title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2013. gada 3. oktobrī. # Eiropas Komisija pret Latvijas Republiku. # Apeliacinis skundas - Taršos prevencija ir mažinimas - Šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema - Apyvartinių taršos leidimų skyrimas Latvijos Respublikai - 2008-2012 m. laikotarpis. # Lieta C-267/11 P.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑267/11 P
            par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2011. gada 30. maijā iesniedza
            Eiropas Komisija , ko pārstāv I. Rubene un E. White , pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
            apelācijas sūdzības iesniedzēja,
            pārējie lietas dalībnieki –
            Latvijas Republika , ko pārstāv I. Kalniņš, pārstāvis,
            prasītāja pirmajā instancē,
            ko atbalsta
            Čehijas Republika , ko pārstāv M. Smolek  un D. Hadroušek , pārstāvji,
            persona, kas iestājusies apelācijā,
            Lietuvas Republika ,
            Slovākijas Republika ,
            Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste ,
            personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē.
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši M. Bergere [ M. Berger ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ] (referents), E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [ J.‑J. Kasel ],
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretārs M. Aleksejevs [ M. Aleksejev ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 16. janvāra tiesas sēdi,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2013. gada 31. janvāra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Ar apelācijas sūdzību Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 22. marta spriedumu lietā T‑369/07 Latvija/Komisija (Krājums, II‑1039. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Komisijas 2007. gada 13. jūlija Lēmumu C(2007) 3409 par grozījumiem siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu valsts sadales plānā, ko saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvu 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV L 275, 32. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 27. oktobra Direktīvu 2004/101/EK (OV L 338, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 2003/87”), Latvijas Republika paziņojusi attiecībā uz laikposmu no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
            Atbilstošās tiesību normas
            2. Ar Direktīvu 2003/87 tiek transponētas ar cīņu pret globālo sasilšanu saistītās starptautiskās konvencijas, proti, Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējā konvencija par klimata pārmaiņām, kas pieņemta Ņujorkā 1992. gada 9. maijā un kas Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 1993. gada 15. decembra Lēmumu 94/69/EK (OV 1994, L 33, 11. lpp.), un Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām Kioto protokols, kas pieņemts 1997. gada 11. decembrī un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes 2002. gada 25. aprīļa Lēmumu 2002/358/EK (OV L 130, 1. lpp.).
            3. Direktīvas 2003/87 9. pants ir izteikts šādi:
            “1. Par katru periodu, kas minēts 11. panta 1. un 2. punktā, katra dalībvalsts izstrādā valsts plānu, ar kuru nosaka kopējo kvotu daudzumu, ko valsts nodomājusi piešķirt uz šo periodu, un ierosināto to sadales kārtību. Plāna pamatā ir jābūt objektīviem un pārredzamiem kritērijiem, arī tiem, kas minēti III pielikumā, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes. Komisijai neatkarīgi no Līguma, vēlākais, līdz 2003. gada 31. decembrim jāizstrādā III pielikumā minēto kritēriju īstenošanas pamatnostādnes.
            Plāns par periodu, kas minēts 11. panta 1. punktā, ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un citām dalībvalstīm, vēlākais, līdz 2004. gada 31. martam. Turpmākajiem periodiem plāns ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un dalībvalstīm vismaz 18 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma.
            [..]
            3. Triju mēnešu laikā pēc emisijas kvotu valsts sadales plāna paziņošanas, ko dalībvalsts izdara saskaņā ar 1. punktu, Komisija var noraidīt plānu vai kādu tā daļu sakarā ar tā neatbilstību III pielikumā vai 10. pantā minētajiem kritērijiem. Dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar 11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad, ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi. Atteikuma gadījumā Komisija sniedz pamatojumu.”
            4. Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. panta 2. punktu:
            “Uz piecu gadu periodu, kas sākas 2008. gada 1. janvārī, un uz katru nākamo piecu gadu periodu katra dalībvalsts nolemj kopējo kvotu daudzumu, ko tā piešķirs uz šo periodu, un sāk kvotu piešķiršanas procesu katras iekārtas operatoram. Šis lēmums ir jāpieņem vismaz 12 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma, pamatojoties uz emisijas kvotu valsts sadales plānu, kas izstrādāts atbilstīgi 9. pantam, un saskaņā ar 10. pantu, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.”
            Tiesvedības priekšvēsture
            5. Ar 2006. gada 16. augusta vēstuli Latvijas Republika, piemērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 1. punktu, paziņoja Komisijai par savu valsts sadales plānu laikposmam no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk tekstā – “VSP”). Saskaņā ar VSP Latvijas Republika savām valsts rūpniecības nozarēm, uz kurām attiecas Direktīvas 2003/87 I pielikums, paredzēja gadā vidēji piešķirt kopumā 7,763 883 miljonus tonnu oglekļa dioksīda (MteCO 2 ) ekvivalenta gadā.
            6. 2006. gada 29. novembrī Komisija pieņēma pirmo lēmumu par noraidīšanu.
            7. Ar 2006. gada 29. decembra vēstuli Latvijas Republika paziņoja Komisijai pārskatīto VSP, kurā bija paredzēts gadā sadalīt vidēji kopumā 6,253 146 MteCO 2 .
            8. 2007. gada 30. marta vēstulē angļu valodā Komisija konstatēja, ka pārskatītajā VSP ietvertā informācija ir nepilnīga, un lūdza Latvijas Republiku atbildēt uz atsevišķiem jautājumiem, kā arī iesniegt tai papildu informāciju.
            9. Ar 2007. gada 25. aprīļa vēstuli Latvijas Republika atbildēja uz šo informācijas lūgumu.
            10. 2007. gada 13. jūlijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
            Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
            11. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 26. septembrī, Latvijas Republika cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
            12. Savas prasības pamatojumam Latvijas Republika norādīja četrus pamatus par, pirmkārt, Līgumā paredzēto pilnvaru enerģētikas politikas jomā pārkāpumu, otrkārt, nediskriminācijas principa pārkāpumu, treškārt, no Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām Kioto protokola izrietošo saistību neievērošanu un, ceturtkārt, Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanu.
            13. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa nolēma atcelt apstrīdēto lēmumu minētās direktīvas 9. panta 3. punkta pārkāpuma dēļ, uzskatot, ka nav vajadzības lemt par pārējo Latvijas Republikas norādīto pamatu pieņemamību un pamatotību.
            14. Vispārējā tiesa uzskatīja par piemērotu vispirms izvērtēt ceturtā pamata par Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētā trīs mēnešu termiņa neievērošanu pamatotību.
            15. Šādā kontekstā Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 45.–49. punktā izvērtēja minētās direktīvas 9. panta 3. punktā paredzētās Komisijas kontroles pilnvaras. Pamatojoties uz savu judikatūru, tā norādīja, ka šīs kontroles pilnvaras ir jāveic trīs mēnešu laikā, sākot no brīža, kad dalībvalsts ir paziņojusi minēto VSP (Vispārējās tiesas 2007. gada 30. aprīļa rīkojums lietā T‑387/04 EnBW Energie Baden‑Württemberg /Komisija, Krājums, II‑1195. lpp., 104. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 7. novembra spriedums lietā T‑374/04 Vācija/Komisija, Krājums, II‑4431. lpp., 116. punkts).
            16. Tā norādīja, ka, ja nav Komisijas lēmuma par noraidīšanu, paziņotais VSP kļūst galīgs un tam piemēro likumības prezumpciju, kas ļauj dalībvalstij to īstenot. Tā piebilda, ka no judikatūras neizriet, ka Komisijai, akceptējot VSP veiktos grozījumus, būtu jāpieņem oficiāls lēmums. Gluži pretēji, pirmkārt, šāda interpretācija būtu pretrunā principam, saskaņā ar kuru Komisijai nav vispārēju pilnvaru piešķirt atļauju īstenot VSP, un, otrkārt, tā neatbilstu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta trešā teikuma struktūrai, kurā paredzēts nevis lēmums par atļaujas piešķiršanu, bet lēmums par noraidīšanu.
            17. Vispārējā tiesa turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 50.–57. punktā izvērtēja paziņošanas jēdzienu Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē. Vispirms Vispārējā tiesa konstatēja, ka apstrīdētais lēmums netika pieņemts trīs mēnešu laikā, skaitot no pārskatītā VSP paziņošanas brīža, proti, 2006. gada 29. decembra, bet tikai 2007. gada 13. jūlijā. Tādēļ Vispārējā tiesa uzskatīja, ka ir jāizvērtē, vai VSP paziņošanas jēdziens šīs direktīvas 9. panta 3. punkta izpratnē attiecas gan uz sākotnējo VSP paziņošanu, gan uz pārskatītā VSP paziņošanu, tostarp pēc Komisijas lēmuma par noraidīšanu.
            18. Pārsūdzētā sprieduma 54. un 55. punktā Vispārējā tiesa norādīja:
