title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 13. decembra spriedums.#Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost pret Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie.#College van Beroep voor het bedrijfsleven lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Kopējā lauksaimniecības politika – Integrētā administrācijas un kontroles sistēma – Samazinājumi un nepiešķiršana savstarpējas atbilstības noteikumu neizpildes gadījumā – Atbildība par citas personas rīcību.#Lieta C‑11/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2012. gada 13. decembrī (
            *1
         )
      “Kopējā lauksaimniecības politika — Integrētā administrācijas un kontroles sistēma — Samazinājumi un nepiešķiršana savstarpējas atbilstības noteikumu neizpildes gadījumā — Atbildība par citas personas rīcību”
      Lieta C-11/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 12. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 4. janvārī, tiesvedībā

            Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost

      pret

            Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits, Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel] un M. Safjans [M. Safjan] (referents),
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – C. S. Schillemans un C. Wissels, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – B. Burggraaf un H. Tserepa-Lacombe, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2009. gada 19. janvāra Regulas (EK) Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 30, 16. lpp.), 23. panta 1. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost (turpmāk tekstā – “Maatschap”) un Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie [Valsts sekretāru ekonomikas, lauksaimniecības un inovāciju jautājumos] (turpmāk tekstā – “Staatssecretaris”) par tai kopējās lauksaimniecības politikas ietvaros piešķirtā atbalsta samazināšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Regula (EK) Nr. 1782/2003

               3

               Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV L 270, 1. lpp.), 6. panta 1. punktā tās sākotnējā redakcijā bija noteikts:
               “Ja tādas darbības vai bezdarbības rezultātā, kuru var tieši attiecināt uz atsevišķu lauksaimnieku, netiek ievērotas likumā noteiktās pārvaldības prasības vai labi lauksaimniecības un vides apstākļi, to tiešo maksājumu kopējo summu, kas jāpiešķir kalendārajā gadā, kurā konstatēta neatbilstība, un pēc 10. un 11. panta piemērošanas, samazina vai nepiešķir saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, kas paredzēti saskaņā ar 7. pantu.”

               4

               Regulas Nr. 1782/2003, kas tika grozīta ar Padomes 2008. gada 14. februāra Regulu (EK) Nr. 146/2008 (OV L 46, 1. lpp.), 6. panta 1. punktā kopš 2008. gada 1. aprīļa ir noteikts:
               “Ja konkrētā kalendārā gadā (turpmāk – “attiecīgais kalendāra gads”) kādu laiku nav ievērotas tiesību aktos paredzētās apsaimniekošanas prasības vai labas lauksaimniecības un vides apstākļi un minētās prasības nav ievērotas attiecīgajā kalendāra gadā atbalsta lūgumu iesniegušā lauksaimnieka tiešas darbības vai bezdarbības dēļ, tiešo maksājumu kopsummu, ko piešķir minētajam lauksaimniekam [..], samazina vai maksājumu atceļ saskaņā ar 7. pantā sīki izklāstītajiem noteikumiem.
               Šā punkta pirmo daļu piemēro arī gadījumos, ja attiecīgās prasības nav ievērotas tieši tās personas darbības vai bezdarbības dēļ, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme.
               [..]
               Šajā punktā “nodošana” ir jebkāds darbības veids, ar ko lauksaimniecības zeme vairs nav tās personas rīcībā, kura zemi nodod citai personai.”

               5

               Regula Nr. 1782/2003 tika atcelta ar Regulu Nr. 73/2009 no 2009. gada 1. janvāra.

         Regula Nr. 146/2008

               6

               Regulas Nr. 146/2008 preambulas 2. un 3. apsvērums ir šādi:

                        “(2)

                        [..] Regulas [Nr. 1782/2003] 44. panta 3. punktā ir paredzēts, ka zemes gabali, kas atbilst hektāriem, par ko ir tiesības pretendēt uz atbalstu, lauksaimnieku rīcībā ir vismaz 10 mēnešus. Pieredze rāda, ka šis nosacījums var pārlieku ierobežot zemes tirgus darbību un rada ievērojamu administratīva darba slodzi lauksaimniekiem un iesaistītiem administratīviem dienestiem. Neatkarīgi no tā, lai nodrošinātu to, ka prasības par vienu un to pašu zemi neceļ divas reizes, būtu jānosaka termiņš, kad zemes gabaliem būtu jābūt lauksaimnieka rīcībā. Būtu pareizi, ja dalībvalstis noteiktu termiņu, kam nevajadzētu būt vēlāk par dienu, kas ir noteikta, lai grozītu atbalsta pieteikumu. Tas pats noteikums dalībvalstīm būtu jāievēro, arī piemērojot vienoto platībmaksājumu shēmas.

                        (3)

                        Tā kā laiks, cik ilgi lauksaimnieki valdījumā tur zemes gabalus, kas atbilst hektāriem, par ko ir tiesības pretendēt uz atbalstu, ir saīsināts līdz vienai dienai – gan vienoto maksājumu shēmas, gan vienoto platībmaksājumu shēmas gadījumā –, būtu skaidrāk jāizstrādā noteikumi, kas regulē saistības saskaņā ar savstarpējas atbildības saistībām, jo īpaši gadījumos, ja attiecīgā kalendārā gadā zemes gabalu nodod citam. Tālab būtu skaidri jāformulē, ka lauksaimniekiem, kas iesniedz atbalsta pieteikumu, būtu jāatbild kompetentajai iestādei par jebkādu savstarpējās atbilstības prasību neievērošanu attiecīgā kalendārā gadā par visu lauksaimniecības zemi, kas ir deklarēta atbalsta pieteikumā. Tam nebūtu jāizslēdz privāttiesību darījumi starp attiecīgo lauksaimnieku un personu, kam ir nodota vai no kā ir saņemta lauksaimniecības zeme.”

         Regula (EK) Nr. 796/2004

               7

               Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regula (EK) Nr. 796/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Regulā Nr. 1782/2003, un nosacījumus par Padomes Regulā (EK) Nr. 479/2008 paredzētās savstarpējās atbilstības piemērošanu (OV L 141, 18. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2008. gada 16. decembra Regulu (EK) Nr. 1266/2008 (OV L 338, 34. lpp.), attiecas uz noteikumiem par sankciju piemērošanu savstarpējās atbilstības noteikumu neievērošanas gadījumā.

               8

               Saskaņā ar šīs regulas preambulas 56. un 57. apsvērumu:

                        “(56)

                        Tomēr Regulā (EK) Nr. 1782/2003 paredzētajai samazinājumu un nepiešķiršanas sistēmai attiecībā uz savstarpējās atbilstības saistībām ir cits mērķis, proti, rosināt lauksaimniekus ievērot jau izveidotos tiesību aktus savstarpējas atbilstības dažādajās jomās.

                        (57)

                        Samazinājumi un nepiešķiršana jānosaka, ņemot vērā proporcionalitātes [samērīguma] principu, un attiecībā uz atbilstības kritērijiem jāņem vērā īpašās problēmas, kas saistītas ar force majeure gadījumiem, kā arī ārkārtējiem un dabas apstākļiem. Attiecībā uz savstarpējās atbilstības saistībām samazinājumus un nepiešķiršanu var piemērot tikai tad, ja lauksaimnieks ir rīkojies nolaidīgi vai ļaunprātīgi. Samazinājumiem un nepiešķiršanai ir jānosaka vairākas pakāpes atbilstoši veikto pārkāpumu smagumam, piemērojot pat pilnīgu izslēgšanu no vienas vai vairākām atbalsta shēmām uz noteiktu laika posmu. Attiecībā uz atbilstības kritērijiem jāņem vērā dažādo atbalsta shēmu īpatnības.”

         Regula Nr. 73/2009

               9

               Regulas Nr. 73/2009 preambulas 3. apsvērumā ir noteikts:
               “Ar Regulu (EK) Nr. 1782/2003 tika noteikts princips, kas paredz, ka lauksaimniekiem, kuri neizpilda noteiktas prasības sabiedrības, dzīvnieku un augu veselības un dzīvnieku labturības jomā, samazina tiešo atbalstu vai saņēmējus izslēdz no tā pavisam. Šī “savstarpējās atbilstības” sistēma veido būtisku daļu Kopienas atbalsta tiešo maksājumu jomā, un tādēļ tā būtu jāsaglabā. Tomēr pieredze liecina, ka daudzas prasības, kuras ietilpst savstarpējas atbilstības darbības jomā, nepietiekamā mērā attiecas uz lauksaimniecības darbību vai lauksaimniecības zemi, vai tās attiecas vairāk uz valsts iestādēm nekā uz lauksaimniekiem. Tādēļ ir lietderīgi pielāgot savstarpējas atbilstības darbības jomu.”

               10

               Regulas Nr. 73/2009 23. panta ar nosaukumu “Maksājuma samazinājums vai tā nepiešķiršana, ja nav izpildīti savstarpējās atbilstības noteikumi” 1. punktā ir noteikts šādi:
               “Ja nav ievērotas likumā noteiktās pārvaldības prasības vai labs lauksaimniecības un vides stāvoklis jebkurā laikā konkrētajā kalendārajā gadā (turpmāk “konkrētais kalendārais gads”) un ja neatbilstības pamatā ir darbība vai bezdarbība, ko var tieši attiecināt uz lauksaimnieku, kas iesniedzis atbalsta pieteikumu konkrētajā kalendārajā gadā, kopējo piešķirto vai piešķiramo tiešo maksājumu summu [..] minētajam lauksaimniekam samazina vai nepiešķir saskaņā ar 24. pantā ietvertajiem sīki izklāstītajiem noteikumiem.
               Šā punkta pirmo daļu piemēro arī gadījumos, ja attiecīgās prasības nav ievērotas tieši tās personas darbības vai bezdarbības dēļ, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme.
               Šajā punktā “nodošana” ir jebkāda veida darījums, ar ko lauksaimniecības zeme pārstāj būt “personas, kas nodod saimniecību” rīcībā.
               Atkāpjoties no šā punkta otrās daļas, no 2010. gada, ja persona, uz kuru darbība vai bezdarbība ir tieši attiecināma, ir iesniegusi atbalsta pieteikumu attiecīgā kalendārā gadā, maksājuma samazinājumu vai nepiešķiršanu piemēro tiešo maksājumu kopsummām, kas piešķirtas vai jāpiešķir šādai personai.”

               11

               Šīs pašas regulas 24. pantā ar nosaukumu “Sīki izstrādāti noteikumi maksājumu samazināšanai un nepiešķiršanai, ja nav izpildīti savstarpējās atbilstības noteikumi” ir noteikts:
               “1.   Sīki izstrādātus noteikumus maksājumu samazināšanai vai nepiešķiršanai, kā minēts 23. pantā, paredz saskaņā ar 141. panta 2. punktā minēto procedūru. Šajā kontekstā ņem vērā konstatētās neatbilstības nopietnību, apjomu, pastāvīgumu un atkārtošanos, kā arī kritērijus, kas izklāstīti šā panta 2., 3. un 4. punktā.
               2.   Nolaidības gadījumā samazinājuma procentuālā daļa nepārsniedz 5 % un atkārtotas neatbilstības gadījumā – 15 %.
               [..]
               3.   Tīšas neatbilstības gadījumā samazinājuma procentuālā daļa principā nav mazāka par 20 %, un tās rezultāts var būt maksājuma izslēgšana no vienas vai vairākām atbalsta shēmām, un to var piemērot vienu vai vairākus kalendāros gadus.
               [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               12

               Līgumsabiedrība L. Oosthoek en J. P. Groen (turpmāk tekstā – “Oosthoek/Groen”) iznomāja aramzemes gabalu Maatschap, lai tā tajā varētu audzēt sīpolus. Nomas līgumā bija paredzēts nosacījums, ar kuru Oosthoek/Groen varēja turpināt apstrādāt šo zemes gabalu un izklāt uz tā vairākas kravas mēslošanas līdzekļu. Līgumslēdzējas puses vienojās, ka nomas līgums stāsies spēkā 2009. gada 1. janvārī, bet nomnieks Maatschap minēto zemes gabalu faktiski varēs izmantot tikai pēc uzaršanas.

