title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 3.jūnijā.#Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid pret Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal Supremo - Spānija.#Direktīva 93/13/EEK - Ar patērētājiem noslēgti līgumi - Noteikumi, kuros ir noteikts galvenais līguma priekšmets - To negodīguma pārbaude tiesā - Izslēgšana - Stingrākas valsts tiesību normas augstāka patērētāju aizsardzības līmeņa nodrošināšanai.#Lieta C-484/08.

text:
      Lieta C‑484/08
      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      pret
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)
      (Tribunal Supremo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju līgumi – Noteikumi, kuros ir definēts galvenais līguma priekšmets – To negodīguma pārbaude tiesā – Izslēgšana – Stingrākas valsts tiesību normas augstāka patērētāju aizsardzības līmeņa nodrošināšanai
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13
      (Padomes Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts un 8. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13
      (Padomes Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts un 8. pants)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13
      (EKL 2. pants, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 4. panta 1. punkts; Padomes Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkts un 8. pants)
      1.        Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 3. panta 1. punktā un 4. panta 1. punktā ir definēti visi vispārējie
         kritēriji, kas ļauj novērtēt to līguma noteikumu negodīgumu, uz kuriem attiecas direktīva. Šajā pašā aspektā direktīvas 4. panta
         2. punktā, savukārt, ir paredzēts tikai noteikt to līguma noteikumu satura pārbaudes kārtību un apmēru, par kuriem nav notikušas
         individuālas sarunas un kuros ir aprakstīti galvenie pakalpojumi, kas ir paredzēti līgumos, kuri ir noslēgti starp pārdevēju
         vai piegādātāju un patērētāju. No tā izriet, ka šajā 4. panta 2. punktā paredzētie noteikumi noteikti ietilpst ar direktīvu
         reglamentētajā jomā un ka tādējādi arī tās 8. pants ir piemērojams minētajam 4. panta 2. punktam.

      (sal. ar 33.–35. punktu)
      2.        Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 4. panta 2. punkts un 8. pants ir interpretējami tādējādi,
         ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas atļauj tiesā pārbaudīt tādu līguma noteikumu negodīgumu, kuros ir definēts
         līguma galvenais priekšmets vai noteikta cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, pat
         ja šie noteikumi ir formulēti vienkāršā un skaidri saprotamā valodā.

      Pieļaujot iespēju tiesā pilnībā pārbaudīt tādu noteikumu negodīgumu, kādi ir minēti direktīvas 4. panta 2. punktā un kas ir
         paredzēti starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtajā līgumā, valsts tiesiskais regulējums ļauj atbilstoši direktīvas
         8. pantam nodrošināt patērētājam augstāku faktiskās aizsardzības līmeni nekā direktīvā noteiktais.

      (sal. ar 42.–44. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        EKL 2. pants, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 4. panta 1. punkts pieļauj tādu Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem
         patērētāju līgumos 4. panta 2. punkta un 8. panta interpretāciju, saskaņā ar kuru dalībvalstis var paredzēt tādu valsts tiesisko
         regulējumu, kas atļauj tiesā pārbaudīt tādu līguma noteikumu negodīgumu, kuros ir definēts līguma galvenais priekšmets vai
         noteikta cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, pat ja šie noteikumi ir formulēti vienkāršā
         un skaidri saprotamā valodā.

      Attiecībā uz EKL 2. pantu un 4. panta 1. punktu ir jāsecina, ka šajās tiesību normās ir paredzēti mērķi un vispārējie principi,
         kas noteikti ir piemērojami kopā ar attiecīgajām Līguma nodaļām, kuru mērķis ir ieviest šos principus un nodrošināt šo mērķu
         sasniegšanu. Tādējādi tās vienas pašas nevar dalībvalstīm radīt skaidrus un beznosacījumu juridiskus pienākumus.

      Tāpat arī EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts vien nevar radīt juridiskus pienākumus dalībvalstīm. Šajā tiesību normā ir
         tikai norādīts mērķis, kas tomēr ir jāprecizē citos Līguma noteikumos, īpaši tajos, kas attiecas uz konkurences tiesību normām.

      (sal. ar 46., 47. un 49. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 3. jūnijā (*)

      Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju līgumi – Noteikumi, kuros ir definēts galvenais līguma priekšmets – To negodīguma pārbaude tiesā – Izslēgšana – Stingrākas valsts tiesību normas augstāka patērētāju aizsardzības līmeņa nodrošināšanai
      Lieta C‑484/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunal Supremo (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 20. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 10. novembrī, tiesvedībā

      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      pret
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs, kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, A. Ticano [A. Tizzano] (referents), tiesneši E. Levits, K. Toadere [C. Toader], M. Ilešičs [M. Ilešič] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 10. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid vārdā – M. Merola [M. Merola], avvocato, un H. Kadarso Palau [J. Cadarso Palau], abogado,

      –        Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc) vārdā – M. H. Rodrigesa Teižeiro [M. J. Rodríguez Teijeiro], procuradora, kā arī – L. Pineda Salido [L. Pineda Salido] un M. Mateoss Ferress [M. Mateos Ferres], abogados,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑Medel Bascones] un M. Munjoss Peress [M. Muñoz Pérez], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Kempere [J. Kemper], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes], kā arī H. Almeida [H. Almeida] un P. Kontreiraša [P. Contreiras], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Žipinī Furnjē [E. Gippini Fournier] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 29. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem
         noteikumiem patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”) 4. panta 2. punktu un 8. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (turpmāk tekstā – “Caja de Madrid”) un Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Spānijas Banku pakalpojumu izmantotāju apvienība, turpmāk tekstā – “Ausbanc”) par noteikuma, ko Caja de Madrid ieviesusi kredītlīgumos ar mainīgu procentu likmi, kuri noslēgti ar tās klientiem un paredzēti mājokļa iegādei, likumību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas divpadsmitajā un deviņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:

      “tā kā tomēr valstu tiesību akti, kādi tie ir pašlaik, ļauj paredzēt tikai daļēju saskaņošanu; tā kā jo īpaši [..] Direktīva
         aptver tikai tos līguma noteikumus, par kuriem nav atsevišķas vienošanās; tā kā dalībvalstīm būtu jādod iespēja, pienācīgi
         ņemot vērā [EEK] Līgumu, piešķirt patērētājiem augstāku aizsardzības līmeni ar valsts noteikumiem, kas ir stingrāki, nekā
         [..] Direktīva;

      [..]
      tā kā [..] Direktīvas nolūkos negodīguma novērtējumam nepakļauj noteikumus, kas apraksta galveno līguma priekšmetu, ne arī
         piegādāto preču vai pakalpojumu kvalitātes/cenas attiecību; tā kā galveno līguma priekšmetu un kvalitātes/cenas attiecību
         tomēr var ņemt vērā, novērtējot citu noteikumu godīgumu [..]”.

      4        Direktīvas 3. pantā ir paredzēts:

      “1.      Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja pretēji prasībai pēc godprātības tas rada
         ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.

      2.      Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas [izstrādāts] jau iepriekš un patērētājam
         tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot tā saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.

      Tas, ka par zināmu noteikumu aspektiem vai par kādu īpašu noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, neizslēdz šī panta piemērošanu
         pārējam līgumam, ja vispārējais līguma novērtējums norāda, ka tas tomēr ir iepriekš noformulēts standartlīgums.

      Ja pārdevējs vai piegādātājs norāda, ka par kādu standarta noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, pierādījuma pienākums
         šai sakarā ir viņam.

      3.      Pielikumā atrodas indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem.”
      5        Direktīvas 4. pants ir formulēts šādi:

      “1.      Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums
         noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma
         noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.

      2.      Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī ar cenas un atlīdzības atbilstīgumu
         pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”

      6        Direktīvas 8. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas [..] Direktīva, lai
         nodrošinātu visaugstāko patērētāju aizsardzības līmeni.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Spānijas tiesībās patērētāju aizsardzību pret negodīgiem noteikumiem nodrošina 1984. gada 19. jūlija Vispārējais likums 26/1984
         par patērētāju un lietotāju aizsardzību (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) (1984. gada 24. jūlija BOE Nr. 176).

      8        Likums 26/1984 ir grozīts ar 1998. gada 13. aprīļa Likumu 7/1998 par vispārīgiem līgumu noteikumiem (Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación) (1998. gada 14. aprīļa BOE Nr. 89), ar kuru Direktīva ir transponēta valsts tiesībās.

      9        Tomēr ar Likumu 7/1998 valsts tiesībās nav transponēts Direktīvas 4. panta 2. punkts.

       Tiesvedības rašanās fakti un prejudiciālie jautajumi
      10      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka kredītlīgumos ar mainīgu procentu likmi, kas paredzēti mājokļa iegādei un kas noslēgti
         starp Caja de Madrid un tās klientiem, ir iekļauts rakstisks noteikums, kurš iepriekš ticis ieviests tipveida līgumā un saskaņā ar kuru līgumā
         paredzētā nominālā procentu likme, kas periodiski mainās atbilstoši nolīgtajam atsauces rādītājam, jau pirmajā pielāgošanas
         reizē ir jānoapaļo uz augšu par procenta ceturtdaļu (turpmāk tekstā – “noapaļošanas noteikums”).