            “54 [..] no teleoloģiskā viedokļa saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktu uzsāktās procedūras mērķis papildus Komisijas iepriekšējās kontroles iespējai ir nodrošināt dalībvalstīm tiesisko drošību un it īpaši dot tām iespēju īsā laika sprīdī gūt skaidrību par veidu, kādā tās var sadalīt emisijas kvotas un pārvaldīt kvotu tirdzniecības sistēmu Kopienā, pamatojoties uz savu VSP attiecīgajā kvotu sadales periodā. Ņemot vērā šā perioda ierobežoto ilgumu, kas ir trīs vai pieci gadi (Direktīvas 2003/87 11. pants), gan Komisijai, gan dalībvalstīm ir leģitīma interese par to, lai jebkuras domstarpības par VSP saturu ātri tiktu atrisinātas un lai VSP visā tā spēkā esamības periodā nebūtu pakļauts riskam, ka Komisija to varētu apstrīdēt ([iepriekš minētais] rīkojums lietā EnBW Energie Baden‑Württemberg /Komisija, 117. punkts).
            55 Šie apsvērumi attiecas uz visiem VSP, neatkarīgi no tā, vai runa ir par sākotnēji paziņoto versiju vai vēlāk pārskatīto un paziņoto versiju. Turklāt prasība Komisijai pēc pārskatītā VSP paziņošanas veikt ātru un efektīvu kontroli ir vēl jo svarīgāka, ja pirms šīs kontroles jau notika sākotnējās VSP izvērtēšanas pirmais posms, kura rezultātā attiecīgā gadījumā ir ticis pieņemts lēmums par noraidīšanu un vēlāk veikti minētā VSP grozījumi. Kaut arī Komisija apgalvo, ka tai ir tiesības izvērtēt piedāvātos VSP grozījumus vai pārskatīto VSP, neievērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzēto trīs mēnešu termiņu, šāda tēze var radīt šķēršļus mērķim īstenot ātru un efektīvu kontroli, kā arī tiesiskajai drošībai, uz kuru ir tiesības paziņojuma iesniedzējai dalībvalstij, lai tā varētu piešķirt emisiju kvotas tās teritorijā esošām iekārtām pirms tirdzniecības perioda sākšanās atbilstoši minētās direktīvas 11. pantam.”
            19. Turpinājumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. punktā secināja, ka “paziņošanas jēdziens Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē [attiecās] gan uz sākotnējo, gan uz vēlāku dažādu VSP versiju paziņošanu, līdz ar to pēc katras šādas paziņošanas trīs mēnešu termiņu [sāka] skaitīt no jauna”.
            20. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 58. punktā secināja, ka šajā gadījumā, paziņojot pārskatīto VSP 2006. gada 29. decembrī, tika uzsākts jauns trīs mēnešu termiņš Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta izpratnē, un pārsūdzētā sprieduma 59. punktā noteica, ka:
            “Ņemot vērā trīs mēnešu termiņa beigšanos atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam 2007. gada 29. martā, Latvijas Republikai nosūtītais Komisijas informācijas pieprasījums 2007. gada 30. martā bija novēlots. Tādējādi nav nepieciešams novērtēt, pirmkārt, vai šāda veida pieprasījums, pat ja uzskatītu, ka tas tika izteikts šajā termiņā, varētu termiņu pārtraukt vai apturēt un, otrkārt, vai šādas pārtraukšanas vai apturēšanas sekas varēja rasties, lai gan šī vēstule bija sagatavota angļu valodā, nevis latviešu valodā.”
            21. Pārsūdzētā sprieduma 61. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka, “ņemot vērā izvērtēšanas procedūras īpatnības atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam, gadījumā, ja Komisija trīs mēnešu termiņā nav pieņēmusi lēmumu, šīs procedūras beigās VSP [kļuva] galīgs un uz to [attiecināja] likumības prezumpciju”, un, visbeidzot, šī sprieduma 62. punktā secināja, ka “apstrīdētais lēmums ir jāatceļ Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pārkāpuma dēļ, neesot vajadzībai lemt par citu Latvijas Republikas norādīto pamatu pieņemamību un pamatotību”.
            Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
            22. Komisija lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest Latvijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            23. Latvijas Republika lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību.
            24. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 29. septembra rīkojumu Čehijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Latvijas Republikas prasījumu atbalstam.
            Par apelācijas sūdzību
            25. Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija izvirza vienu pamatu par kļūdu tiesību piemērošanā, ko ir pieļāvusi Vispārējā tiesa saistībā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretāciju.
            Lietas dalībnieku argumenti
            26. Komisija uzskata, ka Vispārējās tiesas argumentācijas pamatā ir iepriekš minētajā rīkojumā lietā EnBW Energie Baden‑Württemberg /Komisija nepareizi sniegta Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretācija. Komisija uzskata, ka šajā rīkojumā Vispārējā tiesa savā analīzē ir sajaukusi Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo un otro teikumu, tādējādi otrajam teikumam būtībā vairs nav nozīmes.
            27. Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka minētajā otrajā teikumā paredzēto grozījumu iesniegšana ir tikai paziņotā VSP sākotnējās pārbaudes procedūras daļa, kuras rezultātā nav obligāti jāpieņem oficiāls lēmums, tostarp tad, ja dalībvalsts šīs procedūras laikā ir veikusi visus pieprasītos grozījumus. Tādējādi Vispārējā tiesa arī uzskatīja, ka gadījumā, ja dalībvalsts atsakās no sava VSP grozīšanas, Komisijai ir iespēja pieņemt lēmumu par noraidīšanu pirms trīs mēnešu termiņa beigām.
            28. Komisija uzskata, ka Vispārējās tiesas pieeja, ar kuru paziņotie grozījumi tiek izvērtēti tā, it kā runa būtu par jauna VSP paziņošanu, un attiecīgi no jauna piemērojot Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajā teikumā paredzēto trīs mēnešu termiņu, ir kļūdaina. Tā uzskata, ka šī pieeja ir pretrunā šīs direktīvas 9. panta 3. punkta ievadfrāzei, kurā ir paredzēts, ka termiņš sākas dienā, kad tiek paziņots šī panta 1. punktā minētais VSP, proti, dienā, kad dalībvalsts veic pirmo paziņošanu, un šī frāze nav saistīta ar Direktīv as 2003/87 9. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzētajiem grozījumiem.
            29. Turklāt Komisija precizē, ka pretēji Vispārējās tiesas uzskatam tās sniegtā Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretācija neatbilst minētā 3. punkta teleoloģiskai interpretācijai. Tieši pretēji, likvidējot šīs direktīvas 9. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto kārtību un prasot uzsākt jaunu procedūru atbilstoši šīs tiesību normas pirmajā teikumā paredzētajam gadījumos, kad Komisija noraida VSP vai kādu tā daļu, Vispārējā tiesa mazina tiesiskās paļāvības aizsardzību un var radīt šķērsli VSP īstenošanai.
            30. Visbeidzot Komisija uzskata, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. panta un it īpaši šī 3. punkta otrā teikuma formulējums ir jāinterpretē tādējādi, ka šis procedūras posms attiecas nevis uz visu plānu pašu par sevi, bet tikai uz VSP grozījumiem. Tā uzskata, ka, ja būtu jāievēro Vispārējās tiesas pieeja, tad no jauna būtu jāizvērtē viss VSP, kas radītu risku, ka rezultāts varētu būt pavisam citāds. Turklāt, ja šādi atkārtoti izvērtējumi katru reizi beigtos ar Komisijas atteikumu, tad šis process atkārtoti varētu tikt uzsākts bezgalīgi ilgi.
            31. Komisija secina, ka, ja likumdevējs ir uzticējis Komisijai pienākumu akceptēt VSP grozījumus (un ne tikai vienkārši tos nenoraidīt), tad tas ir tādēļ, ka Direktīva 2003/87 mēģina radīt drošu un paredzamu ietvaru, kurā operatori var ieplānot savus emisiju samazinājumus maksimālas noteiktības apstākļos. Šis VSP rada juridiskas tiesības un tiesisko paļāvību un tādējādi jebkādiem šāda plāna grozījumiem būtu jābalstās uz pozitīvu un pārskatāmu Eiropas Savienības tiesību aktu, nevis uz atturēšanos no darbības veikšanas.
            32. Latvijas Republika vispirms uzsver, ka atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta mērķim VSP koordinācijas procedūrai esot jābūt tādai, kura nodrošina efektīvu un ātru šī plāna pieņemšanu, kas ir nepieciešams šīs direktīvas 1. pantā noteiktā mērķa sasniegšanai, proti, “veicināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā”.
            33. Latvijas Republika apstrīd Komisijas ierosināto interpretāciju un uzskata, ka šāda interpretācija ir pretrunā Direktīvas 2003/87 mērķiem. Latvijas Republika uzskata, ka Komisijas ierosinātā interpretācija nozīmē, ka VSP grozījumu pieņemšana ir atkarīga tikai no Komisijas rīcības brīvības, kurai turklāt nevajadzētu būt ierobežotai laikā. Ja atbilstoši Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktam joprojām būtu nepieciešams oficiāls lēmums VSP grozījumu pieņemšanai, kopējā VSP pieņemšanas procedūra tiktu papildus apgrūtināta un formalizēta. Turklāt šādā gadījumā dalībvalstis nevarētu paļauties uz to, ka Komisija savus iebildumus izteiks noteiktā laika posmā. Līdz ar to netiktu nodrošināta tiesiskā noteiktība un paredzamība.
            34. Latvijas Republika uzskata, ka, piekrītot Komisijas interpretācijai un skatot minētā 9. panta 3. punkta otro teikumu atrauti [no pārējiem noteikumiem], tiktu radīta situācija, ka grozījumu apstiprināšanas procesā Komisijai tiktu dotas plašākas pilnvaras salīdzinājumā ar tās pilnvarām sākotnēji iesniegtā VSP apstiprināšanas vai noraidīšanas procesā. Komisijas piedāvātā interpretācija radītu situāciju, ka VSP grozījumu apstiprināšanai atšķirībā no sākotnējās VSP apstiprināšanas netiktu piemērots laika kritērijs, lai gan vienlaicīgi šim procesam tiktu piemērots materiālais kritērijs. Šādu interpretāciju nevarot uzskatīt par atbilstošu ne Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta, ne emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas mērķiem kopumā.