               13

                  Oosthoek/Groen patiešām izklāja mēslošanas līdzekļus uz attiecīgā zemes gabala, bet uzaršanas darbi netika uzsākti atbilstoši valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajam veidam, ar kuru paredzēta tādu mēslošanas līdzekļu izmantošana, kas rada zemas emisijas. Oosthoek/Groen šajā saistībā tika noteikts naudas sods.

               14

                  Maatschap, kas minēto zemes gabalu sāka izmantot 2009. gada marta sākumā, iesniedza tiešo maksājumu pieteikumu par 2009. gadu, tostarp arī par minēto zemes gabalu. Saskaņā ar iesniedzējtiesas lēmumu tā par Oosthoek/Groen pieļauto pārkāpumu uzzināja tikai no Staatssecretaris2009. gada 23. novembra vēstules, kurā tika paziņots par iespējamu tiešo maksājumu samazināšanu valsts tiesiskā regulējuma pārkāpšanas dēļ, neizmantojot mēslojumu veidā, kas rada nelielas emisijas.

               15

               Ar 2010. gada 3. marta lēmumu Staatssecretaris par tiesiskā regulējuma prasību lauksaimniecības jomā pārkāpšanu piemēroja Maatschap 20 % samazinājumu tiešajiem maksājumiem, pamatojoties uz minēto pārkāpumu. Ar 2010. gada 8. marta vēstuli Maatschap iesniedza sūdzību par šo lēmumu. Ar 2010. gada 1. aprīļa lēmumu Staatssecretaris atzina šo sūdzību par nepamatotu. Maatschap tādējādi cēla prasību par minēto lēmumu iesniedzējtiesā.

               16

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka Oosthoek/Groen ir jāuzskata par personu, no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme Regulas Nr. 73/2009 23. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē. Tādējādi Maatschap izmaksājamie tiešie maksājumi būtu jāsamazina vai jāatņem, pamatojoties uz tiesiskajā regulējumā lauksaimniecības jomā paredzēto prasību neievērošanu, ko pieļāva Oosthoek/Groen. Šī tiesa uzskata, ka paziņojumi, kurus minētās sabiedrības atbildīgās personas iesniedza vispārējā inspekcijas dienestā, pamato secinājumu, ka tā ļaunprātīgi nav ievērojusi šīs prasības.

               17

               Tā kā Oosthoek/Groen pieļautajā pārkāpumā netika konstatēta nekāda ļaunprātīga rīcība no Maatschap puses, iesniedzējtiesai tomēr ir zināmas šaubas par iespēju piemērot tiešo maksājumu samazinājumu par tiesiskajā regulējumā lauksaimniecības jomā paredzēto prasību ļaunprātīgu neievērošanu Maatschap, kurš nav pārkāpuma izdarītājs.

               18

               Tostarp tā norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 796/2004 preambulas 56. un 57. apsvērumu samazinājumu un nepiešķiršanas sistēmas mērķis ir rosināt lauksaimniekus ievērot spēkā esošos tiesību aktus savstarpējas atbilstības dažādajās jomās un šī sistēma ir izveidota, ņemot vērā samērīguma principu. Tādējādi, pirmkārt, samazināšanu un nepiešķiršanu var piemērot tikai tad, ja lauksaimnieks ir rīkojies nolaidīgi vai ļaunprātīgi, un, otrkārt, tām jānosaka vairākas pakāpes atbilstoši veikto pārkāpumu smagumam.

               19

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka Regulas Nr. 73/2009 23. pantu var interpretēt divējādi, proti, vai nu tādējādi, ka par Oosthoek/Groen pieļauto rīcību atbildība ir jānosaka tieši Maatschap, vai nu tādējādi, ka tai tiek noteikta atbildība tikai par pašu tiesību aktos lauksaimniecības jomā paredzēto prasību neievērošanu.

               20

               Šādos apstākļos College van Beroep voor het bedrijfsleven [Tirdzniecības un rūpniecības administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Regulas [..] Nr. 73/2009 [..] 23. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka lauksaimniekam, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu, ir jānosaka maksājumu samazinājums vai atteikums, kā saistībā ar konstatēto pārkāpumu tas būtu ticis noteikts faktiskajam likuma pārkāpējam, kuram ir nodota vai no kura ir saņemta zeme, ja tas būtu iesniedzis pieteikumu pats? Vai arī šī norma nozīmē vienīgi to, ka konstatētais pārkāpums ir jāattiecina uz personu, kas ir iesniegusi atbalsta pieteikumu, bet, izvērtējot samazinājuma (apmēru) vai nepiešķiršanu, vēl ir jānoskaidro, kādā mērā pats lauksaimnieks ir rīkojies nolaidīgi, vainojami vai ļaunprātīgi?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               21

               Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 73/2009 23. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka savstarpējās atbilstības noteikumu neievērošanas, ko pieļauj persona, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, rezultātā noteiktā kopējās tiešo maksājumu summas samazināšana vai nepiešķiršana ir jāattiecina arī uz lauksaimnieku, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu.

               22

               Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 73/2009 23. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka kopējo piešķirto vai piešķiramo tiešo maksājumu summu samazina lauksaimniekam, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu, ja nav ievērotas likumā noteiktās pārvaldības prasības vai prasības par labu lauksaimniecības un vides stāvokli jebkurā laikā tā kalendārā gada laikā, kad ir iesniegts pieteikums par atbalstu.

               23

               Saskaņā ar minētās regulas 23. panta 1. punkta otro daļu kopējo tiešo maksājumu summas samazināšana tiek paredzēta arī tad, ja attiecīgā situācija, kurā nav ievērotas prasības, ir notikusi tieši tās personas darbības vai bezdarbības dēļ, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme.

               24

               Šīs tiesību normas formulējums ir skaidrs, ciktāl tas attiecas uz piemērošanu lauksaimniekam, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu, gadījumā, ja persona, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, nav ievērojusi savstarpējās atbilstības noteikumus. Tomēr Regulā Nr. 73/2009 nav precizēts, vai uz šo lauksaimnieku ir attiecināmas arī sekas tam, ka personas, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, rīcībā ir konstatēts ļaunprātīgs nodoms.

               25

               Šajā saistībā Regulā Nr. 796/2004 ir precizēts, ka likme samazinājumu piemērošanai lauksaimnieka nolaidības gadījumā ir no 1 % līdz 15 %. Savukārt gadījumā, ja samazinājums tiek veikts, pamatojoties uz lauksaimnieka ļaunprātīgu rīcību, šī likme parasti tiek palielināta no 20 % līdz 100 %.

               26

               Šādā kontekstā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 73/2009 23. panta 1. punkta formulējums pats par sevi nesniedz atbildi uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu.

               27

               Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (2011. gada 21. jūlija spriedums lietā C-150/10 Beneo-Orafti, Krājums, I-6843. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 3. punktā ietvertais “desmit mēnešu noteikums”, saskaņā ar kuru, lai lauksaimnieki varētu iesniegt pieteikumu par atbalstu, viņiem zemes gabali, kas atbilst to pieļaujamai platībai, bija jāsaglabā savā rīcībā vismaz 10 mēnešus, ar Regulu Nr. 146/2008 tika samazināts līdz vienai dienai. Attiecīgi pietiek ar to, ka zemes gabals atrodas lauksaimnieka rīcībā atskaites datumā, lai viņš saņemtu tiešo maksājumu par gadu, kura laikā tika iesniegts pieteikums par atbalstu.

               29

               Kā izriet no Regulas Nr. 146/2008 preambulas 2. apsvēruma, šīs pieļaujamības noteikumu vienkāršošanas mērķis ir administratīvā darba slodzes atvieglošana lauksaimniekiem un iesaistītiem administratīviem dienestiem.

               30

               No tā arī izriet, ka attiecīgo zemes gabalu ir vieglāk vairākkārtēji nodot viena kalendārā gada laikā, tā rezultātā var palielināties iespēja, ka lauksaimnieks, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu, pats zemi vairs neapstrādā.

               31

               Otrkārt, atsakoties no “desmit mēnešu noteikuma”, ar Regulu Nr. 146/2008 tika grozīts Regulas Nr. 1782/2003 6. panta 1. punkts, un šī tiesību norma tika pārņemta Regulas Nr. 73/2009 23. panta 1. punktā, kas attiecas uz lauksaimnieka atbildību gadījumā, ja nav izpildīti savstarpējās atbilstības noteikumi, papildinot ar to, ka lauksaimnieks, kurš iesniedz pieteikumu par atbalstu par zemes gabalu, gadījumā, ja šis zemes gabals tiek nodots, joprojām par to atbild visa tā gada laikā, par kuru ir iesniegts pieteikums par atbalstu.

               32

               Tādējādi jākonstatē, ka Regulas Nr. 73/2009 23. panta 1. punktā nav noteiktas atšķirības starp gadījumiem, kad savstarpējas atbilstības noteikumi nav ievēroti nolaidības dēļ, no vienas puses, un personas, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, ļaunprātības rīcības dēļ, no otras puses. Tādējādi nevar izslēgt, ka uz lauksaimnieku, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu, tiek attiecinātas personas, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, rīcības sekas.

               33

               Ņemot vērā iepriekš minēto, Regulas Nr. 73/2009 23. panta 1. punkta interpretācija ir jāveic, ievērojot iepriekš norādītā tiesiskā regulējuma attīstību.

               34

               No Regulas Nr. 146/2008 preambulas 2. apsvēruma izriet, ka piekļuves tiešajiem maksājumiem vienkāršošana sniedz lauksaimniekiem vieglāku piekļuvi atbalstam lauksaimniecības jomā. Turklāt Regulas Nr. 73/2009 preambulas 3. apsvērumā ir atgādināts, ka atbalsta piešķiršana ir atkarīga no prasības, lai tās saņēmējs ievērotu savstarpējās atbilstības noteikumus.

               35

               Tādējādi sods, kas ir piemērojams minēto noteikumu neievērošanas gadījumā, ir īpašs administratīva veida pasākums, kurš ir atbalsta lauksaimniecības jomā shēmas sastāvdaļa un kura mērķis ir veicināt šo pašu noteikumu ievērošanu.

               36

               Šajā saistībā Tiesa vairākkārt ir uzsvērusi, ka pārkāptās tiesību normas attiecas vienīgi uz saimnieciskās darbības subjektiem, kuri labprātīgi bija izlēmuši izmantot lauksaimniecības nozares atbalsta shēmu (skat. 1987. gada 18. novembra spriedumu lietā 137/85 Maizena u.c, Recueil, 4587. lpp., 13. punkts; 1992. gada 27. oktobra spriedumu lietā C-240/90 Vācija/Komisija, Recueil, I-5383. lpp., 26. punkts; 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-210/00 Käserei Champignon Hofmeister, Recueil, I-6453. lpp., 41. punkts, kā arī 2012. gada 5. jūnija spriedumu lietā C-489/10 Bonda, 30. punkts).

               37

               No tā izriet, ka lauksaimnieks, kurš saņem atbalstu, pat ja viņš zemes gabalu, par kuru viņš ir pieprasījis tiešo maksājumu visā kalendārā gada laikā, faktiski neizmanto, ir pakļauts riskam, ka uz viņu var tikt attiecināts savstarpējās atbilstības noteikumu šajā zemes gabalā neievērošanas gadījums, kas ir radies personas, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, nolaidības vai ļaunprātīgas rīcības dēļ, kas var radīt kopējās tiešo maksājumu summas samazinājumu vai nepiešķiršanu. Tādējādi šo lauksaimnieku var uzskatīt par atbildīgu par pārkāpumu, ko veikusi persona, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta attiecīgā lauksaimniecības zeme, tostarp par ļaunprātīgas rīcības sekām.

               38

               Tomēr Regulas Nr. 796/2004 preambulas 57. apsvērumā ir norādīts, ka kopējās tiešo maksājumu summas samazinājumam vai nepiešķiršanai ir jānotiek, ievērojot samērīguma principu. Tādējādi ir jāpārbauda, vai iepriekšējā punktā norādītajā risinājumā tiek ievērots šis princips.

               39

               Šajā saistībā ir jāatgādina, ka samērīguma princips, kas ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem, pieprasa, lai ar Savienības tiesību normu īstenotie pasākumi būtu piemēroti paredzētā mērķa īstenošanai un nepārsniegtu tā sasniegšanai vajadzīgo (skat. 2012. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-59/11 Association Kokopelli, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).