      11      2000. gada 28. jūlijā Ausbanc iesniedza prasību, īpaši lai panāktu, ka Caja de Madrid atceļ noteikumu par noapaļošanu, kas iekļauts minētajos kredītlīgumos, kā arī izbeidz tā izmantošanu nākotnē. Ar 2001. gada
         11. septembra spriedumu Juzgado de Primera Instancia de Madrid [Madrides pirmās instances tiesa] prasību apmierināja, uzskatot, ka noapaļošanas noteikums ir negodīgs un līdz ar to spēkā
         neesošs atbilstoši valsts tiesību aktiem, ar kuriem transponēta Direktīva.

      12      Caja de Madrid par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Audiencia Provincial de Madrid [Madrides apgabaltiesā], kas 2002. gada 10. oktobrī taisīja spriedumu, apstiprinot pirmajā instancē taisīto spriedumu.

      13      2002. gada 27. novembrī Caja de Madrid par minēto spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Tribunal Supremo [Augstākajā tiesā].

      14      Tribunal Supremo uzskata, ka noapaļošanas noteikums var veidot būtisku tāda bankas kredītlīguma sastāvdaļu, kāds tiek aplūkots pamata lietā.
         Ņemot vērā, ka ar Direktīvas 4. panta 2. punktu ir izslēgts, ka negodīguma vērtējums varētu attiekties uz noteikumu, kas ir
         saistīts īpaši ar līguma priekšmetu, tāds noteikums, kāds tiek aplūkots pamata lietā, principā nevarētu būt tā negodīguma
         vērtējuma priekšmets.

      15      Tomēr Tribunal Supremo norāda arī, ka, tā kā Spānijas Karaliste savā tiesību sistēmā nav transponējusi minēto 4. panta 2. punktu, Spānijas tiesību
         aktos ir paredzēts, ka šāds novērtējums ir jāveic attiecībā uz līgumu kopumā.

      16      Šādos apstākļos Tribunal Supremo nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai ar [Direktīvas] 8. pantu jāsaprot, ka dalībvalsts drīkst savos tiesību aktos patērētāju interesēs paredzēt tādu noteikumu
         negodīguma pārbaudi, attiecībā uz kuriem [Direktīvas] 4. panta 2. punktā šāda pārbaude ir izslēgta?

      2)      Vai tādējādi [Direktīvas] 4. panta 2. punkts saistībā ar tās 8. pantu aizliedz dalībvalstij savos tiesību aktos patērētāju
         interesēs paredzēt tādu noteikumu negodīguma pārbaudi, kuri attiecas uz “līguma galvenā priekšmeta definīciju” vai uz “cenas
         un atlīdzības atbilstību pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas”, pat ja tie ir formulēti vienkāršā, skaidri saprotamā
         valodā?

      3)      Vai EKL 2. pantam, 3. panta 1. punkta g) apakšpunktam un 4. panta 1. punktam atbilstīga ir [Direktīvas] 8. panta un 4. panta
         2. punkta interpretācija, kas ļauj dalībvalstij tiesas ceļā pārbaudīt tādu patērētāju līgumos ietvertu un vienkāršā, skaidri
         saprotamā valodā formulētu noteikumu negodīgumu, ar kuriem ir noteikts līguma galvenais priekšmets vai cenas un atlīdzības
         atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to jāsniedz vai jāpiegādā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
      17      Ausbanc, Spānijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija apstrīd lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, tāpēc ka tas neesot
         lietderīgs, lai panāktu risinājumu strīdā, kas iesniedzējtiesai ir jāizskata. Šajā ziņā tie norāda, ka pamata lietā aplūkojamais
         noapaļošanas noteikums neattiecoties uz attiecīgā līguma galveno priekšmetu, bet gan veidojot tā papildu sastāvdaļu, līdz
         ar to Direktīvas 4. panta 2. punkts neesot piemērojams pamata lietā.

      18      Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktās procedūras ietvaros, kuras
         pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, tikai valsts tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt pamata tiesvedības
         faktus, kā arī interpretēt un piemērot valsts tiesības. Tāpat tikai valsts tiesa, kura iztiesā lietu un kurai jāuzņemas atbildība
         par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā ir vajadzīgs prejudiciālais
         nolēmums, lai šī tiesa taisītu spriedumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi
         skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. 2005. gada 12. aprīļa spriedumu
         lietā C‑145/03 Keller, Krājums, I‑2529. lpp., 33. punkts; 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑119/05 Lucchini, Krājums, I‑6199. lpp., 43. punkts, kā arī 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑11/07 Eckelkamp u.c., Krājums, I‑6845. lpp., 27. un 32. punkts).

      19      Tādējādi, kaut arī Tiesa ir nospriedusi, ka ārkārtas situācijā tai ir jāpārbauda apstākļi, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi
         lietu, lai pārliecinātos par savu kompetenci (šajā ziņā skat. 1981. gada 16. decembra spriedumu lietā 244/80 Foglia, Recueil, 3045. lpp., 21. punkts, un 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑314/08 Filipiak, Krājums, I‑0000. lpp., 41. punkts), atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad,
         ja ir acīmredzami skaidrs, ka Savienības tiesību norma, ko Tiesai lūgts interpretēt, nav piemērojama (skat. 1996. gada 5. decembra
         spriedumu lietā C‑85/95 Reisdorf, Recueil, I‑6257. lpp., 16. punkts, un 2009. gada 1. oktobra spriedumu lietā C‑567/07 Woningstichting Sint Servatius, Krājums, I‑0000. lpp., 43. punkts).

      20      Izskatāmajā lietā tas tā nav.

      21      Savā lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu Tribunal Supremo šaubās par pienākumu, kas dalībvalstīm ir paredzēti Direktīvā, apmēru saistībā ar atsevišķu līgumos paredzētu noteikumu negodīguma
         pārbaudes tiesā apmēru, uz ko, kā uzskata pati Tribunal Supremo, attiecas Direktīvas 4. panta 2. punkts.

      22      Kaut arī šim Tribunal Supremo vērtējumam piekrīt ne visi lietas dalībnieki, vismaz nav acīmredzams, ka minētais Direktīvas noteikums nevarētu būt piemērojams
         pamata lietā.

      23      Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka Tiesas kompetencē ir lemt par prejudiciālajiem jautājumiem, ko tai ir iesniegusi iesniedzējtiesa,
         un ka līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par pieņemamu.

       Par lietas būtību
       Par pirmo un otro jautājumu
      24      Uzdodot savus pirmos divus jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 4. panta 2. punkts
         un 8. pants nepieļauj, ka dalībvalsts savā tiesību sistēmā patērētāju interesēs paredz tādu līguma noteikumu negodīguma pārbaudi,
         kuros ir definēts līguma galvenais priekšmets vai kuros ir noteikta cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem vai precēm,
         kas par to saņemtas, pat ja šie noteikumi ir formulēti vienkāršā un skaidri saprotamā valodā.

      25      Caja de Madrid apgalvo, ka Direktīvas 8. pants neļauj dalībvalstīm ar transponēšanas pasākumu starpniecību ieviest vai šādu pasākumu neesamības
         gadījumā saglabāt valsts tiesisko regulējumu, kas ir pretrunā Direktīvas 4. panta 2. punktam. Šis noteikums saistošā veidā
         ierobežo Direktīvā paredzētās aizsardzības sistēmas piemērošanas jomu, tādējādi izslēdzot jebkādu iespēju dalībvalstīm no
         tā atkāpties, pat lai paredzētu patērētājiem labvēlīgāku valsts tiesisko regulējumu.

      26      Savukārt pārējās ieinteresētās personas, kas ir iesniegušas apsvērumus, norāda, ka Direktīvas 4. panta 2. punkts un 8. pants
         pieļauj šādu iespēju. Tās uzskata, ka šāda valsts tiesiskā regulējuma pieņemšana vai saglabāšana ir saistīta ar dalībvalstu
         iespēju ar Direktīvu reglamentētajā jomā ieviest stingrākus patērētāju aizsardzības mehānismus.

      27      Lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar Direktīvu ieviestā aizsardzības
         sistēma balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju ir nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā
         uz iespēju risināt sarunas par darījuma noslēgšanu, gan attiecībā uz informētības līmeni; tā rezultātā patērētājs pievienojas
         pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas ietekmēt to saturu (2000. gada 27. jūnija spriedums
         apvienotajās lietās no C‑240/98 līdz C‑244/98 Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, Recueil, I‑4941. lpp., 25. punkts, kā arī 2006. gada 26. oktobra spriedums lietā C‑168/05 Mostaza Claro, Krājums, I‑10421. lpp., 25. punkts).

      28      Tomēr, kā tas ir skaidri norādīts Direktīvas divpadsmitajā apsvērumā, ar Direktīvu ir veikta tikai daļēja un minimāla tādu
         valsts tiesību aktu saskaņošana, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem, atzīstot tomēr dalībvalstīm iespēju patērētājiem
         nodrošināt augstāku aizsardzības līmeni, nekā tajā ir paredzēts.

      29      Tādējādi Direktīvas 8. pantā formāli ir paredzēta iespēja dalībvalstīm “pieņemt vai saglabāt [stingrākus] Līgumam atbilstīgus
         noteikumus jomā, uz ko attiecas [..] Direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāju aizsardzības līmeni”.