            35. Šī dalībvalsts uzskata, ka Savienības likumdevējs Komisijai ir piešķīris ļoti būtisku rīcības brīvību, piešķirot tai pilnvaras ne tikai iebilst pret sākotnēji iesniegto VSP, bet arī izvērtēt, vai tās iebildumi ir ņemti vērā. Turklāt, ja Komisija uzskata, ka iesniegtie grozījumi nav pieņemami, šis likumdevējs tai ir piešķīris tiesības pieņemt negatīvu lēmumu. Šī dalībvalsts uzskata, ka ir saprātīgi uzskatīt, ka, tāpat kā sākotnējā VSP izvērtēšanas procedūrā, šīs tiesības ir ierobežotas gan laikā, gan materiālā ziņā.
            36. Šajā saistībā Latvijas Republika atgādina, ka samērīguma princips, kas ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem, tostarp pieprasa, lai Savienības iestāžu pieņemtie tiesību akti nepārkāptu robežas tam, kas ir piemērots un nepieciešams attiecīgo tiesību aktu leģitīmo mērķu sasniegšanai. Šajā gadījumā Latvijas Republika uzskata, ka, lai gan nav apstrīdamas Komisijas tiesības izvērtēt grozījumus, tās nevar uzskatīt par absolūtām un neierobežotām. Komisijas apelācijas sūdzības 6. līdz 9. punktā piedāvātā Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretācija izraisītu šādu dalībvalstij nesamērīgi apgrūtinošu un tiesisko paļāvību un noteiktību pārkāpjošu rezultātu.
            37. Latvijas Republika uzskata, ka minētā 9. panta 3. punkta otrā teikuma sistēmiskai interpretācijai, ņemot vērā šīs pašas tiesību normas pirmo teikumu, kas Komisijai sniedz iespēju izteikt pozitīvu akceptu arī netieši, proti, nepieņemot oficiālu lēmumu, jārada rezultāts, ka grozījumu apstiprināšanai ir piemērojama tikpat plaša akceptēšanas kārtība, kāda ir piemērojama sākotnēji iesniegtajam VSP. Šis rezultāts netieši izrietot arī no šīs direktīvas 9. panta 3. punkta trešā teikuma, kurā ietvertā pamatojuma prasība attiecas nevis uz gadījumu, kad Komisija ir sniegusi apstiprinājumu, bet gan uz gadījumu, kad tā minētos grozījumus ir noraidījusi. Komisijai arī esot iespēja netiešā veidā darīt zināmu savu nolūku trīs mēnešu termiņa laikā.
            38. Latvijas Republika uzskata, ka no sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas izriet, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā paredzētais trīs mēnešu laikposms ir piemērojams ne tikai paziņotajam VSP, bet arī šajā plānā veiktajiem grozījumiem.
            39. Šī dalībvalsts norāda, ka ir nepieciešama efektīva un ātra PVN paziņošanas procedūra, ņemot vērā, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. pantu turpmāki pasākumi var tikt veikti tikai pēc tam, kad ir apstiprināts VSP vai tā grozījumi. Tādējādi pretējā gadījumā, ja Komisijai, kā tā norāda, būtu dots neierobežots termiņš grozījumu izvērtēšanai, nebūtu iespējams panākt šo efektīvo, ātro un “ekonomisko attīstību netraucējošo” rezultātu. Termiņa (un spēkā stāšanās) neprognozējamība neradītu tiesisko noteiktību un tiesiskās paļāvības aizsardzību ne operatoriem, ne dalībvalstīm, ne arī kādam citam [Eiropas] Savienības iekšējā tirgus dalībniekam.
            40. Latvijas Republika piebilst, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā noteiktais termiņš sākotnējā plāna izvērtēšanai ir jāuzskata par imperatīvu. Lai gan šī direktīva tieši neattiecina trīs mēnešu termiņu uz grozījumu izskatīšanu, šim termiņam zustu jēga, ja Komisijai sākotnēji tiktu noteikts konkrēts termiņš, bet šis ierobežojums vairs neattiektos uz grozījumu izskatīšanu. Attiecīgi saskaņošanas process zaudētu pārskatāmību, paredzamību un efektivitāti. Tādējādi, pat ja trīs mēnešu termiņš visos gadījumos nevarētu tikt tieši attiecināts uz grozījumiem, ilgāks termiņš nevarētu tikt uzskatīts par “saprātīgu termiņu”.
            41. Iestājoties lietā, Čehijas Republika pievienojas Latvijas Republikas norādītajiem argumentiem, kuros norādīts uz Vispārējās tiesas sniegtās interpretācijas pārsūdzētajā spriedumā pamatotību.
            42. Šī dalībvalsts norāda, ka no Direktīvas 2003/87 9.–11. panta noteikumiem izriet, ka pirms [kvotu] tirdzniecības laika posma ir vairāki sagatavojošie posmi, kuriem šajā direktīvā ir noteikti precīzi datumi. Čehijas Republika uzskata, ka no minētajā direktīvā ietverto datumu analīzes izriet, ka dalībvalsts paziņotā VSP “akceptēšanai” Savienības likumdevējs ir noteicis saistošu sešu mēnešu laika posmu.
            43. Ciktāl šo sešu mēnešu ietvaros Komisijai ir trīs mēnešu termiņš, lai, iespējams, noraidītu sākotnēji paziņoto VSP, kā norāda šī dalībvalsts, ir acīmredzams, ka, lai apstiprinātu dalībvalsts piedāvātos grozījumus pēc šāda Komisijas noraidījuma saņemšanas, tai šī laika posma ietvaros atliek vēl tikai trīs mēneši.
            44. Tas ir iemesls, kādēļ, kā uzskata Čehijas Republika, ciktāl Komisija savā apelācijas sūdzībā norāda uz “saprātīgu termiņu”, nav nekādu šaubu par to, ka šis termiņš, ņemot vērā iepriekš minētos saistošos datumus, nevar būt ilgāks par trīs mēnešiem un ka tam pat ir jābūt īsākam, ņemot vērā, ka arī dalībvalstij pēc tam, kad tā ir saņēmusi lēmumu par noraidīšanu, ir nepieciešams kāds laiks grozījumu sagatavošanai, protams, ņemot vērā, ka tai ir saistošs lojālās sadarbības princips.
            Tiesas vērtējums
            45. Šajā apelācijas sūdzībā uzdotais jautājums ir saistīts ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretāciju. Šajā punktā ir ietverti trīs noteikumi. Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmo teikumu triju mēnešu laikā pēc VSP paziņošanas, ko veic dalībvalsts, Komisija var noraidīt šo plānu vai kādu tā daļu sakarā ar neatbilstību šīs direktīvas III pielikumā minētajiem kritērijiem vai 10. panta noteikumiem. Saskaņā ar šīs tiesību normas otro teikumu dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar minētās direktīvas 11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad, ja Komisija piedāvātos grozījumus ir akceptējusi.
            46. Pirmkārt, ir jāuzsver, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta procedūru VSP, kuru dalībvalsts ir paziņojusi Komisijai, ir piemērojama likumības prezumpcija, ciktāl, beidzoties šī panta 3. punktā paredzētajam trīs mēnešu termiņam, Komisijas apsvērumu neesamības gadījumā tas tiek uzskatīts par galīgu, un tādējādi attiecīgā dalībvalsts to var pieņemt.
            47. Otrkārt, jāatgādina, kā to pamatoti ir norādījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46. punktā, ka Komisijas kontroles un VSP noraidīšanas pilnvaras, kas izriet no Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta, ir stipri ierobežotas, jo tām ir ierobežojumi gan pēc būtības, gan laikā. Pirmkārt, tās ierobežo izvērtēšana, ko veic Komisija saistībā ar VSP atbilstību Direktīvas 2003/87 III pielikuma kritērijiem, kā arī šīs direktīvas 10. panta noteikumiem, un, otrkārt, izvērtēšana ir jāveic trīs mēnešu laikā, sākot no brīža, kad dalībvalsts ir paziņojusi minēto VSP.
            48. Turpretī ir jākonstatē, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punktā nav paredzēti nekādi ierobežojumi saistībā ar grozījumiem, kādus var iesniegt VSP, izņemot prasību, lai tie tiktu akceptēti. Tādējādi VSP veikto grozījumu pamatā var būt Komisijas prasība, kā arī tie var būt pašas dalībvalsts iniciatīva.
            49. Šādā kontekstā Komisija iebilst pret Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretāciju, kāda tā izriet no pārsūdzētā sprieduma, un, konkrētāk, pret tēzi, saskaņā ar kuru gadījumā, ja Komisija trīs mēnešu laikā neiebilst pret VSP, kas tika grozīts, pēc tās pieprasījuma, pēc tam, kad tā noraidīja tā pirmo redakciju, grozītais VSP tiek uzskatīts par galīgu un dalībvalsts, kura to ir paziņojusi, to var pieņemt.
            50. Konkrētāk, Komisija norāda, ka minētā 9. panta 3. punkta otrais teikums ir piemērojams ne tikai VSP, kurš ir ticis grozīts, pamatojoties tikai uz dalībvalsts iniciatīvu, pēc tam, kad Komisija to ir akceptējusi, bet arī jebkurai vēlāk veiktai tāda VSP paziņošanai, kas ir grozīts pēc tam, kad ir ticis pieņemts lēmums par pirmās redakcijas noraidīšanu, līdz ar to tā pieņemšanai vispirms būtu nepieciešams Komisijas pieņemts pozitīvs lēmums par atbilstību.
            51. Šādu interpretāciju nevar atbalstīt.
            52. Vispirms – Komisijai ir saistošs trīs mēnešu termiņš paziņotā VSP noraidīšanai. Nepieciešamība pēc šāda termiņa izriet no Direktīvā 2003/87 norādītajiem datumiem, kas ir noteikti tās 9. panta 1. punktā un 11. panta 2. punktā. Saskaņā ar šiem datumiem plāni Komisijai ir jāiesniedz vismaz 18 mēnešus pirms attiecīgā laikposma sākuma un tie ir jāīsteno ne vēlāk kā 12 mēnešus pirms šī laikposma sākuma, piešķirot emisijas kvotas. Ja grozītais VSP tiek paziņots Komisijai pēc tam, kad tā ir noraidījusi tā sākotnējo redakciju, šī trīs mēnešu termiņa ievērošana ir vēl jo vairāk pamatota, jo atlikušais laiks līdz plāna īstenošanai ir būtiski īsāks nekā pirmā VSP paziņošanas gadījumā.
            53. Šajā saistībā Komisija nevar uzskatīt, ka Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta interpretācijas, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma, sekas atsevišķos gadījumos varētu būt tādas, kas ļautu dalībvalstij paildzināt VSP izvērtēšanas procedūru, to novilcinot, jo tieši dalībvalstu interesēs ir panākt VSP pieņemšanu šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto tiesību normu paredzētajos termiņos.