               40

               No šī sprieduma 34.–37. punkta izriet, ka lauksaimnieka, kurš iesniedz pieteikumu par atbalstu, atbildība, kas rodas personas, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, nolaidības vai ļaunprātīgas rīcības dēļ, ļauj īstenot mērķi, kas ir kopējo tiešo maksājumu apmēra samazinājuma un to nepiešķiršanas pamatā, kas tika atgādināts Regulas Nr. 73/2009 preambulas 3. apsvērumā, proti, pamatnoteikumu vides, pārtikas drošības, veselības un dzīvnieku labturības jomā integrācija, kā arī labi lauksaimniecības un vides apstākļi kopējās tirgus organizācijās.

               41

               Attiecībā uz jautājumu, vai šāda lauksaimnieka, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu, atbildība nepārsniedz to, kas nepieciešams minētā mērķa sasniegšanai, jānorāda, ka tikai lauksaimniekam, kurš saņem atbalstu, ir atbildība pret administrāciju. Tomēr, kā to pamatoti norāda Nīderlandes valdība un Eiropas Komisija, nekas netraucē līguma par lauksaimniecības zemju nodošanu pusēm savstarpēji vienoties par precīzākiem noteikumiem attiecībā uz šāda līguma finanšu riskiem, tostarp risku par iespējamu lauksaimniecības subsīdiju samazināšanu vai nepiešķiršanu. Turklāt pat šādas vienošanās neesamības gadījumā nevar tikt izslēgta civiltiesisko mehānismu izmantošana, kas ļauj aizsargāt lauksaimnieka, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu, intereses.

               42

               Tādējādi pārkāpuma, kuru ir pieļāvusi persona, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, pilnīga attiecināšana uz lauksaimnieku, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu zemes gabalam, attiecībā uz kuru ir konstatēta savstarpējās atbilstības noteikumu neievērošana, nepārsniedz to, kas ir nepieciešams noteiktā mērķa sasniegšanai.

               43

               Turklāt ir jānorāda, ka gadījumā, ja lauksaimnieks, kurš ir pieļāvis pārkāpumu, vai lauksaimnieks, kuram atskaites datumā piederēja attiecīgais zemes gabals, neiesniedz pieteikumu par atbalstu, nekāds sods netiks piemērots. Kopējās tiešo maksājumu summas samazinājumu un to nepiešķiršanas sistēma ir uzskatāma par administratīvu pasākumu, kas ir saistīts ar stimuliem, kuri izpaužas tiešo maksājumu veidā.

               44

               Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 73/2009 23. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka savstarpējās atbilstības noteikumu neievērošanas dēļ, ko pieļauj persona, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, noteiktā kopējās tiešo maksājumu summas samazināšana vai nepiešķiršana ir pilnībā jāattiecina uz lauksaimnieku, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               45

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Padomes 2009. gada 19. janvāra Regulas (EK) Nr. 73/2009, ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003, 23. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka savstarpējās atbilstības noteikumu neievērošanas dēļ, ko pieļauj persona, kurai ir nodota vai no kuras ir saņemta lauksaimniecības zeme, noteiktā kopējās tiešo maksājumu summas samazināšana vai nepiešķiršana ir pilnībā jāattiecina uz lauksaimnieku, kurš ir iesniedzis pieteikumu par atbalstu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1998. gada 19.martā. # Georges Tzoanos pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-74/96.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2011. gada 21.decembrī.#Francijas Republika pret People's Mojahedin Organization of Iran.#Apelācija - Kopējā ārpolitika un drošības politika - Ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām - Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP - Regula (EK) Nr. 2580/2001 - Naudas līdzekļu iesaldēšana, ko piemēro Eiropas Savienības Padomes izveidotā, pārskatītā un grozītā sarakstā iekļautai grupai - Tiesības uz aizstāvību.#Lieta C-27/09 P.

text:
      Lieta C‑27/09 P
      Francijas Republika
      pret
      People’s Mojahedin Organization of Iran
      Apelācija – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām – Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP – Regula (EK) Nr. 2580/2001 – Naudas līdzekļu iesaldēšana, ko piemēro Eiropas Savienības Padomes izveidotā, pārskatītā un grozītā sarakstā iekļautai grupai
         – Tiesības uz aizstāvību

      Sprieduma kopsavilkums
      Savienības tiesības – Principi – Tiesības uz aizstāvību – Lēmums par līdzekļu iesaldēšanu, kas pieņemts attiecībā uz noteiktām
            personām un organizācijām, kas tiek turētas aizdomās par teroristisku darbību veikšanu – Padomes pienākumi – Apsūdzības pierādījumu
            paziņošana ieinteresētajai personai un tiesības tikt uzklausītam – Piemērojamība – Neievērošana – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums
      (LES 6. panta 1. punkts; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkts; Padomes Regulas Nr. 2580/2001
            2. panta 3. punkts; Padomes Lēmums 2008/583)
      Sākotnējā lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu gadījumā Padomei nav iepriekš jāpaziņo attiecīgajai personai vai organizācijai iemesli,
         pamatojoties uz kuriem šī iestāde plāno balstīt šīs personas vārda vai organizācijas nosaukuma iekļaušanu Regulas Nr. 2580/2001
         par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, 2. panta
         3. punktā minētajā sarakstā. Šādam pasākumam – lai netiktu apdraudēta tā efektivitāte – pēc būtības ir jābūt tādam, lai radītu
         pārsteiguma efektu un lai to varētu piemērot nekavējoties. Šādā gadījumā principā pietiek, ka iestāde paziņo iemeslus attiecīgajai
         personai vai organizācijai un nodrošina tiesības tikt uzklausītai lēmuma pieņemšanas laikā vai uzreiz pēc tā pieņemšanas.

      Savukārt nākamajā lēmumā par līdzekļu iesaldēšanu, ar kuru tiek paturēts personas vārds vai organizācijas nosaukums, kas jau
         ir iekļauts Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, šis pārsteiguma efekts vairs nav vajadzīgs, lai nodrošinātu
         pasākuma efektivitāti, kas nozīmē, ka pirms šāda lēmuma pieņemšanas ir jāpaziņo apsūdzības pamatā esošā informācija, kā arī
         attiecīgajai personai vai organizācijai ir jādod iespēja tikt uzklausītai.

      Šajā ziņā aizsardzības aspekts, ko sniedz prasība paziņot apsūdzības pamatā esošu informāciju un tiesības iesniegt apsvērumus
         pirms lēmuma, ar kuru sāk piemērot ierobežojošus pasākumus, pieņemšanas, ir fundamentāls un būtisks tiesībām uz aizstāvību.
         Vēl jo vairāk tas tā ir tad, ja šādi pasākumi būtiski ietekmē minēto personu un grupu tiesības un brīvības. Noteikuma, saskaņā
         ar kuru nelabvēlīga lēmuma adresātam jābūt iespējai sniegt savus apsvērumus pirms šā lēmuma pieņemšanas, mērķis ir ļaut kompetentajai
         iestādei efektīvi ņemt vērā visu atbilstošo informāciju. Lai nodrošinātu minētā adresāta efektīvu aizsardzību, šī noteikuma
         mērķis ir citastarp ļaut tiem izlabot kļūdu vai sniegt informāciju par to personisko situāciju, kas liecinātu par labu tam,
         lai lēmums tiktu pieņemts vai netiktu pieņemts vai tam būtu noteikts saturs.

      Šīs pamattiesības uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu procedūrā pirms ierobežojoša pasākuma veikšanas turklāt expressis verbis ir ietvertas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kurai ar LES 6. panta 1. punktu ir atzīts tāds pats juridiskais spēks
         kā Līgumiem, 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā. Lai arī izņēmums no šīm pamattiesībām ir pieļauts attiecībā uz sākotnējiem
         lēmumiem par līdzekļu iesaldēšanu, to pamato vajadzība nodrošināt iesaldēšanas pasākumu efektivitāti un primāri apsvērumi
         par Savienības un tās dalībvalstu starptautisko attiecību drošību vai norisi.

      (sal. ar 61., 62. un 64.–67. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2011. gada 21. decembrī (*)

      Apelācija – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām – Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP – Regula (EK) Nr. 2580/2001 – Naudas līdzekļu iesaldēšana, ko piemēro Eiropas Savienības Padomes izveidotā, pārskatītā un grozītā sarakstā iekļautai grupai
         – Tiesības uz aizstāvību

      Lieta C‑27/09 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2009. gada 19. janvārī iesniedza
      Francijas Republika, ko pārstāv E. Beljāra [E. Belliard], Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. Adāns [A. Adam], pārstāvji,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki –
      People’s Mojahedin Organization of Iran, Overa pie Uāzas [Auvers‑sur‑Oise] (Francija), ko pārstāv Ž. P. Špicers [J.‑P. Spitzer], avocat, D. Vons [D. Vaughan], QC, un M. E. Demetriu [M.‑E. Demetriou], barrister,

      prasītāja pirmajā instancē,
      Eiropas Savienības Padome,

      atbildētāja pirmajā instancē,
      Eiropas Komisija, ko pārstāv S. Būlārte [S. Boelaert] un P. Ālto [P. Aalto], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), K. Lēnartss [K. Lenaerts] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], T. fon Danvics [T. von Danwitz], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 8. septembra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 14. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Francijas Republika savā apelācijas sūdzībā lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa]
         2008. gada 4. decembra spriedumu lietā T‑284/08 People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome (Krājums, II‑3487. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir apmierinājusi People’s Mojahedin Organization of Iran (turpmāk tekstā – “PMOI”) prasību atcelt Padomes 2008. gada 15. jūlija Lēmumu 2008/583/EEK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001
         par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un
         ar kuru atceļ Lēmumu 2007/868/EK (OV L 188, 21. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), tiktāl, ciktāl tas attiecas
         uz PMOI.

       Atbilstošās tiesību normas
       Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes Rezolūcija 1373 (2001)
      2        Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome 2001. gada 28. septembrī pieņēma Rezolūciju 1373 (2001), ar kuru noteica vispusīgas
         stratēģijas terorisma, it īpaši terorisma finansēšanas, apkarošanai. Šīs rezolūcijas 1. punkta c) apakšpunktā cita starpā
         ir noteikts, ka visām valstīm ir nekavējoties jāiesaldē tie līdzekļi un citi finanšu aktīvi vai saimnieciskie resursi, kuri
         pieder personām, kas veic vai mēģina veikt terora aktus, tajos piedalās vai veicina šādu aktu veikšanu, organizācijām, kas
         šīm personām pieder vai ko tās kontrolē, un personām un organizācijām, kas rīkojas šo personu vai organizāciju vārdā vai pēc
         to norādēm.

      3        Šajā rezolūcijā nav paredzēts to personu saraksts, attiecībā uz kurām šie ierobežojošie pasākumi ir jāpiemēro.

       Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP
      4        Uzskatīdama, ka Rezolūcijas 1373 (2001) īstenošanai ir vajadzīga Eiropas Kopienas rīcība, Eiropas Savienības Padome 2001. gada
         27. decembrī tostarp pieņēma Kopējo nostāju 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV L 344,
         93. lpp.).

      5        Šīs kopējās nostājas 1. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Šī kopējā nostāja saskaņā ar turpmāko pantu noteikumiem attiecas uz personām, grupām un organizācijām, kas ir iesaistītas
         terora aktos un uzskaitītas pielikumā.”

      6        Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. un 3. punktā attiecīgi ir definēts, ko nozīmē “personas, grupas un organizācijas, kas
         ir iesaistītas terora aktos” un “terora akts”.

      7        Minētās kopējās nostājas 1. panta 4. un 6. punktā ir noteikts:

      “4.      Sarakstu pielikumā izstrādā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiālu attiecīgajā lietā, kas norāda, ka kompetenta
         iestāde pieņēmusi lēmumu par attiecīgajām personām, grupām un organizācijām neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas
         uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu,
         pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem. Sarakstā var iekļaut
         personas, grupas un organizācijas, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome atzinusi par saistītām ar terorismu un
         pret kurām tā noteikusi sankcijas.