      30      Līdz ar to ir jāpārbauda, vai Direktīvas 8. panta piemērošanas jomā ietilpst visa joma, uz ko attiecas Direktīva, un tādējādi
         tās 4. panta 2. punkts, vai arī, kā to apgalvo Caja de Madrid, šī pēdējā tiesību norma ir izslēgta no minētā 8. panta piemērošanas jomas.

      31      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Direktīvas 4. panta 2. punktā ir paredzēts tikai tas, ka “negodīguma novērtējums” neattiecas uz
         šajā tiesību normā paredzētajiem noteikumiem, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā un skaidri saprotamā valodā.

      32      Tādējādi no paša Direktīvas 4. panta 2. punkta izriet, ka šī tiesību norma, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 74. punktā,
         nav uzskatāma par tādu, kurā ir noteikta Direktīvas materiālā piemērošanas joma. Tieši pretēji, uz minētā 4. panta 2. punktā
         paredzētajiem noteikumiem, kaut arī tie ietilpst ar Direktīvu reglamentētajā jomā, neattiecas tikai to negodīguma novērtējums
         tiktāl, ciktāl valsts kompetentajai tiesai pēc katra atsevišķa gadījuma pārbaudes būtu jāuzskata, ka pārdevējs vai piegādātājs
         tos ir formulējis vienkāršā un skaidri saprotamā valodā.

      33      Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka Direktīvas 3. panta 1. punktā un 4. panta 1. punktā ir definēti visi vispārējie kritēriji,
         kas ļauj novērtēt to līguma noteikumu negodīgumu, uz kuriem attiecas Direktīva (šajā ziņā skat. 2002. gada 7. maija spriedumu
         lietā C‑478/99 Komisija/Zviedrija, Recueil, I‑4147. lpp., 11. un 17. punkts, kā arī 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑237/02 Freiburger Kommunalbauten, Recueil, I‑3403. lpp., 18., 19. un 21. punkts).

      34      Šajā pašā aspektā Direktīvas 4. panta 2. punktā, kā arī ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 75. punktā, savukārt ir paredzēts
         tikai noteikt to līguma noteikumu satura pārbaudes kārtību un apmēru, par kuriem nav notikušas individuālas sarunas un kuros
         ir aprakstīti galvenie pakalpojumi, kas ir paredzēti līgumos, kuri ir noslēgti starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.

      35      No tā izriet, ka šajā 4. panta 2. punktā paredzētie noteikumi noteikti ietilpst ar Direktīvu reglamentētajā jomā un ka tādējādi
         arī tās 8. pants ir piemērojams minētajam 4. panta 2. punktam.

      36      Šādu secinājumu nevar atspēkot ar Caja de Madrid argumentiem, saskaņā ar kuriem, kā tas izrietot no 2001. gada 10. maija sprieduma lietā C‑144/99 Komisija/Nīderlande (Recueil, I‑3541. lpp.), Direktīvas 4. panta 2. punkts esot imperatīvs un saistošs dalībvalstīm, līdz ar to tās nevarot atsaukties
         uz Direktīvas 8. pantu, lai savā valsts tiesību sistēmā ieviestu vai saglabātu noteikumus, kas var grozīt tās piemērošanas
         jomu.

      37      Šajā ziņā pietiek norādīt, ka šie argumenti izriet no nepareizas minētā sprieduma interpretācijas. Minētajā spriedumā Tiesa
         atzina, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi saskaņā ar Direktīvu uzliktos pienākumus nevis tāpēc, ka tā nebija transponējusi
         tās 4. panta 2. punktu, bet gan tikai tāpēc, ka tā nebija nodrošinājusi pilnīgu tā transponēšanu, kā rezultātā ar attiecīgo
         valsts tiesisko regulējumu nevarēja sasniegt šajā tiesību normā paredzētos rezultātus.

      38      Minētajā tiesiskajā regulējumā bija izslēgta jebkāda iespēja tiesā pārbaudīt noteikumus, kuros ir aprakstīti galvenie pakalpojumi,
         kas paredzēti līgumos, kuri noslēgti starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju, pat ja šo noteikumu formulējums bija neskaidrs
         un divdomīgs, līdz ar to patērētājam nebija nekādas iespējas norādīt uz tāda noteikuma negodīgumu, kurā ir definēts līguma
         galvenais mērķis un kurā ir noteikta cenas un sniedzamo pakalpojumu vai preču atbilstība.

      39      Līdz ar to no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Nīderlande nekādā ziņā nevar secināt, ka Tiesa būtu uzskatījusi, ka
         Direktīvas 4. panta 2. punkts ir imperatīva un saistoša tiesību norma, kas dalībvalstīm obligāti ir jātransponē. Tiesa tieši
         pretēji tikai atzina, ka, lai garantētu tieši Direktīvā izvirzīto patērētāju aizsardzības mērķu sasniegšanu, minētā 4. panta
         2. punkta transpozīcijai ir jābūt pilnīgai, līdz ar to aizliegums novērtēt noteikumu negodīgumu attiecas tikai uz tiem noteikumiem,
         kas ir formulēti vienkāršā un skaidri saprotamā valodā.

      40      No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka dalībvalstīm nedrīkst liegt visā ar Direktīvu reglamentētajā jomā, ieskaitot tās 4. panta
         2. punktu, saglabāt vai pieņemt stingrākas tiesību normas nekā pašā Direktīvā paredzētās tiesību normas, ja vien to mērķis
         ir nodrošināt augstāku patērētāju aizsardzības līmeni.

      41      Attiecībā uz Spānijas tiesisko regulējumu, kas tiek aplūkots pamata lietā, ir jānorāda, ka ar Likumu 7/1998, kā izriet no
         Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, valsts tiesībās nav ticis transponēts Direktīvas 4. panta 2. punkts.

      42      No tā izriet, ka Spānijas tiesību sistēmā, kā to norāda Tribunal Supremo, valsts tiesa jebkādos apstākļos tādas lietas ietvaros, kas ir saistīta ar līgumu, kurš ir noslēgts starp pārdevēju vai piegādātāju
         un patērētāju, var novērtēt tāda noteikuma negodīgumu, kas nav ticis individuāli apspriests un kas attiecas uz minētā līguma
         galveno priekšmetu, pat gadījumos, kad pārdevēji vai piegādātāji šo noteikumu iepriekš ir sagatavojuši vienkāršā un skaidri
         saprotamā valodā.

      43      Šajos apstākļos ir jāsecina, ka, pieļaujot iespēju tiesā pilnībā pārbaudīt tādu noteikumu negodīgumu, kādi ir minēti Direktīvas
         4. panta 2. punktā un kas ir paredzēti starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju noslēgtajā līgumā, pamata lietā aplūkojamais
         Spānijas tiesiskais regulējums ļauj atbilstoši Direktīvas 8. pantam nodrošināt patērētājam augstāku faktiskās aizsardzības
         līmeni nekā Direktīvā noteiktais.

      44      Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild tā, ka Direktīvas 4. panta 2. punkts un 8. pants ir interpretējami
         tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamata lietā un kas atļauj tiesā pārbaudīt tādu
         līguma noteikumu negodīgumu, kuros ir definēts līguma galvenais priekšmets vai noteikta cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem
         vai precēm, kas par to saņemtas, pat ja šie noteikumi ir formulēti vienkāršā un skaidri saprotamā valodā.

       Par trešo jautājumu
      45      Uzdodot savu trešo jautājumu, iesniedzējtiesa vaicā, vai EKL 2. pants, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 4. panta 1. punkts
         nepieļauj tādu Direktīvas 4. panta 2. punkta un 8. panta interpretāciju, saskaņā ar kuru dalībvalstis var paredzēt valsts
         tiesisko regulējumu, kas atļauj tiesā pārbaudīt tādu līguma noteikumu negodīgumu, kuros ir definēts līguma galvenais priekšmets
         vai noteikta cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, pat ja šie noteikumi ir formulēti
         vienkāršā un skaidri saprotamā valodā.

      46      Attiecībā uz EKL 2. pantu un 4. panta 1. punktu ir jāsecina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šajās tiesību normās ir noteikti
         mērķi un vispārējie principi, kas noteikti ir piemērojami kopā ar attiecīgajām EK līguma nodaļām, kuru mērķis ir ieviest šos
         principus un nodrošināt šo mērķu sasniegšanu. Tādējādi tās vienas pašas nevar dalībvalstīm radīt skaidrus un beznosacījumu
         juridiskus pienākumus (šajā ziņā saistībā ar EKL 2. pantu skat. 1991. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑339/89 Alsthom Atlantique, Recueil, I‑107. lpp., 9. punkts, un saistībā ar EKL 4. panta 1. punktu – 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑9/99 Échirolles Distribution, Recueil, I‑8207. lpp., 25. punkts).

      47      Tāpat arī EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts vien nevar radīt juridiskus pienākumus dalībvalstīm. Šajā tiesību normā, kā
         Tiesai jau bijusi iespēja to paskaidrot, ir tikai norādīts mērķis, kas tomēr ir jāprecizē citos Līguma noteikumos, īpaši tajos,
         kas attiecas uz konkurences tiesību normām (šajā ziņā skat. 1983. gada 9. novembra spriedumu lietā 322/81 Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisija, Recueil, 3461. lpp., 29. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Alsthom Atlantique, 10. punkts).

