title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2015. gada 30. aprīlī.#SMK kft pret Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága un Nemzeti Adó- és Vámhivatal.#Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Direktīva 2006/112/EK – 52. panta c) punkts un 55. pants – Pakalpojuma sniegšanas vietas noteikšana – Pakalpojuma saņēmējs, kurš kā pievienotās vērtības nodokļa maksātājs ir norādīts vairākās dalībvalstīs – Nosūtīšana vai transportēšana ārpus tās dalībvalsts teritorijas, kurā pakalpojums faktiski ticis sniegts.#Lieta C-97/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑97/14
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság  (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 17. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 3. martā, tiesvedībā
            SMK kft
            pret
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél‑alföldi Regionális Adó Főigazgatósága ,
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal .
            TIESA (astotā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. O'Kīfs [ A. Ó Caoimh ], tiesneši K. Toadere [ C. Toader ] un E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ] (referents),
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Ungārijas valdības vārdā – G. Koós  un Z. Fehér , pārstāvji,
            – Grieķijas valdības vārdā – K. Paraskevopoulou  un I. Kotsoni , pārstāves,
            – Eiropas Komisijas vārdā – V. Bottka  un L. Lozano Palacios , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu lietu izskatīt bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 52. panta c) punkta un 55. panta interpretāciju.F
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp SMK kft , Ungārijā reģistrētu sabiedrību, un Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél ‑ alföldi Regionális Adó Főigazgatósága  (Dēlalfeldas [ Dél‑alföldi ] reģionālā nodokļu direkcija, kas ir Valsts un muitas nodokļu administrācijas pakļautībā; turpmāk tekstā – “ Főigazgatóság ”) un Nemzeti Adó- és Vámhivatal  (Valsts un muitas nodokļu administrācija, turpmāk tekstā – “ NAV ”) jautājumā par lēmumu, ar kuru SMK kft ir noteikts samaksāt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”) par 2007.–2009. gadu un par laikposmu no 2010. gada janvāra līdz martam.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Lai gan daļa no pamatlietas attiecas uz laikposmu no 2010. gada janvāra līdz martam, uz kuru attiecas PVN direktīva, kas grozīta ar Padomes 2008. gada 12. februāra Direktīvu 2008/8/EK (OV L 44, 11. lpp.), no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tiesa jautā tikai par PVN direktīvas 52. panta c) punkta un 55. panta interpretāciju šīs direktīvas redakcijā, kas bija spēkā līdz 2010. gada 1. janvārim, proti, pirms grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2008/8.
            4. Sestās direktīvas 52. pantā, kas ietverts tās V sadaļā, ir noteikts:
            “Šādu pakalpojumu sniegšanas vieta ir vieta, kur faktiski notiek šo pakalpojumu sniegšana:
            [..]
            c) kustama materiālā īpašuma novērtēšana un darbs ar to.”
            5. Šīs direktīvas 55. pants ir izteikts šādi:
            “Atkāpjoties no 52. panta c) punkta, attiecībā uz pakalpojumiem, kas saistīti ar kustama materiāla īpašuma novērtēšanu vai apstrādi un ko sniedz pakalpojumu saņēmējiem, kuri PVN nolūkā ir identificēti dalībvalstī, kas nav pakalpojumu faktiskās sniegšanas dalībvalsts, uzskata, ka pakalpojumu sniegšanas vieta ir tās dalībvalsts teritorijā, kura pakalpojumu saņēmējam piešķīrusi PVN identifikācijas numuru, ar kuru tas saņēmis šos pakalpojumus.
            Šā panta pirmajā daļā paredzēto atkāpi piemēro vienīgi tad, ja preces nosūta vai transportē ārpus dalībvalsts, kur faktiski notiek šo pakalpojumu sniegšana.”
            Ungārijas tiesības
            6. 1992. gada Likuma LXXIV par pievienotās vērtības nodokli ( az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény ), redakcijā, kas bija spēkā 2007. gadā (turpmāk tekstā – “PVN likums”), 15. panta 4. punktā bija paredzēts:
            “Par pakalpojuma izpildes vai sniegšanas vietu ir uzskatāma vieta, kur faktiski ir ticis sniegts [šāds] pakalpojums:
            [..]
            c) preces montāža, remonts, uzturēšana, atjaunošana, pārveidošana vai pabeigšana (izņemot darījumus saistībā ar nekustamo īpašumu).
            [..]”
            7. Šī likuma 15./A panta 12.–14. punktā bija paredzēts:
            “12. Ja pakalpojumu saņēmējs, kas noteikts 15. panta 4. punkta c) un d) apakšpunktā, ir reģistrēts kā nodokļu maksātājs citā dalībvalstī, kas nav dalībvalsts, kurā pakalpojumi faktiski ir sniegti, par izpildes vietu ir uzskatāma tās dalībvalsts teritorija, kurā pakalpojumu pasūtītājs ir reģistrēts kā nodokļu maksātājs.
            13. 12. punkts nav piemērojams gadījumā, ja prece nav tikusi transportēta ārpus tās dalībvalsts teritorijas, kurā pakalpojums faktiski ir ticis sniegts.
            14. Ja pakalpojuma izpildes vieta tiek noteikta tās dalībvalsts teritorijā, kurā ir reģistrēta persona vai uzņēmums, kas savā vārdā ir saņēmis šajā pantā noteiktos pakalpojumus, un ja pakalpojuma pasūtītāja persona vai uzņēmums ir reģistrēts kā nodokļa maksātājs vairākās dalībvalstīs vienlaicīgi, tad par pakalpojuma izpildes vietu ir jāuzskata dalībvalsts, kurā nodokļu iestādes ir izsniegušas nodokļa maksātāja numuru šai šajā pantā noteiktā pakalpojuma saņēmējai personai vai uzņēmumam. Nodokļa maksātājam ir jāsaņem pakalpojums ar šīs dalībvalsts piešķirto numuru, kurā tas ir veicis darbību, kas izraisa viņa aplikšanu ar nodokli, un kuras interesēs šis pakalpojums ir izpildīts.”
            8. 2007. gada Likuma CXXVII par pievienotās vērtības nodokli, kas ir spēkā no 2008. gada 1. janvāra (turpmāk tekstā – “jaunais PVN likums”), 42. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Šādu pakalpojumu sniegšanas gadījumā to izpildes vieta ir pakalpojuma faktiskās sniegšanas vieta:
            [..]
            d) preces apstrāde (izņemot ar nekustamo īpašumu saistītās darbības).”
            9. Jaunā PVN likuma 45. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
            “1. Atkāpjoties no 42. panta, ja pakalpojuma, kas minēts 42. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktā, saņēmējs ir citā Kopienas [Savienības] dalībvalstī deklarēts nodokļa maksātājs, kas nav pakalpojuma faktiskās sniegšanas valsts, tad šī pakalpojuma izpildes vieta ir tā Kopienas [Savienības] dalībvalsts, kurā pakalpojuma saņēmējs ir reģistrēts kā nodokļa maksātājs.
            2. 1. punkts ir piemērojams gadījumā, kad prece, kas ir radusies 42. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktā minētā pakalpojuma rezultātā, tiek nosūtīta vai transportēta ārpus Kopienas [Savienības] dalībvalsts, kurā 42. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktā minētais pakalpojums ticis faktiski sniegts.”
            Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
            10. Kā izriet no nolēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, SMK kft  ir SMK  uzņēmumu grupas dalībniece, Ungārijā reģistrēta PVN maksātāja un tādēļ tai šajā dalībvalstī ir piešķirts PVN maksātāja identifikācijas numurs. Šajā uzņēmumu grupā ietilpst arī SMK UK Ltd ., kas ir Apvienotajā Karalistē dibināta sabiedrība, kura līdz 2007. gada 30. jūlijam vienlaikus bija reģistrēta kā nodokļu maksātāja kā Apvienotajā Karalistē, tā Ungārijā un kurai bija Anglijas un Ungārijas PVN nodokļa maksātāja identifikācijas numuri. SMK Europe NV  (turpmāk tekstā – “ SMK Europa ”) ir Beļģijā dibināta sabiedrība, kas ir reģistrēta Ungārijas PVN maksātāju reģistrā un kas arī ir šīs grupas dalībniece, kuras uzdevumos ietilpst grupas preču tirgošana Eiropā.
            11. No 2002. gada marta pēc SMK UK Ltd.  pasūtījuma un tās vārdā SMK kft  Ungārijā sniedza apakšuzņēmuma pakalpojumus. SMK UK Ltd . iegādājās izejmateriālus un sastāvdaļas, kas bija nepieciešamas gatavo preču izgatavošanai, proti, tālvadības pultis, kas bija elektronisko ierīču sastāvdaļa. SMK UK Ltd  bija ierīču, aprīkojuma un ražošanas līdzekļu īpašniece. SMK kft  nebija sava izejmateriālu vai gatavo preču uzkrājuma, un tā tikai veica šo tālvadības pulšu montāžu.
            12. Pēc montāžas pabeigšanas gatavās preces palika SMK kft  telpās, lai gan pakalpojuma saņēmējs SMK UK Ltd  tās bija pārdevis SMK Europe , kura savukārt tās pārdeva tālāk citā Kopienas dalībvalstī vai kādā trešajā valstī reģistrētiem pircējiem. SMK UK Ltd uzdeva SMK kft piegādāt šīs preces to pircējiem. SMK UK Ltd izrakstīja par šo pārdošanu rēķinus, kas tika izmantoti kā transportēšanas dokumenti, gatavo preču pircēja, proti, SMK Europe , vārdā, bet preces tika nosūtītas tieši gala pircējiem, kas atradās Eiropas Savienībā vai trešajā valstī, kuriem SMK Europe  bija tālāk pārdevusi šīs preces. Katrā gadījumā gatavās preces tika izvestas no Ungārijas teritorijas un vispār netika ievestas Apvienotajā Karalistē.
            13. SMK kft izrakstīja rēķinu SMK UK Ltd  par gatavo preču izgatavošanu kā atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem, neiekļaujot nodokli, ar piezīmi “ārpus PVN teritoriālās ietekmes”. Uz rēķina tā norādīja SMK UK Ltd Apvienotās Karalistes nodokļa maksātājas identifikācijas numuru.
            14. Bēkēšas [ Békés ] departamenta nodokļu direkcijas Nodokļu maksātāju pārbaudes nodaļa, kas ir pakļauta Valsts un muitas nodokļu administrācijai (turpmāk tekstā – “pirmā līmeņa nodokļu iestāde”), veica pārbaudi par SMK kft iesniegtajām PVN deklarācijām par laikposmu no 2007. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim.
            15. Pēc šīs pārbaudes pirmā līmeņa nodokļu iestāde uzskatīja, ka apakšuzņēmuma pakalpojumu sniegšanas vieta šajā lietā bija šo pakalpojumu faktiskās sniegšanas vieta, proti, Ungārija. Precīzāk, tā uzskatīja, ka SMK kft nav pierādījusi, ka gatavās preces tika nosūtītas ārpus Ungārijas, un ka tātad Apvienoto Karalisti nebija iespējams uzskatīt par pakalpojumu sniegšanas vietu. Līdz ar to šī nodokļu iestāde konstatēja, ka pastāv nodokļa parāds 27 712 000 Ungārijas forintu (HUF) apmērā, un izdeva rīkojumu SMK kft par tā samaksu.
            16. SMK kft šo pirmā līmeņa nodokļu iestādes lēmumu pārsūdzēja Főigazgatóság , norādot, ka PVN likuma 15./A panta 12. un 13. punktā noteiktie nosacījumi bija izpildīti, tādēļ rēķinus par apakšuzņēmuma pakalpojumiem pamatlietā varēja izrakstīt bez PVN, jo tas esot juridisks darījums, kas izpildīts ārpus šī likuma teritoriālās piemērošanas jomas. Tā apgalvoja, ka nebija pienākuma transportēt gatavās preces uz pakalpojuma saņēmēja dalībvalsti.
            17. Savā 2012. gada 10. decembra lēmumā Főigazgatóság , lemjot kā otrā līmeņa nodokļu iestāde, apstiprināja pirmā līmeņa nodokļu iestādes lēmumu. Tā konstatēja, ka SMK UK Ltd gatavās preces pārdeva SMK Europe pirms to transportēšanas, lai gan tās vēl bija Ungārijas teritorijā. Šajos apstākļos tā uzskatīja, ka šo preču transportēšana bija to pārdošanas, nevis apakšuzņēmuma pakalpojumu sniegšanas sekas.
            18. Turklāt pirmā līmeņa nodokļu iestāde pārbaudīja PVN un uzņēmumu ienākuma nodokļa deklarācijas par 2008. un 2009. gadu, kā arī par laikposmu no 2010. gada janvāra līdz martam. Arī šajā laikposmā SMK kft sniedza apakšuzņēmuma pakalpojumus SMK UK Ltd vārdā, par kuriem tā neiekasēja PVN.
            19. Pēc šīs pārbaudes pārskatīšanas Főigazgatóság ģenerāldirektors konstatēja, ka SMK kft ir nodokļa parāds HUF 107 616 000  apmērā, un tai piemēroja nodokļa naudas sodu HUF 21 523 000  apmērā, kā arī sodu par kavējumu HUF 38 208 000 apmērā. Viņš uzskatīja, ka, piemērojot jaunā PVN likuma 42. panta 1. punkta b)–d) apakšpunktu un 45. pantu, šīs sabiedrības veikto apakšuzņēmuma pakalpojumu sniegšanas vieta iepriekš minētajā laikposmā bija Ungārijā.
            20. SMK kft šo pirmā līmeņa nodokļu iestādes lēmumu pārsūdzēja NAV , kura ar 2013. gada 8. janvāra lēmumu atstāja spēkā minēto lēmumu, uzskatot, ka apakšuzņēmuma pakalpojumu sniegšanas vieta ir bijusi Ungārijā.
            21. SMK kft iesniedzējtiesā iesniedza administratīvu sūdzību pret Főigazgatóság 2012. gada 10. decembra lēmumu un NAV 2013. gada 8. janvāra lēmumu. Pirmkārt, attiecībā uz Főigazga tóság SMK kft tostarp norāda, ka, lai noteiktu to pakalpojumu izpildes vietu, kuru priekšmets ir ar precēm saistītu darbību veikšana, PVN direktīvas 55. pantā nav pieprasīts, lai preces tiktu piegādātas pakalpojuma saņēmēja dalībvalstī. Tā uzskata, ka pietiek ar to, ka šīs preces tikušas transportētas vai nosūtītas ārpus dalībvalsts, kur bija to izgatavošanas galīgais posms.
            22. SMK kft uzsver, ka pēc tās pakalpojumu sniegšanas beigām gatavās preces, kuras tika pārdotas pircējiem citā dalībvalstī, nevis Ungārijā, šī iemesla dēļ ir pametušas šīs pēdējās valsts teritoriju. Tas, ka pakalpojuma saņēmēja, proti, SMK UK Ltd 2007. gadā ir tikusi reģistrēta arī Ungārijas PVN maksātāju reģistrā, nenozīmējot, ka tā ir saņēmusi pakalpojumus ar Ungārijas PVN maksātāja identifikācijas numuru, jo tās pamatdarbība bija saistīta ar uzņēmumu, kurš atradās citā dalībvalstī. SMK kft uzskata, ka PVN likuma 15./A panta 14. punkts ir pretrunā PVN direktīvai.
            23. Főigazgatóság norāda, ka SMK kft esot bijusi jāņem vērā pakalpojumu sniegšana ar SMK UK Ltd Ungārijas PVN maksātāja reģistrācijas numuru, jo gatavo preču pārdošana, kas bija SMK kft veikto darbu rezultāts, norisinājās Ungārijā. Tā uzskata, ka no tā izriet, ka pakalpojumu sniegšanas vieta ir bijusi šīs dalībvalsts teritorijā, un ka tādēļ uz šiem pakalpojumiem attiecas PVN likuma teritoriālā ietekme. Gatavo preču transportēšanai neesot ietekmes uz to, ka tad, kad pakalpojums bija izpildīts, SMK kft bija jāmaksā PVN.
            24. Otrkārt, attiecībā uz NAV 2013. gada 8. janvāra lēmumu SMK kft uzskata, ka PVN samaksas pienākumu nevar tikt secināts no PVN direktīvas, nepieņemot tai pretēju interpretāciju. Tā uzskata, ka pakalpojumu saņēmējam ir jānolemj, kam ir pienākums maksāt nodokļus. Visbeidzot, ar atteikumu piemērot atbrīvojumu no nodokļa attiecībā uz šiem pakalpojumiem tiekot pārkāpti PVN teritorialitātes un neitralitātes principi.
            25. NAV norāda, ka, lai piemērotu PVN direktīvas 55. pantā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa, ir jāpārbauda, vai apakšuzņēmuma pakalpojumu saņēmējam bija vai viņam bija jābūt PVN maksātāja identifikācijas numuram Ungārijā. Šajā sakarā tā uzsver, ka gatavās preces, kuras montēja SMK kft , netika nosūtītas uz dalībvalsti, kuras teritorijā atradās SMK UK Ltd juridiskā adrese, bet gan tika pārdotas, vēl atrodoties Ungārijā, tādējādi šī dalībvalsts ir jāuzskata par SMK UK Ltd veiktās pārdošanas izpildes vietu.
            26. Šajos apstākļos Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság  (Ģulas [ Gyula ] administratīvā tiesa) nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai PVN direktīvas, kas bija spēkā līdz 2010. gada 1. janvārim, 55. pants var tikt interpretēts tādējādi, ka šis noteikums attiecas tikai uz tiem nodokļu maksātājiem, kuri ir pakalpojumu saņēmēji un kuriem tās vietas dalībvalstī, kurā pakalpojums faktiski tiek sniegts, nav vai nebija jābūt PVN identifikācijas numuram?
            2) Apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā – vai pakalpojumu sniegšanas vietas noteikšanai ir piemērojams vienīgi PVN direktīvas 52. pants?
            3) Noliedzošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā – vai PVN direktīvas, kas bija spēkā līdz 2010. gada 1. janvārim, 55. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja nodokļu maksātājam, kurš saņem apakšuzņēmuma pakalpojumus, ir vai būtu jābūt PVN identifikācijas numuram vairākās dalībvalstīs, tad tikai šis pakalpojumu saņēmējs var izlemt, ar kādu nodokļu identifikācijas numuru tas vēlas saņemt attiecīgo pakalpojumu (tostarp gadījumā, ja tiek uzskatīts, ka nodokļu maksātājs, kurš saņem pakalpojumu, tiek uzskatīts par reģistrētu pakalpojuma faktiskās sniegšanas vietas dalībvalstī, bet viņam ir PVN identifikācijas numurs citā dalībvalstī)?
            4) Ja uz trešo jautājumu tiktu atbildēts, ka pakalpojumu saņēmējam ir neierobežotas izvēles tiesības, vai PVN direktīvas 55. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka:
            – līdz 2009. gada 31. decembrim var tikt uzskatīts, ka pakalpojums ir ticis sniegts ar minētā pakalpojuma saņēmēja norādīto PVN identifikācijas numuru, ja tam ir arī citā dalībvalstī reģistrēta (dibināta) nodokļu maksātāja statuss un ja preces tiek nosūtītas vai transportētas ārpus dalībvalsts, kurā pakalpojums faktiski tika sniegts?
            – tas, ka pakalpojuma saņēmējs ir citā dalībvalstī reģistrēts nodokļu maksātājs, bet kurš ir piegādājis gatavās preces starpniekam, nosūtot vai transportējot tās ārpus dalībvalsts, kurā tika sniegts pakalpojums, un šis starpnieks savukārt pārdod preces tālāk kādā trešajā Savienības dalībvalstī, apakšuzņēmuma pakalpojumu saņēmējam netransportējot gatavās preces atpakaļ uz savu uzņēmumu, var ietekmēt pakalpojumu sniegšanas vietas noteikšanu?
            5) Ja pakalpojuma saņēmējam nav neierobežotas izvēles tiesības, vai PVN direktīvas, kas bija spēkā līdz 2010. gada 1. janvārim, 55. panta piemērojamību ietekmē:
            – apstākļi, kādos preces izgatavošanas pakalpojuma saņēmējs ir iegādājies izejmateriālus un nodevis tos personas, kas veic izgatavošanu, rīcībā,
            – tas, ka nodokļa maksātājs, kurš saņēmis pakalpojumu no kādas konkrētas dalībvalsts un ar kādu nodokļu identifikācijas numuru reģistrēta nodokļu maksātāja, pārdod preces, kas izriet no izgatavošanas procesa,
            – tas – kā tas ir bijis pamatlietā – ka izgatavošanas darbību rezultātā radušās gatavās preces valstī, kurā tās ir tikušas izgatavotas, ir bijušas vairāku pārdošanu priekšmets darījumu ķēdes ietvaros un vēlāk no šīs valsts ir tikušas tieši transportētas galīgajam pircējam?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            27. Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā otrai minētajai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Šajā nolūkā Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (skat. spriedumu Douane Advies Bureau Rietveld , C‑541/13, EU:C:2014:2270, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
            28. Šajā sakarā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā PVN piemērošanai ir jānosaka prasītājas pamatlietā Ungārijā sniegto apakšuzņēmuma pakalpojumu sniegšanas vieta, ko tā sniegusi pēc Apvienotajā Karalistē dibinātās SMK UK Ltd – kas ir preču, par kurām tiek sniegti šie pakalpojumi, īpašniece – rīkojuma un uz tās rēķina. No Tiesai iesniegtās informācijas arī izriet, ka šo pakalpojumu sniegšanu veidoja prasītājas pamatlietā īstenotā SMK UK Ltd  piederošo tālvadības pulšu montāža. Pēc to montāžas gatavās preces palika Ungārijā. SMK UK Ltd tās pēc tam pārdeva SMK Europe , kura tās atkārtoti pārdeva vai nu citā dalībvalstī, vai trešā valstī reģistrētiem pircējiem. Tādējādi pēc to atkārtotas pārdošanas šīs gatavās preces tika transportētas vai nosūtītas ārpus Ungārijas.
            29. Tāpat jāpiebilst, ka iesniedzējtiesa nošķir laikposmu, kurā pakalpojumu saņēmējs bija reģistrēts kā PVN maksātājs gan Ungārijā, gan Apvienotajā Karalistē, no laikposma, kad tam vairs nebija PVN maksātāja identifikācijas numura Ungārijā.
            30. Ņemot vērā iepriekš minēto, pieci prejudiciālie jautājumi, kas jāizskata kopā, ir jāuzskata par tādiem, kas būtībā ir par to, vai PVN direktīvas 55. pants, redakcijā, kas bija spēkā līdz 2010. gada 1. janvārim, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tādiem lietas apstākļiem, kādi ir pamatlietā, kad pakalpojumu saņēmējs bija reģistrēts kā PVN maksātājs vienlaikus gan tajā dalībvalstī, kurā pakalpojumi faktiski tika sniegti, gan citā dalībvalstī, bet vēlāk tikai šajā citā dalībvalstī un kad kustamais materiālais īpašums, attiecībā uz kuru šie pakalpojumi tika veikti, tika nosūtīts vai transportēts ārpus šīs dalībvalsts, kur faktiski pakalpojums tika sniegts, nevis pēc šo pakalpojumu izpildes, bet pēc vēlākas šo preču pārdošanas.
            31. PVN direktīva, ar ko tika aizstāta Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), ietver V sadaļu, kura attiecas uz ar nodokli apliekamu darījumu izpildes vietu. Šajā sadaļā iekļautā 3. nodaļa ir par pakalpojumu sniegšanas vietu, un tās 1. un 2. iedaļā attiecīgi ir noteikti vispārīgi noteikumi par tās vietas noteikšanu, kur šie pakalpojumi tiek aplikti ar nodokli, kā arī īpašie noteikumi, kas attiecas uz īpašu pakalpojumu sniegšanu. Tāpat kā Sestās direktīvas 77/388 9. panta 2. un 3. punktā PVN direktīvas 44.–59. pantā ir ietvertas normas, saskaņā ar kurām tiek noteikta konkrētā nodokļa piesaistes vieta (skat. spriedumu Welmory , C‑605/12, EU:C:2014:2298, 37. un 38. punkts).
            32. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru noteikumu, kas nosaka nodokļu piesaistes vietu saistībā ar pakalpojumu sniegšanu, mērķis ir izvairīties, pirmkārt, no konfliktiem kompetences jomā, kas var novest pie dubultas aplikšanas ar nodokļiem, un, otrkārt, no ienākumu neaplikšanas ar nodokļiem vispār (spriedums Welmory , C‑605/12, EU:C:2014:2298, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
            33. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar tādu tiesību normu kā PVN direktīvas 55. pants tiek noteikta nodokļu piesaistes vieta saistībā ar pakalpojumu sniegšanu un tādējādi nodalīta dalībvalstu kompetence. Šajā nolūkā minētās tiesību normas mērķis ir racionāli nodalīt attiecīgās valsts tiesību aktu PVN jomā piemērošanas jomas, vienādi nosakot nodokļu piesaistes vietu saistībā ar pakalpojumu sniegšanu (skat. šajā ziņā spriedumu Welmory , C‑605/12, EU:C:2014:2298, 50. un 51. punkts).
            34. Jāatgādina, ka vispārējā norma nodokļa piesaistes vietas noteikšanai saistībā ar tādu pakalpojumu sniegšanu, kuru mērķis ir kustama materiāla īpašuma apstrāde, ir noteikts PVN direktīvas 52. panta c) punktā, saskaņā ar kuru šādu pakalpojumu sniegšanas vieta ir tur, kur šie pakalpojumi faktiski ir izpildīti.
            35. PVN direktīvas 55. pantā, atkāpjoties no minētās normas, attiecībā uz iepriekš minētajiem pakalpojumiem, kas tiek sniegti pakalpojumu saņēmējiem, kuri PVN nolūkā ir identificēti dalībvalstī, kas nav pakalpojumu faktiskās sniegšanas dalībvalsts, ir noteikts, ka pakalpojumu sniegšanas vieta ir tās dalībvalsts teritorijā, kura pakalpojumu saņēmējam ir piešķīrusi PVN identifikācijas numuru, ar kuru tas saņēmis šos pakalpojumus. Šī atkāpe tiek piemērota vienīgi tad, ja preces nosūta vai transportē ārpus šo pakalpojumu faktiskās sniegšanas dalībvalsts.
            36. Tādējādi no PVN direktīvas 55. panta teksta izriet, ka šajā pantā paredzētā atkāpe tiek piemērota, ja ir izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi. Pirmkārt, pakalpojumu saņēmējam ir jābūt “identificētam kā PVN maksātājam” citā dalībvalstī, nevis tajā, kuras teritorijā šie pakalpojumi ir faktiski sniegti, un, otrkārt, precēm ir jābūt nosūtītām vai transportētām ārpus šo pakalpojumu faktiskās sniegšanas dalībvalsts.
            37. Tā kā, lai noteiktu pakalpojumu sniegšanas vietu, ir jāņem vērā tikai informācija, kas raksturo konkrēto ar nodokli apliekamo darījumu, otrais PVN direktīvas 55. pantā noteiktais nosacījums tajā paredzētās atkāpes piemērošanai ir jāizvērtē, ņemot vērā tikai šos informācijas elementus, nevis iespējamos vēlākos darījumus.
            38. Tātad, lai varētu piemērot PVN direktīvas 55. pantu, prece ir jātransportē vai jānosūta, veicot darījumu saistībā ar šīs preces apstrādi, šajā gadījumā – pirms cita darījuma ar šīm PVN pakļautajām precēm veikšanas.
            39. Šajā gadījumā, kā izriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem un kā ir atgādināts šī sprieduma 28. punktā, pēc to montāžas gatavās preces, kas tiek aplūkotas šajā lietā, palika Ungārijā un tika transportētas ārpus šīs dalībvalsts tikai pēc šo preču pārdošanas un atkārtotas pārdošanas darījumiem.
            40. No tā izriet, ka attiecībā uz pakalpojumu sniegšanu pamatlietā preces netika transportētas vai nosūtītas ārpus šo pakalpojumu faktiskās sniegšanas dalībvalsts. Tātad nosacījums par preču transportēšanu vai nosūtīšanu, kas paredzēts PVN direktīvas 55. pantā, nebija izpildīts. Līdz ar to šo pakalpojumu nodokļu piesaistes vieta ir jānosaka, piemērojot šīs direktīvas 52. panta c) punktu, saskaņā ar kuru šī vieta ir pakalpojumu faktiskās izpildes dalībvalsts, šajā gadījumā – Ungārija.
            41. Turklāt jākonstatē, ka attiecībā uz pirmo nosacījumu, kas paredzēts PVN direktīvas 55. panta piemērošanai, tas, ka minēto pakalpojumu sniegšanas laikposmā šo pakalpojumu saņēmējs vienlaikus bija identificēts kā PVN maksātājs kā Ungārijā, tā Apvienotajā Karalistē, bet vēlāk tikai šajā pēdējā dalībvalstī, neietekmē iesniedzējtiesā izskatāmās prāvas risinājumu, jo, sniedzot šos pakalpojumus, preces netika transportētas vai nosūtītas ārpus Ungārijas.
            42. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz prejudiciālajiem jautājumiem ir jāatbild, ka PVN direktīvas 55. pants, redakcijā, kas bija spēkā līdz 2010. gada 1. janvārim, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams tādos apstākļos kā pamatlietā, kad pakalpojumu saņēmējs vienlaikus bija identificēts kā PVN maksātājs kā pakalpojumu faktiskās izpildes dalībvalstī, tā citā dalībvalstī, bet vēlāk tikai šajā citā dalībvalstī, un kad kustamais materiālais īpašums, attiecībā uz kuru tika veikti šie pakalpojumi, tika nosūtīts vai transportēts ārpus pakalpojumu faktiskās izpildes dalībvalsts nevis pēc šo pakalpojumu pabeigšanas, bet pēc vēlākas šo preču pārdošanas.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            43. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
            Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 55. pants, redakcijā, kas bija spēkā līdz 2010. gada 1. janvārim, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams tādos apstākļos kā pamatlietā, kad pakalpojumu saņēmējs vienlaikus bija identificēts kā pievienotās vērtības nodokļa maksātājs kā pakalpojumu faktiskās izpildes dalībvalstī, tā citā dalībvalstī, bet vēlāk tikai šajā citā dalībvalstī, un kad kustamais materiālais īpašums, attiecībā uz kuru tika veikti šie pakalpojumi, tika nosūtīts vai transportēts ārpus pakalpojumu faktiskās izpildes dalībvalsts nevis pēc šo pakalpojumu pabeigšanas, bet pēc vēlākas šo preču pārdošanas.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 18.jūnijā.#L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC un Laboratoire Garnier & Cie pret Bellure NV, Malaika Investments Ltd un Starion International Ltd.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Apvienotā Karaliste.#Direktīva 89/104/EEK - Preču zīmes - 5. panta 1. un 2. punkts - Izmantošana salīdzinošajā reklāmā - Tiesības aizliegt šo izmantošanu - Negodīgas priekšrocības, kas gūtas no reputācijas - Preču zīmes funkciju apdraudējums - Direktīva 84/450/EEK - Salīdzinošā reklāma - 3.a panta 1. punkta g) un h) apakšpunkts - Salīdzinošās reklāmas likumības nosacījumi - Negodīgas priekšrocības, kas gūtas no preču zīmes reputācijas - Preces kā imitācijas vai reprodukcijas attēlojums.#Lieta C-487/07.