      Šajā punktā “kompetenta iestāde” ir tiesu iestāde vai gadījumos, ja tiesu iestādēm nav pilnvaru šāda punkta skartajos jautājumos,
         līdzvērtīga kompetenta iestāde attiecīgajā jomā.

      [..]
      6.      Pielikumā [ietvertajā sarakstā] minētos personu vārdus un organizāciju nosaukumus regulāri atjaunina, vismaz reizi sešos mēnešos,
         lai nodrošinātu pamatojumu vārdu un nosaukumu paturēšanai sarakstā.”

      8        Ar Padomes 2002. gada 2. maija Kopējo nostāju 2002/340/KĀDP, kas atjauno Kopējo nostāju 2001/931 (OV L 116, 75. lpp.), PMOI tika no jauna iekļauta Kopējās nostājas 2001/931 pielikumā ietvertajā sarakstā.

      9        Vēlāk PMOI nosaukums Kopējās nostājas 2001/931 pielikumā ietvertajā sarakstā tika saglabāts ar vairākiem secīgiem lēmumiem, kurus Padome
         pieņēma saskaņā ar šīs kopējās nostājas 1. panta 6. punktu.

       Regula (EK) Nr. 2580/2001
      10      Padome 2001. gada 27. decembrī pieņēma Regulu (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas
         nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV L 344, 70. lpp.; kļūdas labojums – OV L 52, 58. lpp.).

      11      Regulas Nr. 2580/2001 preambulas 5. apsvērumā ir noteikts:

      “Ir nepieciešama Kopienas darbība, lai īstenotu Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP kopējās ārpolitikas un drošības politikas aspektus.”
      12      Atbilstoši šīs regulas 2. pantam:

      “1.      Ja vien tas nav atļauts saskaņā ar 5. un 6. pantu, tad:
      a)      visi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi, kas pieder 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai juridiskai personai,
         grupai vai organizācijai, tiek iesaldēti;

      b)      nekādi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi netiek darīti tieši vai netieši pieejami 3. punktā minētajā
         sarakstā ietvertai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai vai šādas fiziskas vai juridiskas personas,
         grupas vai organizācijas labā.

      2.      Tiek aizliegts sniegt finanšu pakalpojumus 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai fiziskai vai juridiskai personai, grupai
         vai organizācijai vai šādas fiziskas vai juridiskas personas, grupas vai organizācijas labā, ja vien tas nav atļauts saskaņā
         ar 5. un 6. pantu.

      3.      Pieņemot lēmumu vienbalsīgi, Padome saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP 1. panta 4., 5. un 6. punkta noteikumiem izveido,
         pārskata un groza to personu, grupu un organizāciju sarakstu, uz kurām attiecas šī regula. [..]”

      13      Ar Padomes 2002. gada 2. maija Lēmumu 2002/334/EK, ar ko īsteno Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu un atceļ Lēmumu 2001/927/EK
         (OV L 116, 33. lpp.), PMOI tika iekļauta Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā.

      14      Vēlāk PMOI šajā sarakstā tika paturēta ar turpmākiem Padomes saskaņā ar Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu pieņemtiem lēmumiem,
         tostarp ar apstrīdēto lēmumu.

      15      PMOI no šī paša saraksta tika izsvītrota ar Padomes 2009. gada 26. janvāra Lēmumu 2009/62/EK, ar kuru īsteno Regulas (EK) Nr. 2580/2001
         2. panta 3. punktu un atceļ Lēmumu 2008/583/EK (OV L 23, 25. lpp.).

      16      Atbilstoši Lēmuma 2009/62 preambulas 5. apsvērumam:

      “Atbilstīgi [pārsūdzētajam] spriedumam [..] viena grupa nav iekļauta to personu, grupu un subjektu sarakstā, uz kuriem attiecas
         Regula (EK) Nr. 2580/2001.”

      17      Nav strīda par to, ka šajā apsvērumā minētā grupa ir PMOI.

       Tiesvedības priekšvēsture
      18      Lai izklāstītu šīs tiesvedības priekšvēstures sākumu, pārsūdzētā sprieduma 1. punkts atsaucas uz Vispārējās tiesas 2006. gada
         12. decembra spriedumu lietā T‑228/02 Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome (Krājums, II‑4665. lpp., 1.–26. punkts) un 2008. gada 23. oktobra spriedumu lietā T‑256/07 People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome (Krājums, II‑3019. lpp., 1.–37. punkts).

      19      Iepriekš minētā sprieduma lietā Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome 1., 2., 12. un 16. punktā ir norādīts:

      “1      No lietas materiāliem izriet, ka [PMOI] tika izveidota 1965. gadā un tās mērķis ir aizstāt Chah režīmu Irānā, vēlāk – mollah režīmu, ar demokrātisku režīmu. 1981. gadā tā piedalījās Irānas Nacionālās pretošanās padomes (NCRI) dibināšanā, kas ir iestāde, kura sevi definē kā Irānas “pretošanās parlaments trimdā”. Šīs tiesvedības rašanās faktu laikā
         tā sastāvēja no piecām atsevišķām organizācijām, kā arī neatkarīgas militārās nodaļas, kas darbojās Irānā. Tomēr atbilstoši
         [PMOI] apgalvotajam tā un visi tās biedri ir skaidri atteikušies veikt jebkādu militāro darbību kopš 2001. gada jūnija, un šobrīd
         tai vairs nav militārās struktūrvienības.

      2      Ar 2001. gada 28. marta rīkojumu Secretary of State for the Home Department (Apvienotās Karalistes iekšlietu ministrs, turpmāk tekstā – “Home Secretary”) ietvēra [PMOI] atbilstoši Terrorism Act 2000 (2000. gada likums par terorismu) aizliegto organizāciju sarakstā. [PMOI] vienlaikus iesniedza divas pārsūdzības par šo rīkojumu: apelācijas sūdzību (appeal) Proscribed Organisations Appeal Commission (Apelāciju Komisija aizliegto organizāciju lietās, POAC) un kasācijas sūdzību (judicial review) High Court of Justice (England and Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Karalienes nodaļa (Administratīvā tiesa), [..]).

      [..]
      12      Ar 2002. gada 17. aprīļa spriedumu [minētā tiesa] noraidīja kasācijas sūdzību, ko bija iesniegusi [PMOI] par Home Secretary 2001. gada 28. marta rīkojumu [..], būtībā uzskatot, ka POAC bija piemērots forums [PMOI] argumentu uzklausīšanai, ieskaitot tos, kas attiecas uz tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu.

      [..]
      16      2002. gada 15. novembrī POAC noraidīja apelācijas sūdzību, ko [PMOI] iesniedza par Home Secretary 2001. gada 28. marta rīkojumu [..], uzskatot tostarp, ka nekur nav noteikts, ka tai ir jānodrošina [PMOI] iepriekšēja uzklausīšana, jo šāda uzklausīšana ir nepraktiska vai nevēlama saistībā ar tiesību aktiem, kas vērsti pret teroristiskajām
         organizācijām. Saskaņā ar šo pašu lēmumu Terrorism Act 2000 tiesiskais režīms paredz patiesu iespēju, lai prasītājas viedoklis tiktu uzklausīts POAC.”

      20      Jaunākā tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 2.–10. punktā ir izklāstīta šādi:

      “2      Ar 2008. gada 7. maija spriedumu Court of Appeal (England & Wales) (Apelācijas tiesa (Anglija un Velsa), Apvienotā Karaliste; turpmāk tekstā – “Apelācijas tiesa”) noraidīja [Home Secretary] lūgumu atļaut iesniegt šajā tiesā apelācijas sūdzību par [POAC] 2007. gada 30. novembra lēmumu, ar kuru POAC apmierināja prasību, kas celta par Home Secretary 2006. gada 1. septembra lēmumu, ar kuru atteikts atcelt [PMOI] kā organizācijas, kura ir iesaistīta terorismā, aizliegšanu, un uzdeva Home Secretary iesniegt Apvienotās Karalistes Parlamentam rīkojuma (Order), ar kuru prasītāju svītro no Apvienotajā Karalistē aizliegto organizāciju saraksta saskaņā ar Terrorism Act 2000 [..], projektu.

      3      Šajā lēmumā POAC inter alia par “nepareizu” (angļu valodā – perverse) atzina Home Secretary secinājumu, kas minēts tā 2006. gada 1. septembra lēmumā, ar kuru atteikts atcelt [PMOI] aizliegšanu un saskaņā ar kuru prasītāja šajā laikā vēl joprojām bija organizācija, “kas ir iesaistīta terorismā” (angļu
         valodā – concerned in terrorism) Terrorism Act 2000 nozīmē. [..]

      [..]
      5      Ar iepriekš minēto spriedumu Court of Appeal apstiprināja POAC vērtējumu. Tā turklāt norādīja, ka Home Secretary sniegtā konfidenciālā informācija nostiprināja tās secinājumu, ka Home Secretary nevarēja saprātīgi uzskatīt, ka PMOI nodoms bija nākotnē atgriezties pie terorisma.

      6      Ar 2008. gada 23. jūnija rīkojumu, kas stājās spēkā 24. jūnijā, Home Secretary līdz ar to svītroja PMOI no to organizāciju saraksta, kuras aizliegtas saskaņā ar Terrorism Act 2000. Šo svītrošanu apstiprināja divas Apvienotās Karalistes Parlamenta palātas.

      7      Ar [apstrīdēto lēmumu] Padome tomēr cita starpā saglabāja [PMOI] nosaukumu [Regulas Nr. 2580/2001] pielikumā esošajā sarakstā [..].

      8      Apstrīdētā lēmuma apsvērumu 5. punktā, kurā neapšaubāmi runa ir par PMOI, ir paredzēts:

      “Kas attiecas uz vienu grupu, Padome ņēma vērā to, ka kompetentās iestādes lēmums, uz kuru pamatojoties minēto grupu iekļāva
         sarakstā, no 2008. gada 24. jūnija vairs nav spēkā. Tomēr Padome bija saņēmusi jaunu informāciju par minēto grupu. Padome
         uzskatīja, ka jaunākā informācija ir pamatojums grupas iekļaušanai sarakstā.”

      9      Apstrīdētais lēmums [PMOI] tika paziņots ar Padomes 2008. gada 15. jūlija vēstuli [..]. Šajā vēstulē Padome cita starpā norādīja:

      “Padome atkārtoti ir nolēmusi iekļaut [PMOI] [..] sarakstā. Padome ir ņēmusi vērā, ka kompetentās iestādes lēmums, uz kuru pamatojoties [PMOI] iekļāva sarakstā, no 24. jūnija vairs nav spēkā. Tomēr Padome ir saņēmusi jaunu informāciju, kas ir būtiska, lai veiktu
         šo iekļaušanu. Padome, ņemot vērā šo informāciju, nolēma, ka [PMOI] vēl joprojām ir iekļaujama iepriekš minētajā sarakstā. Līdz ar to Padome atbilstoši grozīja motīvu izklāstu.”

      10      Vēstulei par lēmuma paziņošanu pievienotajā motīvu izklāstā [..] Padome minēja šo:
      “[PMOI] ir 1965. gadā dibināta grupa ar sākotnējo mērķi gāzt impērijas režīmu. Tās biedri tādējādi bija piedalījušies vairāku tūkstošu
         iepriekšējā režīma “aģentu” likvidēšanā un ir vieni no atbildīgajiem par ķīlnieku sagrābšanu Amerikas Savienoto Valstu vēstniecībā
         Teherānā. Lai arī sākotnēji PMOI tika uzskatīta par vienu no visradikālākajām islāmiskās revolūcijas dalībniecēm, pēc tās aizliegšanas PMOI nogāja pagrīdē un veica vairākas darbības pret pastāvošo režīmu Teherānā. Organizācija piedalījās teroristu uzbrukumos [..].
         Turklāt šīs organizācijas biedri, kuri atrodas dažādās Eiropas Savienības dalībvalstīs, šobrīd ir apsūdzēti par noziedzīgiem
         nodarījumiem, kuru mērķis bija iegūt finansējumu viņu darbībām. Uz šīm darbībām ir attiecināmi Kopējās nostājas 2001/931 1. panta
         3. punkta a), c), d), f), g), h) un i) apakšpunkta noteikumi, un tās ir izdarītas šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta
         i) un iii) [apakšpunktā] paredzētajiem mērķiem.

