.

       Par prasības pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      30      Komisija savā aizstāvības rakstā skaidri atzina, ka “konkursu kandidātiem ir tiesības vērsties [Savienības tiesā] un pirms
         tam nav vajadzības iesniegt sūdzību, ja viņi apstrīd atlases komisijas lēmumu”. Tomēr tā uzskata, ka šī prasība ir acīmredzami
         nepieņemama tādēļ, ka pirms tās saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktu netika iesniegta sūdzība par tiešu
         vai netiešu noraidošu lēmumu.

      31      Komisija norāda, ka, lai arī kandidāti var tieši pārsūdzēt atlases komisijas lēmumu tiesā, tomēr saskaņā ar judikatūru, ja
         sūdzība tika iesniegta, prasības celšanas termiņš saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. pantu sāk ritēt no lēmuma par sūdzību
         paziņošanas dienas un vēlāk celtas prasības tiesā pieņemamība ir atkarīga no tā, vai ieinteresētā persona ir ievērojusi visas
         procesuālās prasības, kas ir saistītas ar iepriekš iesniegtas sūdzības līdzekļa izmantošanu.

      32      Komisija uzskata, ka viena no šīm procesuālajām prasībām ir ieinteresētās personas pienākums sagaidīt pirmstiesas procedūras
         beigas, lai varētu celt prasību tiesā.

      33      Tādēļ Komisija uzskata, ka, tā kā prasītāja bija iesniegusi sūdzību par atlases komisijas lēmumu neļaut viņai piedalīties
         vērtēšanas centra pārbaudījumos, viņai pirms šīs prasības celšanas bija jāsagaida iecēlējinstitūcijas atbilde.

      34      Visbeidzot Komisija apgalvo, ka, atzīstot par pieņemamu prasību, kas celta Civildienesta tiesā par atlases komisijas lēmumu,
         nesagaidot pirmstiesas procedūras iznākumu, kas tostarp var būt izlīgums, tiktu pārkāpts tiesiskās noteiktības un labas pārvaldības
         princips.

      35      Tiesas sēdē, atbildot uz Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, prasītāja atgādināja, ka Eiropas Kopienu Pirmās instances
         tiesa savā 1990. gada 20. jūnija spriedumā lietā T‑133/89 Burban/Parlaments atzina par pieņemamu prasību, kas celta šai lietai pēc būtības līdzīgos apstākļos.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      36      Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktu prasība Eiropas Savienības Tiesā ir pieņemama tikai tad, ja iecēlējinstitūcijai
         ir iepriekš tikusi iesniegta sūdzība un ja šī sūdzība ir tikusi noraidīta ar tiešu vai netiešu lēmumu.

      37      Tomēr, kā izriet no pastāvīgās judikatūras, administratīvās sūdzības procesam nav nozīmes, ja iebildumi tiek vērsti pret atlases
         komisijas lēmumiem, jo iecēlējinstitūcija tos nevar grozīt (skat. Tiesas 1978. gada 16. marta spriedumu lietā 7/77 Ritter von Wüllerstorff und Urbair/Komisija, 7. punkts, un 1983. gada 14. jūlija spriedumu lietā 144/82 Detti/Tiesa, 16. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. janvāra spriedumu lietā T‑386/00 Gonçalves/Parlaments, 34. punkts). Šādos apstākļos Konkursa atlases komisijas lēmuma pārsūdzības līdzeklis parasti ir vēršanās Savienības
         tiesā, iepriekš neiesniedzot sūdzību (turpmāk tekstā – “tieša prasība”, skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bartha/Komisija, 25. punkts).

      38      Līdz ar to, ja noraidītais kandidāts apstrīd konkursa atlases komisijas lēmumu, nav iepriekš jāiesniedz sūdzība par lēmumu,
         kuru viņš apstrīd, un vēl jo mazāk jāiesniedz šāda sūdzība, “veicot aizsargājošu darbību”, kā šajā lietā izdarīja prasītāja.

      39      Tomēr ne no Civildienesta noteikumiem, ne judikatūras neizriet, ka konkursa kandidāts, kurš tomēr ir vērsies iecēlējinstitūcijā
         ar sūdzību par minētā konkursa atlases komisijas lēmumu, nevarētu tieši vērsties tiesā, nesagaidot iecēlējinstitūcijas lēmumu
         par savu sūdzību.

      40      Tieši otrādi, Savienības tiesa jau ir skaidri pieļāvusi, ka, ja konkursa kandidāts, iesniedzot administratīvu sūdzību, vēršas
         iecēlējinstitūcijā, šādas rīcības, lai arī kāda tam būtu juridiska nozīme, rezultātā kandidātam nevar atņemt tiesības tieši
         vērsties tiesā (Tiesas 1978. gada 30. novembra spriedums apvienotajās lietās 4/78, 19/78 un 28/78 Salerno u.c./Komisija, 10. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Burban/Parlaments, 17. punkts).

      41      Līdz ar to, ja konkursa kandidāts nolemj tieši vērsties Civildienesta tiesā, tai ir jānosaka, vai prasība ir celta trīs mēnešu
         un desmit dienu laikā no dienas, kad prasītājam paziņots tam nelabvēlīgs lēmums (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Burban/Parlaments, 18. punkts).

      42      Turpretī šādas prasības pieņemamība tiesā nevar tikt pakļauta nosacījumam, ka iepriekš ir jāpabeidz Civildienesta noteikumu
         91. pantā paredzētā pirmstiesas procedūra, jo šāds nosacījums ir piemērojams tikai prasībām, attiecībā uz kurām ir obligāti
         jāiesniedz administratīva sūdzība. Komisijas piedāvātais risinājums ir pielīdzināms tam, ka tiešas prasības celšana tiesā
         tiek pakļauta papildu pieņemamības nosacījumam, kas patiesībā ir piemērojams tikai tad, ja pirms prasības celšanas tiesā ir
         jāiesniedz sūdzība.

      43      Šim secinājumam nav pretrunā kandidātu rokasgrāmatas 6.3. punkts, kurā ir norādīts, ka kandidāti var apstrīdēt konkursa atlases
         komisijas lēmumus administratīvā kārtībā un ceļot prasību tiesā, un tajā nav precizēts, ka sūdzības iesniegšanas gadījumā
         nevar celt tiešu prasību tiesā.

