title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2011. gada 24.maijā.#Eiropas Komisija pret Grieķijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - EKL 43. pants - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Notāri - Pilsonības nosacījums - EKL 45. pants - Dalība valsts varas īstenošanā - Direktīva 89/48/EEK.#Lieta C-61/08.

text:
      Lieta C‑61/08
      Eiropas Komisija
      pret
      Grieķijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Notāri – Pilsonības nosacījums – EKL 45. pants – Dalība valsts varas īstenošanā – Direktīva 89/48/EEK
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Atkāpes – Darbības, kas saistītas
            ar valsts varas īstenošanu – Notāra darbības – Izslēgšana – Pilsonības nosacījums pieejai notāra profesijai – Nepieļaujamība
      (EKL 43. pants un 45. panta pirmā daļa)
      2.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā
            atzinumā noteiktā termiņa beigās – Neskaidrība, kas izriet no īpašajiem apstākļiem, kādos norisējis likumdošanas process –
            Pienākumu neizpildes neesamība
      (EKL 43. pants, 45. panta pirmā daļa un 226. pants un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/36)
      1.        EKL 43. pantā noteiktos pienākumus nepilda dalībvalsts, kuras tiesiskajā regulējumā iecelšana notāra amatā ir pakārtota pilsonības
         nosacījumam, ja šīs dalībvalsts tiesību sistēmā notāriem uzticētās darbības nav dalība valsts varas īstenošanā EKL 45. panta
         pirmās daļas izpratnē. Šajā ziņā EKL 45. panta pirmajā daļā paredzētais ir atkāpe, kas tiek izdarīta no pamatnoteikuma par
         brīvību veikt uzņēmējdarbību un kas jāinterpretē tādējādi, lai tā būtu piemērojama tikai galīgas nepieciešamības gadījumā
         to interešu aizsardzībai, kuras dalībvalstīm šajā tiesību normā ļauts aizstāvēt. Turklāt šī atkāpe ir piemērojama tikai darbībām,
         kuras pašas par sevi ir tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā.

      Lai izvērtētu, vai notāriem uzticētās darbības ir tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā, ir jāņem vērā notāru veikto
         darbību raksturs. Šajā ziņā, lai arī notariālie akti ir apveltīti ar svarīgām tiesiskām sekām, dažādās notāru veiktās darbības
         nav tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā EKL 45. panta pirmās daļas izpratnē, ciktāl īpaša nozīme ir vai nu dalībnieku
         gribai, vai tiesas uzraudzībai vai nolēmumam.

      Proti, pirmkārt, jautājumā par apliecinātiem aktiem norādāms, ka apliecina tikai aktus vai vienošanās, ko brīvprātīgi noslēguši
         to dalībnieki, un notārs nedrīkst vienpusēji grozīt vienošanos, kuru tam lūgts apliecināt, iepriekš nesaņēmis dalībnieku piekrišanu.
         Turklāt, lai arī notāriem esošais pārbaudīšanas pienākums patiešām kalpo vispārēju interešu mērķim, tomēr ar tiekšanos uz
         šo mērķi vien nevar nedz pamatot, ka tam vajadzīgās prerogatīvas būtu piešķirtas tikai notāriem ar attiecīgās dalībvalsts
         pilsonību, nedz arī pietikt, lai darbību uzskatītu par tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā.

      Otrkārt, jautājumā par izpildāmību norādāms, ka, lai arī atzīme par izpildāmību, ko uz apliecināta akta izdara notārs, šo
         aktu padara par izpildāmu, šīs izpildāmības pamatā ir dalībnieku griba taisīt aktu vai vienošanos, kuru atbilstību likumam
         iepriekš pārbauda notārs, un to apveltīt ar šādu izpildāmību. Turklāt notariālajam aktam piemītošais pierādījuma spēks ir
         pierādīšanas kārtības jautājums un tātad tieši neietekmē to, vai ar šā akta taisīšanu saistītā darbība pati par sevi ir tieša
         un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā vēl jo vairāk tāpēc, ka notariālais akts nav bezierunu kārtībā saistošs tiesai
         tās rīcības brīvības īstenošanā, jo tā lemj pēc savas iekšējās pārliecības.