      48      Turklāt ir jāsecina, ka iesniedzējtiesas lēmumā iekļautās norādes neļauj Tiesai skaidri noteikt tos Līguma noteikumus, kas
         attiecas uz konkurences tiesību normām un kuru interpretācija būtu lietderīga risinājuma rašanai pamata tiesvedībā.

      49      Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 2. pants, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 4. panta
         1. punkts pieļauj tādu Direktīvas 4. panta 2. punkta un 8. panta interpretāciju, saskaņā ar kuru dalībvalstis var paredzēt
         tādu valsts tiesisko regulējumu, kas atļauj tiesā pārbaudīt tādu līguma noteikumu negodīgumu, kuros ir definēts līguma galvenais
         priekšmets vai noteikta cenas un atlīdzības atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, pat ja šie noteikumi
         ir formulēti vienkāršā un skaidri saprotamā valodā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      50      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 4. panta 2. punkts un 8. pants
            ir interpretējami tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamata lietā un kas atļauj
            tiesā pārbaudīt tādu līguma noteikumu negodīgumu, kuros ir definēts līguma galvenais priekšmets vai noteikta cenas un atlīdzības
            atbilstība pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, pat ja šie noteikumi ir formulēti vienkāršā un skaidri saprotamā
            valodā;
      2)      EKL 2. pants, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 4. panta 1. punkts pieļauj tādu Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta un
            8. panta interpretāciju, saskaņā ar kuru dalībvalstis var paredzēt tādu valsts tiesisko regulējumu, kas atļauj tiesā pārbaudīt
            tādu līguma noteikumu negodīgumu, kuros ir definēts līguma galvenais priekšmets vai noteikta cenas un atlīdzības atbilstība
            pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, pat ja šie noteikumi ir formulēti vienkāršā un skaidri saprotamā valodā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2011. gada 23.septembrī. # Vion NV pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "PASSION FOR BETTER FOOD" reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-251/08.

text:
      Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2011. gada 23. septembra spriedums – Vion/ITSB (“PASSION FOR BETTER FOOD”)
      (lieta T‑251/08)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “PASSION FOR BETTER FOOD” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 18., 19., 27. un
         28. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2008. gada 25. aprīļa lēmumu lietā R 562/2007‑4 attiecībā uz vārdiska apzīmējuma
                  “PASSION FOR BETTER FOOD” kā Kopienas preču zīmes reģistrāciju

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Vion NV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 19. jūnija spriedums.#TDC A/S pret Teleklagenævnet.#Østre Landsret lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi – Direktīva 2002/19/EK – 2. panta a) punkts – Piekļuve īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām, kā arī to izmantošana – 5., 8., 12. un 13. pants – Valsts regulatīvo iestāžu kompetence – Pienākums attiecībā uz piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām, kā arī to izmantošanu – Uzņēmums ar būtisku ietekmi konkrētā tirgū – Atzarkabelis no sadales punkta pieejas tīklā līdz tīkla pieslēguma punktam galalietotāja telpās – Pienākuma izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut to izmantošanu samērīgums – Direktīva 2002/21/EK – 8. pants – Valsts regulatīvo iestāžu uzdevumu izpildes vispārīgie mērķi.#Lieta C‑556/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2014. gada 19. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi — Direktīva 2002/19/EK — 2. panta a) punkts — Piekļuve īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām, kā arī to izmantošana — 5., 8., 12. un 13. pants — Valsts regulatīvo iestāžu kompetence — Pienākums attiecībā uz piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām, kā arī to izmantošanu — Uzņēmums ar būtisku ietekmi konkrētā tirgū — Atzarkabelis no sadales punkta pieejas tīklā līdz tīkla pieslēguma punktam galalietotāja telpās — Pienākuma izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut to izmantošanu samērīgums — Direktīva 2002/21/EK — 8. pants — Valsts regulatīvo iestāžu uzdevumu izpildes vispārīgie mērķi”
      Lieta C‑556/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Østre Landsret (Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 26. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 3. decembrī, tiesvedībā

            TDC A/S

      pret

            Teleklagenævnet.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  TDC A/S vārdā – R. Offersen, advokat,

               —

               Dānijas valdības vārdā – V. Pasternak Jørgensen, pārstāve, kurai palīdz J. Pinborg, advokat,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs un T. Materne, pārstāvji,

               —

               Francijas valdības vārdā – J.‑S. Pilczer un D. Colas, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Nicolae, kā arī G. Braun un H. Støvlbæk, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 16. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretējami Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (“piekļuves direktīva”) (OV L 108, 7. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 13. nod., 29. sēj., 323. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (OV L 337, 37. lpp.; turpmāk tekstā – “piekļuves direktīva”), 2., 8. un 12. pants.

               2

               Šis lūgums ir izteikts tiesvedībā starp telekomunikāciju operatoru TDC A/S (turpmāk tekstā – “TDC”) un Teleklagenævnet (komisija pārsūdzībām telekomunikāciju jautājumos) jautājumā par pienākumu pēc cita elektronisko komunikāciju operatora lūguma ierīkot atzarkabeļus, kas ļauj galalietotājiem piekļūt optiskās šķiedras kabeļu tīklam.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Piekļuves direktīvas 1. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
               “Saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta] Direktīvā 2002/21/EK [par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 13. nod., 29. sēj. 349. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/140 (turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”)] paredzētajiem noteikumiem šī direktīva saskaņo veidu, kādā dalībvalstis reglamentē piekļuvi elektroniskajiem komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām, un to savstarpējo savienojumu. Mērķis ir saskaņā ar iekšējā tirgus principiem izveidot reglamentējošus noteikumus tādām attiecībām starp tīklu un pakalpojumu nodrošinātājiem, kas radīs ilgstošu konkurenci, elektronisko komunikāciju pakalpojumu savstarpējo savietojamību un labumu patērētājiem.”

               4

               Piekļuves direktīvas 2. panta a) un b) punktā ir paredzēts:
               “Šajā direktīvā piemēro [pamatdirektīvas] 2. pantā noteiktās definīcijas.
               Piemēro arī šādas definīcijas:

                        a)

                        “piekļuve” ir ar konkrētiem nosacījumiem saistītas ekskluzīvas vai neekskluzīvas tiesības citam uzņēmumam piekļūt iekārtām un/vai pakalpojumiem, lai sniegtu elektronisko komunikāciju pakalpojumus, tostarp, ja tos izmanto informācijas sabiedrības pakalpojumu vai apraides satura pakalpojumu izplatīšanai. Tā inter alia ietver: piekļuvi tīkla elementiem un saistītām iekārtām, tostarp iekārtu vadu vai bezvadu savienojumiem (tā jo īpaši ietver piekļuvi vietējai sakaru līnijai un iekārtām un pakalpojumiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu pakalpojumus vietējā sakaru līnijā); piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai, ietverot ēkas, kabeļu šahtas un stabus; piekļuvi attiecīgām programmatūras sistēmām, tostarp operacionālām atbalstsistēmām; piekļuvi informācijas sistēmām un datubāzēm, lai pasūtījumu sagatavošanai, piegādēm, pasūtījumiem, uzturēšanas un labošanas pieprasījumiem un rēķiniem; piekļuvi numuru translācijai vai sistēmām, kas piedāvā līdzīgas iespējas; piekļuvi fiksēto un mobilo sakaru tīkliem, jo īpaši viesabonēšanai; piekļuvi nosacītās piekļuves sistēmām ciparu televīzijas pakalpojumiem; piekļuvi virtuālā tīkla pakalpojumiem;

                        b)

                        “savstarpējs savienojums” ir viena un tā paša vai dažādu uzņēmumu publisko komunikāciju tīklu fizisks un loģisks savienojums, lai ļautu viena uzņēmuma lietotājiem sazināties ar tā paša vai cita uzņēmuma lietotājiem vai piekļūt pakalpojumiem, ko sniedz cits uzņēmums. Pakalpojumus var sniegt iesaistītās puses vai citas puses, kam ir piekļuve tīklam. Savstarpējs savienojums ir īpašs piekļuves veids, kas ieviests starp publiskā tīkla operatoriem.”

               5

               Piekļuves direktīvas 5. pantā “Valsts pārvaldes [regulatīvo] iestāžu tiesības un pienākumi attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu” ir noteikts:
               “1.   Valsts pārvaldes [regulatīvās] iestādes [(turpmāk tekstā – “VRI”)], darbojoties saskaņā ar [pamatdirektīvas] 8. pantā noteiktajiem mērķiem, veicina un, attiecīgos gadījumos, nodrošina, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem, atbilstīgu piekļuvi pakalpojumiem un to savstarpēju savienojumu, un savietojamību, veicot savus pienākumus, veicinot efektivitāti, noturīgu konkurenci, efektīvus ieguldījumus un inovācijas un sniedzot maksimālu labumu tiešajiem lietotājiem.
               Jo īpaši, neskarot pasākumus, kurus var veikt attiecībā uz uzņēmumiem, kam ir būtiska ietekme tirgū, saskaņā ar 8. pantu, [VRI] var uzlikt:

                        a)

                        līmenī, kas nepieciešams, lai nodrošinātu pilnīgu pārklājumu, pienākumus uzņēmumiem, kas kontrolē piekļuvi lietotājiem, attaisnotos gadījumos ieskaitot pienākumu savstarpēji savienot to tīklus, ja tas jau nav izdarīts;

                  [..].”