      Uz [PMOI] ir attiecināms Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts.

      2001. gada aprīlī Tribunal de grande instance de Paris pretterorisma prokuratūra saskaņā ar nosacījumiem, kuri Francijas tiesībās paredzēti 1996. gada 22. jūlija Likumā 96/647,
         uzsāka tiesas izmeklēšanu par apsūdzībām saistībā ar “krimināla rakstura apvienību veidošanu terorisma aktu sagatavošanas
         nolūkā”. Šīs tiesas izmeklēšanas ietvaros notikušo izmeklēšanu rezultātā tika noskaidroti iespējamie [PMOI] biedri par vairāku tādu noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu, kuriem visiem bija vai nu principiāla, vai pakārtota saistība
         ar kopīgu apvienību, kuras mērķis bija ar draudiem vai teroru nopietni traucēt sabiedrisko kārtību. Papildus iepriekš minētajam
         noziedzīgajam nodarījumam šī tiesas izmeklēšana attiecās arī uz “terorisma grupas finansēšanu” saskaņā ar nosacījumiem, kuri
         Francijas tiesībās paredzēti 2001. gada 15. novembra Likumā 2001/1062 par ikdienas drošību.

      2007. gada 19. martā un 13. novembrī Parīzes pretterorisma prokuratūra pret iespējamajiem [PMOI] biedriem izvirzīja papildu apsūdzības. Šīs apsūdzības tika pamatotas ar vajadzību izmeklēt jaunu informāciju, kas iegūta
         no izmeklēšanām, kuras veiktas no 2001. līdz 2007. gadam. Šīs izmeklēšanas galvenokārt attiecās uz apsūdzībām saistībā ar
         “krāpšanas, kura izdarīta pret īpaši neaizsargātām personām, rezultātā iegūto tiešo vai netiešo līdzekļu atmazgāšanu un krāpšanu
         organizētā grupā” – apsūdzības, kas ir saistītas ar teroristu apvienību saskaņā ar nosacījumiem, kuri Francijas tiesībās paredzēti
         2003. gada 2. augusta Likumā 2003/706.

      Tā rezultātā kompetentā iestāde saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu pieņēma lēmumu attiecībā uz [PMOI].

      Padome norāda, ka šie kriminālprocesi vēl joprojām tiek izskatīti un 2007. gadā ir ierosināti jauni kriminālprocesi, apkarojot
         teroristu grupu īstenotās finanšu operācijas. Padome uzskata, ka turpina pastāvēt iemesli [PMOI] iekļaušanai to personu un organizāciju sarakstā, attiecībā uz kurām ir veikti Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 1. un 2. punktā
         paredzētie pasākumi.

      Ņemot vērā šos apstākļus, Padome nolēma, ka attiecībā uz [PMOI] ir jāturpina piemērot Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 1. un 2. punktā paredzētos pasākumus.”

       Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
      21      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 21. jūlijā, PMOI cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu un lūdza Vispārējo tiesu:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas to skar, un
      –        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      22      Francijas Republikai un Eiropas Komisijai tika atļauts iestāties šajā lietā Vispārējā tiesā Padomes prasījumu atbalstam.

      23      PMOI savu prasījumu atbalstam būtībā norādīja piecus prasības pamatus: pirmais prasības pamats attiecās uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā;
         otrais prasības pamats bija par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta, Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkta un
         pierādīšanas pienākuma noteikumu pārkāpumu; trešais prasības pamats attiecās uz tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā
         pārkāpumu; ceturtais prasības pamats bija par tiesību uz aizstāvību un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, un piektais
         prasības pamats attiecās uz pilnvaru vai procedūras ļaunprātīgu izmantošanu vai sagrozīšanu.

      24      Attiecībā uz ceturto pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 36. punktā ir norādījusi,
         ka nav strīda par to, ka Padome pieņēma apstrīdēto lēmumu, PMOI iepriekš nepaziņojot lietas materiālos iekļauto jauno informāciju vai apstākļus, kuri, kā uzskatīja Padome, pamatoja PMOI atstāšanu Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, proti, informāciju par tiesas izmeklēšanu, kuru 2001. gada
         aprīlī uzsākusi Tribunal de grande instance de Paris pretterorisma prokuratūra, un par divām papildu apsūdzībām, kuras izvirzītas 2007. gada martā un novembrī. Vispārējā tiesa
         piebilda, ka a fortiori Padome nedeva PMOI iespēju darīt zināmu savu viedokli šajā jautājumā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

      25      Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 37. punktā no tā secināja, ka jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums ir ticis pieņemts, pārkāpjot
         iepriekš minētā sprieduma lietā Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome konkrēti 120., 126. un 131. punktā minētos principus, kas saistīti ar tiesību uz aizstāvību ievērošanu.

      26      Turklāt pārsūdzētā sprieduma 39.–44. punktā Vispārējā tiesa vispirms izvērtēja Padomes argumentu par to, ka šī iestāde varēja
         šādi rīkoties, ņemot vērā īpašo situāciju, kurā tā atradās šajā lietā, it īpaši steidzamību, kādā bija jāpieņem apstrīdētais
         lēmums.

      27      Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 40. punktā uzskatīja, ka apgalvotā steidzamība nav nekādi pierādīta.

      28      Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka laikā no 2008. gada 7. maija, kad tika pasludināts Court of Appeal spriedums, ar kuru Padomei tika liegta iespēja galīgi pamatoties uz Home Secretary 2001. gada 28. marta rīkojumu, līdz 2008. gada 15. jūlijam, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, pagāja vairāk nekā divi
         mēneši. Taču Padome nav izskaidrojusi, kāpēc tai tūlīt pēc 2008. gada 7. maija nebija iespējams rīkoties, lai vai nu svītrotu
         PMOI no Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētā saraksta, vai arī, pamatojoties uz jaunu informāciju, to atstātu šajā
         sarakstā.

      29      Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 41. punktā uzskatīja, ka, pat pieņemot, ka šī jauniegūtā informācija Padomei
         tika paziņota tikai 2008. gada jūnijā, tas neizskaidro, kāpēc tā nevarēja nekavējoties tikt nosūtīta PMOI, ja Padome bija nodomājusi to izmantot pret to.

      30      Vispārējā tiesa papildus norādīja, ka, lai arī Padome savos apsvērumos lietā, kurā tika taisīts iepriekš minētais 2008. gada
         23. oktobra spriedums lietā People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome, bija expressis verbis paziņojusi par savu nodomu uzskatīt “jauniegūto informāciju”, par kuru tai ir darīts zināms, kā steidzamu lietu, šī iestāde
         šo jauniegūto informāciju nebija paziņojusi PMOI, nenorādot nekādus materiālus vai juridiskus šķēršļus, kas traucētu to izdarīt, pat situācijā, kad Vispārējā tiesa ar iepriekš
         minēto spriedumu lietā Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome bija atcēlusi vienu no tās iepriekš pieņemtajiem lēmumiem, tieši pamatojoties uz to, ka Padome pirms tā pieņemšanas
         nebija veikusi šādu iepriekšēju paziņošanu.

      31      Pārsūdzētā sprieduma 42. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka nedz Court of Appeal 2008. gada 7. maija spriedumam, nedz Home Secretary 2008. gada 23. jūnija rīkojumam nav automātiska un tūlītēja iedarbība uz tajā laikā spēkā esošo Padomes 2007. gada 20. decembra
         Lēmumu 2007/868/EK, ar kuru īsteno Regulas (EK) Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu un atceļ Lēmumu 2007/445/EK (OV L 340, 100. lpp.),
         jo saskaņā ar pieņēmumu par Savienības tiesību aktu spēkā esamību šis lēmums paliek spēkā ar likuma spēku tik ilgi, līdz tas
         netiek atcelts prasības atcelt tiesību aktu ietvaros vai atzīts par spēkā neesošu pēc prejudiciālā nolēmuma tiesvedības vai
         iebildes par prettiesiskumu.

      32      Pēc tam Vispārējā tiesa noraidīja Padomes argumentu par to, ka ar PMOI paziņoto motīvu izklāstu varēja tikt ievērotas PMOI tiesības uz aizstāvību.

      33      Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46. punktā nolēma, ka šīs argumentācijas pamatā ir sajaukums starp tiesību
         uz aizstāvību nodrošināšanu administratīvā procesā un garantiju, kura izriet no tiesībām uz efektīvu iespēju vērsties tiesā
         par nelabvēlīgu aktu, kas pieņemts šāda procesa noslēgumā.

      34      Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. punktā no tā secināja, ka, tā kā ceturtais pamats ir pamatots, apstrīdētais lēmums
         ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tas attiecas uz PMOI.

      35      Pārsūdzētā sprieduma 48. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, lai arī, esot šādiem apstākļiem, tā neuzskatīja par vajadzīgu
         lemt par citiem izvirzītajiem prasības pamatiem, tā tomēr izvērtēs otro un trešo prasības pamatu, jo tie ir būtiski saistībā
         ar pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

      36      Saistībā ar šiem prasības pamatiem Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 78. punktā secināja, pirmkārt, ka nav juridiski pietiekami
         pierādīts, ka apstrīdētais lēmums ir ticis pieņemts saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu un Regulas Nr. 2580/2001
         2. panta 3. punktu, un, otrkārt, ka paši šī lēmuma pieņemšanas apstākļi pārkāpj PMOI pamattiesības uz efektīvu pārbaudi tiesā.

      37      Tādēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 79. punktā nolēma, ka otrais un trešais prasības pamats ir pamatoti.

       Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
      38      Ar savu apelācijas sūdzību Francijas Republika lūdz Tiesu:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu un
      –        pašai pieņemt galīgo nolēmumu strīdā, noraidot PMOI prasību, vai nodot lietu atpakaļ Vispārējā tiesā.

      39      PMOI lūdz Tiesu:

      –        atzīt apelācijas sūdzību par nepieņemamu;
      –        pakārtoti, atzīt, ka par šo apelācijas sūdzību nav jālemj;
      –        vēl pakārtotāk, noraidīt apelācijas sūdzību un
      –        katrā ziņā piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt atbildētājai radušos tiesāšanās izdevumus.
       Par apelācijas sūdzību
      40      Francijas Republika izvirza trīs pamatus attiecībā uz Vispārējās tiesas pieļautām kļūdām tiesību piemērošanā, attiecīgi izvērtējot
         principus, kas saistīti ar tiesību uz aizstāvību ievērošanu, Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu un principus saistībā
         ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

       Par apelācijas sūdzības pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      41      PMOI, atgādinot, ka apstrīdētais lēmums tika atcelts un aizstāts ar Lēmumu 2009/62, ar kuru PMOI vairs nav iekļauta Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, norāda, ka Francijas Republikai nav intereses
         uzturēt šo apelācijas sūdzību un ka tā līdz ar to ir nepieņemama. PMOI pakārtoti uzskata, ka Tiesai ir jāatsakās lemt par šo apelācijas sūdzību, pamatojoties uz to, ka tai nav priekšmeta.

      42      Francijas Republika uzskata, ka apelācijas sūdzība ir pieņemama, un šajā ziņā arī norāda, ka saskaņā ar Eiropas Savienības
         Tiesas Statūtu 56. panta trešo daļu tai nav jāpamato interese celt prasību.

       Tiesas vērtējums
      43      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai prasītājam ir interese celt prasību, ja apelācijas rezultāts var radīt labumu lietas dalībniekam,
         kas to ir iesniedzis (it īpaši skat. 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑535/06 P Moser Baer India/Padome, Krājums, I‑7051. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

      44      Tomēr, tā kā Francijas Republika bija iestājusies Vispārējā tiesā notiekošā tiesvedībā, no Tiesas Statūtu 56. panta otrās
         daļas izriet, ka šī dalībvalsts var iesniegt apelācijas sūdzību pat tad, ja Vispārējās tiesas nolēmums to tieši neskar.

      45      Turklāt no šī paša panta trešās daļas izriet, ka dalībvalstīm neatkarīgi no tā, vai tās ir lietas dalībnieces lietā pirmajā
         instancē, nav jāpierāda interese iesniegt apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu (1999. gada 8. jūlija spriedums
         lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 171. punkts).