text:
      Lieta C‑487/07
      L’Oréal      SA u.c.
      pret
      Bellure      NV u.c.
      (Court of Appeal (England&Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 89/104/EEK – Preču zīmes – 5. panta 1. un 2. punkts – Izmantošana salīdzinošajā reklāmā – Tiesības aizliegt šo izmantošanu – Negodīgas priekšrocības, kas gūtas no reputācijas – Preču zīmes funkciju apdraudējums – Direktīva 84/450/EEK – Salīdzinoša reklāma – 3.a panta 1. punkta g) un h) apakšpunkts – Salīdzinošas reklāmas likumības nosacījumi – Negodīgas priekšrocības, kas gūtas no preču zīmes reputācijas – Preces kā imitācijas vai reprodukcijas attēlojums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Preču zīme ar reputāciju – Aizsardzība, kas ir paplašināta, attiecinot
            to arī uz precēm vai pakalpojumiem, kuri nav līdzīgi (Direktīvas 5. panta 2. punkts) – Paplašinātas aizsardzības nosacījumi
      (Padomes Direktīvas 89/104 5. panta 2. punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Preču zīmes īpašnieka tiesības iebilst pret identiska vai līdzīga
            apzīmējuma izmantošanu attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, ko veic trešā persona – Preču zīmes
            izmantošana Direktīvas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē
      (Padomes Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkts un Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Maldinoša un salīdzinoša reklāma – Direktīva 84/450 – Salīdzinoša reklāma
      (Padomes Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta g) un h) apakšpunkts)
      1.        Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 5. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas, ka pastāv no preču zīmes atšķirtspējas
         vai reputācijas negodīgi gūtas priekšrocības šīs tiesību normas nozīmē, nenozīmē ne to, ka pastāv sajaukšanas iespēja, ne
         to, ka pastāv kaitējuma draudi preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai vai vispārīgāk tās īpašniekam. Priekšrocības, ko
         trešā persona gūst, izmantojot apzīmējumu, kas līdzīgs preču zīmei ar reputāciju, šī trešā persona no minētās atšķirtspējas
         vai reputācijas ir guvusi negodīgi, ja tā ar šīs izmantošanas palīdzību mēģina sev izveidot saikni ar tēlu, kāds ir preču
         zīmei ar reputāciju, lai izmantotu tās pievilkšanas spēju, reputāciju un prestižu un lai bez jebkādas finansiālas kompensācijas
         savā labā izmantotu komerciāla rakstura pūles, ko preču zīmes īpašnieks pielicis, lai izveidotu un uzturētu tās tēlu.