               6

               Piekļuves direktīvas 8. pants “Pienākumu uzlikšana, grozīšana vai atcelšana” ir izteikts šādā redakcijā:
               “1.   Dalībvalstis nodrošina to, ka valsts [VRI] ir tiesīgas uzlikt pienākumus, kas noteikti 9. līdz 13.a pantā.
               2.   Ja operators saskaņā ar [pamatdirektīvas] 16. pantu veiktās tirgus analīzes rezultātā ir izraudzīts kā tāds operators, kuram ir būtiska ietekme konkrētā tirgū, [VRI] atbilstīgi uzliek pienākumus, kas minēti šīs direktīvas 9. līdz 13. pantā.
               [..]
               4.   Saskaņā ar šo pantu uzliktie pienākumi ir pamatoti ar noteiktās problēmas raksturu un ir samērīgi un attaisnojami, ņemot vērā mērķus, kas noteikti saskaņā ar [pamatdirektīvas] 8. pantu. [..].
               [..]”

               7

               Piekļuves direktīvas 12. pantā “Pienākumi piekļuvei īpašām tīkla iekārtām un to izmantošanai” ir paredzēts:
               “1.   [VRI] saskaņā ar 8. panta noteikumiem var uzlikt operatoriem pienākumu izpildīt pamatotus piekļuves un izmantošanas pieprasījumus īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām inter alia situācijās, kad [VRI] uzskata, ka piekļuves atteikums vai nepamatoti noteikumi un nosacījumi, kuriem ir līdzīga ietekme, kavēs ilgstoša konkurences tirgus izveidi mazumtirdzniecības līmenī vai nebūs [gala]lietotāju interesēs.
               [..]
               2.   Lemjot par to, vai uzlikt 1. punktā minētos pienākumus, un jo īpaši izvērtējot, vai šādi pienākumi būtu samērīgi ar mērķiem, kas minēti [pamatdirektīvas] 8. pantā, [VRI] jo īpaši ņem vērā šādus faktorus:

                        a)

                        konkurējošo iekārtu izmantošanas vai uzstādīšanas tehnisko un saimniecisko dzīvotspēju, ņemot vērā tirgus attīstības pakāpi, kā arī ņemot vērā attiecīgā savstarpējā savienojuma un/vai piekļuves būtību un veidu, tostarp citu galveno piekļuves produktu dzīvotspēju, piemēram, kabeļu kanalizācijas pieejamību;

                        b)

                        piedāvātās piekļuves nodrošināšanas iespējamību attiecībā uz pieejamo jaudu;

                        c)

                        iekārtas īpašnieka sākotnēj[o] ieguldījum[u], ņemot vērā veiktos publiskos ieguldījumus un riskus, kas saistīti ar ieguldījuma veikšanu;

                        d)

                        vajadzību nodrošināt konkurenci ilgtermiņā, īpašu uzmanību pievēršot ekonomiski efektīvai uz infrastruktūru balstītai konkurencei;

                  [..].”

               8

               Piekļuves direktīvas 13. pantā “Cenu kontroles un izmaksu uzskaites pienākumi” ir noteikts:
               “1.   [VRI] saskaņā ar 8. pantu var noteikt pienākumus attiecībā uz izmaksu segšanu un cenu kontroli, tostarp pienākumus par cenu orientāciju uz izmaksām un pienākumus attiecībā uz izmaksu uzskaites sistēmām, lai nodrošinātu savstarpējā savienojuma un/vai piekļuves īpašus veidus, situācijās, kad tirgus analīze parāda, ka efektīvas konkurences trūkums nozīmē to, ka attiecīgais operators var paturēt cenas pārmērīgi augstā līmenī vai piemērot cenu ierobežojumus, kaitējot [gala]lietotājiem. Lai veicinātu operatora ieguldījumus, tostarp nākamās paaudzes tīklos, [VRI] ņem vērā ieguldījumus, ko operators ir veicis, un ļauj tam gūt samērīgu peļņu no attiecīgā ieguldītā kapitāla, ņemot vērā jebkādus riskus, kas raksturīgi konkrētam jauno tīkla ieguldījumu projektam.
               [..]”

               9

               Pamatdirektīvas 2. panta da) punktā tīkla pieslēguma punkts (NTP) ir definēts kā “fizisks punkts, kurā abonents tiek nodrošināts ar piekļuvi publiskam sakaru tīklam”.

               10

               Pamatdirektīvas 8. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis nodrošina to, ka, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, [VRI] veic visus pamatotos pasākumus, kas ir vērsti uz 2., 3. un 4. punktā izklāstīto mērķu sasniegšanu. Šādi pasākumi ir proporcionāli minētajiem mērķiem.
               [..]”

               11

               Pamatdirektīvas 8. panta 2. punktā ir paredzēts:
               “[VRI] veicina konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu, elektronisko komunikāciju pakalpojumu un saistīto iekārtu un pakalpojumu nodrošināšanā, inter alia:
               [..]

                        b)

                        panākot to, ka elektronisko komunikāciju nozarē, tostarp satura izplatīšanas jomā, nenotiek konkurences traucēšana vai ierobežošana;

                  [..].”

               12

               Pamatdirektīvas 8. panta 5. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
               “[VRI], īstenojot 2., 3. un 4. punktā minētos politikas mērķus, piemēro objektīvus, pārskatāmus, nediskriminējošus un samērīgus reglamentēšanas principus, inter alia:
               [..]

                        d)

                        veicinot efektīvus ieguldījumus un inovāciju jaunā un uzlabotā infrastruktūrā, tostarp nodrošinot, ka jebkādos piekļuves pienākumos ir pienācīgi ņemts vērā risks, kas rodas ieguldītājiem uzņēmumiem, un atļaujot dažādus sadarbības pasākumus starp ieguldītājiem un pusēm, kas vēlas iegūt piekļuvi, lai tādējādi diversificētu ieguldījumu risku, vienlaikus nodrošinot konkurenci tirgū un nediskriminēšanas principa ievērošanu;

                  [..].”

         Dānijas tiesības

               13

               2007. gada 28. jūnija Likuma Nr. 780 par konkurenci un patēriņu telekomunikāciju tirgū (Lov om konkurrence‑ og forbrugerforhold på telemarkedet) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “2007. gada likums”), 40. pantā ir paredzēts:
               “Tiesiskais regulējums par savstarpējo savienojumu attiecas uz šādām jomām:

                        1°)

                        piekļuve iekārtām vai pakalpojumiem, vai to nodrošināšana citam operatoram elektronisko komunikāciju pakalpojumu piedāvāšanai

                  [..]
               Piekļuve iekārtām vai pakalpojumiem vai to nodrošināšana pirmās daļas iepriekšējā 1°) punkta izpratnē ietver tostarp piekļuvi:

                        1°)

                        tīkla elementiem, tostarp atsevišķu piekļuvi vietējai sakaru līnijai un ar to saistītām iekārtām, kā arī aprīkojumu savienojumu,

                  [..].”

               14

               2007. gada likuma 51. pantā ir noteikts:
               “IT‑og Telestyrelsen [informācijas tehnoloģiju un telekomunikāciju direkcija] uzliek operatoriem ar būtisku ietekmi tirgū 84.d panta izpratnē vienu vai vairākus no turpmākajā trešajā daļā paredzētos pienākumus, ievērojot 76.a pantā noteikto.
               [..]
               Saskaņā ar iepriekšējām pirmo un otro daļu uzliktie pienākumi ir pamatoti ar konstatēto problēmu raksturu un ir samērīgi un attaisnoti, ņemot vērā 1. pantā noteiktos mērķus. Attiecībā uz katru tirgu IT‑og Telestyrelsen nosaka pienākumu apjomu un iespējamās saistības attiecībā uz to savstarpējā savienojuma pakalpojumu kvalitāti, piekļuve kuriem ir jānodrošina operatoriem ar būtisku ietekmi tirgū, atbilstoši iepriekšējā 51. panta trešās daļas 1°) punktā noteiktajam. [..]
               Vērtējot samērīgumu iepriekš ceturtās daļas izpratnē, IT‑og Telestyrelsen tostarp ņem vērā:

                        1°)

                        paredzētā savstarpējā savienojuma nodrošināšanas iespējamību, ievērojot esošās jaudas,

                        2°)

                        cik lieli sākotnēji ieguldījumi jāveic iekārtu īpašniekam, ievērojot raksturīgos riskus,

                        3°)

                        vajadzības gadījumā attiecīgās intelektuālā īpašuma tiesības.”

               15

               2007. gada likums tika aizstāts ar 2011. gada 3. marta Likumu Nr. 169 par telekomunikācijām [elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem] (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og –tjenester, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 169/2011”). Šis likums stājās spēkā 2011. gada 25. maijā.

               16

               Likuma Nr. 169/2011 41. pantā ir paredzēts:
               “Pieņemot lēmumus saskaņā ar 40. panta pirmo daļu, IT‑og Telestyrelsen operatoriem ar būtisku ietekmi tirgū 40. panta izpratnē uzliek vienu vai vairākus pienākumus. Katrā lēmumā IT‑og Telestyrelsen konkretizē pienākumu raksturu un apjomu.
               Iepriekšējā pirmajā daļā minētie pienākumi var ietvert:

                        1°)

                        piekļuvi tīklam [..]