      Tas pats sakāms arī par citām tādām notāriem uzticētajam darbībām kā uzdevumi, kas uzticēti saistībā ar piespiedu izpildi,
         kurā tam galvenokārt ir uzticēts veikt pārdošanu izsolē un konkursa gadījumā sagatavot pārdošanas nosacījumus, darbībām, kuras
         veic saistībā ar grūtībās nonākušo uzņēmumu likvidāciju īpašā kārtībā, iesaistīšanos vekseļu vai čeku neatzīšanas vai neapmaksas
         gadījumā, tādi darījumi un akti kā lietu tiesību uz nekustamu mantu radīšana un nodošana, nekustamas mantas dāvināšana, paternitātes
         brīvprātīga atzīšana un novēlējumi, kā arī sabiedrību un nodibinājumu dibināšanas akti.

      Visbeidzot, jautājumā par notāru īpašo statusu norādāms, pirmkārt, ka no apstākļa, ka dažādu notāru sniegto pakalpojumu kvalitāte
         var atšķirties atkarībā tostarp no attiecīgo personu profesionālajām spējām, izriet, ka attiecīgās teritoriālās piekritības
         robežās notāri profesionālo darbību veic konkurences apstākļos, kas valsts varas īstenošanai nav raksturīgi. Otrkārt, notāri
         ir tieši un personiski atbildīgi saviem klientiem par kaitējumu, kas rodas no jebkādas kļūdas, veicot savu darbību.

      (sal. ar 74., 76., 77., 79.–84., 86.–88., 91.–97., 99., 100., 102.–107. un 110. punktu)
      2.        Konstatēt, ka argumentētajā atzinumā atvēlētā termiņa beigās dalībvalstīm ir bijis pietiekami skaidrs pienākums transponēt
         direktīvu, nevar, ja tās pieņemšanas gaitā neskaidrību ir radījuši kādi īpaši apstākļi, piemēram, netiekot skaidri paustai
         likumdevēja nostājai vai precīzi noteiktam kādas Savienības tiesību normas tvērumam.

      (sal. ar 130.–132. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2011. gada 24. maijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Notāri – Pilsonības nosacījums – EKL 45. pants – Dalība valsts varas īstenošanā – Direktīva 89/48/EEK
      Lieta C‑61/08
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2008. gada 13. februārī cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv G. Zavs [G. Zavvos] un H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv S. Osovskis [S. Ossowski], pārstāvis,

      persona, kas iestājusies lietā,
      pret
      Grieķijas Republiku, ko pārstāv V. Hristians [V. Christianos], kā arī E. M. Mamuna [E.‑M. Mamouna] un A. Samoni‑Randu [A. Samoni‑Rantou], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Čehijas Republika, ko pārstāv M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      Francijas Republika, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues] un B. Mesmērs [B. Messmer], pārstāvji,

      Lietuvas Republika, ko pārstāv D. Krjaučūns [D. Kriaučiūnas] un E. Matuļonīte [E. Matulionytė], pārstāvji,

      Slovēnijas Republika, ko pārstāv V. Klemenca [V. Klemenc] un Ž. Cilenšeka Bončina [Ž. Cilenšek Bončina], pārstāves,

      Slovākijas Republika, ko pārstāv J. Čorba [J. Čorba] un B. Ricjova [B. Ricziová], pārstāvji,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], M. Ilešičs [M. Ilešič], K. Toadere [C. Toader] un M. Safjans [M. Safjan],

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretārs M. A. Godisārs [M.‑A. Gaudissart], nodaļas vadītājs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 27. aprīļa tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 14. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Grieķijas Republika, iecelšanu notāra amatā pakārtojot
         pilsonības nosacījumam un attiecībā uz šo amatu netransponējot Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/48/EEK par vispārēju
         sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (OV 1989, L 19,
         16. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 1. sēj., 337. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas
         Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK (OV L 206, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 89/48”), nav
         izpildījusi EKL 43. un 45. pantā, kā arī Direktīvā 89/48 noteiktos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      2        Direktīvas 89/48 preambulas 12. apsvērumā bija teikts, ka “vispārējā sistēma augstākās izglītības diplomu atzīšanai neierobežo
         [EKL 45.] panta piemērošanu [neliedz piemērot EKL 45. pantu]”.