      44      Turklāt Civildienesta tiesa konstatē, ka šis secinājums nav apstrīdams tās judikatūras dēļ, ko savos rakstveida apsvērumos
         minējusi Komisija un kas tiks analizēta turpinājumā, nedz arī tiesas sēdē izklāstīto argumentu dēļ.

      45      Protams, kā norādīja Komisija, patiešām saskaņā ar apjomīgu judikatūru strīdos par konkursu atlases komisiju lēmumiem, pirmkārt,
         ja prasītājs izvēlas iepriekš vērsties administrācijā, iesniedzot administratīvu sūdzību, vēlāk celtas prasības tiesā pieņemamība
         ir atkarīga no tā, vai ir izpildītas visas procesuālās prasības, kas ir saistītas ar iepriekš iesniegtu sūdzību (Civildienesta
         tiesas 2007. gada 13. decembra spriedums lietā F‑73/06 Van Neyghem/Komisija, 37. punkts), un, otrkārt, ja par konkursa atlases komisijas lēmumu tika iesniegta sūdzība, saskaņā ar Civildienesta
         noteikumu 91. pantu prasības celšanas termiņš sāk ritēt no dienas, kurā ir paziņots lēmums par sūdzību (iepriekš minētais
         spriedums lietā Detti/Tiesa, 17. punkts; Pirmās instances tiesas 1991. gada 27. jūnija spriedums lietā T‑156/89 Valverde Mordt/Tiesa, 90. punkts; 1998. gada 16. septembra spriedums lietā T‑215/97 Jouhki/Komisija, 22. punkts; 2005. gada 31. maija spriedums lietā T‑294/03 Gibault/Komisija, 22. punkts; Pirmās instances tiesas 2005. gada 2. novembra rīkojums lietā T‑41/04 Pérez‑Díaz/Komisija, 32. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 8. jūnija spriedums lietā T‑156/03 Pérez‑Díaz/Komisija, 26. punkts; Civildienesta tiesas 2009. gada 12. marta spriedums lietā F‑4/08 Hambura/Parlaments, 24. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Bartha/Komisija, 26. punkts).

      46      Tomēr ir jākonstatē, ka visi šie spriedumi ar vienu izņēmumu attiecas uz tādas prasības pieņemamību, kas celta pēc sūdzības
         noraidīšanas un pēc tiešas prasības celšanas tiesā termiņa beigām. Līdz ar to runa ir par judikatūru, kas attiecas uz pieņemamības
         nosacījumu prasībām, kuras celtas pēc Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktā paredzētās procedūras.

      47      Attiecībā uz iepriekš minēto spriedumu lietā Pérez‑Díaz/Komisija Pirmās instances tiesa konstatēja, ka sūdzības un prasības priekšmets atšķiras. Proti, sūdzībā tiek apstrīdēts Komisijas
         lēmums rīkot jaunu mutvārdu pārbaudījumu pēc atlases komisijas lēmuma izslēgt prasītāju no rezerves saraksta atcelšanas ar
         Pirmās instances tiesas 2002. gada 24. septembra spriedumu lietā T‑102/01 Pérez‑Díaz/Komisija, bet prasībā tiesā tika apstrīdēts jaunais konkursa atlases komisijas lēmums neiekļaut prasītāju rezerves sarakstā
         jaunā mutvārdu procesa beigās. No minētā izriet, ka šajā lietā Pirmās instances tiesai nebija jānospriež, ka prasība atcelt
         tiesību aktu, kas celta pirms, noraidot sūdzību, pabeigta administratīvā pirmstiesas procedūra, kura uzsākta par apstrīdēto
         aktu, šajā gadījumā – Komisijas lēmumu rīkot jaunu mutvārdu pārbaudījumu – ir priekšlaicīga, jo Pirmās instances tiesa bija
         konstatējusi, ka prasība tiesā nav uzskatāma par tādu, pirms kuras tika iesniegta administratīva sūdzība (iepriekš minētais
         spriedums lietā T‑156/03 Pérez‑Díaz/Komisija, 27. un 34. punkts).

      48      Līdz ar to šā sprieduma 45. un 47. punktā atgādinātā judikatūra par faktiskām un tiesiskām situācijām, kuras būtiski atšķiras
         no situācijas šajā lietā, nav piemērojama šajā gadījumā.

      49      Turklāt Komisija apgalvo, ka šī prasība ir jāatzīst par nepieņemamu saistībā ar tiesiskās noteiktības un pareizas tiesvedības
         iemesliem.

      50      Tomēr, pirmkārt, ar tiesiskās noteiktības prasību ievērošanu nevar attaisnot tāda pieņemamības nosacījuma piemērošanu tiešai
         prasībai tiesā, kurš uz to neattiecas, jo citādi tiktu ierobežotas noraidīto kandidātu tiesības tieši pārsūdzēt tiesā konkursa
         atlases komisijas lēmumu. Turklāt ir jākonstatē, ka gadījumā, ja konkursa kandidāts pirms prasības tiešas celšanas tiesā iesniedz
         sūdzību un, pirms Civildienesta tiesa taisa spriedumu par prasību, tiek pieņemts labvēlīgs lēmums par sūdzību, prasītājam
         zustu interese celt prasību tiesā un tādēļ viņa prasībai zustu priekšmets. Tomēr, ja lēmums viņam nebūtu labvēlīgs, prasītājam
         katrā ziņā būtu tiesības uz to, lai Civildienesta tiesa taisītu spriedumu par strīdu starp viņu un administrāciju.

      51      Attiecībā uz pareizas tiesvedības principa ievērošanu Civildienesta tiesa uzskata, ka vislabākais veids, kā šo principu ievērot,
         ir izskatīt tajā celto tiešo prasību, neņemot vērā neparedzamo sūdzību, kas tai nav iesniegta.

      52      Visbeidzot Komisijas tiesas sēdē iebildes par nepieņemamību, kas saistīta ar šīs prasība priekšlaicīgo raksturu, pamatojumam
         izklāstītie argumenti tāpat nav pieņemami.