                        2°)

                        nediskriminēšanu [..]

                        3°)

                        pārskatāmību [..]

                        4°)

                        nošķiršanu grāmatvedībā [..]

                        5°)

                        cenu kontroli [..]

                        6°)

                        funkcionālu nošķiršanu [..]

                  Izņēmuma gadījumos IT‑og Telestyrelsen, saņēmusi Eiropas Komisijas atzinumu, drīkst operatoriem ar būtisku ietekmi tirgū noteikt citus pienākumus, kas nav paredzēti iepriekšējā otrajā daļā.
               [..]”

               17

               Likuma Nr. 169/2011 42. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “Ar pienākumu nodrošināt piekļuvi jāsaprot operatora ar būtisku ietekmi tirgū pienākums nodrošināt faktisku vai virtuālu piekļuvi noteiktiem sava tīkla elementiem, saviem pakalpojumiem un ar tiem saistītajām iekārtām.
               Operatoram turklāt var tikt uzlikts pienākums izpildīt pamatotus lūgumus noslēgt vai grozīt līgumus par piekļuvi tīklam. Šis pienākums var ietvert:

                        1°)

                        nodrošināt piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un iekārtām, tostarp piekļuvi tīkla elementiem, kuri nav aktīvi, atsevišķu piekļuvi vietējai sakaru līnijai, tostarp, lai ļautu sniegt tādus pakalpojumus kā operatoru iepriekšēja atlase vai atlase un piedāvāt abonentu savienojumu tālākpārdošanu.

                  [..]
               Uzliekot pienākumu nodrošināt piekļuvi tīklam, IT‑og Telestyrelsen ir jāņem vērā tostarp šādi aspekti:

                        1°)

                        konkurējošo iekārtu izmantošanas vai uzstādīšanas tehniskā un ekonomiskā dzīvotspēja, ņemot vērā tirgus attīstības ritmu, kā arī attiecīgo piekļuves un savstarpējā savienojuma raksturu un veidu,

                        2°)

                        piedāvātās piekļuves tīklam nodrošināšanas iespējamību, ņemot vērā pieejamo jaudu,

                        3°)

                        iekārtu īpašnieka sākotnēji veiktais ieguldījums, ņemot vērā veiktos publiskos ieguldījumus un ar ieguldījuma veikšanu saistītos riskus,

                        4°)

                        vajadzību nodrošināt konkurenci ilgtermiņā, īpašu uzmanību pievēršot ekonomiski efektīvai uz infrastruktūru balstītai konkurencei.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               18

               No ieniedzējtiesas lēmuma izriet, ka TDC ir būtiska ietekme vara kabeļu, (koaksiālās) kabeļtelevīzijas un optiskās šķiedras kabeļu tīklu platjoslas savienojumu vairumtirdzniecības tirgū.

               19

               Konstatējusi konkurences problēmas šajā tirgū, IT‑og Telestyrelsen ar 2010. gada 3. novembra lēmumu, pamatojoties uz toreiz spēkā esošo 2007. gada likumu, noteica TDC vairākus pienākumus, tostarp pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi platjoslas savienojumiem ar sava optiskās šķiedras kabeļu tīkla starpniecību. Šajā pienākumā ietilpa arī atzarkabeļu ierīkošana ne vairāk kā 30 metru attālumā, lai savienotu galalietotāju ar optiskās šķiedras kabeļu tīklu, kas paredzēts ātrgaitas piekļuves nodrošināšanai.

               20

                  TDC šo lēmumu pārsūdzēja Teleklagenævnet, kura 2011. gada 20. jūnija lēmumā šo apstrīdēto lēmumu atstāja būtībā negrozītu. Pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi Teleklagenævnet uzskatīja par samērīgu, jo tas bija vajadzīgs, piemērots un pietiekams, lai nodrošinātu faktisku konkurenci. Turklāt, kā izriet no ieniedzējtiesas lēmuma, tā uzsvēra, ka atbilstoši pamatdirektīvas 7. panta 3. punktā noteiktajam IT‑og Telestyrelsen sava 2010. gada 3. novembra lēmuma projektu nosūtīja Komisijai, kura savā atzinumā par šo projektu nav izteikusies jautājumā par šā pienākuma strīdīgajiem aspektiem.

               21

               2011. gada 12. augustāTDC par Teleklagenævnet2011. gada 20. jūnija lēmumu cēla prasību Retten på Frederiksberg (Frederiksbergas pirmās instances tiesa), kura šo lietu, ievērojot tajā radušos principālos jautājumus, nodeva izskatīšanai Østre Landsret (Austrumu apgabaltiesa).

               22

               Pēdējā no minētajām tiesām TDC apgalvo, ka pienākums ierīkot atzarkabeļus optiskās šķiedras kabeļu tīklam, ko uzlikusi IT‑og Telestyrelsen, ir pienākums izveidot jaunas infrastruktūras, lai arī, tās ieskatā, “piekļuves” jēdziens piekļuves direktīvas izpratnē neaptver šādu infrastruktūru izveidi. Tā piebilst, ka šis pienākums rada ievērojamas finansiālas izmaksas un tāpēc neatbilst tās pašas direktīvas 8. panta 1. punktā noteiktajam samērīguma principam.

               23

               Savukārt Teleklagenævnet izklāsta, ka attiecīgajā tirgū Dānijā ir vērojamas konkurences problēmas, jo, pirmkārt, optiskās šķiedras kabeļu tīkls atrodas attīstības stadijā un, otrkārt, atšķirībā no citiem (vara un koaksiālo kabeļu) tīkliem, šis tīkls tā sākotnējās ierīkošanas brīdī netiek uzreiz savienots ar galalietotāju. Tā uzskata, ka pienākums ierīkot atzarkabeļus ir nevis pienākums izveidot jaunas infrastruktūras, bet gan jau esoša optiskās šķiedras kabeļu tīkla tehnisks pielāgojums. Tās ieskatā, saskaņā ar piekļuves direktīvas 8. un 12. pantu IT‑og Telestyrelsen ir tiesības uzlikt operatoriem ar būtisku ietekmi konkrētajā tirgū pienākumu izpildīt pamatotus citu operatoru lūgumus par savstarpēju savienojumu, pat ja tālab varētu būt vajadzīgi tīkla pielāgojumi, tostarp tranšeju rakšanas darbu veidā. Tā norāda, ka gadījumā, kad šāds pienākums tiek uzlikts, paredzēto pasākumu samērīguma vērtējums tiek veikts, ņemot vērā, cik lieli ir instalācijas īpašnieka sākotnējie ieguldījumi.

               24

               Iesniedzējtiesas lēmumā Østre Landsret izklāsta, ka pamatlieta ir par to, cik plašs ir pienākums izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi TDC optiskās šķiedras kabeļu tīklam. Konkrētāk, šīs tiesas ieskatā, principiālais jautājums ir par to, vai šāda pienākuma rezultātā atbilstoši 2007. gada likumam un piekļuves direktīvai var būt tā, ka pēc konkurējoša telekomunikāciju uzņēmuma lūguma TDC ir jāierīko atzarkabeļi no sava optiskās šķiedras kabeļu tīkla līdz galalietotājam, kas var radīt vajadzību rakt tranšejas līdz pat 30 metru garumam.

               25

               Šādos apstākļos Østre Landsret nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [piekļuves] direktīvas 2. panta a) punktā definētais “piekļuves” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver atzarkabeļa ierīkošanu no sadales punkta pieejas tīklā līdz gala segmentam galalietotāja telpās? Vai, atbildot uz šo jautājumu, nozīme ir tam, ka šo atzarkabeļu garums nepārsniedz 30 metrus?

                        2)

                        Vai atzarkabeļa ierīkošana ne vairāk kā 30 metru garumā no sadales punkta pieejas tīklā līdz gala segmentam galalietotāja telpās ietilpst minētās direktīvas 12. pantā, lasot to kopsakarā ar [tās] 2. un 8. pantu, [paredzētajā] “piekļuves īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām, kā arī to izmantošanas” jēdzienā?

                        3)

                        Vai, lai atbildētu uz pirmo un otro jautājumu [par] pienākumu nodrošināt piekļuvi, piemēram, [ierīkojot] atzarkabeli no sadales punkta pieejas tīklā līdz gala segmentam galalietotāja telpās, nozīme ir tam, ka elektronisko komunikāciju tīkla īpašniekam ir jāveic ieguldījumi, kas ievērojami pārsniedz ar elektronisko komunikāciju tīkla, kuram jānodrošina piekļuve, iegādi saistītās izmaksas?

                        4)

                        Vai, lai atbildētu uz trešo jautājumu, nozīme ir tam, ka [šis] īpašnieks atzarkabeļu ierīkošanas izmaksas var atgūt ar kādu noteiktu cenu kontroles pienākumu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un otro jautājumu

               26

               Ar pirmo un otro jautājumu, kas iztirzājami kopīgi, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai piekļuves direktīvas 2. panta a) punkts, 8. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka VRI ir tiesīga, pamatojoties uz pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi sev piederošajiem īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītajām iekārtām un atļaut to izmantošanu, uzlikt elektronisko komunikāciju operatoram ar būtisku ietekmi konkrētā tirgū pienākumu pēc konkurējošu operatoru lūguma ierīkot atzarkabeli, kura garums nepārsniedz 30 metrus, no sadales punkta pieejas tīklā līdz tīkla pieslēguma punktam galalietotāja telpās.