      3        Direktīvas 89/48 2. pants bija izteikts šādā redakcijā:

      “Šī direktīva attiecas uz jebkuru dalībvalsts pilsoni, kurš vēlas veikt reglamentētu kvalificētu darbu attiecīgajā dalībvalstī
         [strādāt reglamentētā profesijā uzņemošajā dalībvalstī] kā pašnodarbināta persona vai darbinieks.

      Šo direktīvu nepiemēro profesijām, uz kurām attiecas atsevišķa direktīva, kas nosaka dalībvalstu diplomu savstarpējo atzīšanas
         kārtību.”

      4        Notāra amats nav ticis reglamentēts nevienā minētā 2. panta otrajā daļā paredzētajā tiesiskajā regulējumā.

      5        Direktīvā 89/48 bija paredzēts transponēšanas termiņš, kas saskaņā ar tās 12. pantu beidzās 1991. gada 4. janvārī.

      6        Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvas 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV L 255,
         22. lpp.) 62. pantā ir noteikts, ka Direktīva 89/48 kopš 2007. gada 20. oktobra ir atcelta.

      7        Direktīvas 2005/36 preambulas 41. apsvērumā ir noteikts, ka tā “neskar [EKL] 39. panta 4. punkta un 45. panta piemērošanu
         [neliedz piemērot EKL 39. panta 4. punktu un 45. pantu], jo īpaši attiecībā uz notāriem”.

       Valsts tiesiskais regulējums
       Notāru darbības vispārīgie noteikumi
      8        Grieķijas tiesību sistēmā notāri savus amata pienākumus pilda kā brīvās profesijas pārstāvji. Šis amats tiek reglamentēts
         2000. gada 16. marta Likumā 2830/2000 (FEK A’ 96/16.3.2000; turpmāk tekstā – “Notāru kodekss”).

      9        Minētā kodeksa 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka notāra amata pienākumi ir tostarp taisīt un glabāt dokumentus, ar kuriem
         tiek noformētas vai pierādītas noteiktas tiesiskas darbības, šajos dokumentos izdarīt atzīmi par izpildāmību, vīzēt privāti
         taisītus dokumentus, lai tie varētu tikt datēti ar noteiktu dienu, un apliecināt ieinteresēto personu paraksta īstumu.

      10      Tajā pašā tiesību normā notārs ir definēts kā “nealgots valsts ierēdnis”, jo atlīdzību tas saņem nevis no valsts, bet gan
         no saviem klientiem. Ikviens var brīvi izraudzīties notāru.

      11      Notāru skaitu, to izvietojumu un prakses vietu nosaka atbilstoši tostarp Notāru kodeksa 2. un 17. pantam. Pirmajā no šīm tiesību
         normām ir paredzēts, ka notāri pilda savus amata pienākumus savas dzīvesvietas tiesu iecirkņa darbības rajonā.

      12      Atbilstoši Notāru kodeksa 40. pantam notāru amata atlīdzību, kuras viena daļa ir nemainīga, bet otra – mainīga atkarībā no
         attiecīgajā notariālajā aktā norādītās vērtības, nosaka ekonomikas un finanšu ministru, no vienas puses, un tieslietu ministra,
         no otras puses, vienotā lēmumā, no kuriem jaunākais ir Lēmums 100692(1)/2009.

      13      Saskaņā ar Notāru kodeksa 153. pantu divi vai vairāki pilntiesīgi notāri, kuru dzīvesvieta atrodas vienā tiesu iecirknī, savus
         amata pienākumus var pildīt civiltiesiskas sabiedrības formā.

      14      Lai ieinteresētā persona varētu Grieķijā tikt iecelta par notāra amata kandidātu, tai atbilstoši Notāru kodeksa 19. pantam
         tostarp jābūt Grieķijas pilsonim.

       Notariālās darbības
      15      Jautājumā par dažādām notāra darbībām Grieķijas tiesību sistēmā nav strīda par to, ka tā pamatuzdevums ir taisīt apliecinātus
         aktus. Atkarībā no apliecināmā akta tā notariālā noformēšana var būt obligāta vai fakultatīva. Veicot šo noformēšanu, notārs
         konstatē, ka ir izpildīti visi attiecīgā akta noformēšanai likumā prasītie priekšnosacījumi, kā arī attiecīgo dalībnieku tiesībspēju
         un rīcībspēju.

