title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 29.novembrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Regula (EEK) Nr. 2092/091 - Lauksaimniecības produktu bioloģiska ražošana - Privātas kontroles organizācijas - Prasība, lai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī būtu birojs vai ilglaicīga infrastruktūra - Pamatojumi - Dalība valsts varas īstenošanā - EKL 55. pants - Patērētāju tiesību aizsardzība.#Lieta C-404/05.

text:
      Lieta C‑404/05
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku
      Regula (EEK) Nr. 2092/91 – Lauksaimniecības produktu ekoloģiski tīra ražošana – Privātas kontroles organizācijas – Prasība, lai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī būtu birojs vai ilglaicīga infrastruktūra – Pamatojumi – Dalība valsts varas īstenošanā – EKL 55. pants – Patērētāju tiesību aizsardzība
      Ģenerāladvokātes Eleanoras Šarpstones [Eleanor Sharpston] secinājumi, sniegti 2007. gada 12. jūlijā

      Tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 29. novembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi
      (EKL 45., 49. un 55. pants; Padomes Regula Nr. 2092/91)
      Uzliekot privātajām ekoloģiski tīri ražotu lauksaimniecības produktu kontroles organizācijām, kas apstiprinātas citā dalībvalstī,
         pienākumu uzturēt biroju valsts teritorijā, lai tajā varētu sniegt kontroles pakalpojumus, dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus,
         ko tai uzliek EKL 49. pants.

      Pirmkārt, papildu un sagatavošanas loma, kas privātajām organizācijām pienākas saskaņā ar Regulu Nr. 2092/91 par lauksaimniecības
         produktu bioloģisku [ekoloģiski tīru] ražošanu un norādēm par to uz lauksaimniecības produktiem un pārtikas produktiem – attiecībā
         uz uzraudzības iestādi, nevar tikt uzskatīta par tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā EKL 55. panta, ko skata
         kopā ar EKL 45. panta pirmo daļu, izpratnē, kas pamatotu atkāpes izdarīšanu saskaņā ar šīm tiesību normām, bet gan par papildu
         darbībām, kas ir nodalāmas no šādas iestādes darbības. Otrkārt, šāda prasība pārsniedz to, kas objektīvi nepieciešams patērētāju
         aizsardzības mērķa sasniegšanai, kas var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.

      (sal. ar 37., 38., 44., 48. un 52. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 29. novembrī (*)

      Regula (EEK) Nr. 2092/91 – Lauksaimniecības produktu ekoloģiski tīra ražošana – Privātas kontroles organizācijas – Prasība, lai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstī būtu birojs vai ilglaicīga infrastruktūra – Pamatojumi – Dalība valsts varas īstenošanā – EKL 55. pants – Patērētāju tiesību aizsardzība
      Lieta C‑404/05
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2005. gada 17. novembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv E. Traversa [E. Traversa] un G. Brauns [G. Braun], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā

      prasītāja,
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv M. Lumma [M. Lumma] un K. Šulce‑Bāra [C. Schulze‑Bahr], pārstāvji,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits (referents),

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 12. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, nosakot prasību, ka privātām ekoloģiski tīru lauksaimniecības
         produktu kontroles organizācijām (turpmāk tekstā – “privātas organizācijas”), kas ir reģistrētas un apstiprinātas citā dalībvalstī,
         Vācijā ir jāatrodas vai nu uzņēmējdarbības vietai, vai citai pastāvīgai infrastruktūrai, lai tajā varētu veikt savu darbību,
         Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2       Padomes 1991. gada 24. jūnija Regulā (EEK) Nr. 2092/91 par lauksaimniecības produktu bioloģisko [ekoloģiski tīru] ražošanu
         un norādēm par to uz lauksaimniecības produktiem un pārtikas produktiem (OV L 198, 1. lpp.), ko groza Padomes 1999. gada 19. jūlija
         Regula (EK) Nr. 1804/1999 (OV L 222, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2092/91”), paredzēti minimālie noteikumi lauksaimniecības
         produktu bioloģiskās [ekoloģiski tīras] ražošanas jomā, attiecīgo produktu ražošanas metožu kontroles procedūras un šādi ražoto
         produktu sertifikācija. Saskaņā ar šo regulu uz produktiem, kas atbilst tajā paredzētajām prasībām, tostarp marķējumā, var
         norādīt “Bioloģisks [Ekoloģiski tīrs] lauksaimniecības produkts – EK kontroles sistēma”.

      3       Regulas Nr. 2092/91 1., 2. un 4. pantā ir uzskaitīti attiecīgie produkti un norādes par bioloģiskās [ekoloģiski tīras] ražošanas
         metodēm un noteiktas dažādu jēdzienu definīcijas. Šīs regulas 3. pantā noteikts, ka regula ir piemērojama, neskarot citas
         Kopienu tiesību normas vai tās valsts tiesību normas, kas ir saderīgas ar Kopienu tiesību aktiem. Minētās regulas 5. pantā
         paredzēti nosacījumi, ar kādiem produkta marķējumā vai reklāmas materiālos var atsaukties uz bioloģiskās [ekoloģiski tīras]
         ražošanas metodi, bet šīs pašas regulas 6. pantā skaidroti ražošanas noteikumi, uz ko attiecas bioloģiskās [ekoloģiski tīras]
         ražošanas metodes jēdziens.

      4       Regulas Nr. 2092/91 8. pants ir formulēts šādi:
      “1.      Jebkurš uzņēmējs, kas ražo, sagatavo vai importē no kādas trešās valsts 1. pantā minētos produktus, lai tos pārdotu:
      a)      paziņo par šo darbību kompetentai iestādei dalībvalstī, kurā šī darbība tiek veikta; šajā paziņojumā iekļauj IV [pielikumā]
         uzskaitītās ziņas;

      b)      pakļauj savu uzņēmumu 9. pantā minētajai kontroles sistēmai.
      2.      Dalībvalstis norāda iestādi vai organizāciju, kas pieņem šādus paziņojumus.
      Lai efektīvi uzraudzītu attiecīgo uzņēmēju, dalībvalstis var [noteikt, ka sniedzama jebkura cita papildu informācija], ko
         tās uzskata par vajadzīgu.

      3.      Kompetentā iestāde nodrošina, lai ieinteresētajām pusēm būtu pieejams precizēts saraksts ar to uzņēmēju vārdiem un adresēm,
         uz kuriem attiecas kontroles sistēma.”

      5       Saskaņā ar Regulas Nr. 2092/91 9. pantu:
      “1.      Dalībvalstis izveido kontroles sistēmu, kurā darbojas viena vai vairākas izraudzītas kontroles iestādes un/vai apstiprinātas
         privātas organizācijas, kurām ir pakļauti tie uzņēmēji, kas ražo, sagatavo vai no trešām valstīm importē 1. pantā minētos
         produktus.

      2.      Dalībvalstis paredz pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka [uzņēmējam], kurš ievēro šīs regulas noteikumus un veic
         iemaksas kontroles izdevumu segšanai, nodrošina pieeju kontroles sistēmai.

      3.      Kontroles sistēma ietver vismaz tos piesardzības un kontroles pasākumus, kas minēti III pielikumā.
      4.      Lai izmantotu privātu organizāciju īstenotu kontroles sistēmu, dalībvalstis izraugās iestādi, kas atbild par šādu organizāciju
         apstiprināšanu un uzraudzību.

      5.      Lai apstiprinātu privātu kontroles organizāciju, ņem vērā šādus nosacījumus:
      a)      jāievēro standarta kontroles procedūra, kas ietver sīki izstrādātu kontroles un piesardzības pasākumu aprakstu, ko organizācija
         apņemas piemērot tiem uzņēmējiem, kas ir pakļauti tās kontrolei;

      b)      sankcijas, kādas organizācija paredz lietot, ja tiek atklāta neatbilstība noteikumiem un/vai to pārkāpumi;
      c)      atbilstīgu resursu pieejamība – kvalificēts personāls, administratīvās un tehniskās iespējas, kontroles darba pieredze un
         uzticamība;

      d)      kontroles organizācijas objektivitāte attiecībā uz uzņēmējiem, kas ir pakļauti tās kontrolei.
      6.      Pēc kontroles organizācijas apstiprināšanas kompetentā iestāde:
      a)      nodrošina, lai kontroles organizācijas veiktās kontroles būtu objektīvas;
      b)      pārbauda tās veiktās kontroles efektivitāti;
      c)      apzina visus atklātos pārkāpumus un/vai neatbilstības gadījumus un piemērotās sankcijas;
      d)      anulē kontroles organizācijas apstiprinājumu, ja tā nepilda a) un b) apakšpunktā minētās prasības vai arī vairs neatbilst
         5. punktā norādītajiem kritērijiem, vai neatbilst 7., 8., 9. un 11. punktā minētajām prasībām.

      6.a      Līdz 1996. gada 1. janvārim dalībvalstis izdod koda numuru katrai kontroles iestādei [organizācijai] vai organizācijai [iestādei],
         kas ir apstiprināta un nozīmēta saskaņā ar šā panta noteikumiem. Par to tās informē pārējās dalībvalstis un Komisiju. Komisija
         publicē koda numurus sarakstā, kas ir minēts 15. panta pēdējā daļā.

      7.      Kontroles iestāde un apstiprinātās kontroles organizācijas, kas minētas 1. punktā:
      a)      nodrošina to, ka kontrolei pakļautajiem uzņēmumiem piemēro vismaz III pielikumā minētos kontroles un piesardzības pasākumus;
      b)      neatklāj pārbaužu gaitā iegūto informāciju un datus citām personām, izņemot personas, kas ir atbildīgas par attiecīgo uzņēmumu,
         kā arī kompetentās valsts iestādes.

      8.      Apstiprinātās kontroles organizācijas:
      a)      kontroles nolūkā nodrošina kompetentai iestādei pieeju biroju telpām un materiāli tehniskajai bāzei, kā arī visa veida informāciju
         un palīdzību, kas šai kompetentajai iestādei ir vajadzīga savu pienākumu izpildei atbilstīgi šai regulai;

      b)      katru gadu līdz 31. janvārim kompetentajai dalībvalsts iestādei nosūta to uzņēmēju sarakstu, kas ir bijuši pakļauti tās kontrolei
         līdz iepriekšējā gada 31. decembrim, un iesniedz minētajai iestādei īsu ikgadēju pārskatu.

      9.      Šā panta 1. punktā minētā kontroles iestāde un kontroles organizācijas:
      a)      nodrošina to, ka gadījumos, kad atklāj neatbilstību attiecībā uz 5., 6. un 7. panta vai III pielikumā minēto pasākumu īstenošanu,
         2. pantā paredzētos apzīmējumus par bioloģiskās [ekoloģiski tīras] ražošanas metodi noņem no visas produkcijas vai no tās
         produktu partijas, uz kuru attiecas šī neatbilstība;

      b)      ja tiek atklāts nepārprotams pārkāpums vai pārkāpums ar ilgstošām sekām, aizliedz attiecīgajam uzņēmējam pārdot produktus
         ar norādēm par bioloģiskās [ekoloģiski tīras] ražošanas metodi uz laiku, ko saskaņo ar dalībvalsts kompetento iestādi.