      (sal. ar 50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka reģistrētas preču
         zīmes īpašniekam ir tiesības aizliegt trešai personai salīdzinošajā reklāmā, kas neatbilst visiem Direktīvas 84/450 par maldinošu
         un salīdzinošu reklāmu, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punktā paredzētajiem likumības nosacījumiem,
         izmantot šai preču zīmei identisku apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas identiski tiem, attiecībā uz kuriem
         ir reģistrēta minētā preču zīme, pat ja šī izmantošana nevar apdraudēt preču zīmes pamatfunkciju – norādīt preču vai pakalpojumu
         izcelsmi –, ar nosacījumu, ka minētā izmantošana apdraud vai var apdraudēt vienu no preču zīmes pārējām funkcijām.

      Saskaņā ar Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta pirmo teikumu reģistrēta preču zīme piešķir īpašniekam ekskluzīvas tiesības.
         Saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu šīs ekskluzīvās tiesības ļauj īpašniekam atturēt visas trešās
         personas, kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot komercdarbībā apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei, attiecībā uz precēm
         vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta preču zīme.

      Ekskluzīvās tiesības, ko paredz Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts, tiek piešķirtas, lai preču zīmes īpašniekam
         ļautu aizsargāt savas īpašās intereses kā šīs preču zīmes īpašniekam, proti, nodrošināt, ka preču zīme var pildīt savu funkciju,
         un tāpēc šo tiesību īstenošanai ir jābūt rezervētai gadījumam, ja apzīmējuma izmantošana no trešo personu puses kaitē vai
         varētu kaitēt preču zīmes funkcijām. Pie šīm funkcijām ir pieskaitāma ne tikai preču zīmes pamatfunkcija – garantēt patērētājiem
         preces vai pakalpojuma izcelsmi –, bet arī citas tās funkcijas, proti, funkcija garantēt šīs preces vai šī pakalpojuma kvalitāti
         vai saziņas, investīciju vai reklāmas funkcija.

      (sal. ar 57., 58. un 65. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Direktīvas 84/450 par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kas grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka reklāmas devējs, kas tieši vai netieši salīdzinošajā reklāmā norāda, ka tā pārdotā prece ir preces ar plaši pazīstamu
         preču zīmi imitācija, attēlo “preci vai pakalpojumu kā imitāciju vai atdarinājumu” šī 3.a panta 1. punkta h) apakšpunkta nozīmē.

      Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētā nosacījuma īpašais mērķis ir aizliegt reklāmas devējam salīdzinošajā
         reklāmā norādīt to, ka prece vai pakalpojums, ko tas pārdod, ir preces vai pakalpojuma ar preču zīmi imitācija vai atdarinājums.
         Šajā sakarā aizliegta ir ne tikai tāda reklāma, kurā ir skaidra norāde uz imitācijas vai atdarinājuma ideju, bet arī tāda
         reklāma, kas, ņemot vērā attiecīgā gadījuma vispārējo raksturu un ekonomisko kontekstu, var netieši šo ideju nodot mērķauditorijai.

      Šajā sakarā nav nozīmes tam, vai reklāmā ir norādīts, ka runa ir par preces, kurai ir aizsargāta preču zīme, pilnīgu imitāciju
         vai tikai par kādas šīs preces pamatīpašības imitāciju.

      Tā kā salīdzinošā reklāma, kurā reklāmas devēja preces ir attēlotas kā preces ar preču zīmi imitācija, atbilstoši Direktīvai 84/450
         ir kvalificējama kā tāda, kas ir pretrunā godīgai konkurencei, un tādējādi prettiesiska, jo peļņa, ko reklāmas devējs guvis
         šādas reklāmas rezultātā, ir negodīgas konkurences rezultāts un tādējādi ir jāuzskata par negodīgi gūtu no šīs preču zīmes
         reputācijas 3.a panta 1. punkta g) apakšpunkta nozīmē.

      (sal. ar 75., 76., 79. un 80. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 18. jūnijā (*)

      Direktīva 89/104/EEK – Preču zīmes – 5. panta 1. un 2. punkts – Izmantošana salīdzinošajā reklāmā – Tiesības aizliegt šo izmantošanu – Negodīgas priekšrocības, kas gūtas no reputācijas – Preču zīmes funkciju apdraudējums – Direktīva 84/450/EEK – Salīdzinoša reklāma – 3.a panta 1. punkta g) un h) apakšpunkts – Salīdzinošas reklāmas likumības nosacījumi – Negodīgas priekšrocības, kas gūtas no preču zīmes reputācijas – Preces kā imitācijas vai reprodukcijas attēlojums
      Lieta C‑487/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 22. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 5. novembrī,
         tiesvedībā

      L’Oréal SA,

      Lancôme parfums et beauté & Cie SNC,

      Laboratoire Garnier & Cie
      pret
      Bellure NV,

      Malaika Investments Ltd, kas darbojas ar komercnosaukumu “Honey pot cosmetic & Perfumery Sales”,

      Starion International Ltd.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 5. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        L’Oréal SA Lancôme parfums et beauté & Cie SNC, kā arī Laboratoire Garnier & Cie vārdā – H. Karrs [H. Carr] un D. Andersons [D. Anderson], QC, kā arī – Ž. Reida [J. Reid], barrister, ko pilnvarojis Baker & McKenzie LLP,

      –        Malaika Investments Ltd un Starion International Ltd vārdā – R. Vaiands [R. Wyand], QC, kā arī – H. Porters [H. Porter] un T. Mūdijs‑Stjuarts [T. Moody‑Stuart], solicitors,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – T. Harisa [T. Harris], pēc tam L. Sīboruts [L. Seeboruth], pārstāvji, kuriem palīdz S. Malinčics [S. Malynciz], barrister,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues], kā arī – A. L. Dirēna [A.‑L. During] un B. Bopēra‑Manoka [B. Beaupère‑Manokha], pārstāvji,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels], pārstāve,

      –        Polijas valdības vārdā – A. Rutkovska [A. Rutkowska] un K. Rokicka [K. Rokicka], pārstāves,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Iness Fernandišs [L. Inez Fernandes] un I. Vjeira da Silva [I. Vieira da Silva], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 10. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 5. panta 1. un 2. punktu Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajā
         direktīvā 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kā arī 3.a panta
         1. punktu Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvā 84/450/EEK par maldinošu un salīdzinošu reklāmu (OV L 250, 17. lpp.),
         kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu 97/55/EK (OV L 290, 18. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Direktīva 84/450”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prasību, ko L’Oréal SA, Lancômeparfumset beauté & Cie SNC, kā arī Laboratoires Garnier & Cie (turpmāk tekstā visas kopā – “L’Oréal u.c.”) iesniegušas pret Bellure NV (turpmāk tekstā – “Bellure”), Malaika Investments Ltd, kas darbojas ar komercnosaukumu “Honey pot cosmetic & Perfumery Sales” (turpmāk tekstā – “Malaika”), un Starion International Ltd (turpmāk tekstā – “Starion”), lai panāktu, ka pēdējām minētajām tiek piespriests sods par preču zīmju viltošanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskas regulējums
      3        Direktīva 89/104 tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvu 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu
         tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (Kodificēta versija) (OV L 299, 25. lpp.), kas stājās spēkā 2008. gada 28. novembrī.
         Tomēr pamata prāvai, ņemot vērā faktu rašanās dienu, joprojām ir piemērojama Direktīva 89/104.

      4        Direktīvas 89/104 desmitais apsvērums ir formulēts šādi:

      “tā kā aizsardzība, ko iegūst reģistrēta preču zīme, kuras funkcija jo īpaši ir garantēt preču zīmi kā izcelsmes norādi, ir
         absolūta identitātes gadījumā starp preču zīmi un tās apzīmējumu un precēm vai pakalpojumiem; tā kā aizsardzību piemēro arī
         līdzības gadījumā starp preču zīmi un apzīmējumu un precēm vai pakalpojumiem; tā kā obligāti ir jāsniedz līdzības jēdziena
         interpretācija attiecībā uz iespēju sajaukt; tā kā iespēja sajaukt, kuras novērtējums ir atkarīgs no daudziem elementiem un
         jo īpaši no preču zīmes atpazīstamības tirgū, iespējamām asociācijām ar izmantotām vai reģistrētām zīmēm, no līdzības pakāpes
         starp preču zīmi un apzīmējumu starp identificētajām precēm vai pakalpojumiem, veido īpašus nosacījumus šādai aizsardzībai;
         tā kā veidi, kādos var konstatēt iespēju sajaukt, un jo īpaši pienākums pierādīt ir attiecīgās valsts procesuālo noteikumu,
         kurus neierobežo šī direktīva, jautājums”.

      5        Direktīvas 89/104 5. pantā ar nosaukumu “Tiesības, ko piešķir preču zīme” ir noteikts:

      “1.      Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas,
         kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot komercdarbībā:

      a)      jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā
         uz ko ir reģistrēta preču zīme;

      b)      jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, identitātes
         vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību, kas ietver asociācijas iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi.

      2.      Ikviena dalībvalsts var arī paredzēt, ka īpašniekam ir tiesības aizkavēt visas trešās personas, kam nav viņa piekrišanas,
         lietot komercdarbībā jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri
         nav līdzīgi tiem, kam šī preču zīme reģistrēta, ja pēdējai ir reputācija dalībvalstī un, ja šīs zīmes nepamatota lietošana
         rada negodīgas priekšrocības vai rada kaitējumu preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.

      3.      Saskaņā ar šī panta 1. un 2. punktu cita starpā var aizliegt šādas darbības:
      [..]
      b)      preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzkrājumu veidošanu šiem nolūkiem, izmantojot šo apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu
         vai sniegšanu ar šo apzīmējumu nosaukumu;

      [..]
      d)      apzīmējuma lietošanu darījumu dokumentos un reklāmā.
      [..]”
      6        Minētās direktīvas 6. panta ar nosaukumu “Preču zīmes darbības ierobežojumi” 1. punktā ir paredzēts:

      “Preču zīme nedod tās īpašniekam tiesības aizliegt trešai personai izmantot komercdarbībā:
      [..]
      b)      norādes attiecībā uz preču vai sniegtā pakalpojuma veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi,
         preču ražošanas vai pakalpojuma sniegšanas laiku, vai citas preču vai pakalpojumu īpašības;

      [..].”
      7        Noteikumi par salīdzinošo reklāmu Direktīvas 84/450 sākotnējā versijā tika ieviesti ar Direktīvu 97/55.

      8        Direktīvas 97/55 preambulas otrais, septītais, devītais, vienpadsmitais, trīspadsmitais līdz piecpadsmitais un deviņpadsmitais
         apsvērums ir formulēts šādi:

      “(2)      tā kā iekšējā tirgus pilnīga izveide nozīmē arvien plašākas izvēles iespējas; tā kā, ņemot vērā to, ka patērētāji var izmantot
         un viņiem ir jāizmanto pēc iespējas labāk iekšējā tirgus priekšrocības un ka reklāma ir ļoti svarīgs līdzeklis, ar ko radīt
         reālu noieta tirgu visām precēm un pakalpojumiem visā Kopienā, pamatnoteikumiem par salīdzinošās reklāmas formu un saturu
         jābūt vienveidīgiem, un salīdzinošās reklāmas izmantošanas nosacījumiem dalībvalstīs jābūt saskaņotiem; tā kā, ja šādi nosacījumi
         ir izpildīti, ir vieglāk objektīvi parādīt dažādu salīdzināmu produktu labās īpašības; tā kā salīdzinošā reklāma var arī veicināt
         konkurenci starp preču piegādātājiem un pakalpojumu sniedzējiem par labu patērētājam;

      [..]
      (7)      tā kā, ja pastāv salīdzinošais aspekts, ir jāparedz nosacījumi, pie kādiem ir atļauta salīdzinošā reklāma, lai noteiktu, kāda
         veida prakse salīdzinošajā reklāmā var traucēt konkurenci, kaitēt konkurentiem un var radīt pretēju ietekmi uz patērētāja
         izvēli; tā kā šādiem atļautās reklāmas nosacījumiem būtu jāiekļauj kritēriji preču un pakalpojumu īpašību objektīvam salīdzinājumam;

      [..]
      (9)      tā kā, lai nepieļautu to, ka salīdzinošo reklāmu izmanto konkurenci kropļojošā un negodīgā veidā, būtu jāatļauj salīdzināt
         tikai tādas konkurējošas preces un pakalpojumi, kas atbilst vienādām prasībām vai ir paredzēti vienam un tam pašam nolūkam;

      [..]
      (11)      tā kā salīdzinošās reklāmas nosacījumiem jābūt kumulatīviem, un tie ir jāievēro pilnībā; [..]
      [..]
      (13)      tā kā 5. pants [..] direktīvā 89/104 [..] piešķir ekskluzīvas tiesības reģistrētas preču zīmes īpašniekam, ieskaitot tiesības
         neļaut trešām pusēm tirdzniecībā izmantot jebkādu zīmi, kas ir identiska vai līdzīga minētajai preču zīmei attiecībā uz identiskām
         precēm vai pakalpojumiem vai pat, attiecīgos gadījumos, – uz citām precēm;

      (14)      tā kā, lai salīdzinošo reklāmu padarītu efektīvu, tomēr var būt vajadzība identificēt konkurenta preces vai pakalpojumus,
         atsaucoties uz pēdējam piederošo preču zīmi vai tirdzniecības nosaukumu;

      (15)      tā kā šādi izmantojot svešu preču zīmi, tirdzniecības nosaukumu vai citas atšķirības zīmes netiek pārkāptas šīs ekskluzīvās
         tiesības tajos gadījumos, kad izmantošana atbilst šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem un kad šādas izmantošanas paredzētais
         mērķis ir vienīgi atšķirt tos un tādējādi objektīvi izcelt atšķirības;

      [..]
      (19)      tā kā par atļautas salīdzinošās reklāmas nosacījumiem atbilstošu nevar uzskatīt tādu salīdzinājumu, kurā preces vai pakalpojumi
         tiek attēloti kā imitācija vai atdarinājums tādām precēm vai pakalpojumiem, kurām ir reģistrēta preču zīme vai tirdzniecības
         nosaukums.”

      9        Saskaņā ar Direktīvas 84/450 1. pantu tās mērķis ir paredzēt nosacījumus, ar kuriem salīdzinošā reklāma ir atļauta.