      16      No Civilprocesa kodeksa VIII nodaļā ar virsrakstu “Dokumenti” esošā 438. panta izriet, ka apliecināts akts ir publisks dokuments,
         kuru taisījis kāds valsts ierēdnis un kas ir pilnīgs pierādījums, izmantojams attiecībā pret jebkuru personu, visam tam, ko
         šis valsts ierēdnis ir apliecinājis par sevis vai savā klātbūtnē izdarītu.

      17      Saskaņā ar Civilprocesa kodeksa 904. panta 2. punktu notariālie akti ir izpildāmi. Šajā tiesību normā ar šādu izpildāmību
         turklāt tiek apveltīti tostarp arī brīdinājumi un akti, kas likumā atzīti par izpildu dokumentiem. Lai notariālie akti būtu
         izpildāmi, tajos saskaņā ar šā paša kodeksa 918. pantu notāram jāizdara atzīme par izpildāmību.

      18      Atbilstoši 1995. gada 19. jūnija Likuma 2318/1995 par tiesu izpildītāju kodeksu (FEK A’ 126/19.6.1995) 1. panta 2. punktam tiesu nolēmumus, kā arī izpildāmos aktus vai dokumentus izpildīt ir tiesu izpildītāja
         kompetencē.

      19      Turklāt no Civilprocesa kodeksa 933. un nākamajiem pantiem izriet, ka ar visiem iebildumiem saistībā ar izpildes kārtību vēršas
         tiesā.

      20      Saistībā ar piespiedu izpildi notāra loma būtībā ir veikt pārdošanu izsolē atbilstoši Civilprocesa kodeksa 959.–981., 988. un
         998.–1021. panta noteikumiem.

      21      Attiecīgajās minētā kodeksa normās noteikts, ka izpildrakstu vispirms izpilda tiesu izpildītājs, kurš parādniekam izsniedz
         samaksas pieprasījumu. Parādniekam ir atvēlēts laiks tā izpildei. Šā termiņa beigās un ja parādnieks pa to laiku nav veicis
         izpildi, attiecīgā nekustamā manta tiek apķīlāta ar tiesu izpildītāja rīkojumu, pēc kura šis rīkojums tiek ierakstīts hipotēku
         reģistrā. Tiesu izpildītājs pēc tam vajadzības gadījumā nosaka dienu, kad veicama pārdošana izsolē, norīko notāru un tam uzdod
         veikt minēto pārdošanu. Visbeidzot notārs veic pārdošanu izsolē un konkursa gadījumā sagatavo pārdošanas nosacījumus, kuros
         norāda, ka pirkuma maksa pienākas kreditoriem un vajadzības gadījumā sagatavo kreditoru sarakstu. Izpildu dokumenta spēkā
         esamības, piespiedu izpildes procedūras vai parādsaistību apstrīdēšanas gadījumā lieta atbilstoši minētā kodeksa 933. un nākamajiem
         pantiem tiek nodota tiesai.

      22      Turklāt noteikti darījumi, lai tie būtu spēkā, ir jānoslēdz ar notariālu aktu. To starpā ir lietu tiesību uz nekustamu mantu
         radīšana un nodošana. Saskaņā ar Civilkodeksa 1033. pantu, lai nodotu īpašumtiesības uz nekustamu mantu, īpašniekam jāvienojas
         ar ieguvēju par īpašumtiesību nodošanu šim pēdējam uz tiesiska pamata, un šo vienošanos jānoformē notariālā aktā. Notariālai
         apliecināšanai pakārtota ir arī citu aktu, proti, tostarp paternitātes brīvprātīgas atzīšanas, nekustamas mantas dāvināšanas
         un novēlējumu, spēkā esamība.