      [..]
      11.      No 1998. gada 1. janvāra un neierobežojot 5. un 6. punkta noteikumus, apstiprinātajām kontroles iestādēm [organizācijām] jāatbilst
         prasībām, kas izklāstītas EN 45011 standarta nosacījumos.

      [..]”
      6       Regulas Nr. 2092/91 10. pantā paredzēts, ka uz to produktu marķējuma, uz kuriem attiecas minētās regulas 9. pantā paredzētā
         kontroles sistēma, drīkst būt šīs regulas V pielikumā norādītā norāde un/vai logotips. Šajā sakarā minētā 10. panta 3. punkts
         uzliek kontroles organizācijām izpildes pienākumus, kas ir līdzvērtīgi tiem, kas noteikti šīs pašas regulas 9. panta 9. punktā.

      7       Saskaņā ar Regulas Nr. 2092/91 10.a pantu par vispārējiem izpildes pasākumiem:
      “1.      Ja dalībvalsts atklāj nelikumības vai pārkāpumus saistībā ar šīs regulas piemērošanu produktam no citas dalībvalsts, uz kura
         ir norādes, kā minēts 2. pantā un/vai V pielikumā, par to informē dalībvalsti, kas ir nozīmējusi kontroles organizāciju [iestādi]
         vai apstiprinājusi kontroles iestādi [organizāciju], un Komisiju.

      2.      Dalībvalstis veic pasākumus un darbību, kāda ir vajadzīga, lai novērstu 2. pantā un/vai V pielikumā minēto norāžu negodīgu
         izmantošanu.”

      8       Regulas Nr. 2092/91 III pielikumā ir precizētas kontroles minimālās prasības un piesardzības pasākumi saskaņā ar šīs regulas
         8. un 9. panta minēto kontroles sistēmu.

      9       Īpaši šā pielikuma vispārīgo noteikumu 9. punkta otrajā daļā un 10. punktā ir paredzēts, ka privātas organizācijas var pieprasīt,
         lai kontrolējamais uzņēmējs pagaidām nelaiž tirgū produktu ar norādi par bioloģiskās [ekoloģiski tīras] ražošanas metodi uz
         produkta, attiecībā uz kuru ir aizdomas, ka tas neatbilst šajā regulā noteiktajiem standartiem, un ka šīm organizācijām ir
         tiesības piekļūt visām minētā uzņēmēja telpām, kā arī pārskatiem.

       Valsts tiesiskais regulējums
      10     Gesetz zur Durchführung der Rechtsakte der Europäischen Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landbau [Likums par Kopienu aktu bioloģiskās [ekoloģiski tīras] lauksaimniecības jomā transponēšanu] 2002. gada 10. jūlija redakcijā
         (BGBl. 2002 I, 2558. lpp.; turpmāk tekstā – “ÖLG”) īstenotas Regulas Nr. 2092/91 tiesību normas.

      11     ÖLG 3. panta 1. punktā precizēts, ka Regulas Nr. 2092/91 9. panta 1. punktā, ko skata kopā ar tās 9. panta 3. punktu un III pielikumu,
         paredzēto kontroles sistēmu var īstenot privātas organizācijas, ja šī uzdevuma izpilde nav saistīta ar administratīvā procesa
         uzsākšanu.

      12     Saskaņā ar ÖLG 4. panta 1. punkta 4. apakšpunktu, lai privātas organizācijas Vācijas teritorijā varētu veikt kontroles darbību, tām ir jāsaņem
         apstiprinājums, kura nosacījums savukārt ir biroja uzturēšana Vācijā. ÖLG nav paredzēta neviena procedūra par citās dalībvalstīs privātajām organizācijām piešķirto apstiprinājumu atzīšanu.

       Pirmstiesas procedūra
      13     Pēc tam, kad 2000. gada 8. novembrī Komisija nosūtīja Vācijas Federatīvās Republikas iestādēm brīdinājuma vēstuli, vēršot
         to uzmanību uz to, ka privātajām organizācijām, kas apstiprinātas citā dalībvalstī, noteiktā prasība, lai tām Vācijā būtu
         uzņēmējdarbības vieta vai pastāvīga infrastruktūra, nav saderīga ar EKL 49. pantu, tā, uzskatot, ka Vācijas Federatīvās Republikas
         2001. gada 19. februārī sniegtā atbilde nav pietiekama, 2002. gada 23. oktobrī izdeva argumentētu atzinumu, aicinot minēto
         dalībvalsti izpildīt savus pienākumus divu mēnešu laikā no šī atzinuma nosūtīšanas.

      14     Savā 2003. gada 13. februāra atbildē Vācijas Federatīvā Republika nosūtīja Komisijai ÖLG tekstu un saglabāja nostāju, saskaņā ar kuru, lai efektīvi nodrošinātu patērētāju tiesību un konkurences aizsardzību, ir absolūti
         nepieciešams, lai privātajai organizācijai būtu birojs tās dalībvalsts teritorijā, kurā šī organizācija vēlas veikt kontroles
         darbību.

      15     Uzskatot, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi argumentētā atzinuma prasības, Komisija cēla šo prasību.
       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      16     Atbilstoši Komisijas apgalvotajam ÖLG 4. panta 1. punkta 4. apakšpunkts ir šķērslis privātajai organizācijai, kas apstiprināta kādā citā dalībvalstī, bet kurai
         nav biroja Vācijas teritorijā, brīvi veikt kontroles darbību šajā valstī.

      17     Privāto organizāciju apstiprināšanas un uzraudzības sistēma, ko ieviesa Regula Nr. 2092/91, paredz, ka šīs organizācijas ir
         reģistrētas tikai apstiprināšanas dalībvalsts teritorijā, nevis katras tās dalībvalsts teritorijā, kurā minētās organizācijas
         vēlas veikt kontroles darbību.

      18     Šajā sakarā Komisija precizē, ka, tā kā Regulā Nr. 2092/91 nav pilnīgi saskaņota attiecīgā joma, ir jāņem vērā EKL 49. pantā
         minētā pakalpojumu sniegšanas brīvība, lai spriestu, vai apstrīdētais Vācijas tiesiskais regulējums rada šķērsli šai brīvībai.

      19     Turklāt Komisija uzsver, pirmkārt, ka Regulas Nr. 2092/91 pieņemšanas laikā Eiropas Savienības Padome neatsaucās uz EEK līguma
         66. pantu (jaunajā redakcijā – EK līguma 66. pants, pēc grozījumiem – EKL 55. pants), ko skata kopā ar EEK līguma 55. pantu
         (jaunajā redakcijā – EK līguma 55. pants, pēc grozījumiem – EKL 45. pants), tādēļ bioloģiski [ekoloģiski tīri] ražotu lauksaimniecības
         produktu kontrole un marķējums nav darbības, kas izslēgtas no EKL 49. panta piemērošanas jomas.

      20     Otrkārt, EKL 45. panta pirmā daļa attiecas tikai uz darbībām, kas kā tādas ir tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā.
         Līdz ar to, pat pieņemot, ka ekoloģiski tīri ražotu lauksaimniecības produktu kontroles darbība in fine ir valsts varas īstenošana, privātās organizācijas nepiedalās tieši un konkrēti šīs varas īstenošanā.

      21     Jau pats Regulas Nr. 2092/91 9. panta 1. punkts vien pierāda, ka attiecīgā kontroles darbība neattiecas uz funkcijām, kas
         saistītas ar valsts varas īstenošanu, jo šis punkts ļauj dalībvalstīm izveidot kontroles sistēmu, kurā darbojas privātās organizācijas.
         Līdz ar to runa noteikti nav par uzdevumu, kas ir valsts darbības centrā un kas ir saistīts ar tiešu un konkrētu dalību valsts
         varas īstenošanā.

      22     Šajā sakarā tam, ka Vācijas privātās organizācijas, kas izpilda Regulā Nr. 2092/91 paredzētās kontroles darbības, veic arī
         citas darbības, kas var attiekties uz valsts varas īstenošanu, nav nozīmes no Kopienu tiesību viedokļa.

      23     Visbeidzot, Komisija uzskata, ka patērētāju aizsardzības mērķis neattaisno biroja uzturēšanas Vācijā prasību, kas noteikta
         privātajām organizācijām, kuras apstiprinātas citā dalībvalstī. Šāda prasība nav pilnīgi nepieciešama, lai pārbaudītu kontroļu
         objektivitāti un nodrošinātu minēto aizsardzību. Saskaņā ar Regulas Nr. 2092/91 noteikumiem apstiprināšanas dalībvalsts kompetentajai
         iestādei ir kompetence, kas tai ļauj veikt šajā sakarā vajadzīgās pārbaudes un noteikt vajadzīgās sankcijas, ja netiek ievēroti
         kontroles kritēriji. Vienkāršota apstiprināšanas procedūra, ņemot vērā pārbaudes, ko veikusi apstiprināšanas dalībvalsts kompetentā
         iestāde, ļautu Vācijas iestādēm pārliecināties, ka privātas organizācijas, kas vēlas veikt kontroli Vācijas teritorijā, faktiski
         atbilst nosacījumiem par personāla un administratīvā aprīkojuma resursiem, kas prasīti minētajā regulā. Turklāt dalībvalstu
         administrāciju sazināšanās sistēma tām ļauj veikt vajadzīgos pasākumus, ja tiek konstatētas nelikumības citā dalībvalstī veiktajās
         kontrolēs.

      24     Vācijas Federatīvā Republika prioritāri apgalvo, ka Regulā Nr. 2092/91 ir pilnībā saskaņota attiecīgā joma. Tādējādi no Tiesas
         judikatūras izriet, ka līdz ar to vairs nav iespējams atsaukties uz EK līguma garantētajām pamatbrīvībām šajā jomā. Šī dalībvalsts
         šajā sakarā atsaucas uz 1983. gada 13. decembra spriedumu lietā 222/82 Apple and Pear Development Council (Recueil, 4083. lpp.), 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 190/87 Moormann (Recueil, 4689. lpp., 10. punkts), 1993. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑37/92 Vanacker un Lesage (Recueil, I‑4947. lpp., 9. punkts), kā arī 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑324/99 DaimlerChrysler (Recueil, I‑9897. lpp., 43. punkts).

      25     Tomēr, tā kā jautājums par citā dalībvalstī piešķirtā apstiprinājuma atzīšanu nav reglamentēts Regulas Nr. 2092/91 tiesību
         normās, katra dalībvalsts ir tiesīga pieprasīt katrai privātajai organizācijai, kas tās teritorijā vēlas piedāvāt savus pakalpojumus,
         lai tiktu ievēroti apstiprināšanas nosacījumi, ko paredz minētā regula. Turklāt, uzliekot dalībvalstij pienākumu ļaut citā
         dalībvalstī apstiprinātajām privātajām organizācijām veikt savu darbību tās teritorijā, neparedzot citus nosacījumus, tiek
         ierobežota brīvība, kas savas kontroles sistēmas izveidošanai piešķirta katrai dalībvalstij.

      26     Turklāt Vācijas Federatīvā Republika uzsver, pirmkārt, ka privātu organizāciju darbība attiecas uz valsts varas īstenošanu
         EKL 55. panta, ko skata kopā ar EKL 45. panta pirmo daļu, izpratnē un, otrkārt, ka ÖLG 4. panta 1. punkta 4. apakšpunkts ir pamatots ar patērētāju aizsardzības mērķi.