      10      Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā reklāmas definīcija ir šāda: reklāma nozīmē “priekšstata veidošanu jebkādā veidā saistībā
         ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatniecību vai brīvām profesijām, lai veicinātu preču vai pakalpojumu noietu, ieskaitot
         nekustamo īpašumu, tiesības un pienākumus”. Saskaņā ar šī paša panta 2.a punktu salīdzinošā reklāma ir “jebkura reklāma, kas
         tieši vai netieši identificē konkurentu vai konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus”.

      11      Minētās direktīvas 3.a panta 1. punktā ir noteikts:

      “Salīdzinošā reklāma tiktāl, ciktāl tā attiecas uz salīdzinājumu, ir atļauta, ja tā atbilst šādiem nosacījumiem:
      a)      tā nav maldinoša saskaņā ar 2. panta 2. punktu, 3. pantu un 7. panta 1. punktu;
      [..]
      d)      tās dēļ tirgū netiek jaukts reklāmas devējs ar konkurentu vai reklāmas devēja un konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukumi,
         citas atšķirības zīmes, preces vai pakalpojumi;

      e)      tā nediskreditē vai nenomelno konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukumus, citas atšķirības zīmes, preces, pakalpojumus,
         darbību vai apstākļus;

      [..]
      g)      tā negodīgi neizmanto priekšrocības, kādas rada konkurenta preču zīmes, tirdzniecības nosaukuma vai citu atšķirības zīmju
         reputācija vai konkurējošu produktu izcelsmes vietas norādes reputācija;

      h)      tajā preces vai pakalpojumus neattēlo kā tādu preču vai pakalpojumu imitācijas vai atdarinājumus, kuriem ir aizsargāta preču
         zīme vai tirdzniecības nosaukums.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      12      Direktīvas 89/104 noteikumi valsts tiesībās tika transponēti ar 1994. gada likumu par preču zīmēm (Trade Marks Act 1994). Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 2. punkts tika transponēti ar šī likuma 10. panta 1. un 3. punktu.

      13      Direktīvas 84/450 3.a panta noteikumi valsts tiesībās tika transponēti ar 2000. gada noteikumiem par maldinošas reklāmas kontroli
         (Control of Misleading Advertisements (Amendment) Regulations 2000 (SI 2000/914)), ar kuriem tika ieviests jauns 4.A pants 1988. gada noteikumos par maldinošas reklāmas kontroli (Control of Misleading Advertisements (Amendment) Regulations 1988 (SI 1988/915)).

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14      L’Oréal SA u.c. ir L’Oréal grupas locekles, kas ražo un pārdod smaržas. Apvienotajā Karalistē tās ir šādu preču zīmju ar reputāciju, kas reģistrētas
         attiecībā uz smaržām un citiem smaržu produktiem, īpašnieces:

      –        preču zīmes, kas attiecas uz smaržu “Trésor”:
      –        vārdiska preču zīme “Trésor” (turpmāk tekstā – “vārdiska preču zīme “Trésor” ”),
      –        vārdiska un grafiska preču zīme, ko veido smaržu “Trésor” flakona priekšplāna un sāna attēls, uz flakona it īpaši ir norādīts
         uzraksts “Trésor” (turpmāk tekstā – “ “Trésor” flakona preču zīme”),

      –        vārdiska un grafiska preču zīme, ko veido kārbas, kurā šis flakons tiek pārdots, priekšplāna attēls, uz kārbas it īpaši ir
         norādīts uzraksts “Trésor” (turpmāk tekstā – “ “Trésor” kārbas preču zīme”);

      –        preču zīmes, kas attiecas uz smaržu “Miracle”:
      –        vārdiska preču zīme “Miracle” (turpmāk tekstā – “vārdiska preču zīme “Miracle” ”),
      –        vārdiska un grafiska preču zīme, ko veido smaržu “Miracle” flakona priekšplāna attēls, uz flakona it īpaši ir norādīts uzraksts
         “Miracle” (turpmāk tekstā – “ “Miracle” flakona preču zīme”),

      –        vārdiska un grafiska preču zīme, ko veido kārbas, kurā šis smaržu “Miracle” flakons tiek pārdots, priekšplāna attēls, uz kārbas
         it īpaši ir norādīts uzraksts “Miracle” (turpmāk tekstā – “ “Miracle” kārbas preču zīme”);

      –        vārdiska preču zīme “Anaïs‑Anaïs”;
      –        preču zīmes, kas attiecas uz smaržu “Noa”:
      –        vārdiska preču zīme “Noa Noa”, kā arī
      –        vārdiskas un grafiskas preču zīmes, kuras abas veido vārds “Noa” stilizētā formā.
      15      Malaika un Starion Apvienotajā Karalistē pārdod līnijas “Creation Lamis” smaržu imitācijas. Starion pārdod arī līnijas “Dorall” un “Stitch” smaržu imitācijas.

      16      Līnijas “Creation Lamis” un “Dorall” ražo Bellure.

      17      Līnijā “Creation Lamis” ietilpst smarža “La Valeur”, kas ir smaržas “Trésor” imitācija un kuras flakons un kārba kopumā ir
         līdzīgi smaržas “Trésor” flakonam un kārbai. Tajā ietilpst arī smarža “Pink Wonder”, kas ir smaržas “Miracle” imitācija un
         kuras flakons un kārba kopumā ir līdzīgi smaržas “Miracle” flakonam un kārbai.

      18      Gan vienā, gan otrā gadījumā ir skaidrs, ka līdzība nevar maldināt profesionāļus vai sabiedrību.

      19      Līnijā “Dorall” ietilpst smarža “Coffret d’Or”, kas ir smaržas “Trésor” imitācija un kuras flakons un kārba nedaudz ir līdzīgi
         smaržas “Trésor” flakonam un kārbai.

      20      Līnijas “Stitch” smaržu kārbām pamatā nav nekādas līdzības ar L’Oréal u.c. pārdoto smaržu flakoniem un kārbām.

      21      Pārdodot līniju “Creation Lamis”, “Dorall”, kā arī “Stitch” smaržas, Malaika un Starion izmanto salīdzinājuma sarakstus, kurus nodod mazumtirgotājiem un kuros ir norādīta tās smaržas vārdiskā preču zīme, kuras
         imitācija ir pārdotā smarža (turpmāk tekstā – “salīdzinājuma saraksti”).

      22      L’Oréal u.c. iesniedza High Court of Justice (England & Wales), ChanceryDivision, prasību pret Bellure, Malaika un Starion par viltošanu.

      23      L’Oréal u.c. norāda, pirmkārt, ka salīdzinājuma sarakstu izmantošana ir uzskatāma par tiesību, kas tām ir saistībā ar vārdiskajām
         preču zīmēm “Trésor”, “Miracle”, “Anaïs‑Anaïs” un “Noa”, kā arī vārdiskajām un grafiskajām preču zīmēm “Noa”, pārkāpums, kas
         ir aizliegts ar 1994. gada likuma par preču zīmēm 10. panta 1. punktu.

      24      Tās, otrkārt, apgalvoja, ka to preču flakonu un kārbu imitācija, kā arī smaržu tirdzniecība šādos imitētajos flakonos un kārbās
         veidoja to tiesību, kas saistītas ar vārdiskajām preču zīmēm “Trésor” un “Miracle”, kā arī to “Trésor” flakona, “Trésor” kārbas,
         “Miracle” flakona un “Miracle” kārbas vārdiskajām un grafiskajām preču zīmēm, pārkāpumu, kas ir aizliegts ar 1994. gada likuma
         par preču zīmēm 10. panta 3. punktu.

      25      Ar 2006. gada 4. oktobra spriedumu HighCourt apmierināja prasību tiktāl, ciktāl tā bija pamatota ar 1994. gada likuma par preču zīmēm 10. panta 1. punktu. Savukārt tiktāl,
         ciktāl prasība bija pamatota ar šī likuma 10. panta 3. punktu, tā šo prasību noraidīja attiecībā uz “Trésor” kārbas un “Miracle”
         flakona preču zīmēm.

      26      Gan Malaika un Starion, gan L’Oréal u.c. par šo spriedumu iesniedza prasību Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

      27      Attiecībā uz salīdzinājuma sarakstu, kuros ir minētas vārdiskas preču zīmes, kuru īpašnieces ir L’Oréal u.c., izmantošanu, attiecībā uz kuriem tās uzskata, ka tie ir salīdzinošā reklāma Direktīvas 84/450 nozīmē, iesniedzējtiesa
         šaubās par to, vai konkurenta preču zīmes izmantošana šādos sarakstos var tikt aizliegta atbilstoši Direktīvas 89/104 5. panta
         1. punkta a) apakšpunktam.

      28      Ja tas tā ir, minētā tiesa vēlas uzzināt, vai šāda izmantošana tomēr varētu būt atļauta saskaņā ar Direktīvas 89/104 6. panta
         1. punkta b) apakšpunktu. Šajā sakarā uzskatot, ka konkurenta preču zīmes izmantošana salīdzinošajā reklāmā atbilst Direktīvas 89/104
         6. panta noteikumiem, ja minētajā reklāmā ir ievērotas Direktīvas 84/450 3.a panta prasības, tā uzskata, ka šīs pēdējās minētās
         tiesību normas interpretācija tai ir nepieciešama, lai pieņemtu lēmumu pamata lietā.

      29      Attiecībā uz tādu flakonu un kārbu izmantošanu, kas līdzīgas L’Oréal u.c. pārdoto smaržu flakoniem un kārbām, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot jēdzienu “negodīgas priekšrocības” Direktīvas 89/104
         5. panta 2. punkta nozīmē.

      30      Šajos apstākļos Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus jautājumus:

      “1)      Ja tirgotājs, reklamējot savas preces vai pakalpojumus, izmanto konkurentam piederošu reģistrētu preču zīmi, lai salīdzinātu
         viņa tirgoto preču iezīmes (un it īpaši smaržu) ar preču, ko ar minēto preču zīmi tirgo konkurents, iezīmēm (un it īpaši smaržu)
         tādā veidā, ka tas nerada sajaukšanas iespēju vai citādi neapdraud preču zīmes kā izcelsmes norādes pamatfunkciju, vai šāda
         izmantošana atbilst Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunktam vai 5. panta 1. punkta b) apakšpunktam?

      2)      Ja tirgotājs tirdzniecības gaitā (it sevišķi salīdzinājuma sarakstā) izmanto reģistrētu preču zīmi ar reputāciju, lai norādītu
         uz viņa paša produkta iezīmi (it īpaši tā smaržu) tādā veidā, ka:

      a)      tas nerada nekāda veida sajaukšanas iespēju;
      b)      tas neietekmē produktu tirdzniecību, kas ir apzīmēti ar reģistrēto preču zīmi ar reputāciju;
      c)      tas neapdraud preču zīmes kā izcelsmes garantijas pamatfunkciju un nekaitē šīs preču zīmes reputācijai, aptraipot tās tēlu,
         padarot to neskaidru vai kādā citā veidā;

      d)      tam ir būtiska nozīme tirgotāja produkta reklāmā,
      vai šī izmantošana atbilst Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunktam?
      3)      Ko nozīmē frāze “negodīgi izmanto priekšrocības” 3.a panta [1. punkta] g) apakšpunktā Direktīvā [84/450] un it īpaši, ja tirgotājs
         salīdzinājuma sarakstā salīdzina savu produktu ar produktu ar preču zīmi ar reputāciju, vai viņš tādējādi negodīgi izmanto
         priekšrocības, kādas rada šādas preču zīmes reputācija?

      4)      Ko nozīmē frāze “preces vai pakalpojumus neattēlo kā [..] imitācijas vai atdarinājumus” minētās direktīvas 3.a panta [1. punkta]
         h) apakšpunktā un it īpaši – vai šajā frāzē ietilpst gadījums, kurā, nekādā veidā neradot sajaukšanas iespēju vai maldināšanu,
         persona vienīgi patiesi apgalvo, ka tās produktam ir tāda būtiska iezīme (smarža), kas ir līdzīga produkta ar reputāciju,
         kuru aizsargā preču zīme, smaržai?