      23      Notārs darbojas arī sabiedrību tiesību jomā. Tādējādi, piemēram, akciju sabiedrību un sabiedrību ar ierobežotu atbildību dibināšanas
         aktiem, kā arī noteiktiem šo sabiedrību pārveides un apvienošanās aktiem, lai tie būtu spēkā, atbilstoši attiecīgajiem Likuma 2190/1920
         par akciju sabiedrībām (FEK A’ 37/30.3.1963) un Likuma 3190/1955 par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību (FEK A’ 91/16.4.1955) noteikumiem ir jābūt taisītiem pie notāra. Turklāt minēto sabiedrību dibināšanai attiecīgi vajadzīgs attīstības
         ministra vai tiesas, kuras piekritībā ir lieta, apstiprinājums. Juridiskās personas tiesības tās iegūst pēc to statūtu, dibināšanas
         dokumentu un administratīvā lēmuma, ar kuru statūti ir apstiprināti, publicēšanas akciju sabiedrību reģistrā vai sabiedrību
         ar ierobežotu atbildību reģistrā, kā arī Oficiālajā Vēstnesī. Tāpat nodibinājuma izveidei, kas saskaņā ar Civilkodeksa 109. pantu ir jāveic ar notariālu aktu, atbilstoši šā kodeksa 112. pantam
         ir jāsaņem kompetentās iestādes apstiprinājums.

       Pirmstiesas procedūra
      24      Komisija saņēma sūdzību par pilsonības nosacījumu, kas Grieķijā ir noteikts iecelšanai notāra amatā. Izskatījusi šo sūdzību,
         Komisija 2000. gada 14. novembra brīdinājuma vēstulē lūdza Grieķijas Republikai divu mēnešu laikā iesniegt savus apsvērumus
         jautājumā, pirmkārt, par minētā pilsonības nosacījuma atbilstību EKL 45. panta pirmajai daļai, kā arī, otrkārt, par Direktīvas 89/48
         netransponēšanu attiecībā uz notāra amatu.

      25      Uz minēto brīdinājuma vēstuli Grieķijas Republika atbildēja ar 2001. gada 27. februāra vēstuli.

      26      2002. gada 12. jūlijā Komisija šai dalībvalstij nosūtīja papildu brīdinājuma vēstuli, kurā tika pārmests, ka tā nav izpildījusi
         EKL 43. panta un 45. panta pirmajā daļā, kā arī Direktīvā 89/48 noteiktos pienākumus.

      27      Uz šo papildu brīdinājuma vēstuli minētā dalībvalsts atbildēja ar 2002. gada 8. oktobra vēstuli.

      28      Nebūdama pārliecināta ar Grieķijas Republikas izvirzītajiem argumentiem, Komisija 2006. gada 18. oktobrī šai dalībvalstij
         nosūtīja argumentētu atzinumu, kurā secināja, ka tā nav izpildījusi EKL 43. pantā un 45. panta pirmajā daļā, kā arī Direktīvā 89/48
         noteiktos pienākumus. Šī iestāde aicināja Grieķijas Republiku veikt vajadzīgos pasākumus šā argumentētā atzinuma prasību izpildei
         divu mēnešu laikā pēc tā saņemšanas.

      29      2006. gada 22. decembra vēstulē Grieķijas Republika izklāstīja iemeslus, kādēļ tā Komisijas aizstāvēto nostāju uzskata par
         nepamatotu.

      30      Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes iestāšanās lietā pieņemamību
      31      Grieķijas Republika uzskata, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes iestāšanās raksts ir nepieņemams, tāpēc
         ka pretēji Tiesas Statūtu 40. panta ceturtajā daļā un tās Reglamenta 93. panta 4. punkta noteiktajam tā neizvirza prasījumus,
         ar kuriem tiktu atbalstīti Komisijas prasījumi. Minētais pieteikums esot nepieņemams arī tiktāl, ciktāl Apvienotā Karaliste
         esot atsaukusies, no vienas puses, vienīgi uz Direktīvu 2005/36, lai gan šī prasība attiecas uz Direktīvu 89/48, un, no otras
         puses, uz EKL 39. panta 4. punktu, lai gan strīda priekšmets ar šo tiesību normu nav saistīts.

      32      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu ar iestāšanās raksta prasījumiem drīkst atbalstīt
         tikai kāda lietas dalībnieka prasījumus.

      33      Tāpat Reglamenta 93. panta 4. punktā ir noteikts, ka persona, kas iestājas lietā, pieņem lietu tādu, kāda tā ir iestāšanās
         brīdī.