      53      Proti, pirmkārt, Komisija apgalvoja, ka risinājums iepriekš minētajā spriedumā lietā Burban/Parlaments esot ticis atcelts ar turpmāko judikatūru. Tomēr, kā Civildienesta tiesa skaidroja šā sprieduma 45.–48. punktā,
         Komisijas minētā judikatūra nav piemērojama šajā gadījumā, jo tā attiecas uz prasībām, kas tiek celtas pēc sūdzības iesniegšanas,
         bet iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Salerno u.c./Komisija un lietā Burban/Parlaments – tieši otrādi – tika pasludināti saistībā ar faktiem, kas pēc būtības ir identiski faktiem šajā lietā.

      54      Otrkārt, Komisija norādīja, ka lietā, kurā tika pasludināts iepriekš minētais spriedums Burban/Parlaments, prasītājs bija “galīgi” izvēlējies tiešas prasības celšanu tiesā (iepriekš minētais spriedums lietā Burban/Parlaments, 18. punkts), bet šajā lietā prasītāja mēģināja vienlaicīgi izmantot abus tiesību aizsardzības līdzekļus. Šajos
         argumentos netiek ņemts vērā, ka šajā gadījumā prasītāja – tāpat kā prasītāji lietās, kurās tika pasludināti iepriekš minētie
         spriedumi apvienotajās lietās Salerno u.c./Komisija un lietā Burban/Parlaments, – izvēlējās celt tiešu prasību tiesā, kas gan noticis, nesagaidot administrācijas lēmumu par viņas sūdzību, bet
         prasības celšanai paredzētajā trīs mēnešu un desmit dienu laikā no konkursa atlases komisijas lēmuma paziņošanas dienas.

      55      Treškārt, lai nošķirtu šo lietu no lietas, kurā tika pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā Burban/Parlaments, Komisija uzsvēra, ka šajā gadījumā, iesniedzot sūdzību, prasītāju pārstāvēja advokāti. Tomēr šādam argumentam
         nav nozīmes, jo tas, ka advokāti palīdzēja prasītājai uzrakstīt sūdzību, nekādi neietekmē viņas tiesības celt tiešu prasību
         Civildienesta tiesā.

      56      Ceturtkārt, Komisija apgalvoja, ka darbā pieņemšanas un atlases procedūras būtiski ir attīstījušās sarežģītības ziņā un tostarp
         attiecībā uz noraidītā kandidāta iespēju uzzināt par atlases komisijas lēmumiem un vajadzības gadījumā tos apstrīdēt. Tomēr
         Komisija nav pierādījusi šo faktu konstatējuma nozīmi saistībā ar tādas prasības tiesā pieņemamību, kas katrā ziņā tiktu celta
         pēc visu konkursa kandidātiem piedāvāto īpašo pārsūdzības līdzekļu izmantošanas.

      57      Piektkārt un visbeidzot, Komisija gan savos rakstveida apsvērumos, gan tiesas sēdē apgalvoja, ka daudzos gadījumos lēmumā
         par sūdzību noraidītajiem kandidātiem tiek sniegta “apmierinoša” atbilde, kas pierādot to, ka Civildienesta tiesā celto prasību
         skaits ir daudz mazāks par to Komisijas izskatāmo sūdzību skaitu, kas attiecas uz konkursu atlases komisiju lēmumiem.

      58      Tomēr, pirmkārt, Civildienesta tiesa konstatē, ka Komisija šos apgalvojumus nav pamatojusi, iesniedzot kādus pierādījumus.
         Otrkārt, pat ja šie apgalvojumi būtu pareizi, Komisija atzina, ka tikai retos gadījumos konkursa atlases komisijai ir jāmaina
         sava sākotnējā nostāja nepielaist kandidātu dalībai konkursā. Treškārt, kandidātu rokasgrāmatas 6.3. punktā par pārsūdzības
         līdzekļiem ir skaidri norādīts, ka “nav lietderīgi iesniegt sūdzību par atlases komisijas lēmumu, jo tā darbojas neatkarīgi
         un EPSO direktors nevar grozīt tās lēmumus”. Ceturtkārt, pat ja Komisijas apgalvojumi tiktu pierādīti, ar tiem netiktu atcelta pastāvīgā
         judikatūra, saskaņā ar kuru Civildienesta noteikumu 91. pantā paredzētā obligāta iepriekšēja administratīva sūdzība attiecas
         tikai uz aktiem, kurus iecēlējinstitūcija vajadzības gadījumā var grozīt, un iecēlējinstitūcija nevar grozīt konkursa atlases
         komisijas lēmumu. Piektkārt, Komisijas arguments ir pretrunīgs, jo tādas prasības nepieņemamības dēļ, kas celta pirms atbildes
         uz iepriekšēju sūdzību sniegšanas termiņa beigām, noraidītos kandidātus neiedrošinātu iesniegt šādas sūdzības, bet pati Komisija
         apgalvoja, ka šīs noraidīto kandidātu sūdzības var tikt apmierinātas vismaz noteiktos gadījumos.

      59      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jānosaka, vai šajā gadījumā tieša prasība Civildienesta tiesā ir celta trīs
         mēnešu un desmit dienu termiņā no prasītājai nelabvēlīga lēmuma paziņošanas dienas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Burban/Parlaments, 17. punkts).

      60      Šajā ziņā no lietas materiāliem izriet, ka prasītāja saņēma apstrīdēto lēmumu 2011. gada 6. jūnijā un ka prasība tika celta
         2011. gada 12. jūlijā.

      61      Ņemot vērā izklāstīto, ir jānospriež, ka prasība nav priekšlaicīga.

       Par lietas būtību
       Par prasījumiem atcelt tiesību aktu
      62      Savu prasījumu atcelt apstrīdēto lēmumu pamatojumā prasītāja izvirza divus pamatus attiecīgi par konkursa atlases komisijas
         pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā un par labas pārvaldības principa un rūpības pienākuma pārkāpumu.

       Par pirmo pamatu, kurš attiecas uz konkursa atlases komisijas acīmredzamu kļūdu vērtējumā
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      63      Prasītāja apgalvo, ka, neņemot vērā pieteikuma veidlapā norādīto informāciju par viņas izglītību un darba pieredzi, konkursa
         atlases komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      64      Prasītāja tostarp norāda, ka, pamatojoties uz viņas norādīto informāciju pieteikuma veidlapā, konkursa atlases komisijai bija
         viņai jālūdz iesniegt apliecinošus dokumentus gan par viņas izglītības līmeni, gan par viņas profesionālo kvalifikāciju un
         jāpārliecinās par viņas diploma vai darba pieredzes atbilstību paziņojumā par konkursu minētajiem pienākumiem.