            54. Turklāt gan no Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta, gan no šīs direktīvas sagatavojošiem dokumentiem izriet, ka Komisijai piešķirtajās pilnvarās neietilpst aizstāšanas vai vienādošanas pilnvaras, ar ko būtu jāsaprot pilnvaras noteikt maksimālo piešķiramo siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotu daudzumu, bet gan tikai VSP atbilstības Direktīvas 2003/87 III pielikumā norādītajiem kritērijiem kontroles pilnvaras (2012. gada 29. marta spriedumi lietā C‑504/09 P Komisija/Polija, 80. punkts, un lietā C‑505/09 P Komisija/Igaunija, 82. punkts). Tādējādi Komisijai ir tikai tiesības pārbaudīt šo saderību un noraidīt VSP, ja tas neatbilst šiem kritērijiem un šīm tiesību normām.
            55. Šādā kontekstā, ja Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka trīs mēnešu termiņš ir pietiekams, lai Komisija varētu īstenot savas kontroles pilnvaras un lai tā varētu noraidīt paziņoto VSP gadījumā, ja tas neatbilst minētajiem kritērijiem, šis termiņš vēl jo vairāk ir jāuzskata par pietiekamu, pārbaudot šī VSP grozīto redakciju, jo Komisija ar attiecīgo valsts rūpniecības nozari saistītos datus varēja izvērtēt jau pirmajā reizē.
            56. Šāda interpretācija, pretēji Komisijas apgalvojumiem, neatņem lietderīgo iedarbību minētā 9. panta 3. punkta otrajam teikumam. Šādu tiesību normu var piemērot, ja Komisija nav noraidījusi dalībvalsts paziņoto VSP, kuru tā tādējādi var īstenot, un ja attiecīgā dalībvalsts var ņemt vērā iespējamos grozījumus pēc tam, kad Komisija tos ir apstiprinājusi.
            57. Treškārt, jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta trešo teikumu visi Komisijas lēmumi par VSP noraidīšanu ir jāpamato. Tādējādi šāda tiesību norma paredz aktīvu Komisijas rīcību, kurai, ņemot vērā efektivitātes un rentabilitātes mērķus, kas iziet no Direktīvas 2003/87 preambulas 5. apsvēruma, ir jānosaka laika ierobežojums neatkarīgi no VSP atbilstības izvērtēšanas procedūras posma.
            58. Vispārējā tiesa tādējādi nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot, ka Komisijas tiesībām noraidīt VSP grozīto redakciju pēc tam, kad tika pieņemts pirmais lēmums par VSP noraidīšanu tā pirmajā redakcijā, ir jāpiemēro Direktīvas 2003/87 9. panta 3. punkta pirmajā teikumā paredzētais trīs mēnešu termiņš.
            59. Tādējādi vienīgais Komisijas pamats ir jānoraida. Līdz ar to arī apelācijas sūdzība ir jānoraida.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            60. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota.
            61. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Latvijas Republika nav lūgusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tā un Latvijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
            62. Saskaņā ar minētā reglamenta 140. panta 1. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Attiecīgi Čehijas Republika, kas ir iestājusies šajā tiesvedībā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            1) apelācijas sūdzību noraidīt;
            2) Eiropas Komisija, Latvijas Republika un Čehijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 3. septembrī.#"Fast Bunkering Klaipėda“" UAB pret Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – 148. panta a) punkts – Preču piegāde – Jēdziens – Atbrīvojums – Preču piegāde, lai uzpildītu kuģus, ko izmanto kuģošanai atklātā jūrā – Piegādes starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā.#Lieta C-526/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑526/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės  (Lietuva) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 30. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 7. oktobrī, tiesvedībā
            “Fast Bunkering Klaipėda” UAB
            pret
            Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos .
            TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], tiesneši K. Jirimēe [ K. Jürimäe ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ] (referents), M. Safjans [ M. Safjan ] un A. Prehala [ A. Prechal ],
            ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
            sekretārs M. Aleksejevs [ M. Aleksejev ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 4. decembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – “ Fast Bunkering Klaipėda ” UAB vārdā – I. Misiūnas , atstovas ,
            – Lietuvas valdības vārdā – D. Kriaučiūnas , kā arī R. Krasuckaitė  un D. Stepanienė , pārstāvji,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz C. Colelli  un A. Collabolletta , avvocati dello Stato ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay  un A. Steiblytė , pārstāves,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2015. gada 5. marta tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 148. panta a) punktu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts lietā starp “ Fast Bunkering Klaipėda ” UAB  (turpmāk tekstā – “ FBK ”) un Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos  (Lietuvas Republikas Finanšu ministrijas Valsts nodokļu inspekcija) par to, kāds ir degvielas piegāžu, ko veic starpnieki, kuri rīkojas savā vārdā, statuss attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli (PVN).
            Atbilstošās tiesību normas
            Starptautiskās tiesības
            3. Čikāgā (Amerikas Savienotās Valstis) 1944. gada 7. decembrī parakstīto Konvenciju par starptautisko civilo aviāciju (turpmāk tekstā – “Čikāgas konvencija”) ir ratificējušas visas Eiropas Savienības dalībvalstis, tomēr pati Eiropas Savienība nav minētās konvencijas dalībniece. Šajā konvencijā tostarp ir paredzētas tiesību normas par gaisa kuģu reģistrāciju, kā arī par lidošanas atļaujām.
            Savienības tiesības
            4. Ar Direktīvu 2006/112, sākot ar 2007. gada 1. janvāri, ir atcelta un aizstāta Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).
            5. Direktīvas 2006/112 14. pantā ir paredzēts:
            “1. “Preču piegāde” ir tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.
            2. Papildus 1. punktā minētajam darījumam par preču piegādi uzskata šādus darījumus:
            [..]
            c) preču nodošanu, pildot līgumu, saskaņā ar ko par preču pirkšanu vai pārdošanu maksājama komisijas maksa.
            [..]”
            6. Šīs direktīvas 131. pantā ir noteikts:
            “Šīs sadaļas 2. līdz 9. nodaļā paredzētos atbrīvojumus [..] piemēro saskaņā ar noteikumiem, ko dalībvalstis pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu iespējamu krāpšanu, izvairīšanos un [jebkādu] ļaunprātīgu izmantošanu.”
            7. Direktīvas 2006/112 146. panta 1. punktā ir minēts:
            “Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa šādus darījumus:
            a) tādu preču piegādes, kuras pārdevējs vai cita persona viņa vārdā nosūta vai transportē uz galamērķi ārpus Kopienas;
            [..].”
            8. Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā ar analoģisku formulējumu ir pārņemtas Sestās direktīvas 15. panta 4. punkta normas. Šajā 148. pantā ir paredzēts:
            “Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa šādus darījumus:
            a) preču piegādi, lai apgādātu kuģus, ko izmanto kuģošanai atklātā jūrā un kas pārvadā pasažierus par atlīdzību, un kuģus, kurus izmanto komercdarbībai, rūpnieciskai darbībai vai zvejniecībai [..];
            [..]
            e) preču piegādi, lai apgādātu gaisa kuģus, ko lieto aviosabiedrības, kuras par samaksu darbojas galvenokārt starptautiskos maršrutos;
            f) šā panta e) punktā minēto gaisa kuģu piegādi, pārbūvi, remontu, tehnisko apkopi, fraktēšanu un īri, kā arī minētajos gaisa kuģos iebūvētā vai lietotā aprīkojuma piegādi, nomu/īri, remontu un tehnisko apkopi;
            [..].”
            Lietuvas tiesības
            9. Lietuvas Republikas 2002. gada 5. marta Likuma Nr. IX‑751 par pievienotās vērtības nodokli ( Žin ., 2002, Nr. 35‑1271), kurā grozījumi izdarīti ar 2005. gada 21. jūnija Likumu Nr.°X‑261 ( Žin ., 2005, Nr. 81‑2944; turpmāk tekstā – “Likums par PVN”), 44. pantā ir noteikts:
            “1. 0 procentu PVN likmi piemēro preču piegādei, kas ir paredzēta šī likuma 43. panta 1. punktā minēto kuģu krājumiem [proti, kuģiem, kas kuģo jūrā un ir paredzēti pasažieru un/vai kravas transportam pa starptautiskiem jūras ceļiem un/vai pakalpojumu sniegšanai par maksu] [..].
            [..]
            3. Šajā likumā par krājumu precēm uzskata [..] šķidro kurināmo (degvielu) un smērvielas. [..]”
            Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
            10. FBK  ir reģistrēta Lietuvā kā PVN maksātāja.
            11. Laikposmā no 2008. gada 1. oktobra līdz 2011. gada 31. decembrim FBK  Lietuvas teritoriālajos ūdeņos piegādāja degvielu atklātā jūrā kuģojošiem kuģiem. Attiecīgās degvielas izcelsme bija no trešajām valstīm, un tā tika uzglabāta Lietuvā, piemērojot muitas noliktavu procedūru. Atbilstoši šai procedūrai par šīs degvielas importu maksājamā PVN iekasēšana tiek atlikta, kamēr tā netiek laista brīvā apgrozībā Eiropas Savienībā.
            12. FBK  saņemot pasūtījumu, atbilstošā degviela tika izvesta no muitas noliktavas un FBK  izpildīja nepieciešamās formalitātes. Tālāk degvielu pārdeva “bez izdevumiem uz klāja”, proti, neieskaitot izdevumus par transportu, citus izdevumus un nodokļus, kas attiecas uz šo degvielu, kā arī bez apdrošināšanas izmaksām, un FBK  pati to uzpildīja kuģu rezervuāros.