      27     Runājot, pirmkārt, par atkāpi, kas paredzēta EKL 55. pantā, ko skata kopā ar EKL 45. panta pirmo daļu, bioloģiski [ekoloģiski
         tīri] ražotu lauksaimniecības produktu kontroles sistēmas galvenā loma, kas piešķirta privātajām organizācijām, rodas, pirmkārt,
         no tā, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2092/91 9. pantu dalībvalstis drīkst piešķirt kontroles funkciju valsts iestādei un, otrkārt,
         no īpašajām pilnvarām, ko paredz šīs darbības īstenošana un kas var ietekmēt kontrolējamo uzņēmēju tiesības. Tas, ka šīs organizācijas
         pašas nevar īstenot lēmumus, ko tās pieņem, nav noteicošais faktors. Turpretī to lēmumu saistošais raksturs, ko var apstrīdēt
         tikai tiesas ceļā, ir fakts, kas norāda uz to tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā, kā tas izriet no Tiesas judikatūras,
         it īpaši no 1974. gada 21. jūnija sprieduma lietā 2/74 Reyners (Recueil, 631. lpp., 43. punkts) un 1993. gada 13. jūlija sprieduma lietā C‑42/92 Thijssen (Recueil, I‑4047. lpp., 8. punkts).

      28     Runājot, otrkārt, par ÖLG 4. panta 1. punkta 4. apakšpunkta pamatojumu, Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka pienākums uzturēt biroju Vācijā ir
         noteikts primāru vispārējo interešu apsvērumu, proti, patērētāju aizsardzības, dēļ. Turklāt šis pienākums ir samērīgs ar šo
         mērķi.

      29     Tādējādi minētais pienākums ir pilnīgi nepieciešams, lai kompetentās valsts iestādes varētu pienācīgi uzraudzīt privātu organizāciju
         darbību. Ir vajadzīgs, lai šo uzraudzību veiktu tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kurā šīs organizācijas darbojas, un
         lai tādēļ tām šajā valstī būtu birojs vai ilglaicīga infrastruktūra.

       Tiesas vērtējums
      30     Vispirms ir jāatzīmē, ka gadījumā, ja dalībvalstis ir izvēlējušās tādu sistēmu, kurā bioloģiski [ekoloģiski tīri] ražotu lauksaimniecības
         produktu kontroli veic apstiprinātas privātas organizācijas, Regulā Nr. 2092/91 noteikta šo organizāciju apstiprināšanas procedūra
         un nosacījumi, kontroles noteikumi, kas šīm organizācijām ir jāpiemēro, kā arī uzraudzības procedūra, kurai tās pašas ir pakļautas
         savā apstiprināšanas dalībvalstī. Šajā regulā tomēr nav nevienas tiesību normas par privāto organizāciju kontroles pakalpojumu
         sniegšanu dalībvalstī, kas nav to apstiprināšanas valsts.

      31     Kaut arī, kādā nozarē nepastāvot pilnīgai saskaņošanai Kopienu līmenī, dalībvalstis principā ir kompetentas noteikt nosacījumus
         darbību veikšanai šajā nozarē, tomēr tām sava kompetence ir jāīsteno, ievērojot Līgumā garantētās pamatbrīvības (skat. 2006. gada
         26. janvāra spriedumu lietā C‑514/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑963. lpp., 23. punkts, un 2006. gada 14. decembra spriedumu
         lietā C‑257/05 Komisija/Austrija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑134.* lpp., 18. punkts).

      32     Šajā gadījumā rodas jautājums, vai ar EKL 49. pantu ir saderīgs tas nosacījums par biroja uzturēšanu Vācijas teritorijā, kas
         ÖLG 4. panta 1. punkta 4. apakšpunktā noteikts privātajām organizācijām, kuras jau tikušas apstiprinātas un līdz ar to tām jau
         ir birojs citā dalībvalstī.

      33     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumiem ir uzskatāmi visi pasākumi, kas aizliedz,
         traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu (skat. 2006. gada 3. oktobra spriedumu lietā Fidium Finanz C‑452/04, Krājums, I‑9521. lpp., 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

      34     Līdz ar to strīdīgajā tiesību normā paredzētais nosacījums par biroju ir tieši pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvībai, jo
         tā rezultātā privātajām organizācijām, kas reģistrētas tikai citās dalībvalstīs, nav iespējams sniegt attiecīgos pakalpojumus
         Vācijā (pēc analoģijas skat. 2000. gada 9. marta spriedumu lietā C‑355/98 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑1221. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

      35     Līdz ar to ir jāpārbauda, vai strīdīgā tiesību norma var tikt pamatota ar atkāpēm, kas paredzētas Līgumā, vai ar primāriem
         vispārējo interešu apsvērumiem.

      36     Vācijas Federatīvā Republika prioritāri apgalvo, ka privātu organizāciju darbība ir uzskatāma par tiešu un konkrētu dalību
         valsts varas īstenošanā EKL 55. panta, ko skata kopā ar EKL 45. panta pirmo daļu, izpratnē, un pakārtoti, ka strīdīgo tiesību
         normu pamato patērētāju aizsardzības mērķis.

      37     Runājot par pirmo argumentācijas daļu, ir jāatgādina, ka, tā kā EKL 55. pants, ko skata kopā ar EKL 45. panta pirmo daļu,
         ir izņēmums no pakalpojumu sniegšanas brīvības pamatnoteikuma, tas ir jāinterpretē, attiecinot šās tiesību normas piemērojamību
         tikai uz to, kas ir noteikti nepieciešams to interešu nodrošināšanai, ko šī tiesību norma ļauj aizsargāt dalībvalstīm (šajā
         sakarā skat. 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, Krājums, I‑2941. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

      38     Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru minētajos pantos paredzētā atkāpe ir piemērojama tikai darbībām, kas pašas par sevi
         ir tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, 46. punkts un tajā minētā judikatūra), kas izslēdz to, ka par dalību valsts varas īstenošanā minētās atkāpes izpratnē var
         uzskatīt funkcijas, kam ir tikai papildu un sagatavošanas raksturs attiecībā uz iestādi, kas faktiski īsteno valsts varu,
         pieņemot galīgo lēmumu (iepriekš minētais spriedums lietā Thijssen, 22. punkts).

      39     No Regulas Nr. 2092/91 izriet, ka privātu organizāciju darbība un tās veikšanas noteikumi var tikt aprakstīti šādā veidā.
      40     Pirmkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 2092/91 9. panta 3. punktu privātas organizācijas īsteno kontroles un piesardzības pasākumus,
         kas minēti šīs regulas III pielikumā.

      41     Otrkārt, saskaņā ar minētās regulas 9. panta 9. punkta a) un b) apakšpunktu šīs organizācijas veiktās kontroles rezultātā
         atļauj vai neatļauj lietot norādes par bioloģiskās [ekoloģiski tīras] ražošanas metodi produktiem, ko pārdod to kontrolētie
         uzņēmēji, un, ja tiek atklāts nepārprotams pārkāpums vai pārkāpums ar ilgstošām sekām, aizliedz attiecīgajam uzņēmējam pārdod
         produktus ar norādēm par bioloģiskās [ekoloģiski tīras] ražošanas metodi uz laiku, ko iepriekš saskaņo ar dalībvalsts kompetento
         iestādi.

      42     Treškārt, saskaņā ar Regulas Nr. 2092/91 9. panta 6. punkta c) apakšpunktu un 8. punkta a) un b) apakšpunktu minētās organizācijas
         atskaitās par savu darbību iestādei, kura tās apstiprina un pārrauga, attiecīgi informējot par konstatētajām nelikumībām un
         pārkāpumiem, kā arī uzliktajām sankcijām, sniedzot visu vajadzīgo informāciju un katru gadu tai nosūtot tās kontrolēto uzņēmēju
         sarakstu, kā arī darbības atskaiti. Turklāt minētā 9. panta 8. punkta a) apakšpunktā paredzēts, ka privātas organizācijas
         kontroles nolūkā nodrošina kompetentajai iestādei, kas tās uzrauga, pieeju savām biroju telpām un materiāli tehniskajai bāzei
         un sniedz visu informāciju un palīdzību, ko minētā iestāde uzskata par vajadzīgu savu pienākumu izpildei.

      43     Kaut arī no šiem faktiem izriet, ka privātu organizāciju darbība neattiecas tikai uz vienkāršu bioloģisko [ekoloģiski tīru]
         lauksaimniecības produktu atbilstības kontroļu organizēšanu, bet ietver arī pilnvaras noteikt šīs kontroles seku īstenošanu,
         ir tomēr jāuzsver, ka Regulā Nr. 2092/91 paredzēts, ka kompetentā valsts iestāde uzrauga šīs organizācijas. Tādējādi šīs regulas
         9. panta 4. punktā paredzēts, ka šī iestāde uzrauga minētās organizācijas. Citās tiesību normās, piemēram, šā paša panta 6. punktā
         ir precizēti šīs uzraudzības veikšanas noteikumi, inter alia paredzot, ka minētā iestāde papildus savai kompetencei piešķirt un atcelt apstiprinājumu nodrošina privātu organizāciju veiktās
         kontroles objektivitāti un pārbauda tās efektivitāti. Turklāt minētās regulas 9. panta 8. punkta a) apakšpunkts uzliek šīm
         organizācijām pienākumu pārbaudes nolūkā nodrošināt kompetentajai iestādei pieeju to biroju telpām un materiāli tehniskajai
         bāzei.

      44     Tādējādi redzams, ka privātas organizācijas veic savu darbību ar tās kompetentās valsts iestādes uzraudzību, kura – kā pēdējā
         instance – ir atbildīga par kontrolēm un minēto organizāciju lēmumiem, kā par to arī liecina minētās iestādes pienākumi, kuri
         atgādināti šā sprieduma iepriekšējā punktā. Turklāt šo secinājumu apstiprina ÖLG 3. panta 1. punkts, ciktāl šajā tiesību normā noteikts, ka tas, ka Regulā Nr. 2092/91 paredzēto kontroles uzdevumu veikšanu
         nodrošina privātās organizācijas, nav saistīts ar administratīvā procesa īstenošanu. Līdz ar to papildu un sagatavošanas loma,
         kas privātajām organizācijām pienākas saskaņā ar šo regulu attiecībā uz uzraudzības iestādi, nevar tikt uzskatīta par tiešu
         un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā EKL 55. panta, ko skata kopā ar EKL 45. panta pirmo daļu, izpratnē.

      45     Tomēr Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka privātajām organizācijām Vācijā ir pilnvaras, kas atkāpjas no minētās regulas.
         Tādējādi to kompetencē esot pieņemt administratīvus aktus, kuru saistošais spēks ir līdzvērtīgs valsts iestādes pieņemto lēmumu
         spēkam.

      46     Šajā sakarā ir jāuzsver, pirmkārt, kā ir atgādināts šā sprieduma 37. punktā, ka EKL 55. pantā, ko skata kopā ar EKL 45. panta
         pirmo daļu, paredzētā atkāpe ir jāinterpretē, attiecinot šās tiesību normas piemērojamību tikai uz to, kas ir noteikti nepieciešams
         to interešu nodrošināšanai, ko šī tiesību norma ļauj aizsargāt dalībvalstīm.