      65      Komisija atbild, ka prasītāja konkursa pieteikuma sadaļā “Darba pieredze” bija norādījusi 2 mēnešu un 17 dienu darba pieredzi.
         Tā kā konkursa atlases komisijai esot bijis pamats ņemt vērā tikai šo periodu, lai izvērtētu prasītājas darba pieredzi, bez
         vajadzības saņemt no viņas detalizētāku informāciju, tā, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, esot uzskatījusi, ka šī
         darba pieredze nav pietiekama, lai izpildītu nosacījumu par vismaz trīs gadu darba pieredzi.

      66      Tādējādi Komisija uzskata, ka pirmais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.

      –       Civildienesta tiesas vērtējums
      67      Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkursa atlases komisija ir atbildīga par izvērtēšanu katrā atsevišķajā
         gadījumā, vai katra kandidāta darba pieredze atbilst paziņojumā par konkursu prasītajam līmenim. Šajā ziņā atlases komisijai
         saskaņā ar Civildienesta noteikumiem par konkursa procedūrām ir novērtējuma brīvība attiecībā gan uz kandidāta iepriekšējās
         darba pieredzes būtības un ilguma vērtējumu, gan uz iespējamo daudz maz ciešo saistību ar amata pienākumiem (Pirmās instances
         tiesas 2004. gada 25. marta spriedums lietā T‑145/02 Petrich/Komisija, 37. punkts, un 2006. gada 31. janvāra spriedums lietā T‑293/03 Giulietti/Komisija, 65. un 66. punkts).

      68      Tādējādi, veicot tiesiskuma pārbaudi, Civildienesta tiesai ir tikai jāpārliecinās, ka šīs brīvības īstenošanā netika pieļauta
         acīmredzama kļūda vērtējumā (Pirmās instances tiesas 2000. gada 21. novembra spriedums lietā T‑214/99 Carrasco Benítez/Komisija, 71. punkts; Civildienesta tiesas 2010. gada 1. jūlija spriedums lietā F‑40/09 Časta/Komisija, 58. punkts).

      69      Turklāt judikatūrā tika precizēts, ka, lai pārliecinātos, vai ir izpildīti pielaišanas nosacījumi, konkursa atlases komisija
         var ņemt vērā tikai norādes, ko kandidāti ir snieguši savos pieteikumos, un apliecinošos dokumentus, kas viņiem ir jāiesniedz
         to pamatojumam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Časta/Komisija, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).

      70      Apstrīdētajā lēmumā konkursa atlases komisija secināja, ka, tā kā prasītājas diplomam Eiropas Savienības tiesībās un ekonomikā
         nav tiešas saistības ar konkursa jomu, proti, sekretariātu, viņai saskaņā ar paziņojuma par konkursu III.2.1. punkta b) apakšpunktu
         bija jābūt vismaz trīs gadu sekretāra darba pieredzei. Tomēr, tā kā pieteikumā viņa nebija norādījusi nekādu detalizētu informāciju
         par savu darba pieredzi, izņemot 2 mēnešu un 17 dienu ilgu darba pieredzi, konkursa atlases komisija uzskatīja, ka nosacījums
         par darba pieredzi netika izpildīts, un tādēļ atteicās pielaist prasītāju dalībai konkursā.

      71      Prasītāja precizēja tiesas sēdē, ka viņa neapstrīd, ka viņas diplomam nav tiešas saistības ar paziņojumā par konkursu minētajiem
         pienākumiem un ka viņai tādēļ bija jāatbilst īpašajiem nosacījumiem, kas paredzēti paziņojuma par konkursu III.2.1. punkta
         b) apakšpunktā.

      72      Tāpat prasītāja neapstrīd, ka pieteikuma veidlapas sadaļā par darba pieredzi viņa norādīja tikai 2 mēnešu un 17 dienu asistentes
         darbu Komisijā. Tomēr tiesas sēdē viņa atzina, ka ir acīmredzami pārrakstījusies, norādot savu darba pieredzi pieteikuma veidlapas
         sadaļā par motivāciju.

      73      Šajā ziņā Civildienesta tiesa patiešām konstatē, ka pieteikuma veidlapas sadaļā par motivāciju prasītāja vienkārši norādīja,
         ka ir strādājusi kā administratīva sekretāre vairāk nekā desmit gadus. Tomēr viņas pieteikumā nebija citas informācijas, kas
         konkursa atlases komisijai ļautu pārbaudīt šīs darba pieredzes ilgumu un atbilstību pielaišanas konkursam nosacījumiem.

      74      Līdz ar to, ņemot vērā iepriekš minēto judikatūru, konkursa atlases komisijai nevar pārmest, ka tā nelūdza prasītāju iesniegt
         papildu dokumentus vai ka tā pati neveica papildu izmeklēšanu saistībā ar šo informāciju par prasītājas darba pieredzi, kas
         nebija pamatota ar nekādiem pārbaudāmiem pierādījumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Carrasco Benítez/Komisija, 77. un 78. punkts).

      75      Līdz ar to konkursa atlases komisija, pamatojoties uz prasītājas pieteikumā sniegto informāciju, uzskatīdama, ka nosacījums
         par darba pieredzi nav izpildīts, nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      76      Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

       Par otro pamatu, kas attiecas uz labas pārvaldības principa un rūpības pienākuma pārkāpumu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      77      Prasītāja pārmet konkursa atlases komisijai, ka tā nebija ņēmusi vērā visu informāciju, kas varētu ietekmēt viņas lēmumu,
         tostarp ne tikai dienesta intereses, bet arī viņas personisko interesi, un apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma dēļ tika izslēgta
         kandidāte, kas no visiem aspektiem atbilst dienesta interesēm.

      78      Komisija lūdz noraidīt pamatu kā acīmredzami nepamatotu.

      –       Civildienesta tiesas vērtējums
      79      Pirmkārt, Civildienesta tiesa norāda, ka kandidātu rokasgrāmatas, kura ir paziņojuma par konkursu neatņemama sastāvdaļa un
         kuru prasītāja turklāt ir pievienojusi prasības pieteikumam, 2.1.3.1. punktā ir skaidri paredzēts, ka pieteikumā atklātam
         konkursam prasītā informācija tostarp attiecas uz: “darba pieredze (ja tāda tiek prasīta): darba devēja nosaukums, adrese,
         pildīto uzdevumu būtība, tās sākuma un beigu datums”. Šajā gadījumā patiešām paziņojumā par konkursu tika prasīts norādīt
         darba pieredzi.