            13. Tomēr šos piegādes uzdevumus kuģu operatori neadresēja FBK tieši, bet gan ar dažādās dalībvalstīs reģistrētiem starpniekiem, kuriem FBK  izrakstīja rēķinus par pārdoto degvielu. Šie starpnieki rīkojās savā vārdā gan attiecībā pret FBK , gan pret šo kuģu operatoriem – pērkot no pirmās un tālāk pārdodot šiem pēdējiem. Tiesas sēdē FBK  paskaidroja, ka minētie starpnieki fiziski nav veikuši nekāda degvielas daudzuma piegādi, viņu loma būtībā bija centralizēt pasūtījumus un garantēt, ka tiks samaksāts par piegādāto degvielu. Tikai pēc degvielas uzpildīšanas kuģu rezervuāros FBK  varēja noteikt faktisko iepildīto apjomu un attiecīgi sagatavot atbilstošu rēķinu.
            14. Pieņemot, ka attiecīgās degvielas pārdošana bija atbrīvota no PVN saskaņā ar Lietuvas tiesisko regulējumu, ar kuru transponē Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktu, FBK  šīm degvielas piegādēm piemēroja PVN likmi 0 % apmērā.
            15. Pēc nodokļu kontroles par laikposmu, kas minēts šī sprieduma 11. punktā, Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (Klaipēdas apriņķa valsts nodokļu inspekcija) 2013. gada 15. februārī sagatavoja pārbaudes ziņojumu, kurā tā norāda, ka tā uzskata, ka, tā kā FBK  attiecīgo degvielu pārdeva nevis kuģu operatoriem tieši, bet starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, šie pēdējie ir jāuzskata par tiem, kuri ir tālāk pārdevuši degvielu minētajiem operatoriem. Līdz ar to FBK  neesot bijusi tiesīga piemērot Likuma par PVN 44. panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu, jo šis atbrīvojums ir piemērojams vienīgi preču piegādēm tādu jūras kuģu operatoriem, ar kuriem veic starptautiskus pasažieru un/vai kravu pārvadājumus.
            16. Ar 2013. gada 26. marta lēmumu, pamatojoties uz 2013. gada 15. februārī pieņemto pārbaudes ziņojumu, Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija  veica pārrēķinu par FBK  deklarāciju attiecībā uz PVN likmes 0 % apmērā piemērošanu strīdīgajām degvielas piegādēm 37 847 771 Lietuvas litu (LTL), proti, apmēram 11 miljonu euro, apmērā.
            17. 2013. gada 15. aprīlī FBK  pārsūdzēja Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija  lēmumu Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos .
            18. Ar 2013. gada 27. jūnija lēmumu Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos  noraidīja šo sūdzību, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, kas izriet no spriedumiem Velker International Oil Company  (C‑185/89, EU:C:1990:262) un Elmeka  (no C‑181/04 līdz C‑183/04, EU:C:2006:563), Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā paredzēto atbrīvojumu preču piegādēm, kas paredzētas atklātā jūrā kuģojošu kuģu apgādāšanai, kas ir transponēts ar Likuma par PVN 44. panta 1. punktu, var piemērot tikai attiecīgo preču piegādes ķēdes galā to kuģu operatoriem, kuri tās izmantos.
            19. 2013. gada 30. jūlijā FBK par šo lēmumu iesniedza sūdzību Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės  (Lietuvas Republikas valdības Nodokļu strīdu komisija).
            20. Šī tiesu iestāde uzskata, ka pastāv šaubas par to, vai var piemērot risinājumu, kādu Tiesa ir piemērojusi spriedumā Velker International Oil Company  (C‑185/89, EU:C:1990:262), situācijai, kurā, pirmkārt, attiecīgo preci kuģu rezervuāros, kur tās tiks izmantotas, uzpilda nodokļu maksātāji un, otrkārt, faktiski ir veiktas pietiekamas pārbaudes, kuras ļauj garantēt, ka preces, kas ir paredzētas atklātā jūrā kuģojošu kuģu apgādei, patiešām tiks izmantotas šādam nolūkam. Spriedumā A  (C‑33/11, EU:C:2012:482) Tiesa esot atzinusi, ka Direktīvas 2006/112 148. panta f) punktā paredzētais atbrīvojums piegādēm gaisa kuģiem var tikt piemērots piegādēm posmos pirms piegādes ķēdes noslēguma tostarp tādēļ, ka, ņemot vērā attiecīgo preču veidu, kā arī tostarp reģistrācijas un atļauju mehānismus, kādiem ir pakļauta to ekspluatācija, šāds atbrīvojuma paplašinājums, šķiet, nav tāds, kas dalībvalstīm un attiecīgajiem operatoriem varētu radīt sarežģījumus, kuri būtu nesavienojami ar pareizu un vienkāršu pašreizējā Direktīvas 2006/112 131. pantā paredzēto atbrīvojumu piemērošanu.
            21. Šādos apstākļos Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai Direktīvas 2006/112 148. panta a) punkta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā punktā paredzētais atbrīvojums no PVN ir piemērojams ne tikai piegādēm kuģa, ko izmanto kuģošanai atklātā jūrā, operatoram, kurš izmanto piegādātās preces, lai apgādātu kuģi, bet arī piegādēm citām personām, ne tikai kuģa izmantotājam, proti, starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, ja piegādes laikā jau iepriekš ir zināms un pienācīgi noteikts preču izlietojuma mērķis un muitas iestādē saskaņā ar tiesību aktos noteiktajām prasībām ir iesniegti attiecīgi to apstiprinoši pierādījumi?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            22. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/112 148. panta a) punkta noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums ir piemērojams precēm, kas ir paredzētas piegādēm starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, ja piegādes laikā ir zināms un pienācīgi noteikts preču izlietojuma mērķis un muitas iestādē saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajām prasībām ir iesniegti attiecīgi to apstiprinoši pierādījumi.
            23. Jāatgādina, ka Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā ir paredzēts, ka no PVN atbrīvo preču piegādi, lai apgādātu kuģus, ko izmanto kuģošanai atklātā jūrā un kas pārvadā pasažierus par atlīdzību, un kuģus, kurus izmanto komercdarbībai, rūpnieciskai darbībai vai zvejniecībai.
            24. Iesākumā ir jānorāda, ka šīs tiesības normas formulējums ir identisks Sestās direktīvas, kura ir atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2006/112, 15. panta 4. punktam.
            25. Līdz ar to Tiesas judikatūra attiecībā uz Sestās direktīvas 15. panta 4. punktu principā ir atbilstoša Direktīvas 2006/112 148. panta a) punkta interpretācijai.
            26. Saskaņā ar šo judikatūru kuģu, ko izmanto kuģošanai atklātā jūrā, uzpildes ar degvielu un apgādes darbības pielīdzina eksportēšanas darbībām (spriedums Velker International Oil Company , C‑185/89, EU:C:1990:262, 21. punkts).
            27. Līdz ar to, tāpat kā eksporta darbībām paredzētais atbrīvojums ir piemērojams tikai eksportēto preču gala piegādēm pārdevējam vai viņa labā, arī Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā paredzēto atbrīvojumu nevar paplašināti piemērot šādu preču piegādēm, kas ir veikta agrākā komercdarījumu ķēdes stadijā (šajā ziņā skat. spriedumu Velker International Oil Company , C‑185/89, EU:C:1990:262, 22. punkts).
            28. Šādu secinājumu tostarp apstiprina tas, ka, ja atbrīvojumu paplašinātu, attiecinot to uz iepriekšējām stadijām pirms preču gala piegādes kuģu operatoriem, kuri tās izmantos savai apgādei, dalībvalstīm būtu jāievieš kontroles un uzraudzības mehānismi, lai pārliecinātos par šo ar nodokļa atbrīvojumu piegādāto preču galīgo saņēmēju. Šādi mehānismi nekādi nevienkāršotu administratīvās procedūras, tieši otrādi, tie dalībvalstīm un attiecīgajiem nodokļu maksātājiem nozīmētu apgrūtinājumus, kuri nebūtu savienojami ar Direktīvas 2006/112 131. pantā noteikto atbrīvojuma pareizu un vienkāršu piemērošanu (šajā ziņā skat. spriedumu Velker International Oil Company , C‑185/89, EU:C:1990:262, 24. punkts).
            29. No tā izriet, ka, lai saņemtu Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā paredzēto atbrīvojumu, apgādei paredzētu preču piegāde ir jāsaņem kuģu, ko izmanto kuģošanai atklātā jūrā, operatoriem, kuri tās izmantos, un tātad tai ir jānotiek šo preču tirdzniecības ķēdes galīgajā stadijā.
            30. Turklāt ir jāpārbauda, vai preces, kas paredzētas tādu starpnieku, kuri rīkojas savā vārdā, apgādei, kā pamatlietā, atbilst iepriekšējos punktos minētajiem nosacījumiem.
            31. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Direktīvā 2006/112 nav izmantots starpnieka, kas rīkojas savā vārdā, jēdziens.
            32. Tomēr no šīs direktīvas 14. panta 2. punkta c) apakšpunkta izriet, ka preču nodošana, pildot līgumu, saskaņā ar ko par preču pirkšanu vai pārdošanu maksājama komisijas maksa [komisijas līgumu], ir jāuzskata par preču piegādi.
            33. Komisijas līgums principā ir vienošanās, ar kuru starpnieks apņemas veikt savā vārdā, tomēr par labu trešajai personai, vienu vai vairākas juridiskas darbības.
            34. Līdz ar to apgādei paredzētu preču piegāde, kura ir veikta starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, pat tad, ja šie pēdējie rīkojas kuģu operatoru labā, kuri tās izmantos, piemērojot Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktu, ir nošķirama no šiem operatoriem veiktas piegādes.
            35. Tādējādi preču piegāde, kas ir veikta starpniekam, kurš rīkojas savā vārdā, nenotiek šo preču tirdzniecības ķēdes galā, ņemot vērā, ka tas tās iegūst nevis, lai izmantotu, bet gan lai pārdotu trešajai personai.
            36. No tā izriet, ka apgādei paredzētu preču piegādi starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, kā pamatlietā, principā nevar uzskatīt par tādu piegādi, kas minēta Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā, un tātad saņemt šajā normā paredzēto atbrīvojumu.