      34      Prasījums, kādu Apvienotā Karaliste izvirza iestāšanās rakstā, ir formulēts šādi:

      “Notāra amats ietilpst Direktīvas [2005/36] piemērošanas jomā. Noteiktas notāru veiktās darbības no [minētās] direktīvas piemērošanas
         jomas varētu izslēgt tikai tad, ja Tiesa secinātu, ka uz šīm darbībām attiecas [šīs] direktīvas preambulas 41. apsvērumā paredzētais
         izņēmums saskaņā ar EKL 39. panta 4. punktu un/vai 45. pantu.”

      35      Jākonstatē, ka Komisija savā prasībā nelūdz Tiesu konstatēt, ka Grieķijas Republika nav izpildījusi EKL 39. panta 4. punktā
         un Direktīvā 2005/36 noteiktos pienākumus.

      36      Tomēr, pat ja Apvienotās Karalistes iestāšanās lietā šādi aprakstītais mērķis burtiski šķiet atšķirīgs no tā, kāds pamatoti
         drīkst būt iestāšanās rakstam, lasot strīdīgo iestāšanās rakstu kopumā un no tā konteksta, secināms, ka Apvienotās Karalistes
         izvirzītie argumenti ir vērsti uz to, lai, vairojot lietā skaidrību, sekmētu Komisijas prasības apmierināšanu.

      37      Šo vērtējumu nemaina abas Grieķijas Republikas izvirzītās iebildes. Proti, jautājumā par atsaucēm uz Direktīvu 2005/36, kas
         izdarītas minētajā iestāšanās rakstā, jākonstatē, ka saskaņā ar Apvienotās Karalistes teikto šī pēdējā būtībā no jauna apstiprina
         ar to aizstātās Direktīvas 89/48 tiesību normas.

      38      Tieši tādēļ minētā dalībvalsts ir izvēlējusies savā iztirzājumā atsaukties uz Direktīvu 2005/36, liekot noprast, ka tas vienlīdz
         attiecas uz Direktīvu 89/48.

      39      Turklāt jautājumā par tajā pašā iestāšanās rakstā izdarītajām atsaucēm uz EKL 39. panta 4. punktu jānorāda, ka Apvienotā Karaliste
         skaidri atzīst, ka šī tiesību norma šajā lietā nav piemērojama, bet uzskata, ka Tiesas judikatūra par šo pantu turpretim ir
         pēc analoģijas piemērojama attiecībā uz EKL 45. panta pirmo daļu.

      40      Tādēļ jāuzskata, ka Apvienotās Karalistes iestāšanās raksts ir pieņemams.

       Par pirmo iebildumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      41      Ar pirmo iebildumu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, paredzēdama, ka notāra amatā var tikt iecelti vienīgi tās pilsoņi, Grieķijas
         Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā un 45. panta pirmajā daļā noteiktos pienākumus. Šī iestāde paskaidro, ka ar minēto
         iebildumu tā Grieķijas Republiku vaino EKL 43. panta pārkāpumā, un šo pārkāpumu neattaisno EKL 45. panta pirmajā daļā paredzētā
         atkāpe.

      42      Ievadā Komisija uzsver, ka dažās dalībvalstīs iespēja tikt ieceltam notāra amatā nav pakārtota nevienam pilsonības nosacījumam
         un ka citās dalībvalstīs, kā, piemēram, Spānijas Karalistē, Itālijas Republikā un Portugāles Republikā, šis nosacījums ir
         ticis atcelts.

      43      Šī iestāde atgādina, pirmām kārtām, ka EKL 43. pants ir viena no Savienības tiesību pamatnormām, kuras mērķis ir nodrošināt
         pret ikvienu kādas dalībvalsts pilsoni, kas kaut vai daļēji apmetas kādā citā dalībvalstī, lai tur darbotos kā pašnodarbināta
         persona, tādu pašu attieksmi kā pret saviem pilsoņiem, un tajā ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ.

      44      Minētā iestāde, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste apgalvo, ka EKL 45. panta pirmā daļa jāinterpretē
         autonomi un vienveidīgi (1988. gada 15. marta spriedums lietā 147/86 Komisija/Grieķija, Recueil, 1637. lpp., 8. punkts). Tā kā šajā pantā ir paredzēts izņēmums no brīvības veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz darbībām, ar
         kurām notiek dalība valsts varas īstenošanā, to turklāt esot jāinterpretē šauri (1974. gada 21. jūnija spriedums lietā 2/74
         Reyners, Recueil, 631. lpp., 43. punkts).