      80      Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar šā sprieduma 67.–69. punktā atgādināto judikatūru konkursa atlases komisijai nav pienākuma
         lūgt kandidātiem iesniegt papildu dokumentus vai pašai veikt pētījumus, lai pārbaudītu, vai ieinteresētā persona atbilst visiem
         paziņojuma par konkursu nosacījumiem.

      81      Treškārt, no Civildienesta noteikumu III pielikuma 2. panta otrās daļas izriet, ka konkursa atlases komisijai ir vienkārši
         iespēja lūgt kandidātiem iesniegt papildu informāciju, ja tai rodas šaubas par iesniegtā dokumenta nozīmīgumu. Šajā ziņā nav
         jāpārvērš par pienākumu tas, ko likumdevējs ir paredzējis kā vienkāršu konkursa atlases komisijas iespēju (iepriekš minētais
         spriedums lietā Carrasco Benítez/Komisija, 78. punkts).

      82      Ceturtkārt, saskaņā ar paziņojuma par konkursu V sadaļas 1. punktu un VII sadaļas 2. punktu pilna pieteikuma atnešana un pievienoto
         apliecinošo dokumentu pārbaude ir otrais etaps konkursa norisē, kuram tiek pielaisti tikai kandidāti, kas ir saņēmuši minimālo
         nepieciešamo punktu skaitu un lielāko punktu skaitu priekšatlases testos un kas, ņemot vērā elektroniskās reģistrācijas brīdī
         sniegtās ziņas, atbilst paziņojuma par konkursu III sadaļas vispārīgajiem un īpašajiem nosacījumiem.

      83      Piektkārt un visbeidzot, pat pieņemot, ka prasītājas vienkāršais apgalvojums, kurš nav pamatots ar pierādījumiem un saskaņā
         ar kuru viņa no visiem aspektiem atbilst dienesta interesēm sava diploma un darba pieredzes dēļ, tiktu pierādīts, konkursa
         atlases komisijai nevar pārmest, ka tā, pieņemot lēmumu, kas balstīts uz to, ka prasītāja savā pieteikumā nebija norādījusi
         pietiekamu informāciju, lai minētajai komisijai ļautu konstatēt, ka viņa atbilst īpašajiem pielaišanas nosacījumiem, būtu
         pārkāpusi labas pārvaldības principu. Tāpat rūpības pienākums nekādi neparedz to, ka konkursa atlases komisijai ir jāļauj
         piedalīties konkursā visiem kandidātiem, kuri atbilstoši pašu uzskatiem atbilst amata pienākumiem.

      84      Līdz ar to konkursa atlases komisija, pieņemot apstrīdēto lēmumu, iepriekš nepieprasot informāciju papildus kandidātes pieteikuma
         veidlapā sniegtajiem datiem, kas nav bijuši pietiekami, lai ļautu atlases komisijai konstatēt, ka viņa atbilst konkursa īpašajiem
         pielaišanas nosacījumiem, nav pārkāpusi labas pārvaldības principu un rūpības pienākumu.

      85      Tādējādi otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

       Par prasījumiem par kaitējuma atlīdzināšanu
      86      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru civildienesta lietās prasījumi par kaitējuma atlīdzināšanu ir jānoraida, ja tie ir cieši saistīti
         ar prasījumiem atcelt tiesību aktus, kas ir tikuši noraidīti kā nepamatoti (Civildienesta tiesas 2010. gada 23. novembra spriedums
         lietā F‑75/09 Wenig/Komisija, 71. punkts).

      87      Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka prasījumi par kaitējuma atlīdzināšanu ir cieši saistīti ar prasījumiem atcelt tiesību aktus,
         kuri ir tikuši noraidīti kā nepamatoti. Tā kā, izvērtējot prasījumus atcelt tiesību aktu, netika atklāts nekāds pārkāpums,
         par kuru varētu būt atbildīga iestāde, prasījumi par kaitējuma atlīdzināšanu ir jānoraida gan attiecībā uz materiālo, gan
         morālā kaitējumu.

      88      No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir pilnībā jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      89      Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 1. punktu, ievērojot citus šā reglamenta otrās sadaļas astotās nodaļas noteikumus, lietas
         dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kam spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šā paša panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka
         lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo
         no šā pienākuma.

      90      No iepriekš minētā pamatojuma izriet, ka prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt Komisija savos prasījumos ir skaidri
         lūgusi piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā šīs lietas apstākļos Reglamenta 87. panta 2. punkta piemērošana
         nav attaisnota, prasītājai ir jāsedz savi un jāatlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumi.

      Ar šādu pamatojumu
      CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      A. Y. Cristina sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

               Van Raepenbusch

               Barents

               Bradley

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2012. gada 20. jūnijā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                      S. Van Raepenbusch

         * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 9.decembrī.#Vlaamse Gemeenschap pret Maurits Baesen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Beļģija.#Sociālais nodrošinājums - Regula (EEK) Nr. 1408/71 - 13. panta 2. punkta d) apakšpunkts - Civilierēdņiem "pielīdzinātas personas" jēdziens - Ar publiskās varas iestādi noslēgts līgums.#Lieta C-296/09.

text:
      Lieta C‑296/09
      Vlaamse Gemeenschap
      pret
      Maurits Baesen
      (Cour de cassation (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – 13. panta 2. punkta d) apakšpunkts – Ierēdņiem “pielīdzinātu personu” jēdziens – Ar publisku iestādi noslēgts darba līgums
      Sprieduma kopsavilkums
      Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Piemērojamie tiesību akti
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1390/81, 13. panta 2. punkta d) apakšpunkts)
      Tas, kas jāsaprot ar “ierēdni” un “pielīdzinātu personu” Regulas Nr. 1408/71, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1390/81,
         13. panta 2. punkta d) apakšpunkta nozīmē, ir jānosaka tikai atkarībā no tā, kas norādīts tās dalībvalsts tiesībās, kam ir
         pakļauta darba devēja administrācija. Personai, kura dalībvalstī daļēji ir pakļauta ierēdņu sociālā nodrošinājuma sistēmai
         un daļēji – darbinieku sociālā nodrošinājuma sistēmai, saskaņā ar šīs regulas 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta prasībām
         var tādējādi tikt piemērots tikai dalībvalsts, kam ir pakļauta to nodarbinošā administrācija, tiesiskais regulējums.