            37. Tiesa tomēr ir atzinusi, lai gan tas bija saistībā ar Sestās direktīvas 15. panta 6. punktu, kura normas ir gandrīz identiskā veidā pārņemtas Direktīvas 2006/112 148. panta f) punktā, ka šajā normā paredzēto atbrīvojumu var piemērot gaisakuģa piegādei, kuru veic operatoram, kurš pats nav aviosabiedrība, kas nodarbojas galvenokārt ar starptautiskiem pārvadājumiem par atlīdzību, bet kurš to iegūst vienīgi, lai šāda sabiedrība šo gaisakuģi varētu izmantot, nepiešķirot šai pēdējai tiesības izmantot gaisakuģi tā, it kā tā būtu tā īpašniece, tiklīdz šāda izmantošana ir zināma un pienācīgi pierādīta. Šajā ziņā Tiesa tostarp ir uzsvērusi, ka, ievērojot attiecīgās preces veidu, kā arī reģistrācijas un atļauju mehānismus, kādi piemērojami tās ekspluatācijai, šādas izmantošanas patiesā rakstura pārbaude nav tāda, ar kuru dalībvalstīm un attiecīgajiem operatoriem var rasties sarežģījumi, kuri būtu nesavienojami ar pareizu un vienkāršu atbrīvojumu piemērošanu (šajā ziņā skat. spriedumu A , C‑33/11, EU:C:2012:482, 56. un 57. punkts).
            38. Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai šī judikatūra ir piemērojama Direktīvas 2006/112 148. panta a) punkta interpretācijai un vai no tās izriet, ka minēto tiesību normu var piemērot preču piegādēm, kas ir paredzētas apgādei starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, ja piegādes laikā ir zināms un pienācīgi noteikts preču izlietojuma mērķis un muitas iestādē ir iesniegti attiecīgi to apstiprinoši pierādījumi saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu.
            39. Šajā ziņā iesākumā ir jāatgādina, ka sprieduma A  (C‑33/11, EU:C:2012:482) 53. punktā Tiesa tiešā veidā ir norādījusi, ka attiecībā uz Sestās direktīvas 15. panta 6. punkta, kas ir tiesību norma, kuras teksts ir identisks Direktīvas 2006/112 148. panta f) punktam, interpretāciju nevar pārņemt risinājumu, kāds ir izvēlēts spriedumā Velker International Oil Company  (C‑185/89, EU:C:1990:262) saistībā ar Sestās direktīvas 15. panta 4. punkta interpretāciju, kas ir tiesību norma, kuras teksts ir identisks ar Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktu.
            40. Turpinot ir jānorāda, ka, lai arī Direktīvas 2006/112 148. panta a) un f) punktā paredzētajiem izņēmumiem ir kopīgs tas, ka to piemērošana ir atkarīga no tā, kā tiks izmantotas attiecīgās preces, tomēr minētās preces, proti, degviela pirmajā gadījumā un gaisa kuģis otrajā, ir pilnīgi atšķirīga veida, tādējādi iespējamā analoģija abu atbilstošo atbrīvojuma režīmu starpā nekādā ziņā neizriet pati no sevis.
            41. Turklāt Direktīvas 2006/112 148. pantā paredzētie izņēmumi no PVN ir autonomi Savienības tiesību jēdzieni, kuri līdz ar to ir interpretējami un piemērojami vienveidīgi visā Savienībā (šajā ziņā skat. spriedumu Unterpertinger , C‑212/01, EU:C:2003:625, 34. punkts).
            42. Tādējādi spriedumā A  (C‑33/11, EU:C:2012:482) Tiesa, lai nonāktu pie secinājuma, atbilstoši kuram attiecīgo atbrīvojumu varēja piemērot gaisa kuģa piegādei, kuru veic šī sprieduma 37. punktā precizētajos apstākļos, tostarp ir pamatojusies uz noteikumiem, kādi saistībā ar reģistrāciju un lidojumu atļaujām pastāv visās dalībvalstīs tostarp tādēļ, ka visas šīs valstis ir iepriekš šī sprieduma 3. punktā minētās konvencijas par starptautisko civilo aviāciju slēdzējas.
            43. Nav pierādīts, ka visās dalībvalstīs pastāv kopīgas normas vai atļauju mehānismi, ar kuriem var garantēt, ka preces patiešām tiks izmantotas, lai apgādātu atklātā jūrā kuģojošus kuģus.
            44. No tā izriet, ka nevarētu garantēt Direktīvas 2006/112 148. panta a) punkta vienveidīgu piemērošanu, neapdraudot šī sprieduma 28. punktā minēto administratīvās vienkāršošanas mērķi, ja šī tiesību norma būtu jāinterpretē tādējādi, ka tā ir piemērojama preču piegādēm, kuras veic saimnieciskās darbības subjekti, kuri nav atklātā jūrā kuģojošu kuģu operatori, bet kuri tās iegādājas vienīgi šādu operatoru vajadzībām, pat tad, ja šāds izmantošanas nolūks ir zināms, attiecīgi pierādīts un to apstiprinoši pierādījumi ir iesniegti nodokļu iestādēm saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu.
            45. Līdz ar to, kaut arī dažas dalībvalstis, kā tas šķiet esam Lietuvas Republikas gadījumā, ir ieviesušas mehānismus, ar kuriem var garantēt, ka preces patiešām tiks izmantotas, lai apgādātu atklātā jūrā kuģojošus kuģus, tomēr šī sprieduma 37. punktā minēto judikatūru nevar uzskatīt par atbilstošu, lai interpretētu Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktu.
            46. No iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā paredzētais atbrīvojums principā nav piemērojams piegādēm starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, pat ja piegādes laikā ir zināms un pienācīgi noteikts preču izlietojuma mērķis un muitas iestādē ir iesniegti attiecīgi to apstiprinoši pierādījumi saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajām prasībām.
            47. Tomēr no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, kā arī no FBK  sniegtajiem paskaidrojumiem tiesas sēdē izriet, ka pamatlietā tā bija FBK , kas pati uzpildīja degvielu tieši kuģu tvertnēs, kuriem šī degviela bija paredzēta. Pēc tam tā nosūtīja atbilstošo rēķinu starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, ņemot vērā, ka tikai pēc uzpildes varēja noteikt piegādātās degvielas precīzo daudzumu.
            48. Šādos apstākļos nevar izslēgt, ka īpašumtiesību nodošana uz degvielu šiem starpniekiem notiek tikai pēc uzpildes. Ja tas tā ir – un šis apstāklis ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, tad ir jānorāda, ka šāda īpašumtiesību nodošana ir notikusi ātrākais no tā paša brīža, ar kuru kuģu operatori ir ieguvuši tiesības izmantot degvielu faktiski tā, it kā viņi paši būtu tās īpašnieki.
            49. Kā to ir norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 42.–44. punktā, sākot no brīža, kad degviela ir iepildīta kuģa degvielas tvertnē, parasti pieņem, ka kuģa operators var ar to rīkoties tāpat, it kā viņš būtu tās īpašnieks.
            50. Līdz ar to ir jākonstatē, ka šādos apstākļos, kaut arī saskaņā ar valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajām formalitātēm īpašumtiesības uz degvielu formāli tika nodotas starpniekiem un pat ja pieņemtu, ka šie pēdējie būtu rīkojušies savā vārdā, nevienā brīdī šie starpnieki nav varējuši izmantot piegādāto degvielas apmēru, jo tiesības to izmantot ir piederējušas kuģu operatoriem, sākot no minētās FBK  veiktās uzpildes brīža.
            51. Lai darījumu varētu kvalificēt par preču piegādi, kas ir veikta kādai personai Direktīvas 2006/112 14. panta 1. punkta izpratnē, ir vajadzīgs, lai minētā darījuma sekas būtu tādas, ka ar to šai personai tiktu nodotas tiesības faktiski rīkoties ar šo materiālo īpašumu kā īpašniecei. Saskaņā ar patstāvīgo judikatūru šajā normā minētais “preču piegādes” jēdziens neattiecas uz īpašuma nodošanu tādās formās, kas ir paredzētas attiecīgajās valsts tiesībās, bet ietver visus vienas personas darījumus ar ķermenisku lietu nodošanu, ar ko šī persona piešķir tiesības citai personai rīkoties ar šo mantu tā, it kā tā būtu tās īpašniece (spriedums Evita‑K , C‑78/12, EU:C:2013:486, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
            52. No tā izriet, ka šī sprieduma 48. punktā minētajā gadījumā darījumus, kurus ir veicis tāds saimnieciskās darbības subjekts kā FBK , nevar kvalificēt kā piegādes starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, bet gan tie ir jāuzskata par tādiem, kas ir kvalificējami kā piegādes tieši kuģu operatoriem, kuri šajā statusā var saņemt Direktīvas 2006/112 148. panta a) punktā paredzēto atbrīvojumu.
            53. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/112 148. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums principā nav piemērojams preču piegādēm, kas ir paredzētas apgādei starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, pat ja piegādes laikā ir zināms un pienācīgi noteikts preču izlietojuma mērķis un muitas iestādē saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajām prasībām ir iesniegti attiecīgi to apstiprinoši pierādījumi. Tomēr tādos apstākļos kā pamatlietā minēto atbrīvojumu var piemērot, ja attiecīgo preču īpašumtiesību nodošana minētajiem starpniekiem atbilstoši valsts tiesībās paredzētajām formalitātēm notiek agrākais tajā pašā brīdī, kad atklātā jūrā kuģojošu kuģu operatori faktiski iegūst tiesības izmantot šīs preces tā, it kā viņi paši būtu to īpašnieki, un šis apstāklis ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            54. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pamatlietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
            Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 148. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums principā nav piemērojams preču piegādēm, kas ir paredzētas apgādei starpniekiem, kuri rīkojas savā vārdā, pat ja piegādes laikā ir zināms un pienācīgi noteikts preču izlietojuma mērķis un muitas iestādē saskaņā ar valsts tiesību aktos noteiktajām prasībām ir iesniegti attiecīgi to apstiprinoši pierādījumi. Tomēr tādos apstākļos kā pamatlietā minēto atbrīvojumu var piemērot, ja attiecīgo preču īpašumtiesību nodošana minētajiem starpniekiem atbilstoši valsts tiesībās paredzētajām formalitātēm notiek agrākais tajā pašā brīdī, kad atklātā jūrā kuģojošu kuģu operatori faktiski iegūst tiesības izmantot šīs preces tā, it kā viņi paši būtu to īpašnieki, un šis apstāklis ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.