      5)      Ja tirgotājs izmanto apzīmējumu, kas ir līdzīgs reģistrētai preču zīmei ar reputāciju, un šis apzīmējums un preču zīme nav
         tik līdzīgi, ka tos varētu sajaukt, tādējādi, ka:

      a)      netiek izjaukta vai apdraudēta reģistrētās preču zīmes pamatfunkcija norādīt uz izcelsmi;
      b)      reģistrētā preču zīme vai tās reputācija netiek aptraipīta vai padarīta neskaidra, un nepastāv arī tāds risks;
      c)      preču zīmes īpašnieka tirdzniecība netiek nelabvēlīgi ietekmēta;
      d)      preču zīmes īpašniekam netiek liegta neviena priekšrocība, kas saistīta ar viņa preču zīmes reklamēšanu, uzturēšanu vai pilnveidošanu;
      e)      tomēr tirgotājs gūst komerciālu labumu, izmantojot savu apzīmējumu tāpēc, ka tas ir līdzīgs reģistrētajai zīmei,
      vai šī izmantošana nozīmē, ka tiek “negodīgi [gūtas] priekšrocības” no reģistrētās preču zīmes reputācijas [Direktīvas 89/104]
         5. panta 2. punkta izpratnē?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      31      Kā iesniedzējtiesa ir precizējusi, pirmais līdz ceturtais jautājums par to, kā interpretēt Direktīvas 89/104 5. panta 1. punktu
         un Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punktu, ir saistīts ar to, ka atbildētājas pamata lietā salīdzinājuma sarakstos izmanto
         vārdiskas preču zīmes, kuru īpašnieces ir L’Oréal u.c., bet piektais jautājums, kas attiecas uz Direktīvas 89/104 5. panta 2. punkta interpretāciju, ir saistīts ar tādu kārbu
         un flakonu izmantošanu, kas līdzīgi L’Oréal u.c. pārdoto smaržu kārbām un flakoniem, kuri ir aizsargāti ar vārdiskām un grafiskām preču zīmēm. Tā kā pēdējā minētā tiesību
         norma tomēr var tikt piemērota arī minēto preču zīmju izmantošanai attiecīgajos salīdzinājuma sarakstos, vispirms ir jāatbild
         uz piekto jautājumu.

       Par piekto jautājumu
      32      Uzdodot piekto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 89/104 5. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi,
         ka trešā persona, kas izmanto apzīmējumu, kurš līdzīgs preču zīmei ar reputāciju, var tikt uzskatīta par tādu, kas negodīgi
         gūst priekšrocības no preču zīmes šīs normas nozīmē, ja šī izmantošana tam sniedz priekšrocību tā preču vai pakalpojumu tirdzniecībai,
         neradot sabiedrībai sajaukšanas risku vai neradot vai nedraudot radīt kaitējumu preču zīmei vai tās īpašniekam.

      33      Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstošās tiesību normas un faktiskos apstākļus nosaka iesniedzējtiesa, līdz ar to Tiesa nevar
         apšaubīt faktisku vērtējumu (šajā sakarā skat. 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑153/02 Neri, Recueil, I‑13555. lpp., 34. un 35. punkts, kā arī 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑347/06 ASMBrescia, Krājums, I‑5641. lpp., 28. punkts). Tādējādi, pat ja, kā to norāda Apvienotās Karalistes un Francijas valdība, sākumā varētu
         šķist maz iespējams, ka tas, ka trešā persona izmanto kādai preču zīmei līdzīgu apzīmējumu, lai pārdotu preces, kas imitē
         tās, attiecībā uz kurām šī preču zīme ir reģistrēta, rada priekšrocību trešās personas preču pārdošanai, vienlaikus nekaitējot
         to preču tēlam vai tirdzniecībai, uz kurām attiecas minētā preču zīme, Tiesai ir saistoša šī hipotēze, ko izvirzījusi iesniedzējtiesa.

      34      Direktīvas 89/104 5. panta 2. punktā attiecībā uz preču zīmēm ar reputāciju ir paredzēta plašāka aizsardzība nekā tā, kas
         paredzēta tā paša 5. panta 1. punktā. Šīs aizsardzības īpašais nosacījums ir nepamatota tāda apzīmējuma izmantošana, kas ir
         identisks vai līdzīgs reģistrētai preču zīmei, ar kuru negodīgi gūst vai varētu gūt labumu no šīs preču zīmes atšķirtspējas
         vai reputācijas, vai nodara vai varētu tām nodarīt kaitējumu (šajā sakarā skat. 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑425/98
         MarcaMode, Recueil, 4861. lpp., 36. punkts; 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑408/01 Adidas‑Salomon un AdidasBenelux, Recueil, I‑12537. lpp., 27. punkts, un 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑102/07 adidas un adidasBenelux, Krājums, I‑2439. lpp., 40. punkts, kā arī attiecībā uz Direktīvas 89/104 4. panta 4. punkta a) apakšpunktu – 2008. gada
         27. novembra spriedumu lietā C‑252/07 IntelCorporation, Krājums, I‑8823. lpp., 26. punkts).

      35      Tiesa ir arī precizējusi, ka Direktīvas 89/104 5. panta 2. punkts ir piemērojams arī precēm un pakalpojumiem, kas ir identiski
         vai līdzīgi tiem, saistībā ar kuriem ir reģistrēta preču zīme (šajā sakarā skat. 2003. gada 9. janvāra spriedumu lietā C‑292/00
         Davidoff, Recueil, I‑389. lpp., 30. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā Adidas‑Salomon un AdidasBenelux, 18.–22. punkts, kā arī lietā adidas un adidasBenelux, 37. punkts).

      36      Direktīvas 89/104 5. panta 2. punktā paredzētais kaitējums, ja tas rodas, ir sekas starp preču zīmi un apzīmējumu esošai zināmai
         līdzības pakāpei, sakarā ar ko konkrētajai sabiedrības daļai izveidojas saikne starp apzīmējumu un preču zīmi, proti, starp
         tām izveidojas saikne, pat ja šī sabiedrības daļa tās nesajauc. Attiecīgi nav vajadzīgs, lai līdzības pakāpe starp preču zīmi,
         kam ir reputācija, un trešās personas izmantoto apzīmējumu būtu tāda, lai konkrētai sabiedrības daļai rastos sajaukšanas iespēja.
         Pietiek ar to, ka līdzības pakāpe starp preču zīmi, kam ir reputācija, un apzīmējumu ir tāda, ka konkrētajai sabiedrības daļai
         izveidojas saikne starp apzīmējumu un preču zīmi (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Adidas‑Salomon un AdidasBenelux, 29. un 31. punkts, kā arī lietā adidas un adidasBenelux, 41. punkts).

      37      Tas, ka sabiedrībai ir radusies šāda saikne, ir obligāts nosacījums, bet ar to vien nepietiek, lai secinātu, ka pastāv kāds
         no kaitējumiem, pret kuriem Direktīvas 89/104 5. panta 2. punktā ir paredzēta aizsardzība preču zīmēm ar reputāciju (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā IntelCorporation, 31. un 32. punkts).

      38      Šie kaitējumi, pirmkārt, ir kaitējums preču zīmes atšķirtspējai, otrkārt, kaitējums šīs preču zīmes reputācijai un, treškārt,
         priekšrocības, ko negodīgi gūst no minētās preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā IntelCorporation, 27. punkts).

      39      Kaitējums preču zīmes atšķirtspējai, ko apzīmē arī kā “atšķaidīšanu”, “samazināšanu” vai “pārklāšanu”, rodas tādēļ, ka tiek
         vājināta šīs preču zīmes spēja identificēt preces vai pakalpojumus, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, jo tas, ka trešā
         persona izmanto identisku vai līdzīgu apzīmējumu, izraisa preču zīmes identitātes un tās ietekmes uz sabiedrības apziņu izkliedēšanu.
         It īpaši tas tā ir gadījumā, kad preču zīme, kas radīja tūlītēju asociāciju ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem
         tā ir reģistrēta, vairs to nespēj (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā IntelCorporation, 29. punkts).

      40      Attiecībā uz kaitējumu preču zīmes reputācijai, ko apzīmē arī kā “aptraipīšanu” vai “pasliktināšanu” – šis kaitējums rodas
         tad, ja preces vai pakalpojumus, attiecībā uz kuriem trešā persona izmanto identisku vai līdzīgu apzīmējumu, sabiedrība var
         uztvert tādā veidā, ka preču zīmes pievilkšanas spēks ir mazināts. Šāda kaitējuma draudi var izrietēt no tā, ka trešās personas
         piedāvātajām precēm vai pakalpojumiem piemīt kāda pazīme vai īpašība, kas var negatīvi ietekmēt preču zīmes tēlu.

      41      Jēdziens “no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas negodīgi gūtas priekšrocības”, ko apzīmē arī kā “parazītismu” un “free‑riding”,
         ir saistīts ne tikai ar kaitējumu, kas nodarīts preču zīmei, bet ar priekšrocībām, kuras trešā persona guvusi no identiska
         vai līdzīga apzīmējuma izmantošanas. Tas attiecas uz gadījumiem, kad, ņemot vērā preču zīmes tēla vai tās īpašību pārnešanu
         uz precēm, kas apzīmētas ar identisku vai līdzīgu apzīmējumu, pastāv acīmredzama preču zīmes ar reputāciju tēla ekspluatācija.

      42      Lai piemērotu Direktīvas 89/104 5. panta 2. punktu, pietiek tikai ar vienu no šiem trim kaitējuma veidiem (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā IntelCorporation, 28. punkts).

      43      No tā izriet, ka labums, ko trešā persona guvusi no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas, var izrādīties nepamatots pat
         tad, ja identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošana nerada kaitējumu ne preču zīmes atšķirtspējai, ne reputācijai vai vispārīgāk
         tās īpašniekam.

      44      Lai noteiktu, vai apzīmējuma izmantošanas rezultātā tiek gūts nepamatots labums no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas,
         ir jāveic vispārējs novērtējums, kurā ir ņemti vērā visi atbilstošie attiecīgam gadījumam raksturīgie faktori, kuru skaitā
         ir preču zīmes reputācijas intensitāte un atšķirtspējas pakāpe, konfliktējošo preču zīmju līdzības pakāpe, kā arī attiecīgo
         preču vai pakalpojumu raksturs un pielīdzināmības pakāpe. Attiecībā uz preču zīmes reputācijas intensitāti un atšķirtspējas
         pakāpi Tiesa jau ir nospriedusi, ka jo nozīmīgāka ir šīs preču zīmes atšķirtspēja un reputācija, jo vieglāk var pieļaut kaitējuma
         esamību. No judikatūras arī izriet, ka jo ātrāk un spēcīgāk apzīmējums atsauc atmiņā agrāko preču zīmi, jo nozīmīgāks ir risks,
         ka apzīmējuma faktiskās vai nākotnē iespējamās izmantošanas rezultātā negodīgi tiek gūtas priekšrocības no preču zīmes atšķirtspējas
         vai reputācijas vai tām tiek nodarīts kaitējums (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā IntelCorporation, 67.–69. punkts).

      45      Turklāt ir jānorāda, ka, veicot šādu vispārēju novērtējumu, attiecīgā gadījumā var ņemt vērā arī to, vai pastāv preču zīmes
         “atšķaidīšanas” vai “aptraipīšanas” risks.

      46      Šajā gadījumā ir skaidrs, ka kārbas un flakonus, kas ir līdzīgi L’Oréal u.c. reģistrētajām preču zīmēm ar reputāciju, Malaika un Starion izmanto, lai pārdotu smaržas, kas ir tādu luksusa smaržu “zemākas klases” imitācijas, attiecībā uz kurām minētās preču zīmes
         ir reģistrētas un izmantotas.

      47      Šajā sakarā iesniedzējtiesa ir konstatējusi saikni starp, pirmkārt, dažiem Malaika un Starion izmantotiem iepakojumiem un, otrkārt, dažām preču zīmēm, kas attiecas uz kārbām un flakoniem un kuru īpašnieces ir L’Oréal u.c. Turklāt no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šī saikne sniedz komerciāla rakstura priekšrocību atbildētājām pamata
         lietā. No iesniedzējtiesas lēmuma arī izriet, ka minēto preču zīmju līdzība ar precēm, ko pārdod Malaika un Starion, ir tikusi panākta apzināti, lai sabiedrībai radītu asociāciju starp smaržām un to imitācijām, atvieglojot šo imitāciju pārdošanu.