      45      Tātad EKL 45. panta pirmajā daļā paredzētais izņēmums esot attiecināms tikai uz darbībām, kuras pašas par sevi ir tieša un
         konkrēta dalība valsts varas īstenošanā (iepriekš minētais spriedums lietā Reyners, 44. un 45. punkts). Saskaņā ar Komisijas teikto valsts varas īstenošanas jēdziens nozīmē, ka tiek izmantotas tādas lēmumu
         pieņemšanas pilnvaras, kuras ir plašākas par vispārīgajās tiesībās paredzētajām un kuras izpaužas kā spēja rīkoties neatkarīgi
         no citu subjektu gribas vai pat pret šo gribu. Proti, saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts vara izpaužoties piespiešanas tiesību
         izmantošanā (1998. gada 29. oktobra spriedums lietā C‑114/97 Komisija/Spānija, Recueil, I‑6717. lpp., 37. punkts).

      46      Pēc Komisijas un Apvienotās Karalistes domām, darbības, ar kurām notiek dalība valsts varas īstenošanā, ir jānošķir no vispārējās
         interesēs veiktajām. Proti, vispārējās interesēs dažādām profesijām esot piešķirtas īpašas pilnvaras, tomēr ar tām nenotiek
         dalība valsts varas īstenošanā.

      47      EKL 45. panta pirmās daļas piemērošanas jomā neietilpstot arī darbības, ar kurām tiek palīdzēts valsts varas darbībai vai
         tā tiek atbalstīta (šajā ziņā skat. 1993. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑42/92 Thijssen, Recueil, I‑4047. lpp., 22. punkts).

      48      Turklāt Komisija un Apvienotā Karaliste atgādina, ka EKL 45. panta pirmā daļa principā attiecas uz noteiktām darbībām, nevis
         visu amatu kopumā, ja vien attiecīgās darbības nav nodalāmas no minētajā amatā veikto darbību kopuma.

      49      Komisija, otrām kārtām, izvērtē dažādās darbības, ko notārs veic Grieķijas tiesību sistēmā.

      50      Pirmkārt, jautājumā par aktu un līgumu apliecināšanu Komisija apgalvo, ka notārs, konsultējot to dalībniekus, vienīgi apliecina
         viņu gribu un apvelta šo gribu ar tiesiskām sekām. Veicot šīs darbības, notāram neesot nekādu lēmumu pieņemšanas tiesību attiecībā
         uz dalībniekiem. Tādējādi ar apliecināšanu tiekot vienīgi apstiprināta šo pēdējo iepriekšēja vienošanās. Tam, ka noteikti
         akti ir obligāti jāapliecina, neesot nozīmes, ievērojot, ka obligāta ir procedūru virkne, kuras tomēr nav valsts varas īstenošanas
         izpausme.

      51      Tas pats esot sakāms par pierādīšanas kārtības, kas saistīta ar notariālajiem aktiem, īpatnībām, jo ar līdzīgu pierādījuma
         spēku ir apveltīti arī tādi citi ar valsts varas īstenošanu nesaistīti akti kā zvērinātu mežsargu uzrakstītie protokoli. Nozīmes
         neesot arī tam, ka notārs, sastādot notariālu aktu, uzņemas atbildību par to. Proti, tā tas esot vairumā tādu brīvo profesiju
         pārstāvju, kā advokāti, arhitekti vai ārsti, gadījumā.

      52      Jautājumā par apliecinātu aktu izpildāmību Komisija uzskata, ka atzīme par izpildāmību tiek izdarīta pirms izpildes stricto sensu un nav tās daļa. Tādējādi ar šo izpildāmību notāriem netiekot piešķirtas nekādas piespiešanas tiesības. Turklāt iespējamos
         iebildumus izskatot nevis notārs, bet tiesnesis.

      53      Otrkārt, jautājumā par notāru uzdevumiem sabiedrību un biedrību tiesību jomā Komisija uzskata, ka notārs vienīgi izpilda noteiktus
         likumā paredzētus procesuālus nosacījumus juridiskas personas radīšanai. Turklāt šos uzdevumus vienlīdz varot pildīt arī juriskonsulti
         un advokāti.