      (sal. ar 31. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2010. gada 9. decembrī (*)

      Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – 13. panta 2. punkta d) apakšpunkts – Ierēdņiem “pielīdzinātu personu” jēdziens – Ar publisku iestādi noslēgts darba līgums
      Lieta C‑296/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Cour de cassation (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 25. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 29. jūlijā, tiesvedībā

      Vlaamse Gemeenschap
      pret
      Maurits Baesen.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Toadere [C. Toader] un A. Prehala [A. Prechal],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Vlaamse Gemeenschap vārdā – V. van Ēkhouts [W. van Eeckhoutte], advocaat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – L. van den Braka [L. Van den Broeck], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. van Bēks [M. van Beek] un V. Kreišics [V. Kreuschitz], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt jēdzienu “civilierēdņi un tiem pielīdzinātas personas” Padomes
         1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām
         personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1981. gada 12. maija
         Regulu (EEK) Nr. 1390/81 (OV L 143, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta nozīmē.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp M. Bāsenu [M. Baesen] un Vlaamse Gemeenschap [Flandrijas kopiena] par lūgumu atlīdzināt sociālās nodrošinājuma iemaksas, kas nelikumīgi tika samaksātas Beļģijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Regulas Nr. 1408/71 2. panta ar nosaukumu “Personas, uz kurām attiecas regula” 3. punktā ir noteikts:

      “Šo regulu piemēro civilierēdņiem un saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu tiem pielīdzinātam personālam, ciktāl viņiem
         tiek piemērots tās dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurai ir piemērojama šī regula.” [Neoficiāls tulkojums]

      4        Regulas Nr. 1408/71 4. pantā ar nosaukumu “Jautājumi, uz kuriem attiecas šī regula” ir noteikts:

      “1.      Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
      a)      slimības un maternitātes pabalsti;
      b)      invaliditātes pabalsti, to skaitā pabalsti, kuru uzdevums ir saglabāt vai uzlabot pelnītspēju [darbspēju];
      c)      vecuma pabalsti;
      d)      pabalsti apgādnieka zaudējuma gadījumā;
      e)      pabalsti attiecībā uz nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām;
      f)      apbedīšanas pabalsti;
      g)      bezdarbnieka pabalsti;
      h)      ģimenes pabalsti.
      [..]
      4.      Šo regulu nepiemēro [..], nedz arī īpašajām sistēmām, kas paredzētas civilierēdņiem un personām, kuras par tādiem uzskatāmas.”
      5        Šīs pašas regulas 13. pantā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi” ir paredzēts:

      “1.      Ievērojot 14.c pantu, uz personām, kam piemēro šo regulu, attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti. Minētos tiesību
         aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.

      2.      Ievērojot 14. līdz 17. pantu:
      a)      persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī
         vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu;

      [..]
      d)      civilierēdņi un tiem pielīdzinātas personas ir pakļautas tās dalībvalsts tiesību aktiem, kam ir pakļauta administrācija, kurā
         tās strādā [kura tos nodarbina];

      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      6        Saskaņā ar 1969. gada 27. jūnija Likuma par 1944. gada 28. decembra Likuma par darba ņēmēju sociālo apdrošināšanu pārskatīšanu
         1. panta 1. punktu šis likums attiecas uz darbiniekiem un darba devējiem, kurus saista darba līgums.

      7        Saskaņā ar šī likuma 2. panta 1. punkta 2) apakšpunktu karalis var ar Ministru padomes pieņemtu lēmumu un saskaņā ar Valsts
         darba padomes atzinumu ierobežot šī likuma piemērošanu atsevišķām karaļa noteiktām darbinieku kategorijām ar vienu vai vairākām
         5. pantā uzskaitītajām sistēmām.

      8        Karaļa 1969. gada 28. novembra lēmuma par 1969. gada 27. jūnija likuma ieviešanu 9. panta 2. punktā ir paredzēts, ka attiecībā
         uz personām, kuras valsts, provinces un provinču pārraudzībā esoši veidojumi nodarbina uz darba līguma pamata, likuma piemērošana
         ir ierobežota ar šī panta 1. punkta pirmajā daļā uzskaitītajām sistēmām, proti, obligāto apdrošināšanas sistēmu slimības un
         invaliditātes gadījumā, vecuma un apgādnieka zaudējuma pensijas apdrošināšanas sistēmu un darba apstākļu un darbinieku bezdarba
         sistēmu.

      9        Saskaņā ar 1967. gada 3. jūlija Likuma par zaudējumu atlīdzību, kas rodas no nelaimes gadījumiem darbā, nelaimes gadījumiem
         ceļā uz darbu un arodslimībām valsts sektorā, 1. panta 1. punkta 3) apakšpunktu ar šo likumu izveidotā sistēma attiecas uz
         pastāvīgo personālu, stažieriem, pagaidu darbiniekiem, palīgdarbiniekiem vai uz darba līguma pamata darbā pieņemtiem darbiniekiem,
         kas pieder kopienu un reģionu valdību administrācijas un citiem dienestiem.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      10      M. Bāsens, Beļģijas valstspiederīgais, 1988. gadā sāka strādāt Flandrijas kopienā par ieguldījumu inspektoru. Būdams sākotnēji
         nodarbināts saskaņā ar darba līgumu vispirms uz noteiktu laiku, bet vēlāk – uz nenoteiktu laiku, viņš savu profesionālo darbību
         veica Stokholmā (Zviedrija).

      11      Flandrijas kopiena 1996. gada 7. oktobrī izbeidza šo darba līgumu un izmaksāja viņam atlaišanas pabalstu, kas atbilda 12 mēnešalgām.
         M. Bāsens iesniedza prasību Briseles Darba tiesā, lai saņemtu papildu atlaišanas pabalstu, zaudējumu atlīdzību un procentus
         par ļaunprātīgu atlaišanu. Pēc tam sekojošajā tiesvedībā, tostarp apelācijas tiesvedībā Briseles Darba tiesā, viņš prasīja
         arī EUR 19 874,74 kā kompensāciju par sociālā nodrošinājuma iemaksām, kuras, kā viņš uzskata, tika nelikumīgi maksātas Beļģijā.