      47     Otrkārt, kaut arī Regula Nr. 2092/91 dalībvalstīm neliedz piešķirt privātajām organizācijām valsts varas pilnvaras to kontroles
         darbības pienācīgai veikšanai, pat uzticēt tām veikt citas darbības, kas kā tādas ir uzskatāmas par tiešu un konkrētu dalību
         valsts varas īstenošanā, tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka EKL 45. un 55. pantā atļautā izņēmuma piemērošanas paplašināšana,
         ietverot visu profesionālo darbību, nav pieļaujama, ja darbības, kas, iespējams, ir dalība valsts varas īstenošanā, ir nodalāmas
         no attiecīgās profesionālās darbības kopumā (attiecībā uz EKL 45. pantu skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Reyners, 47. punkts).

      48     Ir jāatgādina, kā tas ir atzīts šā sprieduma 44. punktā, ka tāda privātu organizāciju darbība, kas noteikta Regulā Nr. 2092/91,
         nav uzskatāma – kā tāda – par tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā, tādēļ visas citas papildu darbības, kas ir
         uzskatāmas par šādu dalību, ir noteikti nodalāmas no šīs darbības.

      49     Runājot par Vācijas Federatīvās Republikas pakārtoti izvirzītās argumentācijas otro daļu par ÖLG 4. panta 1. punkta 4. apakšpunkta pamatojumu patērētāju aizsardzības apsvērumu dēļ, šī dalībvalsts īpaši apgalvo, ka prasība,
         lai Vācijas teritorijā būtu birojs vai ilglaicīga infrastruktūra, ir nepieciešama, lai Vācijas kompetentās iestādes, pirmkārt,
         pārliecinātos, ka organizācijām, kas sniedz šajā valstī kontroles pakalpojumus, patiešām ir vajadzīgā infrastruktūra un personāls,
         un, otrkārt, varētu veikt pārbaudes uz vietas, kas paredzētas Regulā Nr. 2092/91.

      50     Šajā sakarā ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pārtērētāju aizsardzība var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības
         ierobežojumus (šajā sakarā skat. it īpaši 1997. gada 9. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no C‑34/95 līdz C‑36/95 De Agostini un TV‑Shop, Recueil, I‑3843. lpp., 53. punkts; 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑243/01 Gambelli u.c., Recueil, I‑13031. lpp., 67. punkts, kā arī 2007. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04 Placanica u.c., Krājums, I‑1891. lpp., 46. punkts).

      51     Tomēr ir svarīgi nodrošināt, lai šajā nolūkā veiktie pasākumi nepārsniegtu to, kas ir objektīvi nepieciešams (šajā sakarā
         skat. 2004. gada 11. marta spriedumu lietā C‑496/01 Komisija/Francija, Recueil, I‑2351. lpp., 68. punkts).

      52     Nosacījums, kas uzlikts citā dalībvalstī apstiprinātajām privātajām organizācijām, uzturēt biroju Vācijas teritorijā, lai
         varētu veikt savu darbību, pārsniedz to, kas objektīvi nepieciešams patērētāju aizsardzības mērķa sasniegšanai.

      53     Ir jāatgādina, ka Regulā Nr. 2092/91 paredzēti minimālie kritēriji minēto organizāciju uzraudzības jomā. Šie kritēriji ir
         piemērojami visās dalībvalstīs, tādējādi nodrošinot, ka šāda vienā dalībvalstī apstiprināta organizācija, kas sniedz kontroles
         pakalpojumus Vācijā, atbilst inter alia dažādiem kritērijiem, kas paredzēti minētajā regulā, un ka līdz ar to tiek garantēta patērētāju aizsardzība.

      54     Līdz ar to, uzlikdams privātajām organizācijām, kas apstiprinātas citā dalībvalstī, pienākumu uzturēt biroju Vācijā, lai Vācijas
         iestādes varētu uzraudzīt to darbību, ÖLG 4. panta 1. punkta 4. apakšpunkts izslēdz to, ka tiek ņemti vērā pienākumi un uzraudzības pasākumi, kas šīm organizācijām
         jau noteikti apstiprināšanas dalībvalstī.

      55     Vācijas iestādes varētu ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem nodrošināt Regulā Nr. 2092/91 paredzētās garantijas un patērētāju
         aizsardzību.

      56     Pirmkārt, minētās iestādes pirms pasākumu veikšanas varētu pieprasīt, lai citā dalībvalstī apstiprināta privāta organizācija
         iesniedz pierādījumu par to, ka tā patiešām ir apstiprināta reģistrācijas dalībvalstī, kā arī par to, ka tai ir infrastruktūra
         un personāls, kas vajadzīgs to pakalpojumu sniegšanai, ko tā vēlas sniegt Vācijas teritorijā. Šos pierādījumus var apstiprināt
         reģistrācijas dalībvalsts kompetentās iestādes, kas ir atbildīgas par attiecīgās organizācijas darbības uzraudzību.

      57     Otrkārt, ja nelikumība tiek konstatēta kontrolēs, ko šī organizācija veic Vācijā, Regulas Nr. 2092/91 10.a pantā paredzēta
         informācijas apmaiņas dalībvalstu starpā sistēma, kas Vācijas iestādēm ļauj ziņot par šādu nelikumību minētās organizācijas
         uzraudzības iestādēm, lai šīs iestādes veiktu vajadzīgos pasākumus, proti, piemēram, minētās organizācijas pārbaudi uz vietas,
         un, ja vajadzīgs, atceltu savu apstiprinājumu.

      58     Līdz ar to ir jāatzīst, ka ÖLG 4. panta 1. punkta 4. apakšpunkts nav samērīgs ar patērētāju aizsardzības mērķi, uz ko atsaucas Vācijas Federatīvā Republika.

      59     Tādējādi no iepriekš minētā izriet, ka, uzliekot privātajām organizācijām, kas apstiprinātas citā dalībvalstī, pienākumu uzturēt
         biroju Vācijas teritorijā, lai tajā varētu sniegt kontroles pakalpojumus, Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi pienākumus,
         ko tai uzliek EKL 49. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      60     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Vācijas
         Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, tad tai ir jāpiespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      uzliekot privātajām bioloģiski [ekoloģiski tīri] ražotu lauksaimniecības produktu kontroles organizācijām, kas apstiprinātas
            citā dalībvalstī, pienākumu uzturēt biroju Vācijas teritorijā, lai tajā varētu sniegt kontroles pakalpojumus, Vācijas Federatīvā
            Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants;
      2)      Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 4.jūnijā.#T-Mobile Netherlands BV, KPN Mobile NV, Orange Nederland NV un Vodafone Libertel NV pret Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nīderlande.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - EKL 81. panta 1. punkts - "Saskaņoto darbību" jēdziens - Cēloņsakarība starp saskaņošanu un uzņēmumu rīcību tirgū - Vērtējums atbilstoši valsts tiesību normām - Vienas sanāksmes pietiekamība vai ilgstošas un regulāras saskaņošanas nepieciešamība.#Lieta C-8/08.

text:
      Lieta C‑8/08
      T‑Mobile Netherlands BV u.c.
      pret
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – EKL 81. panta 1. punkts – “Saskaņoto darbību” jēdziens – Cēloņsakarība starp saskaņošanu un uzņēmumu rīcību tirgū – Vērtējums atbilstoši valsts tiesību normām – Vienas sanāksmes pietiekamība vai ilgstošas un regulāras saskaņošanas nepieciešamība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens – Pret konkurenci vērsts mērķis vai sekas – Vērtējuma
            kritēriji – Vienādu kritēriju piemērošana nolīgumam, lēmumam vai saskaņotām darbībām
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      2.        Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Konkurences apdraudējums – Vērtējuma kritēriji – Pret konkurenci
            vērsts mērķis – Pietiekams konstatējums
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      3.        Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens – Pret konkurenci vērsts mērķis – Vērtējuma kritēriji
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      4.        Konkurence – Kopienu tiesību normas – Absolūts raksturs – Piemērošana valsts tiesās pēc savas ierosmes
      (EKL 81. pants)
      5.        Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens – Cēloņsakarības starp darbību saskaņošanu un uzņēmumu
            rīcību tirgū nepieciešamība – Cēloņsakarības esamības prezumpcija – Valsts tiesu pienākums piemērot šo prezumpciju
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      6.        Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Saskaņotas darbības – Jēdziens – Cēloņsakarības starp darbību saskaņošanu un uzņēmumu
            rīcību tirgū nepieciešamība – Cēloņsakarības esamības prezumpcija
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      1.        Jēdzieni “nolīgums”, “uzņēmumu apvienību lēmumi” un “saskaņotas darbības” no subjektīvā viedokļa aptver saskaņošanas formas,
         kurām ir viens un tas pats raksturs un kuras atšķiras tikai pēc to intensitātes un izpausmes veidiem. Tādējādi kritēriji,
         atbilstoši kuriem tiek veikts vērtējums, vai rīcības mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci, ir
         piemērojami, ja runa ir par vienošanos, lēmumu vai saskaņotām darbībām.

      (sal. ar 23. un 24. punktu)
      2.        Lai novērtētu, vai saskaņotas darbības ar EKL 81. panta 1. punktu ir aizliegtas, to konkrēto seku vērā ņemšana tātad ir lieka
         tad, ja ir redzams, ka to mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū. Atšķirība starp pārkāpumiem,
         kuru pamatā ir mērķis, un pārkāpumiem, kuru pamatā ir sekas, ir saistīta ar apstākli, ka noteiktu veidu vienošanās starp uzņēmumiem
         jau pēc sava rakstura var tikt uzskatītas par kaitējošām normālas konkurences labai funkcionēšanai. Tātad, ja ir noteikts,
         ka saskaņotām darbībām ir pret konkurenci vērsts mērķis, nav vajadzības izskatīt to sekas.

      (sal. ar 29. un 30. punktu)
      3.        Saskaņotām darbībām pret konkurenci vērsts mērķis EKL 81. panta 1. punkta izpratnē ir tad, ja, ņemot vērā to saturu un mērķi,
         kā arī ievērojot to saimniecisko un tiesisko kontekstu, šīs darbības ir konkrēti piemērotas, lai nepieļautu, ierobežotu vai
         izkropļotu konkurenci kopējā tirgū. Nav nepieciešams nedz, lai konkurence tiktu faktiski nepieļauta, ierobežota vai izkropļota,
         nedz arī lai starp saskaņotām darbībām un patērētājiem piemērojamām cenām pastāvētu tiešā saikne.

      Informācijas apmaiņai starp konkurentiem pret konkurenci vērsts mērķis ir tad, ja ar to var novērst nenoteiktību saistībā
         ar attiecīgo uzņēmumu ieplānoto rīcību, it īpaši attiecībā uz attiecīgo uzņēmumu veicamās korekcijas brīdi, apmēru un kārtību,
         ieskaitot gadījumu, kad korekcija attiecas nevis uz patērētājiem piemērojamām cenām, bet izplatītāju provīzijas samazināšanu.