      46      Tāpat jānorāda, ka pretēji PMOI uzskatam šai apelācijas sūdzībai nav zudis priekšmets, jo apstrīdētais lēmums, ar kuru PMOI tika iekļauta Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, tika atcelts un aizstāts ar Lēmumu 2009/62, kurā,
         atsaucoties uz pārsūdzēto spriedumu, tā vairs nav iekļauta šī saraksta atjauninātajā versijā.

      47      Pirmkārt, ja Tiesa apmierinātu apelācijas sūdzību un pēc būtības noraidītu PMOI prasības pieteikumu atcelt apstrīdēto lēmumu, tas nozīmētu, kā pareizi ir uzskatījusi Francijas Republika, ka šis lēmums
         tiktu atgriezts Savienības tiesību sistēmā attiecībā uz laikposmu no 2008. gada 16. jūlija, datuma, kad apstrīdētais lēmums
         stājās spēkā, līdz 2009. gada 27. janvārim, datumam, kad spēkā stājās Lēmums 2009/62, ar kuru bez atpakaļejoša spēka tika
         atcelts apstrīdētais lēmums un PMOI nosaukums izsvītrots no Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētā saraksta.

      48      Otrkārt, tāpat nešķiet, ka Lēmuma 2009/62 pieņemšanas rezultātā būtu atrisināts lietas dalībnieku starpā esošais strīds un
         ka līdz ar to šī iemesla dēļ apelācijas sūdzībai nebūtu priekšmeta (pēc analoģijas it īpaši skat. 2004. gada 1. decembra rīkojumu
         lietā C‑498/01 P ITSB/Zapf Creation, Krājums, I‑11349. lpp., 12. punkts).

      49      Francijas Republika turpina uzskatīt par pamatotu to, ka PMOI ar apstrīdēto lēmumu tika iekļauta Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, un papildus Tiesā norāda,
         ka tā saglabā interesi attiecībā uz to, lai Tiesa atzītu Vispārējās tiesas pieļautās kļūdas pārsūdzētajā spriedumā un lai
         tādējādi varētu lūgt Padomei no jauna iekļaut PMOI šajā sarakstā.

      50      Šādos apstākļos, tā kā apelācijas sūdzībai nav zudis priekšmets, Tiesai attiecībā uz to ir jāpieņem nolēmums.

       Par lietas būtību
       Par pirmo pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, kas pieļauta, izvērtējot principus, kas saistīti ar tiesību uz aizstāvību ievērošanu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      51      Francijas Republika pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 37. punktā ir nolēmusi, ka apstrīdētais lēmums tika
         pieņemts, pārkāpjot principus, kas saistīti ar tiesību uz aizstāvību ievērošanu, jo Padome pieņēma šo lēmumu, PMOI iepriekš nepaziņojot lietas materiālos iekļauto jauno informāciju vai apstākļus, kuri, kā uzskatīja Padome, pamatoja tās
         atstāšanu Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā.

      52      Atbilstoši Tiesas judikatūrai pienākumam iepriekš paziņot par līdzekļu iesaldēšanas pasākumu esot izņēmumi, it īpaši sākotnējā
         lēmuma par iesaldēšanu gadījumā, ja šāda paziņošana kaitētu šādu ierobežojošu pasākumu efektivitātei (2008. gada 3. septembra
         spriedums apvienotajās lietās C‑402/05 P un C‑415/05 P Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, Krājums, I‑6351. lpp., 339.–341. punkts).

      53      Francijas Republika uzskata, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā acīmredzami pastāvēja PMOI piemērotā līdzekļu iesaldēšanas pasākuma pārtraukšanas draudi un līdz ar to šāda pasākuma efektivitātes kaitējuma risks.

      54      Kopš brīža, kad Home Secretary ar 2008. gada 23. jūnija rīkojumu, kas stājās spēkā nākamajā dienā, bija svītrojis PMOI nosaukumu no to organizāciju saraksta, kuras bija aizliegtas saskaņā ar Terrorism Act 2000, Home Secretary 2001. gada 28. marta rīkojums, kas bija kompetentas iestādes lēmums, kurš pamatoja Lēmumu 2007/868, vairs neesot varējis būt
         par pamatu PMOI iekļaušanai Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, pretējā gadījumā pārkāpjot Kopējās nostājas 2001/931
         1. panta 4. punktu.

      55      Francijas Republika arī norāda, ka, lai arī neapšaubāmi minētais 2008. gada 23. jūnija rīkojums automātiski un tūlītēji neietekmēja
         Lēmumu 2007/868, tomēr Padome nevarēja ļaut turpināties situācijai, ka minētajam lēmumam nebija pamata, bet tai pēc iespējas
         ātrāk no šādas situācijas bija jāizdara secinājumi.

      56      Ņemot vērā, ka Padome 2008. gada 9. jūnijā no Francijas iestādēm bija saņēmusi jaunu informāciju, proti, informāciju par 2001. gada
         9. aprīlī ierosināto tiesas izmeklēšanu pret 17 iespējamiem PMOI biedriem un 24 personu apsūdzēšanu, kas, kā uzskatīja šīs iestādes, pamatoja to lūgumu iekļaut PMOI Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, Padomei, lai nodrošinātu sankciju efektivitāti, esot bijis jāizvairās
         no jebkādas līdzekļu iesaldēšanas pārtraukšanas un tādējādi pēc iespējas ātrāk jāpieņem jauns lēmums, iekļaujot PMOI šajā sarakstā.

      57      Francijas Republika turklāt atgādina, ka Padomei saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu 2008. gada jūnija
         beigās bija pienākums pēc iespējas ātrāk pārskatīt minēto ar Lēmumu 2007/868 izveidoto sarakstu.

      58      PMOI uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā pamatoti ir noraidījusi šo Padomes izvirzīto un šajā apelācijas sūdzībā
         atkārtoto argumentāciju, it īpaši nolemjot, ka šajā lietā Padomei nebija tiesību iepriekš nepaziņot tai par attiecīgo jauno
         informāciju, jo tādā gadījumā pastāvētu risks pārtraukt PMOI līdzekļu iesaldēšanu. Turklāt Vispārējās tiesas vērtējums esot pamatots ar faktiem, kurus apelācijas tiesvedībā nevar apstrīdēt.

      –       Tiesas vērtējums
      59      Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 36. un 37. punktā nolēma, ka Padome, pieņemot apstrīdēto lēmumu, PMOI iepriekš nepaziņojot lietas materiālos iekļauto jauno informāciju vai apstākļus, kuri, kā uzskatīja Padome, pamatoja tās
         atstāšanu Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, un a fortiori nedodot PMOI iespēju lietderīgi paust savu viedokli šajā jautājumā pirms šī lēmuma pieņemšanas, ir pārkāpusi principus, kas saistīti ar
         tiesību uz aizstāvību ievērošanu un kuri it īpaši minēti iepriekš minētā sprieduma lietā Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome 120., 126. un 131. punktā.

      60      Principi, uz kuriem ir atsaukusies Vispārējā tiesa un kurus nav apstrīdējusi Francijas Republika, izriet arī no Tiesas judikatūras
         (saistībā ar Padomes 2002. gada 27. maija Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti
         pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu Bin Ladenu, Al‑Qaida tīklu un Taliban, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu,
         pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas Taliban līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu (OV L 139, 9. lpp.), skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, 338.–341. punkts).

      61      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka sākotnējā lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu gadījumā Padomei nav iepriekš jāpaziņo attiecīgajai
         personai vai organizācijai iemesli, pamatojoties uz kuriem šī iestāde plāno balstīt šīs personas vārda vai organizācijas nosaukuma
         iekļaušanu Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā. Šādam pasākumam – lai netiktu apdraudēta tā efektivitāte
         – pēc savas būtības ir jābūt tādam, lai radītu pārsteiguma efektu un lai to varētu piemērot nekavējoties. Šādā gadījumā principā
         pietiek, ka iestāde paziņo iemeslus attiecīgajai personai vai organizācijai un nodrošina tiesības tikt uzklausītai lēmuma
         pieņemšanas laikā vai uzreiz pēc tā pieņemšanas.

      62      Savukārt nākamajā lēmumā par līdzekļu iesaldēšanu, ar kuru tiek paturēts personas vārds vai organizācijas nosaukums, kas jau
         ir iekļauts Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, šis pārsteiguma efekts vairs nav vajadzīgs, lai nodrošinātu
         pasākuma efektivitāti, kas nozīmē, ka pirms šāda lēmuma pieņemšanas ir jāpaziņo apsūdzības pamatā esošā informācija, kā arī
         attiecīgajai personai vai organizācijai ir jādod iespēja tikt uzklausītām.

      63      Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa piemēroja šos principus attiecībā uz šo lietu un pamatoti secināja, ka, tā kā PMOI nosaukums ar apstrīdēto lēmumu tika atstāts Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā, kurā tā bija iekļauta
         kopš tās sākotnējās iekļaušanas 2002. gada 3. maijā saskaņā ar Lēmumu 2002/334, Padome – kā tā izdarīja šajā gadījumā – apstrīdētā
         lēmuma pieņemšanas laikā nevarēja paziņot par jaunu apsūdzības pret PMOI pamatā esošu informāciju. Padomei noteikti bija jānodrošina PMOI tiesību uz aizstāvību ievērošana, proti, jāpaziņo par PMOI apsūdzības pamatā esošo informāciju un jānodrošina tiesības tikt uzklausītai pirms šī lēmuma pieņemšanas.

      64      Šajā ziņā ir jāuzsver, kā savu secinājumu 103. punktā ir izdarījusi ģenerāladvokāte, ka aizsardzības aspekts, ko sniedz prasība
         paziņot apsūdzības pamatā esošu informāciju un tiesības iesniegt apsvērumus pirms tāda pasākuma kā apstrīdētā lēmuma, ar kuru
         sāk piemērot ierobežojošus pasākumus, pieņemšanas, ir fundamentāls un būtisks tiesībām uz aizstāvību. Vēl jo vairāk tas tā
         ir tad, ja šādi pasākumi būtiski ietekmē minēto personu un grupu tiesības un brīvības.

      65      Noteikuma, saskaņā ar kuru nelabvēlīga lēmuma adresātam jābūt iespējai sniegt savus apsvērumus pirms šā lēmuma pieņemšanas,
         mērķis ir ļaut kompetentajai iestādei efektīvi ņemt vērā visu atbilstošo informāciju. Lai nodrošinātu minētā adresāta efektīvu
         aizsardzību, šī noteikuma mērķis ir citastarp ļaut tiem izlabot kļūdu vai sniegt informāciju par to personisko situāciju,
         kas liecinātu par labu tam, lai lēmums tiktu pieņemts vai netiktu pieņemts vai tam būtu noteikts saturs (šajā ziņā skat. 2008. gada
         18. decembra spriedumu lietā C‑349/07 Sopropé, Krājums, I‑10369. lpp., 49. punkts).

      66      Šīs pamattiesības uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu procedūrā pirms tāda ierobežojoša pasākuma kā apstrīdētais lēmums pieņemšanas
         turklāt expressis verbis ir ietvertas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kurai ar LES 6. panta 1. punktu ir atzīts tāds pats juridiskais spēks
         kā Līgumiem, 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā.

      67      Lai arī, kā atgādināts šī sprieduma 61. punktā, izņēmums no šīm pamattiesībām ir pieļauts attiecībā uz sākotnējiem lēmumiem
         par līdzekļu iesaldēšanu, to pamato vajadzība nodrošināt iesaldēšanas pasākumu efektivitāti un primāri apsvērumi par Savienības
         un tās dalībvalstu starptautisko attiecību drošību vai norisi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
         Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija, 342. punkts).

      68      Pārsūdzētā sprieduma 39.–44. punktā Vispārējā tiesa tomēr izvērtēja Padomes argumentāciju par to, ka šai iestādei bija pamats
         paziņot jauno PMOI apsūdzības pamatā esošo informāciju apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā, nevis pirms tā pieņemšanas, kaut arī tas nebija
         sākotnējs lēmums par līdzekļu iesaldēšanu, ņemot vērā īpašo situāciju, kādā šī iestāde atradās šajā gadījumā, precīzāk – steidzamību,
         kādā apstrīdētais lēmums bija jāpieņem.