               27

               Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, vispirms jāatgādina piekļuves direktīvā VRI piešķirtās tiesības uzlikt operatoriem pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut to izmantošanu, tad jāinterpretē jēdziens “piekļuve īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut to izmantošanu”, lai pēc tam izvērtētu nosacījumus, kas jāizpilda, lai šādi pienākumi varēti tikt uzlikti.

               28

               Vispirms jautājumā par VRI tiesībām uzlikt pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut to izmantošanu ir jāatgādina, ka saskaņā ar piekļuves direktīvas 8. panta 2. punktu, ja operators saskaņā ar pamatdirektīvas 16. pantu veiktās tirgus analīzes rezultātā ir atzīts par tādu, kam ir būtiska ietekme konkrētā tirgū, VRI ir tiesīgas tam uzlikt piekļuves direktīvas 9.–13. pantā uzskaitītos pienākumus.

               29

               Šo pienākumu vidū ir tie, kas paredzēti piekļuves direktīvas 12. panta 1. punkta pirmajā daļā, kurā noteikts, ka VRI saskaņā ar šīs pašas direktīvas 8. panta noteikumiem var uzlikt operatoriem pienākumu izpildīt pamatotos lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut izmantošanu tostarp tad, ja tās uzskata, ka piekļuves atteikums vai nepamatoti noteikumi un nosacījumi, kuriem ir līdzīga ietekme, kavēs ilgstoša konkurences tirgus izveidi mazumtirdzniecības līmenī vai nebūs galalietotāju interesēs.

               30

               Tāpēc šajā 12. pantā, to lasot kopsakarā ar piekļuves direktīvas 8. pantu, VRI ir piešķirtas tiesības operatoriem ar būtisku ietekmi konkrētā tirgū uzlikt pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem sava tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut to izmantošanu.

               31

               Savukārt par jēdzienu “piekļuve īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām” piekļuves direktīvas 12. panta 1. punkta izpratnē jānorāda, ka saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta a) punktu jēdziens “piekļuve” nozīmē ar konkrētiem nosacījumiem saistītas ekskluzīvas vai neekskluzīvas tiesības citam uzņēmumam piekļūt iekārtām un/vai pakalpojumiem, lai sniegtu elektronisko komunikāciju pakalpojumus, tostarp, ja tos izmanto informācijas sabiedrības pakalpojumu vai apraides satura pakalpojumu izplatīšanai. Šajā tiesību normā ir paskaidrots, ka “piekļuve” ietver arī piekļuvi tīkla elementiem un saistītām iekārtām, tostarp iekārtu vadu vai bezvadu savienojumiem, tajā skaitā it īpaši piekļuvi vietējai sakaru līnijai un iekārtām un pakalpojumiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu pakalpojumus vietējā sakaru līnijā; piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai, tostarp ēkām, kabeļu šahtām, stabiem, un piekļuvi fiksēto un mobilo sakaru tīkliem, jo īpaši viesabonēšanai.

               32

               Tādējādi no šīs tiesību normas redakcijas izriet, pirmkārt, ka “piekļuves” jēdziens ietver pielāgojumu veikšanu, lai ļautu citam uzņēmumam piekļūt iekārtām un/vai pakalpojumiem elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniegšanai, kā savu secinājumu 17. un 18. punktā uzsver arī ģenerāladvokāts, un, otrkārt, ka tajā esošais piekļuves veidu uzskaitījums nav izsmeļošs.

               33

               Tomēr piekļuves direktīvas 2. panta a) punktā nav precizēts, vai piekļuve šīs tiesību normas izpratnē var ietvert atzarkabeli no sadales punkta pieejas tīklā līdz tīkla pieslēguma punktam galalietotāja telpās, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu piekļuvi esošam tīklam.

               34

               Šajos apstākļos, lai interpretētu jēdzienu “piekļuve īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām” piekļuves direktīvas 12. panta 1. punkta izpratnē, jāizvērtē šīs direktīvas 2. panta a) punktā paredzētais “piekļuves” jēdziens, ievērojot tās uzbūvi un mērķus.

               35

               Jautājumā par piekļuves direktīvas uzbūvi pietiek vien norādīt, ka tās 2. panta b) punktā savstarpējs savienojums ir definēts kā viena un tā paša vai dažādu uzņēmumu publisko komunikāciju tīklu fizisks un loģisks savienojums, lai ļautu viena uzņēmuma lietotājiem sazināties ar tā paša vai cita uzņēmuma lietotājiem vai piekļūt pakalpojumiem, ko sniedz cits uzņēmums.

               36

               Taču piekļuves direktīvas 5. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā par VRI tiesībām un pienākumiem attiecībā uz piekļuvi un savstarpēju savienojumu ir paredzēts, ka tās, ciktāl tas vajadzīgs, lai nodrošinātu pilnīgu pārklājumu, var uzlikt pienākumus uzņēmumiem, kas kontrolē piekļuvi lietotājiem, attaisnotos gadījumos ieskaitot pienākumu savstarpēji savienot to tīklus, ja tas jau nav izdarīts.

               37

               No šīm tiesību normām izriet, ka “piekļuves” jēdziens šīs direktīvas izpratnē var ietvert esošā tīkla pielāgojumus, kas ļauj īstenot tā savienošanu ar galalietotāju.

               38

               Runājot par piekļuves direktīvas mērķiem, jānorāda, ka tās 1. panta 1. punktā ir teikts, ka tās mērķis ir izveidot “reglamentējošus noteikumus tādām attiecībām starp tīklu un pakalpojumu nodrošinātājiem, kas radīs ilgstošu konkurenci, elektronisko komunikāciju pakalpojumu savstarpējo savietojamību un labumu patērētājiem”.

               39

               Tādējādi pamatdirektīvas 8. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, veicot pamatdirektīvā un īpašajās direktīvās, tātad konkrēti piekļuves direktīvā, noteiktos reglamentējošos uzdevumus, VRI ir jāveic visi pamatotie pasākumi, lai sasniegtu šajā pantā izklāstītos mērķus, proti, veicināt konkurenci elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanā, veicināt iekšējās tirgus attīstību un aizstāvēt Savienības pilsoņu intereses.

               40

               Lai īstenotu pamatdirektīvas 8. pantā izklāstītos mērķus, VRI, ievērojot tām piekļuves direktīvas 5. panta 1. punkta pirmajā daļā piešķirtās tiesības un noteiktos pienākumus, ir jānodrošina atbilstoši tajā noteiktajam atbilstīga piekļuve pakalpojumiem un to savstarpējs savienojums, un savietojamība, un savi uzdevumi jāpilda, veicinot ekonomisko efektivitāti, noturīgu konkurenci, efektīvus ieguldījumus un inovācijas un sniedzot maksimālu labumu galalietotājam.

               41

               Par šo piekļuves direktīvas 5. panta 1. punktu Tiesa ir nospriedusi, ka no tā formulējuma izriet, ka VRI uzdevums ir nodrošināt atbilstīgu piekļuvi pakalpojumiem un to savstarpēju savienojumu, kā arī savietojamību, izmantojot līdzekļus, kuru uzskaitījums nav ierobežojošs (spriedums TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, 58. punkts).

               42

               Tāpat jāuzskata, ka pienākumi izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut to izmantošanu, kurus var uzlikt operatoriem ar būtisku ietekmi tirgū, nav definēti ierobežojoši, bet gan VRI katrā konkrētajā gadījumā jānosaka, ievērojot pamatdirektīvas 8. pantā noteiktos mērķus.

               43

               No visa iepriekš izklāstīta izriet, ka jēdziens “piekļuve īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām” piekļuves direktīvas 2. panta a) punkta un 12. panta 1. punkta izpratnē var ietvert atzarkabeļu ierīkošanu no sadales punkta pieejas tīklā līdz tīkla pieslēguma punktam galalietotāja telpās.

               44

               Visbeidzot jautājumā par nosacījumiem, kādos VRI ir ļauts uzlikt operatoram ar būtisku ietekmi konkrētajā tirgū pienākums izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut to izmantošanu, jānorāda, ka piekļuves direktīvas 8. panta 4. punktā ir paredzēts, ka pienākumi, ko VRI uzliek šā veida operatoriem, ir jābūt pamatotiem ar konstatētās problēmas raksturu, jābūt samērīgiem un attaisnotiem, ņemot vērā mērķus, kas izklāstīti pamatdirektīvas 8. panta 1. punktā un atgādināti šā sprieduma 39. punktā.

               45

               No tā izriet, ka VRI var, pamatojoties uz pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašām tīkla iekārtām un ar to saistītajām iekārtām un atļaut to izmantošanu, uzlikt operatoram ar būtisku ietekmi konkrētajā tirgū pienākumu pēc konkurējošu operatoru lūguma ierīkot atzarkabeli no sadales punkta pieejas tīklā līdz tīkla pieslēguma punktam galalietotāja telpās, ja vien šis pienākums ir pamatots ar konstatētās problēmas raksturu un ir samērīgs un attaisnots, ņemot vērā pamatdirektīvas 8. panta 1. punktā izklāstītos mērķus.