      12      Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta d) apakšpunktu civilierēdņi [civildienesta ierēdņi] un tiem pielīdzinātas
         personas ir pakļautas tās dalībvalsts tiesību aktiem, kam ir pakļauta administrācija, kura tos nodarbina. Kā uzskata M. Bāsens,
         viņam, tā kā viņš ir saistīts ar Flandrijas kopienu kā “algots darbinieks”, nevis kā “civilierēdnis”, ir piemērojamas Regulas
         Nr. 1408/71 vispārējās normas. Tādējādi uz viņu attiecoties Zviedrijas sociālā nodrošinājuma sistēma, kas paredzot, ka viņam
         neesot bijis jāveic Beļģijas sociālā nodrošinājuma iemaksas.

      13      Briseles Darba tiesa apelācijas tiesvedībā nosprieda, ka summas, kas tika ieturētas no M. Bāsena algas Beļģijā, bijušas nepamatotas.
         Tā uzskatīja, ka pēdējais minētais, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kurā ir noteikts, ka
         darbinieks, kas ir nodarbināts vienā dalībvalstī, ir pakļauts šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tas dzīvo citā dalībvalstī
         vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai darba devēja juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo
         personu, bija Zviedrijas sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks.

      14      Šī tiesa uzskatīja, ka M. Bāsenu ar Flandrijas kopienu saistīja darba līgums uz nenoteiktu laiku un tādējādi viņam bija darbinieka
         statuss, ka viņam nebija civildienesta ierēdņu statusam raksturīgā nodarbinātības pastāvīguma un ka saskaņā ar personāla noteikumiem,
         ko piemēro līgumdarbiniekiem, viņam bija funkcionālā kompetence, bet nebija hierarhiskas kompetences, kas šādā gadījumā ir
         ierēdnim.

      15      Pamatojoties uz šiem konstatējumiem, apelācijas instances tiesneši uzskatīja, ka atbildētājs var tikt uzskatīts par “darbinieku”,
         nevis par civildienesta ierēdņiem “pielīdzinātu personu” Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta nozīmē tādējādi,
         ka viņam bija piemērojama tās dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma, kur bija viņa darbavieta, proti, Zviedrijas Karalistes
         [sociālā nodrošinājuma sistēma], un ka tādēļ no viņa algas nepamatoti tikušas ieturētas sociālā nodrošinājuma iemaksas.

      16      Flandrijas kopiena par Briseles Darba tiesas spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību. Tā būtībā apgalvoja, ka šī tiesa ir pieļāvusi
         kļūdu tiesību piemērošanā, neuzskatot M. Bāsenu par civilierēdņiem pielīdzinātu personu Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta
         d) apakšpunkta nozīmē un uzskatot, ka saskaņā ar šīs regulas 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu bija piemērojama Zviedrijas
         sociālā nodrošinājuma sistēma.

      17      Izskatot kasācijas sūdzību, Cour de cassation [Kasācijas tiesa] konstatēja, ka no atbilstošajiem Beļģijas tiesiskā regulējuma sociālā nodrošinājuma jomā noteikumiem izriet,
         ka Flandrijas kopienas valsts pārvaldes līgumpersonāls daļēji pieder vispārējai darbinieku valsts sociālā nodrošinājuma sistēmai
         (kas attiecas uz obligāto apdrošināšanas sistēmu slimības un invaliditātes gadījumā, vecuma un apgādnieka zaudējuma pensijas
         apdrošināšanas sistēmu un darba apstākļu un darbinieku bezdarba sistēmu) un daļēji – civilierēdņu īpašajai sistēmai (attiecībā
         uz nelaimes gadījumu darbā sistēmu un arodslimību sistēmu, ģimenes pabalstu un ikgadējā atvaļinājuma sistēmu).

      18      Cour de cassation uzskata, ka ir jānosaka, vai jēdziens “civilierēdņi un tiem pielīdzinātas personas” Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta
         d) apakšpunktā norāda uz saturu, kāds tam ir piešķirts valsts sociālā nodrošinājuma sistēmā, kurai attiecīgā persona ir piederīga.
         Turklāt šī tiesa jautā, vai persona, kas ir M. Bāsena situācijā un kurai attiecībā uz atsevišķām sociālā nodrošinājuma jomām
         tiek piemērota vispārējā darbinieku sociālā nodrošinājuma sistēma, lai gan pārējās jomās tai tiek piemērota īpašā civildienesta
         ierēdņu sistēma, ir jāuzskata par civilierēdņiem pielīdzinātu personu Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta
         nozīmē.

      19      Šajos apstākļos Cour de cassation nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus divus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta piemērošanas nolūkos jēdziens “civildienesta ierēdņi un [..] pielīdzinātās
         personas” ir jāinterpretē, pamatojoties uz to valsts sociālā nodrošinājuma sistēmu, kurai pieder attiecīgā persona?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai attiecīgā persona, kuru uz darba līguma pamata nodarbina valsts sektora
         darba devējs un kura saskaņā ar valsts sociālā nodrošinājuma sistēmu, ko piemēro noteiktām sociālā nodrošinājuma jomām Regulas
         [Nr. 1408/71] 4. panta 1. punkta izpratnē, pieder darbinieku sociālā nodrošinājuma sistēmai, lai gan attiecībā uz [šīs] regulas
         4. panta 1. punkta e) apakšpunktā norādītajām sociālā nodrošinājuma jomām tai tiek piemērota īpašā civildienesta ierēdņu sistēma,
         ir jāuzskata par civilierēdņiem pielīdzinātu personu Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      20      Tā kā ar abiem uzdotajiem jautājumiem tiek mēģināts noskaidrot, kas būtu jāsaprot ar “civilierēdņiem” un “pielīdzinātām personām”
         Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, tie ir jāaplūko kopsakarā.