      69      Šo argumentāciju būtībā ir pārņēmusi Francijas Republika šajā apelācijas tiesvedībā.

      70      Vispārējā tiesa uzskatīja, pirmkārt, ka kopš 2008. gada 7. maija, Court of Appeal sprieduma pasludināšanas datuma, Padomei tika liegta iespēja galīgi pamatoties uz Home Secretary 2001. gada 28. marta rīkojumu kā uz kompetentas iestādes lēmumu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, lai
         PMOI paturētu Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā. Turklāt ar 2008. gada 23. jūnija rīkojumu, kas stājās
         spēkā nākamajā dienā, Home Secretary izpildīja šo spriedumu, izsvītrojot PMOI no to organizāciju saraksta, kas ir aizliegtas saskaņā ar Terrorism Act 2000.

      71      Otrkārt, nav strīda par to, ka Padome 2008. gada 9. jūnijā no Francijas Republikas bija saņēmusi jaunu informāciju par Francijā
         pret iespējamiem PMOI biedriem ierosinātajām tiesu izmeklēšanām, kuru šī dalībvalsts uzskatīja par tādu, kas varēja pamatot šīs organizācijas paturēšanu
         Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā minētajā sarakstā.

      72      Šajā ziņā ir jānorāda, ka Padomei tādējādi ļoti īsā termiņā bija jāizvērtē šī jaunā informācija, lai izlemtu vai nu to, ka
         tā var tikt uzskatīta par kompetentas iestādes lēmumu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, ar kuru var pamatot
         PMOI paturēšanu minētajā sarakstā, vai arī to, ka šī grupa uzreiz bija jāizsvītro no šī paša saraksta.

      73      Lai arī neapšaubāmi ir taisnība, kā ir uzskatījusi Francijas Republika, ka, vismaz sākot ar 2008. gada 24. jūniju, Padome
         nevarēja ļaut turpināties situācijai, kad Lēmumam 2007/868 nebija pamata, bet tai pēc iespējas ātrāk bija atbilstoši jārīkojas,
         tomēr, kā turklāt ir norādījusi šī dalībvalsts un pamatoti minējusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. punktā, nedz
         Court of Appeal 2008. gada 7. maija spriedums, nedz Home Secretary 2008. gada 23. jūnija rīkojums automātiski un tūlītēji neietekmēja tajā laikā piemērojamo Lēmumu 2007/868.

      74      Šis pēdējais minētais lēmums bija spēkā Savienības iestāžu tiesību aktu likumības prezumpcijas dēļ, kas saskaņā ar Tiesas
         pastāvīgo judikatūru nozīmē, ka tiesību akti rada tiesiskas sekas tik ilgi, kamēr tie nav atsaukti, atcelti prasības atcelt
         tiesību aktu ietvaros vai pasludināti par spēkā neesošiem pēc prejudiciāla nolēmuma pieņemšanas vai iebildes par prettiesiskumu
         apmierināšanas (it īpaši skat. 2008. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑199/06 CELF un ministre de la Culture et de la Communication, Krājums, I‑469. lpp., 60. punkts un tajā minētā judikatūra).

      75      Tādējādi, ņemot vērā, kā atgādināts šī sprieduma 64. un 65. punktā, arī to, cik fundamentāli būtiski ir ievērot tiesības uz
         aizstāvību procedūrā pirms tāda lēmuma kā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
         pārsūdzētā sprieduma 39. un 43. punktā nolemjot, ka Padome nav pierādījusi, ka apstrīdētais lēmums bija jāpieņem, pastāvot
         tādai steidzamībai, ka šī iestāde nevarēja PMOI paziņot tās apsūdzības pamatā esošo jauno informāciju un uzklausīt to pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.

      76      No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka pirmais pamats nav pamatots.

       Par otro un trešo pamatu
      77      Otrais un trešais pamats, kuri attiecīgi ir par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta pārkāpumu un kļūdu tiesību piemērošanā,
         kas pieļauta, izvērtējot principus, kuri ir saistīti ar tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošanu, attiecas
         uz pārsūdzētā sprieduma otro daļu, kurā Vispārējā tiesa izvērtēja PMOI izvirzīto otro un trešo prasības pamatu un atzina tos par pamatotiem.

      78      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa, vispirms pārsūdzētā sprieduma 47. punktā nolemjot, ka apstrīdētais lēmums ir
         jāatceļ tāpēc, ka ir pārkāptas PMOI tiesības uz aizstāvību, šī sprieduma 48. punktā uzskatīja, ka, lai arī šādos apstākļos nav jālemj par citiem izvirzītajiem
         prasības pamatiem, Vispārējā tiesa tomēr izvērtēs otro un trešo prasības pamatu, jo tie ir būtiski saistībā ar pamattiesībām
         uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

      79      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesa noraida visus pret nebūtiskiem Vispārējās tiesas sprieduma pamatojuma punktiem vērstos
         iebildumus, jo tie nevar būt pamatā šī sprieduma atcelšanai un līdz ar to ir neefektīvi (it īpaši skat. 2010. gada 2. septembra
         spriedumu lietā C‑399/08 P Komisija/Deutsche Post, Krājums, I‑7831. lpp., 75. punkts, un 2011. gada 29. marta spriedumu lietā C‑96/09 P Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, Krājums, I‑2131. lpp., 211. punkts un tajā minētā judikatūra).

      80      Šādos apstākļos jākonstatē, ka otrais un trešais prasības pamats ir neefektīvi.

      81      Tā kā neviens no Francijas Republikas izvirzītajiem prasības pamatiem nav apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      82      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Francijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā PMOI ir prasījusi piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jāpiespriež Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 12.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Uzticības programmas - Pierādīšanas pienākums. # Lieta C-287/03.

text:
      Lieta C‑287/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Beļģijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Pastāvīgo klientu programmas – Pierādīšanas pienākums
      Ģenerāladvokāta Filipa Ležē [Philippe Léger] secinājumi, sniegti 2005. gada 10. martā

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 12. maijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pirmstiesas procedūra – Pārmērīgs ilgums – Apstāklis, kas ietekmē prasības
            pieņemamību tikai aizstāvības tiesību aizskāruma gadījumā – Pierādīšanas pienākums
      (EKL 226. pants)
      2.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Valsts pienākumu neizpildes pierādījums – Komisijas pienākums – Pieņēmumi –
            Nepieņemamība – Prasība nevis par valsts tiesību normas saturu, bet par tās izpildi – Īpašas pierādīšanas prasības
      (EKL 226. pants)
      1.     Lai gan tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi pārāk ilga pirmstiesas procedūra var būt iemesls prasības nepieņemamībai,
         to var atzīt tikai tādos gadījumos, kad Komisijas rīcības dēļ tās argumentus ir bijis grūti atspēkot, tādējādi pārkāpjot tiesības
         uz aizstāvēšanos. Ieinteresētajai dalībvalstij ir jāpierāda šādu grūtību pastāvēšana.

      (sal. ar 14. punktu)
      2.     Tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisijai ir jāpierāda iespējamā pienākumu neizpilde un jāiesniedz Tiesai
         nepieciešamie pierādījumi, lai tā varētu pārbaudīt, vai ir notikusi valsts pienākumu neizpilde; Komisija nevar balstīties
         ne uz kādiem pieņēmumiem.

      Jo īpaši attiecībā uz prasību par valsts tiesību normas izpildi valsts pienākumu neizpildes pierādīšanas pienākums prasa iesniegt
         īpašus pierādījumus salīdzinājumā ar tiem, kuri tiek ņemti vērā saistībā ar parastu valsts pienākumu neizpildes prasību, kas
         attiecas tikai uz valsts tiesību normas saturu. Šajos apstākļos valsts pienākumu neizpildi var konstatēt, tikai pietiekami
         dokumentēti un detalizēti pierādot, ka valsts iestādes un/vai tiesas ir īstenojušas praksi, kurā tās tiek vainotas un par
         ko attiecīgā dalībvalsts saucama pie atbildības.

      Turklāt, lai valsts rīcība, kas veido Kopienu tiesībām pretēju administratīvo praksi, EKL 226. panta izpratnē būtu valsts
         pienākuma neizpilde, šai praksei ir jābūt zināmā mērā pastāvīgai un vispārīgai.

      (sal. ar 27.–29. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 12. maijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Pastāvīgo klientu programmas – Pierādīšanas pienākums
      Lieta C‑287/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 3. jūlijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Patakja [M. Patakia] un N. B. Rasmusens [N. B. Rasmussen], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Beļģijas Karalisti, ko pārstāv E. Dominkovica [E. Dominkovits], pārstāve, kam palīdz Ē. Balate [E. Balate], advokāts,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), R. Šintgens [R. Schintgen], P. Kūris [P. Kūris] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 15. decembrī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 10. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, diskriminējoši un nesamērīgi piemērojot nosacījumus “līdzība”
         un “vienīgais pārdevējs”, pirmkārt, attiecībā uz patērētāja saņemtajām precēm un pakalpojumiem un, otrkārt, attiecībā uz precēm
         vai pakalpojumiem, kuri ir pieejami bez maksas vai ar atlaidi pastāvīgo klientu programmas ietvaros, kā sākotnēju nosacījumu
         šādas programmas piemērošanai savstarpēja starptautiska pakalpojuma starp uzņēmumiem veidā, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi
         pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants.

       Valsts tiesiskais regulējums
      2       Ar 54. pantu Beļģijas 1991. gada 14. jūlija likumā Par tirdzniecības praksi un patērētāju informēšanu un aizsardzību (1991. gada
         29. augusta Moniteur belge) ir aizliegti “pārdevēja jebkādi saistītie piedāvājumi patērētājam”. Saskaņā ar šo normu saistītais piedāvājums ir “preču,
         pakalpojumu, cita veida priekšrocību un dokumentu, kas ļauj iegūt preces un pakalpojumus, iegūšana bez maksas vai par samaksu
         [..], kas ir saistīta ar citu, pat identisku, preču vai pakalpojumu iegūšanu”. Izteikt patērētājam saistīto piedāvājumu ir
         aizliegts arī tad, ja to veic “vairāki pārdevēji, kuri rīkojas vienotā nolūkā”.

      3       Likuma 57. pants attiecas uz šī aizlieguma izņēmumiem un definē priekšrocības, kuras patērētājs var iegūt ar pamatprecei vai
         pamatpakalpojumam pievienotajiem bezmaksas dokumentiem. Šī panta 1.–3. punktā ir paredzēti izņēmumi, kurus uzņēmējs var izmantot
         tikai pēc reģistrācijas Ekonomikas ministrijā saskaņā ar šī paša likuma 59. pantu. Šie izņēmumi ir atlaides attiecībā uz iegūto
         preču vai pakalpojumu daudzumu (1. punkts), tādas priekšrocības kā krāsainie attēli, uzlīmes un citi attēli ar minimālu vērtību,
         kā arī dokumenti, kuri ļauj piedalīties saskaņotās mantu loterijās vai loterijās (2. punkts), un atlaides uz vietas (3. punkts).

      4       Likuma 57. panta 4. punkts paredz izņēmumu no saistīto piedāvājumu aizlieguma, kuru uzņēmējs var izmantot bez iepriekšējas
         reģistrācijas. Minētā norma ir šāda:

      “Tāpat kopā ar pamatpreci vai pamatpakalpojumu bez maksas var piedāvāt:
      [..]
      4) dokumentus, kas dod tiesības papildus noteikta daudzuma preču vai pakalpojumu iegādei saņemt vienu bezmaksas piedāvājumu
         vai cenas samazinājumu līdzīgas preces vai pakalpojuma iegādei, ar nosacījumu, ka šo priekšrocību sniedz tas pats pārdevējs
         un tas nepārsniedz trešo daļu no iepriekš iegūtās preces vai pakalpojuma cenas.

      [..]”
      5       Tādu dokumentu piedāvāšana bez maksas, kuri neatbilst šim noteikumam, tiek uzskatīta par prettiesisku. Pēc Ekonomijas ministrijas,
         ieinteresētā uzņēmēja vai privātu patērētāju tiesību aizsardzības apvienību pieprasījuma tirdzniecības tiesas var izdot rīkojumu
         pārtraukt šādas darbības.