      48      Vispārējā novērtējumā, kas iesniedzējtiesai būs jāveic, lai noskaidrotu, vai šajos apstākļos var konstatēt, ka ir gūtas negodīgas
         priekšrocības no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas, būs jāņem vērā, ka tādu kārbu un flakonu izmantošanas mērķis,
         kas līdzīgi imitēto smaržu kārbām un flakoniem, ir reklāmas nolūkos gūt priekšrocības no to preču zīmju atšķirtspējas un reputācijas,
         ar kurām šīs smaržas tiek pārdotas.

      49      Šajā sakarā ir jāprecizē, ka tad, ja trešā persona, izmantojot preču zīmei ar reputāciju līdzīgu apzīmējumu, mēģina sev izveidot
         saikni ar tās tēlu, lai izmantotu tās pievilkšanas spēju, reputāciju un prestižu, kā arī lai bez jebkādas finansiālas kompensācijas
         un bez pienākuma pielikt savas pūles šajā sakarā savā labā izmantotu komerciāla rakstura pūles, ko preču zīmes īpašnieks pielicis,
         lai izveidotu un uzturētu šīs preču zīmes tēlu, ir jāuzskata, ka minētās izmantošanas rezultātā no minētās preču zīmes atšķirtspējas
         vai reputācijas gūtās priekšrocības ir gūtas negodīgi.

      50      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz piekto jautājumu ir jāatbild tā, ka Direktīvas 89/104 5. panta 2. punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka tas, ka pastāv no preču zīmes atšķirtspējas un reputācijas negodīgi gūtas priekšrocības šīs tiesību normas nozīmē,
         nenozīmē ne to, ka pastāv sajaukšanas iespēja, ne to, ka pastāv kaitējuma draudi preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai
         vai vispārīgāk tās īpašniekam. Priekšrocības, ko trešā persona gūst no minētās atšķirtspējas vai reputācijas, izmantojot apzīmējumu,
         kas līdzīgs preču zīmei ar reputāciju, šī trešā persona ir guvusi negodīgi, ja tā ar šīs izmantošanas palīdzību mēģina sev
         izveidot saikni ar tēlu, kāds ir preču zīmei ar reputāciju, lai izmantotu tās pievilkšanas spēju, reputāciju un prestižu un
         lai bez jebkādas finansiālas kompensācijas savā labā izmantotu komerciāla rakstura pūles, ko preču zīmes īpašnieks pielicis,
         lai izveidotu un uzturētu tās tēlu.

       Par pirmo un otro jautājumu
      51      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) vai b) apakšpunkts ir interpretējams
         tādējādi, ka reģistrētas preču zīmes īpašniekam ir tiesības aizliegt trešai personai salīdzinošajā reklāmā izmantot šai preču
         zīmei identisku apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas identiski tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta minētā
         preču zīme, ja šī izmantošana nevar apdraudēt preču zīmes pamatfunkciju, proti, norādīt preču vai pakalpojumu izcelsmi. Uzdodot
         otro jautājumu, kas ir jāizskata kopā ar pirmo jautājumu, minētā tiesa būtībā jautā, vai plaši pazīstamas preču zīmes īpašnieks
         var iebilst pret šādu izmantošanu atbilstoši šī panta 1. punkta a) apakšpunktam, ja šī izmantošana nevar apdraudēt preču zīmi
         vai kādu tās funkciju, bet tai tomēr ir būtiska nozīme trešo personu preču vai pakalpojumu reklāmā.

      52      Vispirms ir jānorāda, ka salīdzinājuma saraksti, kas tiek aplūkoti pamata prāvā, var tikt kvalificēti kā salīdzinošā reklāma.
         Reklāma saskaņā ar Direktīvas 84/450 2. panta 1. punktu nozīmē priekšstata veidošanu jebkādā veidā saistībā ar tirdzniecību,
         uzņēmējdarbību, amatniecību vai brīvām profesijām, lai veicinātu preču vai pakalpojumu noietu. Saskaņā ar minētā 2. panta
         2.a punktu šāda reklāma ir jākvalificē kā salīdzinoša, ja tā tieši vai netieši identificē konkurentu vai konkurenta piedāvātās
         preces vai pakalpojumus. Ņemot vērā šīs īpaši plašās definīcijas, salīdzinošā reklāma var izpausties ļoti dažādās formās (šajā
         sakarā skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑112/99 ToshibaEurope, Recueil, I‑7945. lpp., 28. un 31. punkts; 2003. gada 8. aprīļa spriedumu lietā C‑44/01 PippigAugenoptik, Recueil, I‑3095. lpp., 35. punkts; 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑381/05 De LandtsheerEmmanuel, Krājums, I‑3115. lpp., 16. punkts, kā arī 2008. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑533/06 O2 Holdings un O2 (UK), Krājums, I‑4231. lpp., 42. punkts).

      53      Tātad Tiesa jau ir atzinusi, ka tas, ka reklāmas devējs salīdzinošajā reklāmā izmanto konkurenta preču zīmei identisku vai
         līdzīgu apzīmējumu, lai identificētu konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus, ir jāinterpretē kā izmantošana attiecībā
         uz paša reklāmas devēja precēm vai pakalpojumiem Direktīvas 89/104 5. panta 1. un 2. punkta nozīmē. Līdz ar to šāda izmantošana
         attiecīgos gadījumos varētu tikt aizliegta atbilstoši minētajiem noteikumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā O2 Holdings un O2 (UK), 36. un 37. punkts).

      54      Tiesa tomēr ir precizējusi, ka reģistrētās preču zīmes īpašnieks nevar aizliegt trešai personai izmantot tā preču zīmei identisku
         vai līdzīgu apzīmējumu salīdzinošajā reklāmā, kas atbilst visiem Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punktā izklāstītajiem nosacījumiem,
         ar kuriem tā ir atļauta (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā O2 Holdings un O2 (UK), 45. un 51. punkts).

      55      Jānorāda arī tas, ka ir skaidrs, ka Malaika un Starion smaržu salīdzinājuma sarakstos ir izmantojušas L’Oréal u.c. reģistrētas vārdiskas preču zīmes “Trésor”, “Miracle”, “Anaïs‑Anaïs” un “Noa”, nevis tikai šīm preču zīmēm līdzīgus
         apzīmējumus. Turklāt šī izmantošana tika īstenota attiecībā uz precēm, kas identiskas tām, attiecībā uz kurām minētās preču
         zīmes bija reģistrētas, proti, smaržām.

      56      Šāda izmantošana ietilpst Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomā, nevis šī 5. panta 1. punkta
         b) apakšpunkta piemērošanas jomā.

      57      Saskaņā ar Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta pirmo teikumu reģistrēta preču zīme piešķir īpašniekam ekskluzīvas tiesības.
         Saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu šīs ekskluzīvās tiesības ļauj īpašniekam atturēt visas trešās
         personas, kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot komercdarbībā apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei, attiecībā uz precēm
         vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta preču zīme.

      58      Tiesai jau ir bijusi iespēja secināt, ka ekskluzīvās tiesības, ko paredz Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts,
         tiek piešķirtas, lai preču zīmes īpašniekam ļautu aizsargāt savas īpašās intereses kā šīs preču zīmes īpašniekam, proti, nodrošināt,
         ka preču zīme var pildīt savu funkciju, un tāpēc šo tiesību īstenošanai ir jābūt rezervētai gadījumam, ja apzīmējuma izmantošana
         no trešo personu puses kaitē vai varētu kaitēt preču zīmes funkcijām (2002. gada 12. novembra spriedums lietā C‑206/01 Arsenal Football Club, Recueil, I‑10273. lpp., 51. punkts; 2004. gada 16. novembra spriedums lietā C‑245/02 Anheuser‑Busch, Krājums, I‑10989. lpp., 59. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑48/05 AdamOpel, Krājums, I‑1017. lpp., 21. punkts). Pie šīm funkcijām ir pieskaitāma ne tikai preču zīmes pamatfunkcija – garantēt patērētājiem
         preces vai pakalpojuma izcelsmi, bet arī citas tās funkcijas, proti, funkcija garantēt šīs preces vai šī pakalpojuma kvalitāti
         vai saziņas, investīciju vai reklāmas funkcija.

      59      Tādējādi Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā aizsardzība ir daudz plašāka nekā tā, kas ir paredzēta
         tā paša 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā, kuras īstenošanas priekšnoteikums ir sajaukšanas iespējas esamība un līdz ar to
         iespēja, ka var tikt apdraudēta preču zīmes pamatfunkcija (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Davidoff, 28. punkts, kā arī lietā O2 Holdings un O2 (UK), 57. punkts). Saskaņā ar Direktīvas 89/104 desmito apsvērumu reģistrētas preču zīmes sniegtā aizsardzība ir absolūta identitātes
         gadījumā starp preču zīmi un tās apzīmējumu un precēm vai pakalpojumiem, kaut arī līdzības gadījumā starp preču zīmi un apzīmējumu,
         kā arī precēm vai pakalpojumiem sajaukšanas iespēja ir īpašs aizsardzības nosacījums.

      60      No šī sprieduma 58. punktā minētās judikatūras izriet, ka preču zīmes īpašnieks, pamatojoties uz Direktīvas 89/104 5. panta
         1. punkta a) apakšpunktu, nevar iebilst pret to, ka tiek izmantots preču zīmei identisks apzīmējums, ja šī izmantošana nevar
         apdraudēt nevienu no tās funkcijām (skat. arī iepriekš minētos spriedumus lietā ArsenalFootballClub, 54. punkts, un lietā AdamOpel, 22. punkts).

      61      Tādējādi Tiesa jau ir atzinusi, ka atsevišķi izmantošanas veidi vienīgi aprakstošos nolūkos neietilpst Direktīvas 89/104 5. panta
         1. punkta piemērošanas jomā, jo tie neapdraud nevienu no interesēm, ko paredzēts aizsargāt ar šo tiesību normu, un tādējādi
         neietilpst izmantošanas jēdzienā šīs tiesību normas nozīmē (šajā sakarā skat. 2002. gada 14. maija spriedumu lietā C‑2/00
         Hölterhoff, Recueil, I‑4187. lpp., 16. punkts).

      62      Šajā sakarā tomēr ir jāprecizē, ka pamata lietā aprakstītā situācija būtiski atšķiras no tās, attiecībā kuru ir taisīts iepriekš
         minētais spriedums lietā Hölterhoff, jo vārdiskas preču zīmes, kuru īpašnieces ir L’Oréal u.c., salīdzinājuma sarakstos, ko izplatījušas Malaika un Starion, ir izmantotas ne tikai aprakstošos, bet reklāmas nolūkos.

      63      Iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamata lietā, preču zīmju, kuru īpašnieces ir L’Oréal u.c., izmantošana var apdraudēt kādu no šo preču zīmju funkcijām, piemēram, saziņas, investīciju vai šo preču zīmju reklāmas
         funkciju.

      64      Turklāt, tā kā šī tiesa ir konstatējusi, ka minētajām preču zīmēm ir reputācija, to izmantošana salīdzinājuma sarakstos var
         tikt aizliegta arī saskaņā ar Direktīvas 89/104 5. panta 2. punktu, kura piemērojamības priekšnoteikums, kā tas ir atzīts
         šī sprieduma 50. punktā, ne vienmēr ir draudu esamība preču zīmei vai tās īpašniekam, ja vien trešā persona negodīgi gūst
         priekšrocības no šīs preču zīmes izmantošanas.

      65      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild tā, ka Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta
         a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka reģistrētas preču zīmes īpašniekam ir tiesības aizliegt trešai personai salīdzinošajā
         reklāmā, kas neatbilst visiem Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punktā paredzētajiem likumības nosacījumiem, izmantot šai preču
         zīmei identisku apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas identiski tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta minētā
         preču zīme, pat ja šī izmantošana nevar apdraudēt preču zīmes pamatfunkciju – norādīt preču vai pakalpojumu izcelsmi, ar nosacījumu,
         ka minētā izmantošana apdraud vai var apdraudēt vienu no preču zīmes pārējām funkcijām.