      21      Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, pirmkārt, vai tas, kas būtu jāsaprot ar “civilierēdņiem” un “pielīdzinātām
         personām” Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē, ir jānosaka tikai saskaņā ar to, kas norādīts dalībvalsts,
         kam ir pakļauta darba devēja administrācija, tiesībās, un, otrkārt, vai personai, kas ir atbildētāja pamata lietā situācijā
         un kura dalībvalstī daļēji pieder civildienesta ierēdņu sociālā nodrošinājuma sistēmai un daļēji – darbinieku sociālā nodrošinājuma
         sistēmai, tādējādi saskaņā ar šīs regulas 13. panta 2. punkta d) apakšpunktu var tikt piemērots tikai dalībvalsts, kam ir
         pakļauta administrācija, kura to nodarbina, tiesiskais regulējums.

      22      Vispirms ir jānorāda, ka ar Regulu Nr. 1408/71 tiek īstenots EKL 42. pants, kurā ir paredzēta valstu sociālā nodrošinājuma
         tiesiskā regulējuma koordinācija, nevis saskaņošana. Šī tiesību norma neskar saturiskas un procesuālas atšķirības starp atsevišķu
         dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmām un līdz ar to starp tajās strādājošu personu tiesībām (skat. it īpaši 1986. gada
         15. janvāra spriedumu lietā 41/84 Pinna, Recueil, 1. lpp., 20. punkts; 1997. gada 30. janvāra spriedumu lietā C‑340/94 de Jaeck, Recueil, I‑461. lpp., 18. punkts, un 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑208/07 von Chamier-Glisczinski, Krājums, I‑6095. lpp., 84. punkts).

      23      Attiecībā uz personām, kuras var atsaukties uz ar šo regulu noteiktajiem valstu sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanas
         noteikumiem, tajā ir norādīts uz personām, kuras pieder šīm sistēmām (iepriekš minētais spriedums lietā de Jaeck, 19. punkts).

      24      Turklāt Tiesa attiecībā uz jēdzieniem “darbinieki” un “pašnodarbinātas personas” Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) punktā un
         2. panta 1. punktā ir nospriedusi, ka tie norāda uz definīcijām, ko tiem sniedz dalībvalstu tiesiskais regulējums sociālā
         nodrošinājuma jomā, un šie jēdzieni nav atkarīgi no rakstura, kas veiktajai darbībai piemīt darba tiesību nozīmē (iepriekš
         minētais spriedums lietā de Jaeck, 19. punkts).

      25      Loģiska un saskanīga Regulas Nr. 1408/71 un kolīziju normu sistēmas, kas ar to tiek ieviesta, piemērošanas personām interpretācija
         paredz, ka šāds pats pamatojums attiecas uz jēdzienu “civilierēdņi” un “pielīdzinātas personas” interpretāciju šīs regulas
         13. panta 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē un ka šie vārdi ir jāsaprot tādā nozīmē, kāda tiem ir piešķirta valsts tiesībās,
         lai piemērotu dalībvalstu sistēmas sociālā nodrošinājuma jomā.

      26      Konkrētāk, attiecībā uz M. Bāsena situāciju, kurš saskaņā ar iesniedzējtiesas konstatēto attiecībā uz atsevišķām sociālā nodrošinājuma
         daļām pieder darbinieku sociālā nodrošinājuma vispārējai sistēmai, kamēr attiecībā uz citām daļām – civildienesta ierēdņu
         īpašajai sistēmai, šī tiesa jautā, vai šāda persona var tikt uzskatīta par civilierēdņiem pielīdzinātu personu Regulas Nr. 1408/71
         13. panta 2. punkta d) apakšpunkta nozīmē.

      27      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 2. panta 3. punktu šī regula attiecas uz civilierēdņiem un personām,
         kuras saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu ir tiem pielīdzinātas, tiktāl, ciktāl uz tiem attiecas vai ir attiecies dalībvalsts,
         kurai ir piemērojama šī regula, tiesiskais regulējums.

      28      No tā izriet, ka personas klasificēšana par “civilierēdni” vai “pielīdzinātu personu” izriet tikai no tās dalībvalsts tiesībām,
         kurai ir pakļauta administrācija, kura to nodarbina, un ka katrai dalībvalstij jānosaka sociālās aizsardzības apjoms, ko tā
         vēlas piešķirt šo kategoriju personām.

      29      Kas attiecas uz Regulas Nr. 1408/71 piemērošanu, konkrētāk, tās 2. panta 3. punkta un 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta piemērošanu,
         tādējādi par “civilierēdņiem” un “pielīdzinātām personām” ir jāuzskata personas, kuras par tādām tiek uzskatītas tās dalībvalsts
         tiesībās, kurā atrodas administrācija, kas nodarbina attiecīgo personu.

      30      No tā izriet, ka persona M. Bāsena situācijā nav izslēgta no Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta piemērošanas
         jomas tikai tādēļ, ka tā tikai daļēji ir pakļauta ierēdņu sociālā nodrošinājuma sistēmai dalībvalstī, kuras teritorijā ir
         administrācija, kura to nodarbina.

      31      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka tas, kas jāsaprot ar “civilierēdni” un “pielīdzinātu
         personu” Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta nozīmē, ir jānosaka tikai atkarībā no tā, kas norādīts tās
         dalībvalsts tiesībās, kam ir pakļauta darba devēja administrācija, un ka personai atbildētāja pamata lietā situācijā, kura
         dalībvalstī tikai daļēji ir pakļauta ierēdņu sociālā nodrošinājuma sistēmai un daļēji – darbinieku sociālā nodrošinājuma sistēmai,
         saskaņā ar šīs regulas 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta prasībām var tādējādi tikt piemērots tikai dalībvalsts, kam ir pakļauta
         to nodarbinošā administrācija, tiesiskais regulējums.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      32      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Tas, kas jāsaprot ar “civilierēdni” un “pielīdzinātu personu” Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par
            sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā,
            kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1981. gada 12. maija Regulu (EEK) Nr. 1390/81, 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta nozīmē,
            ir jānosaka tikai atkarībā no tā, kas norādīts tās dalībvalsts tiesībās, kam ir pakļauta darba devēja administrācija, un personai
            atbildētāja pamata lietā situācijā, kura dalībvalstī tikai daļēji ir pakļauta ierēdņu sociālā nodrošinājuma sistēmai un daļēji
            – darbinieku sociālā nodrošinājuma sistēmai, saskaņā ar šīs regulas 13. panta 2. punkta d) apakšpunkta prasībām var tādējādi
            tikt piemērots tikai dalībvalsts, kam ir pakļauta to nodarbinošā administrācija, tiesiskais regulējums.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.