title: Tiesas (astotā palāta) 2012. gada 26. aprīļa spriedums.#The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs pret Able UK Ltd.#Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#PVN – Direktīva 2006/112/EK – Atbrīvojumi no nodokļa – 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Novecojušu ASV Jūras kara flotes kuģu izjaukšanas darbības dalībvalsts teritorijā.#Lieta C‑225/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2012. gada 26. aprīlī (
            *1
         )
      “PVN — Direktīva 2006/112/EK — Atbrīvojumi no nodokļa — 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts — Novecojušu ASV Jūras kara flotes kuģu izjaukšanas darbības dalībvalsts teritorijā”
      Lieta C-225/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 9. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 13. maijā, tiesvedībā

            The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      pret

            Able UK Ltd.

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja A. Prehala [A. Prechal] (referente), tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – L. Seeboruth, pārstāvis,

               —

               Polijas valdības vārdā – M. Szpunar, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – R. Lyal un C. Soulay, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 151. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (turpmāk tekstā – “Commissioners”) un Able UK Ltd (turpmāk tekstā – “Able”) par pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), kas piemērojams novecojušu ASV Jūras kara flotes kuģu izjaukšanas pakalpojumiem.

         Atbilstošās tiesību normas

         Starptautiskās tiesības

               3

               Ziemeļatlantijas līgums tika parakstīts Vašingtonā (Amerikas Savienotās Valstis) 1949. gada 4. aprīlī.

               4

               Protokola par starptautisko militāro štābu, kuri izveidoti saskaņā ar Ziemeļatlantijas līgumu, statusu, kurš parakstīts Parīzē 1952. gada 28. augustā (turpmāk tekstā – “Protokols par militārajiem štābiem”), VIII panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Lai atvieglotu sabiedroto militāro štābu izveidi, celtniecību, uzturēšanu un darbību, šie militārie štābi, cik vien tas ir iespējams, ir atbrīvoti no nodokļiem un nodevām par izdevumiem, kuri tiem rodas, nodrošinot kopējo aizsardzību, kā arī to oficiālās un ekskluzīvās interesēs, un katra šī protokola līgumslēdzēja puse veic pārrunas ar tās teritorijā izveidotajiem štābiem, lai noslēgtu vienošanos šajā saistībā.” [Neoficiāls tulkojums]

         Savienības tiesības

               5

               Saskaņā ar PVN direktīvas 151. panta 1. punktu:
               “Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa šādus darījumus:
               [..]

                        c)

                        preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu Ziemeļatlantijas Līguma dalībvalstī, ko veic citu Ziemeļatlantijas Līguma dalībvalstu bruņoto spēku vajadzībām vai civilā personāla vajadzībām, kas tos pavada, vai šo bruņoto spēku virtuves vai ēdnīcas apgādei, ja šādi spēki piedalās kopējā aizsardzības pasākumā;

                        d)

                        preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu kādai citai dalībvalstij, ko veic kādas Ziemeļatlantijas Līguma dalībvalsts, kura nav galamērķa dalībvalsts, bruņoto spēku vajadzībām vai civilā personāla vajadzībām, kas tos pavada, vai šo bruņoto spēku virtuves vai ēdnīcas apgādei, ja šādi spēki piedalās kopējā aizsardzības pasākumā;

                  [..].”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               6

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Able noslēdza līgumu ar United States Department of Transportation Maritime Administration (Amerikas Savienoto Valstu Transporta departamenta Jūras administrāciju) par 13 kuģu izjaukšanu, kuri bija Amerikas jūras kara flotes dienestā, bet vēlāk tika nodoti rezerves flotē un tika noenkuroti James River, Virdžīnijas štatā (Amerikas Savienotās Valstis). Līgums ir iedalīts divās atsevišķās daļās. Vispirms kuģi bija jāsagatavo un pēc tam jātauvo no Amerikas Savienotajām Valstīm līdz Apvienotajai Karalistei. Tad, pēc kuģu pietauvošanas Able [uzņēmuma] teritorijā, kas atrodas Tīsaidā [Teesside] (Apvienotā Karaliste), tie bija jāizjauc. Visā līguma darbības laikā Amerikas Savienoto Valstu valdības inspektoriem bija jānodrošina klātbūtne teritorijā.

               7

               Ar 2008. gada 27. augusta vēstuli Able lūdza Commissioners sniegt viedokli par PVN sistēmu, kurai ir pakļauti viņu sniegtie izjaukšanas pakalpojumi. Able uzskatīja, ka šie pakalpojumi ir atbrīvoti no nodokļa atbilstoši Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas [77/388/EEK] par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.) 15. panta 10. punkta trešajam ievilkumam, kurš šobrīd ir aizstāts ar PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

               8

               2008. gada 15. oktobrīCommissioners pieņēma lēmumu, saskaņā ar kuru Able veiktie izjaukšanas pakalpojumi ir apliekami ar parasto PVN likmi. Šī sabiedrība 2008. gada 21. oktobrī lūdza pārskatīt minēto lēmumu. Tā kā 2008. gada 18. novembrīCommissioners apstiprināja šo lēmumu, Able cēla prasību First-tier Tribunal (Tax Chamber), kura ar 2009. gada 24. novembra nolēmumu nosprieda, ka Able sniegtie kuģu izjaukšanas pakalpojumi ir atbrīvoti no nodokļa.

               9

                  Commissioners šo nolēmumu apstrīdēja iesniedzējtiesā. Tie uzskata, ka PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir piemērojams tikai Ziemeļatlantijas līguma līgumslēdzējas puses bruņotajiem spēkiem, kas īslaicīgi uzturas dalībvalstī, kura ir šī paša līguma līgumslēdzēja puse, un tikai tad, ja šie spēki piedalās kādā darbībā, kas ir tieši saistīta ar kopējo aizsardzības pasākumu.

               10

               Uzskatot, ka, lai izskatītu tajā iesniegto strīdu, ir nepieciešama PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretācija, Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [PVN direktīvas] 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to atbrīvo no nodokļa novecojušu ASV Jūras kara flotes kuģu izjaukšanas pakalpojumu sniegšanu Apvienotajā Karalistē United States Department of Transportation Maritime Administration interesēs vienā vai abos no šādiem gadījumiem:

                        a)

                        ja šis pakalpojums netika sniegts NATO [Ziemeļatlantijas līguma organizācijas] dalībvalsts bruņoto spēku vienībai, kas piedalījās kopējā aizsardzības pasākumā, vai civilajam personālam, kas to pavada;

                        b)

                        ja šis pakalpojums netika sniegts NATO dalībvalsts bruņoto spēku vienībai, kas izvietota vai īslaicīgi uzturas Apvienotajā Karalistē, vai civilajam personālam, kas to pavada?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               11

               Attiecībā uz uzdotā jautājuma pirmo daļu no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tas ir balstīts uz PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkta formulējumu. Faktiski šis formulējums ļautu šīs tiesību normas teikuma pēdējo daļu, proti, frāzi “ja šādi spēki piedalās kopējā aizsardzības pasākumā”, izprast tādējādi, ka tā ir saistīta tikai ar teikuma daļu, kas atrodas tieši pirms šīs frāzes, proti, “[preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu] virtuves vai ēdnīcas apgādei”, nevis ka tā attiecas uz visu minēto tiesību normu kopumā. Šādu interpretāciju apstiprina komata neesamība pirms šīs pēdējās teikuma daļas atsevišķās valodu redakcijās, piemēram, angļu un franču valodas redakcijā.