       Prāvas priekšvēsture
      6       Pēc Nīderlandē dibināta uzņēmuma sūdzības Komisija 1999. gada 31. marta brīdinājuma vēstulē vērsa Beļģijas valdības uzmanību
         uz iepriekš minēto normu saderību ar EK līguma 49. pantu. Beļģijas valdība uz to atbildēja 1999. gada 2. jūnija vēstulē.

      7       Komisija, uzskatot šo atbildi par neapmierinošu, 2000. gada 1. augustā nosūtīja Beļģijas Karalistei argumentētu atzinumu,
         aicinot šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus atzinuma izpildei divu mēnešu termiņā pēc tā saņemšanas.

      8       Beļģijas Karaliste atbildēja uz minēto argumentēto atzinumu 2000. gada 16. oktobra vēstulē, kurā apstiprināja gatavību grozīt
         likumu, tomēr uzskatot par lietderīgāku sagaidīt Komisijas priekšlikumus par Kopienu tiesību aktu saskaņošanu attiecīgajā
         jomā.

      9       Šādos apstākļos Komisija iesniedza šo prasību.
       Par prasību
       Par pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      10     Beļģijas valdība norāda, ka prasība nav pieņemama pārāk ilgās pirmstiesas procedūras dēļ. No atbildes uz argumentēto atzinumu
         līdz prasības pieteikuma iesniegšanai Tiesā ir pagājuši gandrīz trīs gadi. Šāds novēlojums nav saderīgs ar tiesiskās drošības
         un tiesiskās paļāvības principiem.

      11     Beļģijas valdība precizē, ka tiesiski tā varēja paļauties uz to, ka tās atbilde uz argumentēto atzinumu tika uzskatīta par
         apmierinošu, jo Komisija to neapstrīdēja, pat ja  neradās nekādi jauni apstākļi.

      12     Šajā sakarā Komisija norāda, ka pēc Beļģijas iestāžu atbildes uz argumentēto atzinumu abu lietas dalībnieku atbildīgie dienesti
         regulāri sazinājās. Tādējādi Komisija uzskata, ka Beļģijas Karaliste bija informēta par to, ka Komisijas nostāja visas pirmstiesas
         procedūras laikā nemainījās.

      13     Komisija uzskata, ka šajos apstākļos Beļģijas iestādes nav pierādījušas, kādā veidā pirmstiesas procedūras ilgums varētu aizskart
         tiesības uz aizstāvēšanos.

       Tiesas vērtējums
      14     Ir jāatgādina, ka, lai gan pārāk ilga pirmstiesas procedūra var būt pamatojums prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi
         nepieņemamībai, tomēr no judikatūras izriet, ka to var atzīt tikai tādos gadījumos, kad Komisijas rīcības dēļ tās argumentus
         ir bijis grūti atspēkot, tādējādi pārkāpjot tiesības uz aizstāvēšanos, un ka ieinteresētajai dalībvalstij ir jāpierāda šādu
         grūtību pastāvēšana (šajā sakarā skat. 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑2461. lpp., 15. un 16. punkts, un 1999. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑207/97 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑275. lpp., 24. un 25. punkts).

      15     Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka Beļģijas Karaliste nav izvirzījusi nevienu īpašu argumentu, kas liecinātu par to, ka laikposms
         no tās atbildes uz argumentēto atzinumu līdz prasības iesniegšanai Tiesā ir ietekmējis tās iespējas izmantot tiesības uz aizstāvēšanos.

      16     Šādos apstākļos prasība ir atzīstama par pieņemamu.
       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      17     Komisija norāda, ka iepriekš minētajā likumā paredzētie “līdzības” un “vienīgā pārdevēja” nosacījumi ierobežo pakalpojumu
         sniegšanas brīvību. Šo nosacījumu īstenošanai varētu būt negatīva un diskriminējoša ietekme, jo īpaši attiecībā uz ārvalstu
         uzņēmumiem, kuri vēlas ienākt Beļģijas tirgū.

      18     Komisija uzskata, ka likums principā iestājas pret to, ka uzņēmums, izmantojot pastāvīgo klientu programmu, saistītā veidā
         piedāvā preces vai pakalpojumus, kuri nav līdzīgi pārdotajām pamatprecēm vai pamatpakalpojumiem. Tomēr praksē šī norma ļoti
         bieži tiks apieta un Beļģijā dibinātie uzņēmumi ar savu izplatīšanas tīklu būs vienīgie, kuri no tās iegūs un ieviesīs pastāvīgo
         klientu programmas citās nozarēs un/vai izplatīšanas sistēmās. Turklāt minēto noteikumu neievērošanu vienkāršojot Beļģijas
         judikatūra, saskaņā ar kuru saistītais piedāvājums atbilst līdzības nosacījumam, ja vien tai pašā rūpniecības vai tirdzniecības
         nozarē tiek pārdotas gan pamatpreces un/vai pamatpakalpojumi, gan bez maksas vai ar atlaidi piedāvātās preces un/vai pakalpojumi.

      19     Attiecībā uz šo ierobežojumu iespējamiem pamatojumiem Komisija norāda, ka divu preču vai pakalpojumu vienkārša piederība pie
         vienas rūpniecības vai tirdzniecības nozares nav pietiekama, lai nodrošinātu šo preču vai pakalpojumu cenas pārskatāmību.
         Tas pats attiecas uz nosacījumu, ka saistīti piedāvātās preces vai pakalpojumi jāpārdod vienam pārdevējam.

      20     Tāpat Komisija uzskata, ka “līdzības” un “vienīgā pārdevēja” nosacījumi nav nepieciešami, lai nodrošinātu patērētāju aizsardzību
         vai tirdzniecības darījumu lojalitāti.

      21     Beļģijas valdība apgalvo, ka nedz likums, nedz tā piemērošana neaizliedz, neapgrūtina un nepadara citā dalībvalstī dibināto
         pakalpojumu sniedzēju darbības mazāk pievilcīgas.

      22     Minētā valdība uzsver, ka visi uzņēmumi, kuri vēlas veicināt tirdzniecību tādā veidā, kādu Komisija ir raksturojusi prasības
         pamatojumā, ir vienādā stāvoklī neatkarīgi no tā, vai šie uzņēmumi ir dibināti Beļģijā vai ārpus tās. Šajā ziņā “līdzības”
         un “vienīgā pārdevēja” nosacījumu interpretācija ir vienāda neatkarīgi no uzņēmuma dibināšanas vietas.

      23     Attiecībā uz minētā tiesību akta pamatojumu Beļģijas valdība norāda, ka tās paredzētie aizliegumi galvenokārt balstās uz tirgus
         pārskatāmības apsvērumiem. Šī tiesību akta mērķis ir nepieļaut, ka patērētāji tiek maldināti par reālajām cenām, kas var būt
         patērētāju ļaunprātīga izmantošana ar saistīto piedāvājumu palīdzību.

       Tiesas vērtējums
      24     Vispirms ir jānorāda – kā tas izriet arī no pieteikuma par lietas ierosināšanu  rezolutīvās daļas –, ka šajā prasības pieteikumā
         sakarā ar valsts pienākumu neizpildi nav apstrīdēta likuma 57. panta 4. punkta redakcijas saderība ar EKL 49. pantu, tajā
         tiek aplūkots vienīgi jautājums par to, vai Beļģijas atbildīgās iestādes piemēro minētajā normā paredzētos nosacījumus.

      25     Atbildot uz Tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē, Komisija vispirms skaidri apstiprināja, ka prasības pieteikums attiecas tikai
         uz valsts likumdošanas piemērošanu  reālajā tirgus situācijā, nevis uz pašu minēto tiesību aktu.

      26     No tā izriet, ka Tiesai ir jānoskaidro, vai, piemērojot likuma 57. panta 4. punktu, valsts iestādes, proti, administratīvās
         iestādes un tiesas, ir pārkāpušas EKL 49. pantu.

      27     Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesvedībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisijai
         ir jāpierāda iespējamā pienākumu neizpilde un jāiesniedz Tiesai nepieciešamie pierādījumi, lai tā varētu pārbaudīt, vai ir
         notikusi valsts pienākumu neizpilde; Komisija nevar balstīties ne uz kādiem pieņēmumiem (skat. it īpaši 1982. gada 25. maija
         spriedumu lietā 96/81 Komisija/Nīderlande, Recueil, 1791. lpp., 6. punkts; 1990. gada 20. marta spriedumu lietā C‑62/89 Komisija/Francija, Recueil, I‑925. lpp., 37. punkts; 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C‑300/95 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil, I‑2649. lpp., 31. punkts; 1999. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑217/97 Komisija/Vācija, Recueil, I‑5087. lpp., 22. punkts).

      28     Jo īpaši attiecībā uz prasību par valsts tiesību normas izpildi, kā uzsver ģenerāladvokāts secinājumu 41. un 43. punktā, valsts
         pienākumu neizpildes pierādīšanas pienākums prasa iesniegt īpašus pierādījumus salīdzinājumā ar tiem, kuri tiek ņemti vērā
         saistībā ar parastu valsts pienākumu neizpildes prasību, kas attiecas tikai uz valsts tiesību normas saturu. Šajos apstākļos
         valsts pienākumu neizpildi var konstatēt, tikai pietiekami dokumentēti un detalizēti pierādot, ka valsts iestādes un/vai tiesas
         ir īstenojušas praksi, kurā tās tiek vainotas un par ko attiecīgā dalībvalsts saucama pie atbildības.

      29     Šajā sakarā ir svarīgi piebilst – lai valsts rīcība, kas veido Kopienu tiesībām pretēju administratīvo praksi, EKL 226. panta
         izpratnē būtu valsts pienākuma neizpilde, šai praksei ir jābūt zināmā mērā pastāvīgai un vispārīgai (skat. 2004. gada 29. aprīļa
         spriedumu lietā C‑387/99 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3773. lpp., 42. punkts, un 2005. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑494/01 Komisija/Īrija, Krājums, I‑3331. lpp., 28. punkts).

      30     Ir jāatzīst, ka Komisija nav pierādījusi, ka Beļģijā pastāvētu šāda administratīva prakse, kurai piemistu Tiesas judikatūrā
         noteiktās pazīmes. Komisija atsaucas tikai uz iesniegto uzņēmuma – pastāvīgo klientu programmas organizētāja – sūdzību, nesniedzot
         pierādījumus par to, ka likuma 57. panta 4. punktā ietvertie “līdzības” un “vienīgā pārdevēja”  nosacījumi tiek piemēroti
         “diskriminējoši un nesamērīgi”.

      31     Attiecībā uz jautājumu, vai Beļģijā pastāv judikatūra par minēto pierādīšanas pienākuma principu, kurā iepriekš minētās normas
         interpretācija būtu atzīta par saderīgu ar EKL 49. pantu, ir jāatzīst, ka arī Komisija nav minējusi spriedumus, no kuriem
         izrietētu, ka valsts tiesas jēdzienus “līdzība” un “vienīgais pārdevējs” būtu interpretējušas, iepriekš pieņemot, ka vienā
         rūpniecības vai tirdzniecības nozarē parasti pārdod gan pamatpreces un/vai pamatpakalpojumus, gan bez maksas vai par pazeminātu
         cenu piedāvātās preces un/vai pakalpojumus, vai ka tie attiektos uz vienu rūpniecības vai tirdzniecības nozari.

      32     Tādējādi ir jāatzīst, ka Komisija nav pierādījusi to, ka Beļģijas Karaliste nebūtu izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants,
         un to, ka minētā dalībvalsts būtu diskriminējoši un nesamērīgi piemērojusi “līdzības” un “vienīgā pārdevēja” nosacījumus attiecībā
         uz patērētāja saņemtajām precēm un pakalpojumiem, no vienas puses, un precēm vai pakalpojumiem, kuri ir pieejami bez maksas
         vai ar atlaidi pastāvīgo klientu programmas ietvaros, no otras puses, kā sākotnēju nosacījumu šādas programmas piemērošanai
         tik ilgi, kamēr tiek sniegti uzņēmumu savstarpējie starptautiskie pakalpojumi.

      33     Tādējādi Komisijas prasība ir noraidāma.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      34     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Beļģijas Karaliste ir prasījusi piespriest
         Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) ar šo pasludina:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.