      (sal. ar 27., 28., 30., 31., 35., 36., 39., 41. un 43. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      4.        EKL 81. pantam ir tieša iedarbība attiecībās starp privātpersonām, un tas attiecīgajiem tiesību subjektiem rada tiesības,
         kuras valsts tiesām ir jāaizsargā. Tā ir Eiropas Kopienai piešķirto misiju īstenošanai nepieciešamā sabiedriskās kārtības
         norma, kura valsts tiesām ir jāpiemēro pēc savas iniciatīvas.

      Piemērojot EKL 81. pantu, Tiesas šajā sakarā sniegtā interpretācija ir saistoša visām dalībvalstu tiesām.
      (sal. ar 49. un 50. punktu)
      5.        Aplūkojot cēloņsakarību starp darbību saskaņošanu un uzņēmumu – šīs saskaņošanas dalībnieku – rīcību tirgū, ievērojot, ka
         šī cēloņsakarība ir vajadzīga, lai konstatētu saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē esamību, valsts tiesai, izņemot
         gadījumu, ja ir pierādījumi par pretējo, kuri ir jāsniedz minētajiem uzņēmumiem, ir jāpiemēro cēloņsakarības prezumpcija,
         saskaņā ar kuru minētie uzņēmumi, ja tie turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta, tiem apmainoties ar to
         ar saviem konkurentiem. Šī prezumpcija ir piemērojamo Kopienu tiesību sastāvdaļa.

      (sal. ar 51.–53. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      6.        EKL 81. panta 1. punkta piemērošanai, ja uzņēmums, kas piedalās darbību saskaņošanā, turpina darboties attiecīgajā tirgū,
         cēloņsakarības starp saskaņošanu un šī uzņēmuma rīcību tirgū prezumpcija ir piemērojama pat tad, ja darbību saskaņošana pamatojas
         tikai uz vienu attiecīgo uzņēmumu sanāksmi.

      Svarīgs ir ne tik daudz attiecīgo uzņēmumu sanāksmju skaits, bet jautājums, vai notikušais kontakts vai kontakti šiem uzņēmumiem
         ir ļāvuši informāciju, ar ko tie ir apmainījušies ar saviem konkurentiem, ņemt vērā, lai noteiktu savu rīcību attiecīgajā
         tirgū, un apzināti aizstāt ar risku saistīto konkurenci ar savstarpējo praktisko sadarbību. Ja var tikt pierādīts, ka šie
         uzņēmumi ir saskaņojuši darbības un turpina darboties tirgū, ir pamatoti prasīt, lai tie sniegtu pierādījumus, ka šī saskaņošana
         nav ietekmējusi to rīcību attiecīgajā tirgū.

      (sal. ar 61. un 62. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 4. jūnijā (*)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – EKL 81. panta 1. punkts – “Saskaņoto darbību” jēdziens – Cēloņsakarība starp saskaņošanu un uzņēmumu rīcību tirgū – Vērtējums atbilstoši valsts tiesību normām – Vienas sanāksmes pietiekamība vai ilgstošas un regulāras saskaņošanas nepieciešamība
      Lieta C‑8/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 31. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 9. janvārī, tiesvedībā

      T‑Mobile Netherlands BV,

      KPN Mobile NV,

      Orange Nederland NV,

      Vodafone Libertel NV
      pret
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], J. Klučka [J. Klučka] (referents) un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 15. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        T‑Mobile Netherlands BV vārdā – I. Ferlorens van Temāts [I. VerLoren van Themaat] un V. H. Afurtits [V. H. Affourtit], advocaten,

      –        KPN Mobile NV vārdā – B. J. H. Brekens [B. J. H. Braeken] un P. Glazeners [P. Glazener], advocaten,

      –        Vodafone Libertel BV vārdā – G. van der Kliss [G. van der Klis], advocaat,

      –        Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit vārdā – A. Prompersa [A. Prompers], pārstāve,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] kā arī I. de Vriess [Y. de Vries] un M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. Bukē [A. Bouquet] un S. Noe [S. Noë], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 19. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 81. panta 1. punkta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kuras ietvaros T‑Mobile Netherlands BV (turpmāk tekstā – “T‑Mobile”), KPN Mobile NV (turpmāk tekstā – “KPN”), Orange Nederland NV (turpmāk tekstā – “Orange”) un Vodafone Libertel NV (turpmāk tekstā – “Vodafone”) vēršas pret Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit (Nīderlandes konkurences iestāde; turpmāk tekstā – “NMa”) saistībā ar naudas sodiem, ko šī iestāde šiem uzņēmumiem ir uzlikusi par EKL 81. panta un Konkurences likuma (Mededingingswet), redakcijā, kas izriet no 2004. gada 9. decembra Likuma par grozījumiem Konkurences likumā (Wet houdende wijziging van de Mededingingswet) (turpmāk tekstā – “Mw”), 6. panta 1. punkta pārkāpumu.

      I –  Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un
         82. pantā (OV L 1, 1. lpp.), piektajā apsvērumā ir noteikts:

      “Lai nodrošinātu efektīvu Kopienas konkurences noteikumu īstenošanu un vienlaikus aizstāvības pamattiesību ievērošanu, šai
         regulai jāregulē pierādīšanas pienākums saskaņā ar [EK] līguma 81. un 82. pantu. Šī regula neietekmē ne valstu noteikumus
         par pierādījumu apjomu, ne dalībvalstu konkurences iestāžu un tiesu pienākumus noskaidrot lietas faktus, ja šādi noteikumi
         un pienākumi ir saderīgi ar Kopienu tiesību aktu vispārējiem principiem.”

      4        Minētās regulas 2. pantā ar virsrakstu “Pierādīšanas pienākums” ir paredzēts:

      “Jebkuros valstu vai Kopienas tiesas procesos Līguma 81. un 82. panta piemērošanai Līguma 81. panta 1. punkta vai 82. panta
         pārkāpuma pierādīšanas pienākums ir pusei vai iestādei, kas norāda uz iespējamo pārkāpumu. [..]”

      5        Šīs regulas 3. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Ja dalībvalstu konkurences iestādes vai valstu tiesas piemēro valsts konkurences tiesību aktus attiecībā uz līgumiem, uzņēmumu
         apvienību lēmumiem vai saskaņotām darbībām Līguma 81. panta 1. punkta nozīmē, kas minētā noteikuma nozīmē var ietekmēt tirdzniecību
         starp dalībvalstīm, tās attiecībā uz šādiem līgumiem, lēmumiem vai saskaņotām darbībām piemēro arī Līguma 81. pantu. [..]

      2.      Valsts konkurences tiesību aktu piemērošana nedrīkst izraisīt to līgumu, uzņēmumu apvienību lēmumu vai saskaņotu darbību aizliegšanu,
         kuras var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, bet kuras neierobežo konkurenci Līguma 81. panta 1. punkta nozīmē [..].”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6        Saskaņā ar Mw 1. panta h) punktu ar “saskaņotām darbībām” saprot ikvienas saskaņotas darbības EKL 81. panta 1. punkta izpratnē.

      7        Atbilstoši Mw 6. panta 1. punktam nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un uzņēmumu saskaņotas darbības, kuru mērķis vai
         sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci Nīderlandes tirgū vai tā daļā, ir aizliegti.

      8        Saskaņā ar Mw 88. pantu NMa ir tiesības piemērot EKL 81. pantu.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
       Pamata prāvas fakti
      9        No lēmuma sniegt prejudiciālo nolēmumu izriet, ka 2001. gada 13. jūnijā ir notikusi uzņēmumu, kas Nīderlandes tirgū piedāvā
         mobilo telekomunikāciju pakalpojumus, pārstāvju sanāksme.

      10      Nozīmīgajā laika posmā Nīderlandē savs mobilo sakaru tīkls bija pieciem uzņēmumiem, tas ir, Ben Nederland BV (turpmāk tekstā – “Ben”, pašlaik – T‑Mobile), KPN, Dutchtone NV (turpmāk tekstā – “Dutchtone”, pašlaik – Orange), Libertel-Vodafone NV (turpmāk tekstā – “Libertel-Vodafone”, pašlaik – Vodafone), kā arī Telfort MobielBV (kļuvusi par O2 (Nīderlande) BV; turpmāk tekstā – “O2 (Nīderlande)”, pašlaik – Telfort). 2001. gadā šo piecu uzņēmumu tirgus daļas attiecīgi bija 10,6 %, 42,1 %, 9,7 %, 26,1 % un 11,4 %. Šķiet, ka sestā tīkla
         izbūve nebija paredzēta, jo vairs netika piešķirtas licences. Pieeja mobilo telekomunikāciju pakalpojumu tirgum tādējādi bija
         iespējama, tikai noslēdzot vienošanos ar vienu vai vairākiem no pieciem jau esošajiem uzņēmumiem.

      11      Piedāvājot mobilo telekomunikāciju pakalpojumus, tiek izšķirts starp priekšapmaksas paketēm un abonementiem. Priekšapmaksas
         paketēm ir raksturīgi, ka maksu par komunikāciju klients maksā iepriekš. Iegādājoties vai uzlādējot priekšapmaksas karti,
         viņš iegūst sarunu minūšu kredītu, kura ietvaros viņš var telefonēt. Turpretim abonementu īpašība ir tā, ka par sarunu minūtēm,
         ko klients ir izmantojis noteiktā laikposmā, viņam vēlāk tiek izrakstīts rēķins; turklāt papildus tiek iekasēta arī noteikta
         abonēšanas maksa, kurā var būt ietverts sarunu minūšu kredīts.

      12      2001. gada 13. jūnijā ir notikusi uzņēmumu, kas Nīderlandes tirgū piedāvā mobilo telekomunikāciju pakalpojumus, pārstāvju
         sanāksme. Minētās sanāksmes laikā cita starpā tika apspriesta abonementu izplatītāja standarta atlīdzības samazināšana, sākot
         ar 2001. gada 1. septembri vai laiku ap šo datumu. Kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, starp sanāksmes dalībniekiem
         ir notikusi arī konfidenciālas informācijas apmaiņa.

      13      Ar 2002. gada 30. decembra lēmumu NMa konstatēja, ka Ben, Dutchtone, KPN, O2 (Nīderlande) un Libertel-Vodafone savā starpā ir noslēgušas vienošanos vai saskaņojušas savas darbības. Uzskatot, ka šāda rīcība būtiski ierobežo konkurenci
         un tādējādi ir pretrunā Mw 6. panta 1. punktam, NMa šiem uzņēmumiem piemēroja naudas sodu.

      14      Pret šo NMa lēmumu minētie uzņēmumi iesniedza sūdzību.

      15      Ar 2004. gada 27. septembra lēmumu par sūdzību NMa atzina, ka T‑Mobile, KPN, Orange, Libertel-Vodafone un O2 (Nīderlande) izvirzītie pamati daļēji ir pamatoti, un konstatēja, ka 2002. gada 30. decembra lēmumā norādītās darbības ir
         pretrunā ne vien Mw 6. pantam, bet arī EKL 81. panta 1. punktam. Rezultātā NMa visus minētajām sabiedrībām uzliktos naudas sodus atstāja spēkā, samazinot to apmēru.

      16      2004. gada 27. septembra lēmumu T‑Mobile, KPN, Orange, Vodafone un Telfort pārsūdzēja Rechtbank te Rotterdam [Roterdamas Tiesā]. Ar 2006. gada 13. jūlija spriedumu šī tiesa minēto lēmumu atcēla un nosūtīja lietu NMa atkārtotai izskatīšanai.