               46

               Šajā lietā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka, Teleklagenævnet ieskatā, TDC, pateicoties īpašajam veidam, kādā ir izbūvēts tai piederošais optiskās šķiedras kabeļu tīkls, kontrolē brīdi, kad tam var tikt pieslēgti mājokļi, un tā ir nešaubīga konkurences priekšrocība jaunu klientu piesaistīšanā mazumtirdzniecības tirgus līmenī, jo jaunie klienti ir līgumiski piesaistīti TDC vismaz sešu mēnešu ilgā laikposmā. Tātad TDC pienākuma ierīkot atzarkabeļus mērķis būtu nodrošināt, ka konkurējošie operatori spēj ar vienlīdzīgiem nosacījumiem, kādi ir TDC, izmantot TDC optiskās šķiedras kabeļu tīklu zonās, kurās tas ir ierīkots, attiecībā uz klientiem galalietotājiem, kas tam vēl nebūtu pieslēgti. Atzarkabeļu ierīkošana esot obligāts priekšnosacījums, lai ar TDC konkurējošie operatori varētu piesaistīt klientus, lai tiem piedāvātu caur optiskās šķiedras kabeļu tīkliem izplatītos pakalpojumus taisnīgā sāncensībā ar TDC.

               47

               Ievērojot šos faktorus, iesniedzējtiesai jāizvērtē, vai pienākums, ko VRI noteikusi TDC, ierīkot atzarkabeli, kura garums nepārsniedz 30 metrus, no sadales punkta pieejas tīklā līdz tīkla pieslēguma punktam galalietotāja telpās ir pamatots ar konstatētās problēmas raksturu, ir samērīgs un attaisnots, ņemot vērā pamatdirektīvas 8. panta 1. punktā izklāstītos mērķus.

               48

               Ievērojot visus šos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu jāatbild, ka piekļuves direktīvas 2. panta a) punkts, 8. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka VRI ir tiesīga, pamatojoties uz pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītajām iekārtām un atļaut to izmantošanu, uzlikt elektronisko komunikāciju operatoram ar būtisku ietekmi konkrētā tirgū pienākumu pēc konkurējošu operatoru lūguma ierīkot atzarkabeli, kura garums nepārsniedz 30 metrus, no sadales punkta pieejas tīklā līdz tīkla pieslēguma punktam galalietotāja telpās, ja vien šis pienākums ir pamatots ar konstatētās problēmas raksturu, ir samērīgs un attaisnots, ņemot vērā pamatdirektīvas 8. panta 1. punktā izklāstītos mērķus, un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         Par trešo un ceturto jautājumu

               49

               Ar trešo un ceturto jautājumu, kas iztirzājami kopīgi, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai piekļuves direktīvas 8. un 12. pants, tos lasot kopsakarā ar tās 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka VRI, kad tā grasās kādam operatoram, kuram pieder elektronisko komunikāciju tīkls, uzlikt pienākumu ierīkot atzarkabeļus, lai šim tīklam pievienotu galalietotāju, jāņem vērā attiecīgā operatora sākotnēji veiktais ieguldījums un cenu kontroles esamība, kas ļauj atgūt ierīkošanas izmaksas.

               50

               Šajā ziņā jānorāda, ka saskaņā ar piekļuves direktīvas 12. panta 2. punkta a)–d) apakšpunktu, lemjot par to, vai uzlikt šā panta 1. punktā minētos pienākumus, un jo īpaši izvērtējot, vai šādi pienākumi ir samērīgi ar mērķiem, kas minēti pamatdirektīvas 8. pantā, VRI ir jo īpaši jāņem vērā konkurējošo iekārtu izmantošanas vai uzstādīšanas tehniskā un saimnieciskā dzīvotspēja, ņemot vērā tirgus attīstības pakāpi, kā arī ņemot vērā attiecīgā savstarpējā savienojuma un/vai piekļuves būtību un veidu, piedāvātās piekļuves nodrošināšanas īstenojamības pakāpi, lai novērtētu operatoriem ar būtisku ietekmi konkrētajā tirgū uzlikto pienākumu samērīgumu, iekārtu īpašnieka sākotnējo ieguldījumu, ņemot vērā veiktos publiskos ieguldījumus un riskus, kas saistīti ar ieguldījuma veikšanu, un vajadzību nodrošināt konkurenci ilgtermiņā, īpašu uzmanību pievēršot ekonomiski efektīvai uz infrastruktūru balstītai konkurencei.

               51

               Savukārt piekļuves direktīvas 13. panta 1. punktā ir paredzēts, ka VRI var uzlikt pienākumus attiecībā uz izmaksu atgūšanu un cenu kontroli attiecībā uz uzņēmumiem ar būtisku ietekmi kādā konkrētā tirgū, lai nodrošinātu savstarpējā savienojuma un/vai piekļuves īpašus veidus, situācijās, kad tirgus analīze parāda, ka efektīvas konkurences trūkums nozīmē to, ka attiecīgais operators var paturēt cenas pārmērīgi augstā līmenī vai piemērot cenu ierobežojumus, kaitējot galalietotājiem. Lai veicinātu operatora ieguldījumus, tostarp nākamās paaudzes tīklos, VRI ir jāņem vērā ieguldījumi, ko operators ir veicis, un jāļauj tam gūt samērīgu peļņu no attiecīgā ieguldītā kapitāla, ņemot vērā jebkādus riskus, kas raksturīgi konkrētam ieguldījumu projektam.

               52

               Turklāt arī pamatdirektīvas 8. panta 5. punktā ir paskaidrots, ka, lai sasniegtu mērķus veicināt konkurenci, veicināt iekšējās tirgus attīstību un aizstāvēt Savienības pilsoņu intereses, VRI jāpiemēro objektīvi, nediskriminējoši un samērīgi reglamentēšanas principi. Šo principu vidū šīs tiesību normas d) apakšpunktā ir norādīts uz vajadzību veicināt efektīvus ieguldījumus un inovāciju jaunā un uzlabotā infrastruktūrā, tostarp nodrošinot, ka jebkādos piekļuves pienākumos ir pienācīgi ņemts vērā risks, kas rodas ieguldītājiem uzņēmumiem, un atļaujot dažādus sadarbības pasākumus starp ieguldītājiem un pusēm, kas vēlas iegūt piekļuvi, lai tādējādi diversificētu ieguldījumu risku, vienlaikus nodrošinot konkurenci tirgū un nediskriminēšanas principa ievērošanu.

               53

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka, gluži tāpat kā savu secinājumu 37. un 38. punktā norādījis ģenerāladvokāts, vērtējot paredzētā pienākuma samērīgumu, ņemot vērā pamatdirektīvas 8. panta 1. punktā izklāstītos mērķus, VRI citu faktoru starpā ir jāņem vērā iekārtu īpašnieka sākotnēji veiktais ieguldījums un cenu noteikšanas mehānisma esamība. Tādējādi, kad tās paredz, pamatojoties uz pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītām iekārtām un atļaut to izmantošanu, tam uzdot veikt esošā tīkla pielāgojumus, kas ļauj īstenot tā savienošanu ar galalietotāju, tām ir jāņem vērā šīs pielāgošanas izmaksas.

               54

               No visa šo apsvērumu kopuma izriet, ka uz trešo un ceturto jautājumu jāatbild, ka piekļuves direktīvas 8. un 12. pants, tos lasot kopsakarā ar tās 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka VRI, kad tā grasās kādam elektronisko komunikāciju operatoram ar būtisku ietekmi tirgū uzlikt pienākumu ierīkot atzarkabeļus, lai šim tīklam pievienotu galalietotāju, jāņem vērā attiecīgā operatora sākotnēji veiktais ieguldījums un ierīkošanas izmaksas atgūt ļaujošas cenu kontroles esamība.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               55

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (“piekļuves direktīva”), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK, 2. panta a) punkts, 8. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts regulatīvā iestāde ir tiesīga, pamatojoties uz pienākumu izpildīt pamatotus lūgumus par piekļuvi īpašiem tīkla elementiem un ar to saistītajām iekārtām un atļaut to izmantošanu, uzlikt elektronisko komunikāciju operatoram ar būtisku ietekmi konkrētā tirgū pienākumu pēc konkurējošu operatoru lūguma ierīkot atzarkabeli, kura garums nepārsniedz 30 metrus, no sadales punkta pieejas tīklā līdz tīkla pieslēguma punktam galalietotāja telpās, ja vien šis pienākums ir pamatots ar konstatētās problēmas raksturu, ir samērīgs un attaisnots, ņemot vērā Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 8. panta 1. punktā izklāstītos mērķus, un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai;

                           2)

                           Direktīvas 2002/19, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2009/140, 8. un 12. pants, tos lasot kopsakarā ar tās 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts regulatīvajai iestādei, kad tā grasās kādam elektronisko komunikāciju operatoram ar būtisku ietekmi tirgū uzlikt pienākumu ierīkot atzarkabeļus, lai šim tīklam pievienotu galalietotāju, jāņem vērā attiecīgā operatora sākotnēji veiktais ieguldījums un ierīkošanas izmaksas atgūt ļaujošas cenu kontroles esamība.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – dāņu.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1986. gada 13. novembrī. # Jean Victor Becker pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis. # Lieta 232/85.