               12

               Šajā saistībā ir jānorāda, ka šajā vietā vairākās citās minētās tiesību normas valodu redakcijās, piemēram, spāņu, dāņu un holandiešu valodas redakcijās, ir komats. Šādos apstākļos komata esamība vai neesamība nav jāuzskata par noteicošo, interpretējot PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

               13

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vienā no Savienības tiesību normas valodu redakcijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais pamats šīs tiesību normas interpretācijai vai arī tam šajā saistībā nevar piešķirt prioritāru nozīmi salīdzinājumā ar pārējo valodu redakcijām. Šāda pieeja būtu pretrunā prasībai vienveidīgi piemērot Savienības tiesības. Ja dažādu valodu redakcijas atšķiras, attiecīgā norma ir jāinterpretē saistībā ar tā tiesiskā regulējuma vispārējo sistēmu un mērķi, kurā šī norma ietilpst (tostarp skat. 2011. gada 3. marta spriedumu lietā C-41/09 Komisija/Nīderlande, Krājums, I-831. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

               14

               Šajā saistībā ir jāatgādina, ka tāpat saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbrīvojumi no PVN, to vidū arī atbrīvojums, kurš ir noteikts ar PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir interpretējami šauri, jo tie ir izņēmumi no vispārējā principa, saskaņā ar kuru jebkurš par atlīdzību sniegts nodokļu maksātāja pakalpojums ir apliekams ar šo nodokli (šajā ziņā skat. 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-116/10 Feltgen un Bacino Charter Company, Krājums, I-14187. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

               15

               Tomēr, piemērojot interpretāciju, saskaņā ar kuru PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkta teikuma pēdējā daļa esot saistīta tikai ar teikuma daļu, kas atrodas tieši pirms tās, šajā tiesību normā paredzētajam atbrīvojumam tiktu atzīta ne tikai paplašināta, bet arī neloģiska piemērojamība, kā to pamatoti norāda Apvienotās Karalistes valdība.

               16

               Ja šāda interpretācija tiktu atbalstīta, preču piegāde un pakalpojumu sniegšana, kas tiek veikta Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstīs un kas ir paredzēta citu šī līguma līgumslēdzēju valstu bruņoto spēku vajadzībām vai civilā personāla vajadzībām, kas tos pavada, tiktu atbrīvota no PVN visos gadījumos, savukārt preču piegāde un pakalpojumu sniegšana to virtuves vai ēdnīcas apgādei tiktu atbrīvota no nodokļa tikai tad, ja minētie spēki piedalās kopējā aizsardzības pasākumā. Šādām atšķirībām attiecībā uz PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētā atbrīvojuma piemērojamību, šķiet, nav nekādas jēgas.

               17

               Turklāt minētā tiesību norma ir jāizprot, ņemot vērā tajā paredzētā atbrīvojuma mērķi. Runājot par šo mērķi, nav nekādu norāžu, ka tas, kā tika norādīts iesniedzējtiesai, būtu neļaut Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstīm izmantot nodokļu priekšrocības, kas izriet no to pievienošanās NATO. Turklāt, kā to norāda pati iesniedzējtiesa, šāda mērķa esamībai būtu nepieciešams, lai vispārējs atbrīvojums no nodokļa preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai attiecībā uz NATO ietvaros uzņemtajām saistībām būtu arī pašas dalībvalsts, kurā šī piegāde vai pakalpojumu sniegšana ir notikusi, bruņotajiem spēkiem. Tomēr ir acīmredzams, ka PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunktā nav paredzēts tik plaša mēroga atbrīvojums.

               18

               Turpretī šķiet, ka mērķis, kuru vēlējās panākt Savienības likumdevējs, pieņemot minēto tiesību normu, drīzāk ir jāsaprot kā tāds, kā to norāda Eiropas Komisija, ar kuru dalībvalstīm tiek ļauts ievērot atsevišķas NATO ietvaros uzņemtās saistības. Nekas Tiesai iesniegtajos lietas materiālos neļauj secināt, ka ir jāpiemēro šī sprieduma 15. punktā norādītā minētā 151. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretācija, lai šādas saistības varētu tikt ievērotas.

               19

               Gluži pretēji, Protokola par militārajiem štābiem VIII pants, no kura, kā to norāda Komisija, Savienības likumdevējs ir visvairāk smēlies iedvesmu, pieņemot PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunktu, attiecas tieši uz tādu atbrīvojumu no nodokļiem un nodevām, kas ir saistīti ar izdevumiem, “nodrošinot kopējo aizsardzību”.

               20

               Tādējādi PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda pakalpojumu sniegšana, kāda tiek aplūkota pamatlietā, kas tiek veikta Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstī un kuras pamatā ir citas šī līguma līgumslēdzējas valsts novecojušu jūras kara flotes kuģu izjaukšana, saskaņā ar šo tiesību normu ir atbrīvota no PVN tikai tad, ja šo pakalpojumu sniegšanu veic šīs citas valsts bruņoto spēku vajadzībām, nodrošinot kopējos aizsardzības pasākumus, vai civilā personāla vajadzībām, kas tos pavada.

               21

               Attiecībā uz iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma otro daļu ir jānorāda, ka pašā PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkta formulējumā nav norādīts, vai pakalpojumu sniegšana, kāda ir aplūkota pamatlietā, kas tiek veikta Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstī, lai to varētu atbrīvot no PVN, ir jāsniedz citas šī līguma līgumslēdzējas valsts bruņoto spēku vienībai, kura ir izvietota vai īslaicīgi uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, vai civilajam personālam, kas to pavada.

               22

               Tomēr saskaņā ar pastāvīgu Tiesas judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (tostarp skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Feltgen un Bacino Charter Company, 12. punkts un tajā minētā judikatūra).

               23

               Attiecībā uz PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkta kontekstu ir jāņem vērā, kā to pamatoti norāda Apvienotās Karalistes un Polijas valdības, šī paša panta 1. punkta d) apakšpunkts. Lai gan pirmā no šīm divām tiesību normām, ievērojot atsevišķus nosacījumus, atbrīvo no PVN preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstīs, ko veic citu šī līguma dalībvalstu bruņoto spēku vajadzībām, otrā tiesību norma ar tādiem pašiem nosacījumiem atbrīvo no nodokļa tādu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu kādai citai dalībvalstij, kas ir paredzēta kādas Ziemeļatlantijas līguma dalībvalsts, kura nav galamērķa dalībvalsts, bruņoto spēku vajadzībām.

               24

               Kā jau tika norādīts šī sprieduma 17. punktā, no abām šīm tiesību normām izriet, ka Savienības likumdevējs vēlējās no atbrīvojuma no PVN izslēgt preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu šīs piegādes vai šo pakalpojumu sniegšanas uzņemošās dalībvalsts bruņotajiem spēkiem.

               25

               Pirmkārt, pati izslēgšana, ciktāl tajā ir precīzi norādīts uz bruņotajiem spēkiem, kuri izvietoti vai īslaicīgi uzturas savā dalībvalstī, jau norāda uz to, ka bruņoto spēku izvietošanai vai īslaicīgam uzturēšanās laikam ir būtiska nozīme, piemērojot minētās tiesību normas.

               26

               Otrkārt, ja PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts tiktu interpretēts tādējādi, ka ar to no PVN ir atbrīvota preču piegāde un pakalpojumu sniegšana, kas veikta Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstī un kas paredzēta citas šī līguma dalībvalsts bruņotajiem spēkiem, pat ja minētie spēki nav izvietoti vai īslaicīgi neuzturas minētajā dalībvalstī, šāda piegāde vai pakalpojumu sniegšana, ja to neapliek ar PVN, galu galā var radīt priekšrocības citas dalībvalsts bruņotajiem spēkiem, kuri ir izvietoti vai īslaicīgi uzturas šajā pēdējā minētajā valstī. Tomēr šāda minētās tiesību normas interpretācija apdraudētu šī sprieduma 24. punktā norādīto Savienības likumdevēja gribu.

               27

               Tādējādi, ņemot vērā iepriekš minēto, kā arī turklāt nepieciešamību interpretēt atbrīvojumus no PVN sašaurināti, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 14. punktā, PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to atbilstoši tajā norādītajiem nosacījumiem no nodokļa tiek atbrīvota preču piegāde un pakalpojumu sniegšana, kas tiek veikta Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstī un ir paredzēta citas šī līguma dalībvalsts bruņotajiem spēkiem, ja tie ir izvietoti vai īslaicīgi uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā.

               28

               No tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka būtu jāpiemēro no iepriekšējā punktā minētās atšķirīga šīs tiesību normas interpretācija, lai ļautu dalībvalstīm ievērot saistības, kuras tās ir uzņēmušās NATO ietvaros.

               29

               Gluži pretēji, no Protokola par militārajiem štābiem VIII panta izriet, ka, paredzot atbrīvojumu no nodokļiem un nodevām, lai atvieglotu sabiedroto militāro štābu izveidi, celtniecību, uzturēšanu un darbību Ziemeļatlantijas līguma valstī, ar pašu šo pantu ir noteikts, ka runa ir par bruņotajiem spēkiem, kas ir izvietoti vai īslaicīgi uzturas šajā valstī.

               30

               Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka PVN direktīvas 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšana, kāda ir aplūkota pamatlietā un kas tiek veikta Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstī, kuras pamatā ir citas šī līguma valsts jūras kara flotes novecojušu kuģu izjaukšana, saskaņā ar šo tiesību normu ir atbrīvota no PVN tikai tad, ja:

                        —

                        šo pakalpojumu sniegšanu veic šīs citas valsts bruņoto spēku vajadzībām, kas piedalās kopējā aizsardzības pasākumā, vai civilā personāla vajadzībām, kas tos pavada, un ja

                        —

                        šo pakalpojumu sniedz minētajai bruņoto spēku vienībai, kas ir izvietota vai īslaicīgi uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, vai civilajam personālam, kas to pavada.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               31

               Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

                     Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 151. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pakalpojumu sniegšana, kāda ir aplūkota pamatlietā un kas tiek veikta Ziemeļatlantijas līguma dalībvalstī, kuras pamatā ir citas šī līguma valsts jūras kara flotes novecojušu kuģu izjaukšana, saskaņā ar šo tiesību normu ir atbrīvota no pievienotās vērtības nodokļa tikai tad, ja:

                        —

                           šo pakalpojumu sniegšanu veic šīs citas valsts bruņoto spēku vajadzībām, kas piedalās kopējā aizsardzības pasākumā, vai civilā personāla vajadzībām, kas tos pavada, un ja

                        —

                           šo pakalpojumu sniedz minētajai bruņoto spēku vienībai, kas ir izvietota vai īslaicīgi uzturas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, vai civilajam personālam, kas to pavada.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.