      17      Šo spriedumu T‑Mobile, KPN, Orange, Vodafone (turpmāk tekstā kopumā – “attiecīgie uzņēmumi”) un NMa pārsūdzēja College van Beroep voor het bedrijfsleven [Tirdzniecības un rūpniecības administratīvajā tiesā], kurai ir jānovērtē, vai, ievērojot Tiesas pastāvīgo judikatūru šajā
         jomā, saskaņoto darbību jēdziens ticis pareizi interpretēts.

       Iesniedzējtiesas nostāja
      18      College van Beroep voor het bedrijfsleven uzskata, ka esot jānosaka, no vienas puses, vai informācijas par abonementiem paziņošanas 2001. gada 13. jūnija sanāksmē
         mērķis bija konkurences ierobežošana un vai NMa pamatoti atteicās izskatīt saskaņoto darbību sekas un, no otras puses, vai starp šo saskaņošanu un attiecīgo uzņēmumu rīcību
         tirgū pastāv cēloņsakarība.

      19      Iesniedzējtiesa vispirms precizē, ka saskaņotās darbības, kas tiek izskatītas pamata lietā, neattiecoties nedz uz cenām, ko
         attiecīgie uzņēmumi piemēro patērētājiem, nedz arī uz abonēšanas tarifiem, atbilstoši kuriem gala patērētājiem tiek izrakstīti
         rēķini. Patiesībā tās attiecoties uz atlīdzību, ko šie uzņēmumi paredzējuši maksāt par šo uzņēmumu starpnieku tiem sniegtajiem
         pakalpojumiem. Tādējādi minētā tiesa uzsver, ka nevarot uzskatīt, ka tiešais saskaņoto darbību mērķis ir noteikt abonementu
         cenas mazumtirdzniecības tirgū.

      20      Turpmāk College van Beroep voor het bedrijfsleven norāda, ka tai ir šaubas, vai attiecīgo uzņēmumu saskaņotās darbības, kuras attiecas uz izplatītājiem par abonēšanas līgumu
         noslēgšanu piešķirto atlīdzību, var uzskatīt par tādām, kuru mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci EKL 81. panta
         1. punkta izpratnē. Tā norāda, ka Tiesas judikatūru konkurences jomu varot interpretēt tādējādi, ka vienošanās vai saskaņotu
         darbību mērķis ir ierobežot konkurenci, ja pieredze rāda, ka ar tādu vienošanos vai darbībām, neraugoties uz ekonomiskajiem
         blakus apstākļiem, vienmēr vai gandrīz vienmēr konkurence tiek nepieļauta, ierobežota vai izkropļota. Iesniedzējtiesa uzskata,
         ka tas tā esot tad, ja faktiskās kaitīgās sekas ir nepārprotamas un tās iestājas neatkarīgi no attiecīgā tirgus raksturojumiem.
         Atbilstoši iesniedzējtiesas viedoklim, lai izvairītos no tā, ka kāda rīcība tiek uzskatīta par tādu, kam ir konkurenci ierobežojošs
         mērķis, lai gan rodas iespaids, ka tai nav konkurenci ierobežojošo seku, vienmēr esot jāaplūko saskaņotu darbību sekas.

      21      Visbeidzot, attiecībā uz cēloņsakarību starp saskaņošanu un minēto uzņēmumu rīcību tirgū iesniedzējtiesa apšauba 1999. gada
         8. jūlija spriedumos lietās C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni (Recueil, I‑4125. lpp.) un C‑199/92 P Hüls/Komisija (Recueil, I‑4287. lpp.) norādītās prezumpcijas atbilstību, saskaņā ar kuru, izņemot gadījumu, ja tiek sniegti pierādījumi par pretējo,
         kuri ir jāsniedz ieinteresētajiem tirgus dalībniekiem, uzņēmumi, kas piedalās darbību saskaņošanā un kas turpina darboties
         tirgū, lai noteiktu savu rīcību šajā tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta, tiem apmainoties ar to ar saviem konkurentiem.
         Tās tā esot it īpaši tad, ja saskaņošana uz regulāra pamata ir notikusi ilgāku laika posmu. Minētā tiesa uzdod jautājumu,
         vai saskaņā ar Kopienu tiesībām tai šī prezumpcija ir jāpiemēro, neraugoties uz atšķirīgu valsts tiesību normu pierādījumu
         administrēšanas jomā esamību, un vai šāda prezumpcija ir piemērojama situācijām, kad par saskaņošanas pamatu kalpo tikai viena
         sanāksme.

      22      Šādos apstākļos College van Beroep voor het bedrijfsleven nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Kādi kritēriji ir jāizmanto, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, lai izvērtētu, vai saskaņoto darbību mērķis ir nepieļaut,
         ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū?

      2)      Vai EKL 81. pants ir interpretējams tādējādi, ka, valsts tiesai piemērojot šo noteikumu, pierādījumam par cēloņsakarību starp
         saskaņotām darbībām un rīcību tirgū ir jābūt iesniegtam un izvērtētam atbilstoši valsts tiesību normām, ciktāl šīs normas
         nav nelabvēlīgākas par tām, kuras attiecas uz līdzīgām [ar valsts tiesībām pamatotām] prasībām, un Kopienu tiesībās piešķirto
         tiesību īstenošanu praksē nepadara neiespējamu vai pārmērīgi sarežģītu?

      3)      Vai, piemērojot EKL 81. pantā paredzēto saskaņotu darbību jēdzienu, vienmēr pastāv cēloņsakarības starp darbību saskaņošanu
         un rīcību tirgū prezumpcija, pat ja darbību saskaņošana ir notikusi vienreiz un uzņēmums, kurš piedalās saskaņotajās darbībās,
         turpina darboties tirgū, vai arī tikai tad, ja saskaņotas darbības ar zināmu regularitāti ir veiktas ilgu laika posmu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      23      Vispirms ir jāatzīmē, ka jēdzieni “vienošanās”, “uzņēmumu apvienību lēmumi” un “saskaņotas darbības” no subjektīvā viedokļa
         aptver saskaņošanas formas, kurām ir viens un tas pats raksturs un kuras atšķiras tikai pēc to intensitātes un izpausmes veidiem
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 131. punkts).

      24      Tādējādi, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 38. punktā, kritēriji, ko no Tiesas judikatūras var secināt, lai
         veiktu vērtējumu, vai rīcības mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci, ir piemērojami, ja runa ir
         par vienošanos, lēmumu vai saskaņotām darbībām.

      25      Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka Tiesa jau ir norādījusi zināmu skaitu kritēriju, kas ļauj novērtēt, vai vienošanās, lēmums vai
         saskaņotas darbības ir vērstas pret konkurenci.

      26      Attiecībā uz saskaņotu darbību definīciju Tiesa ir nospriedusi, ka tās ir koordinācijas veids uzņēmumu starpā, kas, nesasniedzot
         stadiju, kad to starpā tiek noslēgts nolīgums vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj ar risku saistīto konkurenci ar savstarpējo
         praktisko sadarbību (skat. 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz
         56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 26. punkts, kā arī 1993. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85,
         C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85 Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija, Recueil, I‑1307. lpp., 63. punkts).

      27      Attiecībā uz saskaņotu darbību pret konkurenci vērstā rakstura vērtējumu izejas punkts it īpaši ir objektīvie mērķi, ko ar
         tām vēlas sasniegt, kā arī šo darbību saimnieciskais un tiesiskais konteksts (šajā sakarā skat. 1983. gada 8. novembra spriedumu
         apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82 IAZ International Belgium u.c./Komisija, Recueil, 3369. lpp., 25. punkts, kā arī 2008. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑209/07 Beef Industry Development Society un Barry Brothers, Krājums, I‑8637. lpp., 16. un 21. punkts). Turklāt, lai gan, veicot saskaņoto darbību ierobežojošā rakstura vērtējumu, dalībnieku
         nodoms nav obligātais elements, Eiropas Kopienu Komisijai vai Kopienu tiesām nekas neliedz to ņemt vērā (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā IAZ International Belgium u.c./Komisija, 23.–25. punkts).

      28      Attiecībā uz saskaņoto darbību ar pret konkurenci vērstu mērķi nošķiršanu no tādām darbībām, kam ir pret konkurenci vērstas
         sekas, ir jāatgādina, ka vērtējumā, vai uz darbībām attiecas EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, pret konkurenci
         vērsts mērķis un pret konkurenci vērstas sekas, ir nevis kumulatīvi, bet gan alternatīvi nosacījumi. Saskaņā ar pastāvīgo
         judikatūru kopš 1966. gada 30. jūnija sprieduma lietā 56/65 LTM (Recueil, 337. un 359. lpp.) šī nosacījuma alternatīvas raksturs, uz ko norāda saikļa “vai” lietojums, liek vispirms ņemt vērā saskaņoto
         darbību mērķi, ievērojot ekonomisko kontekstu, kurā tas ir piemērojams. Tomēr gadījumos, kad šo saskaņoto darbību satura analīze
         neatklāj pietiekamu kaitējuma konkurencei pakāpi, ir jāpārbauda to sekas, un, lai uz tām attiektos aizliegums, jābūt izpildītam
         to nosacījumu kopumam, no kuriem izriet, ka konkurence reāli un jūtamā veidā ir tikusi nepieļauta, ierobežota vai izkropļota
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Beef Industry Development Society un Barry Brothers, 15. punkts).

      29      Turklāt ir jāuzsver, ka, lai novērtētu, vai saskaņotas darbības ar EKL 81. panta 1. punktu ir aizliegtas, to konkrēto seku
         vērā ņemšana tātad ir lieka tad, ja ir redzams, ka to mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū
         (šajā sakarā skat. 1966. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 56/64 un 58/64 Consten un Grundig/Komisija, Recueil, 429. un 496. lpp.; 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑105/04 P Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, Krājums, I‑8725. lpp., 125. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Beef Industry Development Society un Barry Brothers, 16. punkts). Atšķirība starp “pārkāpumiem, kuru pamatā ir mērķis”, un “pārkāpumiem, kuru pamatā ir sekas”, ir saistīta ar
         apstākli, ka noteiktu veidu vienošanās starp uzņēmumiem jau pēc to rakstura var tikt uzskatītas par normālas konkurences labai
         funkcionēšanai kaitējošām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Beef Industry Development Society un Barry Brothers, 17. punkts).

      30      Pastāvot šādiem nosacījumiem, pretēji tam, ko norāda iesniedzējtiesa, ja ir noteikts, ka saskaņotām darbībām ir pret konkurenci
         vērsts mērķis, nav vajadzības izskatīt to sekas.

      31      Attiecībā uz tādu saskaņotu darbību, kādas tiek izskatītas pamata lietā, pret konkurenci vērsta mērķa vērtējumu ir jāatgādina,
         pirmkārt, kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 46. punktā, ka, lai konstatētu pret konkurenci vērsto mērķi, pietiek ar
         to, lai saskaņotas darbības varētu radīt negatīvu ietekmi uz tirgu. Citiem vārdiem sakot, saskaņotām darbībām, ņemot vērā
         to saimniecisko un tiesisko kontekstu, ir jābūt vienkārši konkrēti piemērotām, lai nepieļautu, ierobežotu vai izkropļotu konkurenci
         kopējā tirgū. Jautājumam, vai un kādā mērā šādas sekas faktiski rodas, nozīme ir tikai naudas sodu apmēra aprēķinam un tiesību
         uz zaudējumu atlīdzību un procentiem vērtējumam.