       Par trešo un ceturto jautājumu
      66      Uzdodot trešo un ceturto jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkts
         ir interpretējams tādējādi, ka tad, ja reklāmas devējs, izmantojot salīdzinājuma sarakstu un neradot ne sajaukšanas, ne maldināšanas
         iespēju, norāda, ka tā precei piemīt kāda pamatīpašība, kas ir līdzīga tai, kāda piemīt precei, kas tiek pārdota ar plaši
         pazīstamu preču zīmi, kuras imitācija ir reklāmas devēja prece, šis reklāmas devējs negodīgi gūst priekšrocības no minētās
         preču zīmes reputācijas šī 3.a panta 1. punkta g) apakšpunkta nozīmē vai attēlo “preci vai pakalpojumu kā imitāciju vai atdarinājumu”
         minētā 3.a panta 1. punkta h) apakšpunkta nozīmē.

      67      Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta a)–h) apakšpunktā ir uzskaitīti kumulatīvi nosacījumi, kam jāatbilst salīdzinošajai
         reklāmai, lai to varētu atzīt par likumīgu.

      68      Šo nosacījumu mērķis ir sabalansēt dažādas intereses, kas varētu tikt skartas, atļaujot salīdzinošo reklāmu. Tādējādi no Direktīvas 97/55
         otrā, septītā un devītā apsvēruma izriet, ka šī 3.a panta mērķis ir veicināt konkurenci preču un pakalpojumu piegādātāju starpā
         patērētāju interesēs, ļaujot konkurentiem objektīvi norādīt uz dažādu līdzīgu preču priekšrocībām un vienlaikus aizliedzot
         tādu praksi, kas var izraisīt konkurences traucējumus, radīt kaitējumu konkurentiem un negatīvi ietekmēt patērētāju izvēli.

      69      No tā izriet, ka minētā 3.a panta 1. punktā uzskaitītie nosacījumi ir interpretējami vislabvēlīgākajā nozīmē, lai atļautu
         reklāmu, kurā objektīvi tiek salīdzinātas preču vai pakalpojumu īpašības (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         De LandtsheerEmmanuel, 35. punkts un minētā judikatūra), nodrošinot, ka salīdzinošā reklāma netiek izmantota pret konkurenci vērstā un negodīgā
         veidā vai tādā veidā, lai kaitētu patērētāju interesēm.

      70      Konkrētāk, attiecībā uz konkurenta preču zīmes izmantošanu salīdzinošajā reklāmā Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punktā šādai
         izmantošanai ir izvirzīti četri īpaši nosacījumi, kas attiecīgi ir minēti šī 3.a panta 1. punkta d), e), g) un h) apakšpunktā.
         Tādējādi tiek prasīts, lai preču zīmes izmantošana neradītu ne sajaukšanas iespēju, ne preču zīmes diskreditāciju vai nomelnošanu,
         lai tās rezultātā negodīgi netiktu gūtas priekšrocības no preču zīmes reputācijas, ne arī lai prece vai pakalpojums būtu noformēts
         kā preces vai pakalpojuma, ko aizsargā preču zīme, imitācija vai atdarinājums.

      71      Kā izriet no Direktīvas 97/55 trīspadsmitā līdz piecpadsmitajam apsvēruma, šo nosacījumu mērķis ir saskaņot, pirmkārt, preču
         zīmes īpašnieka intereses saņemt savu ekskluzīvo tiesību aizsardzību un, otrkārt, šī īpašnieka konkurentu intereses, kā arī
         patērētāju intereses savā rīcībā iegūt efektīvu salīdzinošo reklāmu, kas objektīvi izceļ atšķirības, kas pastāv piedāvāto
         preču vai pakalpojumu starpā.

      72      No tā izriet, ka konkurenta preču zīmes izmantošana salīdzinošajā reklāmā Kopienu tiesībās ir pieļauta, ja salīdzinājums ir
         tāds objektīvs atšķirību izcēlums, kura mērķis vai sekas nav negodīgas konkurences situāciju radīšana, kādas ir aprakstītas
         Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta d), e), g) un h) apakšpunktā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā PippigAugenoptik, 49. punkts).

      73      Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta h) apakšpunktu, saskaņā ar kuru salīdzinošajā reklāmā preci vai
         pakalpojumu nedrīkst attēlot kā tādas preces vai pakalpojuma imitāciju vai atdarinājumu, kurai ir aizsargāta preču zīme vai
         tirdzniecības nosaukums, ir jāsecina, ka no šīs tiesību normas, kā arī no Direktīvas 97/55 deviņpadsmitā apsvēruma formulējuma
         skaidri izriet, ka šis nosacījums ir piemērojams ne tikai viltotām precēm, bet arī jebkurai imitācijai un atdarinājumam.

      74      Turklāt no Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta h) apakšpunkta sistēmiskas interpretācijas izriet, ka tajā kā priekšnosacījums
         nav paredzēta ne salīdzinošās reklāmas maldinošā rakstura esamība, ne sajaukšanas iespējas esamība. Šāda rakstura un iespējas
         neesamība ir salīdzinošās reklāmas likumības neatkarīgi nosacījumi, kas paredzēti 3.a panta 1. punkta a) un d) apakšpunktā.

      75      Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētā nosacījuma īpašais mērķis ir aizliegt reklāmas devējam salīdzinošajā
         reklāmā norādīt to, ka prece vai pakalpojums, ko tas pārdod, ir preces vai pakalpojuma ar preču zīmi imitācija vai atdarinājums.
         Šajā sakarā, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 84. punktā, aizliegta ir ne tikai tāda reklāma, kurā ir skaidra
         norāde uz imitācijas vai atdarinājuma ideju, bet arī tāda reklāma, kas, ņemot vērā attiecīgā gadījuma vispārējo raksturu un
         ekonomisko kontekstu, var netieši šo ideju nodot mērķauditorijai.

      76      Ir skaidrs, ka pamata lietā aplūkojamo salīdzinājuma sarakstu mērķis un sekas ir norādīt attiecīgajai sabiedrībai oriģinālās
         smaržas, kuru imitācija ir Malaika un Starion pārdotās smaržas. Šie saraksti tādējādi apliecina, ka pēdējās minētās smaržas ir imitācijas smaržām, kas tiek pārdotas ar
         atsevišķām preču zīmēm, kuru īpašnieces ir L’Oréal u.c., un tādējādi tajos reklāmas devēja pārdotās preces ir attēlotas kā tādu preču imitācijas, kurām ir aizsargāta preču
         zīme Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta h) apakšpunkta nozīmē. Kā to ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 88. punktā,
         šajā sakarā nav nozīmes tam, vai reklāmā ir norādīts, ka runa ir par preces, kurai ir aizsargāta preču zīme, pilnīgu imitāciju
         vai tikai par kādas šīs preces pamatīpašības imitāciju, piemēram, šajā gadījumā attiecīgo preču smaržu.

      77      Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta g) apakšpunktu, saskaņā ar kuru salīdzinošajā reklāmā nedrīkst
         negodīgi izmantot priekšrocības, ko rada preču zīmes reputācija, ir jānorāda, ka jēdziens no reputācijas “negodīgi gūtas priekšrocības”,
         kas izmantots gan minētajā tiesību normā, gan Direktīvas 89/104 5. panta 2. punktā, ņemot vērā Direktīvas 97/55 trīspadsmito
         līdz piecpadsmito apsvērumu, principā ir jāinterpretē tāpat (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā O2 Holdings un O2 (UK), 49. punkts).

      78      Tā kā šī sprieduma 76. punktā tika konstatēts, ka atbildētāju pamata lietā izmantotajos salīdzinājuma sarakstos to pārdotās
         smaržās ir attēlotas kā preču, kam ir aizsargāta preču zīme, imitācija vai atdarinājums Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkta
         h) apakšpunkta nozīmē, trešais jautājums ir jāsaprot tā, ka tā mērķis ir noskaidrot, vai šādos apstākļos priekšrocības, ko
         rada minēto sarakstu izmantošana, ir negodīgi gūtas no šīs aizsargātās preču zīmes reputācijas minētā 3.a panta 1. punkta
         g) apakšpunkta nozīmē.

      79      Šajā sakarā ir jākonstatē, ka, tā kā salīdzinošā reklāma, kurā reklāmas devēja preces ir attēlotas kā preces ar preču zīmi
         imitācija, atbilstoši Direktīvai 84/450 ir kvalificējama kā tāda, kas ir pretrunā godīgai konkurencei, un tādējādi prettiesiska,
         jo peļņa, ko reklāmas devējs guvis šādas reklāmas rezultātā, ir negodīgas konkurences rezultāts un tādējādi ir jāuzskata par
         negodīgi gūtu no šīs preču zīmes reputācijas.

      80      Tādējādi uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild tā, ka Direktīvas 84/450 3.a panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi,
         ka reklāmas devējs, kas tieši vai netieši salīdzinošajā reklāmā norāda, ka tā pārdotā prece ir preces ar plaši pazīstamu preču
         zīmi imitācija, attēlo “preci vai pakalpojumu kā imitāciju vai atdarinājumu” šī 3.a panta 1. punkta h) apakšpunkta nozīmē.
         Peļņa, ko reklāmas devējs guvis šādas prettiesiskas salīdzinošās reklāmas rezultātā, ir jāuzskata par “negodīgi gūtu” minētā
         3.a panta 1. punkta g) apakšpunkta nozīmē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      81      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm,
            5. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas, ka pastāv no preču zīmes atšķirtspējas vai reputācijas negodīgi gūtas
            priekšrocības šīs tiesību normas nozīmē, nenozīmē ne to, ka pastāv sajaukšanas iespēja, ne to, ka pastāv kaitējuma draudi
            preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai vai vispārīgāk tās īpašniekam. Priekšrocības, ko trešā persona gūst, izmantojot
            apzīmējumu, kas līdzīgs preču zīmei ar reputāciju, šī trešā persona no minētās atšķirtspējas vai reputācijas ir guvusi negodīgi,
            ja tā ar šīs izmantošanas palīdzību mēģina sev izveidot saikni ar tēlu, kāds ir preču zīmei ar reputāciju, lai izmantotu tās
            pievilkšanas spēju, reputāciju un prestižu un lai bez jebkādas finansiālas kompensācijas savā labā izmantotu komerciāla rakstura
            pūles, ko preču zīmes īpašnieks pielicis, lai izveidotu un uzturētu tās tēlu;
      2)      Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka reģistrētas preču zīmes īpašniekam ir tiesības
            aizliegt trešai personai salīdzinošajā reklāmā, kas neatbilst visiem Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvas 84/450/EEK
            par maldinošu un salīdzinošu reklāmu, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu
            97/55/EK, 3.a panta 1. punktā paredzētajiem likumības nosacījumiem, izmantot šai preču zīmei identisku apzīmējumu attiecībā
            uz precēm vai pakalpojumiem, kas identiski tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta minētā preču zīme, pat ja šī izmantošana
            nevar apdraudēt preču zīmes pamatfunkciju – norādīt preču vai pakalpojumu izcelsmi, ar nosacījumu, ka minētā izmantošana apdraud
            vai var apdraudēt vienu no preču zīmes pārējām funkcijām;
      3)      Direktīvas 84/450, kas grozīta ar Direktīvu 97/55, 3.a panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka reklāmas devējs, kas
            tieši vai netieši salīdzinošajā reklāmā norāda, ka tā pārdotā prece ir preces ar plaši pazīstamu preču zīmi imitācija, attēlo
            “preci vai pakalpojumu kā imitāciju vai atdarinājumu” šī 3.a panta 1. punkta h) apakšpunkta nozīmē. Peļņa, ko reklāmas devējs
            guvis šādas prettiesiskas salīdzinošās reklāmas rezultātā, ir jāuzskata par “negodīgi gūtu” no šīs preču zīmes reputācijas
            minētā 3.a panta 1. punkta g) apakšpunkta nozīmē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1973. gada 12. jūlijā. # Hauptzollamt Bremerhaven pret Massey-Ferguson GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Deklarētā muitas vērtība. # Lieta 8-73.