      32      Otrkārt, attiecībā uz informācijas apmaiņu starp konkurentiem ir jāatgādina, ka saskaņotas darbības veidojošie koordinācijas
         un sadarbības kritēriji ir jāizprot, ņemot vērā EK līguma normās attiecībā uz konkurenci ietverto koncepciju, saskaņā ar kuru
         katram saimnieciskās darbības subjektam ir patstāvīgi jānosaka, kādu politiku kopējā tirgū tas plāno veikt (skat. iepriekš
         minēto spriedumu apvienotajās lietās Suiker Unie u.c./Komisija, 173. punkts; 1981. gada 14. jūlija spriedumu lietā 172/80 Züchner, Recueil, 2021. lpp., 13. punkts; iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Ahlström Osakeyhtiö u.c./Komisija, 63. punkts, un 1998. gada 28. maija spriedumu lietā C‑7/95 P Deere/Komisija, Recueil, I‑3111. lpp., 86. punkts).

      33      Lai gan šī patstāvības prasība neizslēdz saimnieciskās darbības subjektu tiesības saprātīgi piemēroties konstatētai vai sagaidāmai
         to konkurentu rīcībai, tomēr tā strikti iestājas pret jebkādu tiešu vai netiešu kontaktu nodibināšanu starp saimnieciskās
         darbības subjektiem, lai to rezultātā vai nu ietekmētu faktiska vai potenciāla konkurenta rīcību tirgū, vai nu to informētu
         par savu paša īstenošanai paredzēto vai ieplānoto rīcību tirgū, ja šo kontaktu mērķis vai sekas ir konkurences nosacījumu
         rašanās, kas, ņemot vērā sniegto preču vai pakalpojumu raksturu, uzņēmumu lielumu un skaitu un minētā tirgus apmēru, neatbilst
         normāliem attiecīgā tirgus nosacījumiem (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Suiker Unie u.c./Komisija, 174. punkts; lietā Züchner, 14. punkts, un lietā Deere/Komisija, 87. punkts).

      34      Iepriekš minētā sprieduma lietā Deere/Komisija 88. un nākamajos punktos Tiesa tādējādi ir nospriedusi, ka lielā mērā koncentrētā oligopolā tirgū, kā tas ir pamata
         lietā aplūkojamā tirgus gadījumā, informācijas apmaiņa kā tāda ļauj uzņēmumiem noskaidrot to konkurentu pozīciju tirgū, kā
         arī komerciālo stratēģiju, un šī fakta dēļ ievērojami grozīt starp saimnieciskās darbības subjektiem pastāvošo konkurenci.

      35      No minētā izriet, ka informācijas apmaiņa starp konkurentiem konkurences noteikumiem pretrunā var būt tad, ja ar to samazina
         vai novērš nenoteiktības pakāpi attiecībā uz konkrētā tirgus funkcionēšanu, kā rezultātā konkurence starp uzņēmumiem tiek
         ierobežota (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Deere/Komisija, 90. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/99 P Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, I‑10821. lpp., 81. punkts).

      36      Treškārt, attiecībā uz iespēju saskaņotas darbības uzskatīt par tādām, kam ir pret konkurenci vērsts mērķis, pat ja tām nav
         tiešas saistības ar patērētājiem piemērojamām cenām, ir jāatgādina, ka EKL 81. panta 1. punkta formulējums nedod pamatu uzskatīt,
         ka aizliegtas būtu tikai tādas saskaņotas darbības, kurām ir tiešās sekas attiecībā uz gala patērētāju maksājamām cenām.

      37      Tieši pretēji, no EKL 81. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka saskaņotām darbībām pret konkurenci vērsts mērķis var
         būt tad, ja ar tām “tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus”. Saistībā
         ar pamata lietu, kā savos rakstveida apsvērumos norāda Nīderlandes valdība, rodas iespaids, ka, runājot par abonementiem,
         attiecībā uz gala patērētāju maksājamo cenu noteikšanu izplatītāju atlīdzība ir noteicošs elements.

      38      Katrā ziņā, kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 58. punktā, EKL 81. pants, kā arī pārējie Līgumā iekļautie konkurences
         noteikumi ir paredzēti ne vien lai aizsargātu konkurentu vai patērētāju tiešās intereses, bet arī lai aizsargātu tirgus struktūru
         un līdz ar to konkurenci kā tādu.

      39      Tādējādi pretēji tam, ko, šķiet, uzskata iesniedzējtiesa, saskaņoto darbību pret konkurenci vērsta mērķa konstatēšanu nevar
         pakārtot šo darbību tiešās saiknes ar patērētājiem piemērojamām cenām konstatēšanai.

      40      Ceturtkārt, attiecībā uz Vodafone argumentu, ka pamata lietā aplūkojamo saskaņoto darbību mērķis nevarot būt konkurences ierobežošana, jo, pamatojoties uz
         tirgus apstākļiem, izplatītāju standarta atlīdzību esot bijis katrā ziņā jāsamazina, no šī sprieduma 33. punkta neapšaubāmi
         izriet, ka saimnieciskās darbības subjektu patstāvības prasība neizslēdz šo pēdējo tiesības saprātīgi piemēroties konstatētai
         vai sagaidāmai to konkurentu rīcībai.

      41      Tomēr, kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 66.–68. punktā, lai gan ir taisnība, ka ne katra paralēlā konkurējošo uzņēmumu
         rīcība ir obligāti jāskaidro ar to, ka tie, darbojoties pret konkurenci, savu rīcību ir savstarpēji saskaņojuši, tomēr informācijas
         apmaiņa, ar ko var novērst nenoteiktību ieinteresēto personu starpā saistībā ar attiecīgo uzņēmumu veicamās korekcijas brīdi,
         apmēru un kārtību, ieskaitot gadījumu, kad, kā tas ir pamata lietā, korekcija attiecas uz izplatītāju standarta provīzijas
         samazināšanu, ir uzskatāma par tādu, kam ir pret konkurenci vērsts mērķis.

      42      Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai ar pamata lietā 2001. gada 13. jūnija sanāksmē notikušo informācijas apmaiņu šāda nenoteiktība
         varēja tikt novērsta.

      43      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka saskaņotām darbībām pret konkurenci vērsts
         mērķis EKL 81. panta 1. punkta izpratnē ir tad, ja, ņemot vērā to saturu un mērķi, kā arī ievērojot to saimniecisko un tiesisko
         kontekstu, šīs darbības ir konkrēti piemērotas, lai nepieļautu, ierobežotu vai izkropļotu konkurenci kopējā tirgū. Nav nepieciešams
         nedz, lai konkurence tiktu faktiski nepieļauta, ierobežota vai izkropļota, nedz arī lai starp saskaņotām darbībām un patērētājiem
         piemērojamām cenām pastāvētu tiešā saikne. Informācijas apmaiņai starp konkurentiem pret konkurenci vērsts mērķis ir tad,
         ja ar to var novērst nenoteiktību saistībā ar attiecīgo uzņēmumu ieplānoto rīcību.

       Par otro jautājumu
      44      Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai pārbaudot, vai starp darbību saskaņošanu un tajās iesaistīto
         uzņēmumu rīcību tirgū pastāv cēloņsakarība, kura ir vajadzīga, lai noteiktu saskaņoto darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē
         esamību, valsts tiesai ir jāpiemēro Tiesas judikatūrā paredzētā cēloņsakarības prezumpcija, saskaņā ar kuru šie uzņēmumi,
         ja tie turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta, tiem apmainoties ar to ar saviem konkurentiem, vai arī valsts
         tiesa var piemērot valsts tiesību normas attiecībā uz pierādīšanas pienākumu.

      45      Kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 76. punktā, šis jautājums ir vērsts, lai noskaidrotu, vai šī Kopienu tiesu piemērojamā
         prezumpcija par pamatu ir jāņem arī valsts iestādēm un tiesām, kad tās piemēro EKL 81. panta 1. punktu.

      46      Iesniedzējtiesa uzskata, ka valsts tiesai minētā prezumpcija esot jāpiemēro tad, ja to iekļauj EKL 81. panta 1. punktā minētais
         saskaņoto darbību jēdziens. Turpretim tā norāda, ka, ja šī prezumpcija būtu uzskatāma par procesuālu noteikumu, valsts tiesai,
         pamatojoties uz dalībvalstu procesuālās autonomijas principu, būtu tiesības to nepiemērot.

      47      T-Mobile, KPN un Vodafone norāda, ka neviens no EKL 81. panta vai Tiesas judikatūras izrietošs apstāklis nedod pamatu apstiprināt secinājumu, ka cēloņsakarības
         prezumpcija būtu minētā EKL 81. panta 1. punktā paredzētā saskaņoto darbību jēdziena sastāvdaļa. Tādējādi tās uzskata, ka
         atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, tā kā Kopienu tiesiskā regulējuma šajā jautājumā nav, katras dalībvalsts iekšējā tiesību
         sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un tiesvedības procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras
         lietas dalībniekiem piešķir Kopienu tiesības; tomēr, no vienas puses, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem,
         kas attiecas uz līdzīgām ar valsts tiesībām pamatotām prasībām (līdzvērtības princips), un, no otras puses, tie nedrīkst padarīt
         praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Kopienu tiesību sistēmas (efektivitātes princips).

      48      Turpretim Nīderlandes valdība un Komisija uzskata, ka cēloņsakarības prezumpcija esot tikusi ieviesta kā saskaņoto darbību
         jēdziena EKL 81. panta 1. punkta izpratnē sastāvdaļa un nevis kā no šī jēdziena neatkarīgs procesuāls noteikums, no kā izrietot,
         ka valsts tiesām šī prezumpcija ir jāpiemēro.

      49      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka EKL 81. panta 1. punktam, no vienas puses, ir tieša iedarbība attiecībās starp privātpersonām
         un tas attiecīgajiem tiesību subjektiem rada tiesības, kuras valsts tiesām ir jāaizsargā, un ka, no otras puses, tas ir Eiropas
         Kopienai piešķirto misiju īstenošanai nepieciešamais sabiedriskās kārtības noteikums, kas valsts tiesām ir jāpiemēro pēc savas
         ierosmes (šajā sakarā skat. 1999. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑126/97 Eco Swiss, Recueil, I‑3055. lpp., 36. un 39. punkts, kā arī 2006. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no C‑295/04 līdz C‑298/04 Manfredi u.c., Krājums, I‑6619. lpp., 31. un 39. punkts).

      50      Tātad, piemērojot EKL 81. pantu, Tiesas šajā sakarā sniegtā interpretācija visām dalībvalstu tiesām ir saistoša.

      51      Attiecībā uz Tiesas EKL 81. panta 1. punkta interpretācijas ietvaros noformulēto cēloņsakarības prezumpciju vispirms ir jāatgādina,
         ka Tiesa ir nospriedusi, kā tas izriet jau no pašas šī noteikuma redakcijas, ka saskaņoto darbību jēdziens līdzās saskaņošanai
         uzņēmumu starpā nozīmē šai saskaņošanai atbilstošu rīcību tirgū un cēloņsakarību starp šiem abiem elementiem. Tiesa tāpat
         ir nospriedusi, ka tomēr, nepastāvot pierādījumiem par pretējo, kas ir jāiesniedz attiecīgajiem uzņēmējiem, ir jāpieņem, ka
         uzņēmumi, kas piedalās darbību saskaņošanā un kas turpina darboties tirgū, lai noteiktu savu rīcību šajā tirgū, ņem vērā informāciju,
         kas iegūta, tiem apmainoties ar to ar saviem konkurentiem. Tas ir piemērojams it īpaši tad, ja uzņēmumi savu darbību ir saskaņojuši
         regulāri ilgākā laika posmā. Visbeidzot Tiesa ir secinājusi, ka uz šādām saskaņotām darbībām EKL 81. panta 1. punkts ir piemērojams
         pat pret konkurenci vērstu seku tirgū neesamības gadījumā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Hüls/Komisija, 161.–163. punkts).

      52      Šajos apstākļos ir jāsecina, ka cēloņsakarības prezumpcija izriet no EKL 81. panta 1. punkta, kā to ir interpretējusi Tiesa,
         un ka tādējādi tā ir piemērojamo Kopienu tiesību sastāvdaļa.

      53      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka, aplūkojot cēloņsakarību starp darbību saskaņošanu
         un uzņēmumu – šīs saskaņošanas dalībnieku – rīcību tirgū, ievērojot, ka šī cēloņsakarība ir vajadzīga, lai konstatētu saskaņotu
         darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē esamību, valsts tiesai, izņemot gadījumu, ja ir pierādījumi par pretējo, kuri ir
         jāsniedz minētajiem uzņēmumiem, ir jāpiemēro Tiesas judikatūrā izstrādātā cēloņsakarības prezumpcija, saskaņā ar kuru minētie
         uzņēmumi, ja tie turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta, tiem apmainoties ar to ar saviem konkurentiem.

       Par trešo jautājumu
      54      Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 81. panta 1. punktā minētā saskaņoto darbību jēdziena
         piemērošanas vajadzībām cēloņsakarības starp darbību saskaņošanu un attiecīgo uzņēmumu rīcību tirgū prezumpcija ir piemērojama
         visos gadījumos, pat ja darbību saskaņošanas pamatā ir tikai viena sanāksme?

      55      T-Mobile, KPN un Vodafone būtībā uzskata, ka no iepriekš minētajiem spriedumiem lietās Komisija/Anic Partecipazioni un Hüls/Komisija nevarot secināt, ka cēloņsakarības prezumpcija ir piemērojama visos gadījumos. Tās uzskata, ka cēloņsakarības prezumpcijas
         piemērošana esot ierobežota ar gadījumiem, kad fakti un apstākļi ir identiski tiem, kas ir bijuši minēto spriedumu pamatā.
         Tās būtībā norāda, ka pieņemt, ka uzņēmumi savu rīcību tirgū nosaka, balstoties uz darbību saskaņošanu, varot tikai gadījumā,
         ja šo uzņēmumu sanāksmes notiek regulāri, uzņēmumiem apzinoties, ka iepriekšējās sanāksmēs ir notikusi apmaiņa ar konfidenciālu
         informāciju. Turklāt tās norāda, ka nebūtu loģiski uzskatīt, ka uzņēmumi savu rīcību tirgū varētu balstīt uz informāciju,
         apmaiņa ar kuru ir notikusi tikai vienā sanāksmē, kas it īpaši esot piemērojams tad, ja šīs sanāksmes mērķis, kā tas esot
         pamata lietas gadījumā, ir likumīgs.

      56      Nīderlandes valdība un Komisija turpretim uzskata, ka no judikatūras, it īpaši no iepriekš minētajiem spriedumiem lietās Komisija/Anic Partecipazioni un Hüls/Komisija, skaidri izrietot, ka cēloņsakarības prezumpcija nav atkarīga no darbību saskaņošanas pamatā esošo sanāksmju skaita.
         Tās norāda, ka minētā prezumpcija ir pamatota, ja notikušie kontakti, ņemot vērā to kontekstu, saturu un biežumu, ir pietiekami,
         lai būtu pamats rīcības tirgū saskaņošanai, ar ko var nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci EKL 81. panta 1. punkta
         izpratnē, un ja attiecīgie uzņēmumi turklāt turpina darboties tirgū.

      57      Nīderlandes valdība uzskata, ka pamata lieta ļoti labi ilustrējot faktu, ka, lai saskaņotu darbības, pietiek jau ar vienu
         sanāksmi. No vienas puses, 2001. gada 13. jūnija sanāksme attiecīgajiem uzņēmumiem esot devusi iespēju vienoties par izplatītāju
         atlīdzības samazināšanu. No otras puses, šī sanāksme esot ļāvusi arī novērst nenoteiktību par jautājumu, kurš no uzņēmumiem
         samazinās savu atlīdzību par jauno abonentu piesaistīšanu, kad un kādā mērā tas to darīs, kā arī par termiņu, kādā tajā pašā
         veidā rīkosies citi uzņēmumi.

      58      Šajā sakarā ir pietiekami atgādināt, ka no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Anic Partecipazioni 121. punkta un no iepriekš minētā sprieduma lietā Hüls/Komisija 162. punkta izriet, ka Tiesa minētās prezumpcijas piemērošanu piesaistīja vienīgi darbību saskaņošanas esamībai
         un tam, ka uzņēmums turpina darboties tirgū. Vārdu “tās tā ir it īpaši tad, ja saskaņošana uz regulāra pamata ir notikusi
         ilgāku laika posmu” pievienošana nekādi neapstiprina tēzi, ka cēloņsakarības prezumpcija būtu piemērojama tikai gadījumā,
         ja uzņēmumi tiekas regulāri, un tā ir nepieciešami jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja uzņēmumi savas darbības ir saskaņojuši
         uz regulāra pamata ilgāku laika posmu, šī prezumpcija tiek pastiprināta.

      59      Jebkādas citas interpretācijas gadījumā būtībā būtu uzskatāms, ka tikai viens informācijas apmaiņas starp konkurentiem gadījums
         nekādā gadījumā nevarētu novest pie Līgumā paredzētajiem konkurences noteikumiem pretējās darbību saskaņošanas. Taču nav izslēgts,
         ka, ņemot vērā tirgus struktūru, vienreizēja kontaktu uzņemšana, tāda kā tā, kas tiek aplūkota pamata lietā, principā varētu
         būt pietiekama, lai attiecīgie uzņēmumi saskaņotu savu darbību tirgū un tātad nodrošinātu praktisko sadarbību, kas aizstāj
         konkurenci un tās radītos riskus.

      60      Kā pamatoti norāda Nīderlandes valdība, kā arī ģenerāladvokāte savu secinājumu 104. un 105. punktā, tas, cik bieži, cik regulāri
         un kādā formā konkurentiem savā starpā ir jānodibina kontakts, lai panāktu to rīcības tirgū saskaņošanu, ir atkarīgs no saskaņošanas
         priekšmeta un attiecīgajiem tirgus apstākļiem. Ja iesaistītie uzņēmumi noslēdz aizliegtu vienošanos ar kompleksu saskaņošanas
         sistēmu, kas attiecas uz lielu to rīcības tirgū aspektu skaitu, tad var būt vajadzīga regulāra kontaktu uzturēšana ilgākā
         laika posmā. Turpretim, ja, kā tas ir pamata lietā, darbību saskaņošanu vēlas īstenot tikai konkrētā aspektā, veicot vienreizēju
         rīcības tirgū koriģēšanu saistībā tikai ar vienu konkurences parametru, tad arī vienreizēja kontaktu uzņemšana var būt pietiekams
         pamats, lai īstenotu attiecīgo uzņēmumu paredzēto pret konkurenci vērsto mērķi.

      61      Šādos apstākļos ir uzskatāms, ka svarīgs ir ne tik daudz attiecīgo uzņēmumu sanāksmju skaits, kā jautājums, vai notikušais
         kontakts vai kontakti šiem uzņēmumiem ir ļāvuši informāciju, ar ko tie ir apmainījušies ar saviem konkurentiem, ņemt vērā,
         lai noteiktu savu rīcību attiecīgajā tirgū, un apzināti aizstāt ar risku saistīto konkurenci ar savstarpējo praktisko sadarbību.
         Ja var tikt pierādīts, ka šie uzņēmumi ir saskaņojuši darbības un turpina darboties tirgū, ir pamatoti prasīt, lai tie sniegtu
         pierādījumus, ka šī saskaņošana nav ietekmējusi to rīcību attiecīgajā tirgū.

      62      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka tiktāl, ciktāl uzņēmums, kas piedalās darbību saskaņošanā,
         turpina darboties attiecīgajā tirgū, cēloņsakarības starp saskaņošanu un šī uzņēmuma rīcību tirgū prezumpcija ir piemērojama
         pat tad, ja darbību saskaņošanā pamatojas tikai uz vienu attiecīgo uzņēmumu sanāksmi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      63      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      saskaņotām darbībām pret konkurenci vērsts mērķis EKL 81. panta 1. punkta izpratnē ir tad, ja, ņemot vērā to saturu un mērķi,
            kā arī ievērojot to saimniecisko un tiesisko kontekstu, šīs darbības ir konkrēti piemērotas, lai nepieļautu, ierobežotu vai
            izkropļotu konkurenci kopējā tirgū. Nav nepieciešams nedz, lai konkurence tiktu faktiski nepieļauta, ierobežota vai izkropļota,
            nedz arī lai starp saskaņotām darbībām un patērētājiem piemērojamām cenām pastāvētu tiešā saikne. Informācijas apmaiņai starp
            konkurentiem pret konkurenci vērsts mērķis ir tad, ja ar to var novērst nenoteiktību saistībā ar attiecīgo uzņēmumu ieplānoto
            rīcību;
      2)      aplūkojot cēloņsakarību starp darbību saskaņošanu un uzņēmumu – šīs saskaņošanas dalībnieku – rīcību tirgū, ievērojot, ka
            šī cēloņsakarība ir vajadzīga, lai konstatētu saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē esamību, valsts tiesai, izņemot
            gadījumu, ja ir pierādījumi par pretējo, kuri ir jāsniedz minētajiem uzņēmumiem, ir jāpiemēro Tiesas judikatūrā izstrādātā
            cēloņsakarības prezumpcija, saskaņā ar kuru minētie uzņēmumi, ja tie turpina darboties tirgū, ņem vērā informāciju, kas iegūta,
            tiem apmainoties ar to ar saviem konkurentiem;
      3)      tiktāl, ciktāl uzņēmums, kas piedalās darbību saskaņošanā, turpina darboties attiecīgajā tirgū, cēloņsakarības starp saskaņošanu
            un šī uzņēmuma rīcību tirgū prezumpcija ir piemērojama pat tad, ja darbību saskaņošanā pamatojas tikai uz vienu attiecīgo
            uzņēmumu sanāksmi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 13. janvārī. # JCB Service pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - EKL 81. pants. # Lieta T-67/01.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 25. oktobrī. # Biotronik SE & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-416/11.