      54      Treškārt, jautājumā par notāru uzdevumiem tiesību uz nekustamu mantu radīšanas un nodošanas jomā tie neietverot nekādas lēmumu
         pieņemšanas pilnvaras, kuras būtu plašākas par vispārīgajās tiesībās paredzētajām. Tas pats esot sakāms par notāra uzdevumiem
         saistībā ar tādu noteiktu aktu noformēšanu kā tostarp dāvinājumi, paternitātes brīvprātīga atzīšana un novēlējumi.

      55      Ceturtkārt, arī notāra dalība piespiedu izpildē neesot valsts varas īstenošana izpausme, jo tā loma drīzāk līdzinās pārdošanas
         publiskā izsolē rīkotāja lomai.

      56      Visbeidzot, Komisija un Apvienotā Karaliste piebilst, ka lieta C‑405/01 Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española, kurā pieņemts 2003. gada 30. septembra spriedums (Recueil, I‑10391. lpp.), uz kuru savos rakstveida apsvērumos atsaucas vairākas dalībvalstis, attiecas uz plašu virkni drošības uzturēšanas
         funkciju, kārtības uzturēšanas pilnvarām, kā arī kompetencēm notāra darbības un civilstāvokļa aktu jomā, ko īsteno tirdzniecības
         kuģu kapteiņi un viņu vietnieki. Tādēļ Tiesai neesot bijusi iespēja dažādās notāru veiktās darbības sīki iztirzāt saistībā
         ar EKL 45. panta pirmo daļu. Tādēļ no minētā sprieduma vien neesot secināms, ka šī tiesību norma būtu piemērojama notāriem.

      57      Ievadā Grieķijas Republika apgalvo, ka šis iebildums nav pamatots, jo attiecas uz apgalvotu vienlaicīgu EKL 43. panta un 45. panta
         pārkāpumu, lai gan, piemērojot vienu no šīm abām tiesību normām, nav piemērojama otra.

      58      Jautājumā par dalības valsts varas īstenošanā jēdzienu EKL 45. panta pirmās daļas izpratnē šī dalībvalsts uzskata, ka šis
         jēdziens jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais izņēmums attiecas uz darbībām, kurās tiek izmantotas prerogatīvas,
         kas ir plašākas par vispārējās tiesībās paredzētajām. Taču iepriekš minētajā spriedumā lietā Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española Tiesa esot apstiprinājusi, ka notārs piedalās valsts varas īstenošanā.

      59      Jautājumā par notāra dalības valsts varas īstenošanā tiešumu un konkrētumu Grieķijas Republika uzskata, ka šī dalība jāvērtē,
         ņemot vērā virkni kritēriju, proti, pirmkārt, vai notāra darbības tādas ir būtībā un galvenokārt, nevis papildu kārtā jeb
         sekundāri, otrkārt, vai šīs darbības tiek veiktas regulāri un pastāvīgi, nevis sporādiski jeb izņēmuma kārtā, treškārt, šādi
         veicama ievērojama daļa attiecīgo darbību un, ceturtkārt, tām ir jāietekmē tiesas vērtējums (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Reyners, 53. punkts, un 1991. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑306/89 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑5863. lpp., 7. punkts). Grieķijas tiesību sistēmā notāra veikto darbību gadījumā šie kritēriji esot izpildīti. Tādējādi
         notāra loma neesot vērtējama, ņemot vērā tikai lēmumu pieņemšanas pilnvaru izmantošanu, kā to ierosina Komisija.

      60      Tas, ka tostarp juridisku personu radīšana un to juridiskās personas tiesību pārveide, tiesību uz nekustamu mantu radīšana
         un nodošana, kā arī piespiedu izpildes uzraudzība ir obligāti jānoformē notariālā kārtībā, pierādot, ka notārs tieši un konkrēti
         piedalās valsts varas īstenošanā.

      61      Šajā ziņā Grieķijas Republika norāda, pirmām kārtām, ka notārs noformē nodibinājuma, akciju sabiedrības, Eiropas akciju sabiedrības
         un sabiedrības ar ierobežotu atbildību dibināšanas aktus. Turklāt ikviena šo pēdējo juridiskās personas tiesību pārveide,
         lai tā būtu spēkā, ir jānoformē notariālā kārtībā. Juridiskās personas tiesību piešķiršana tām, kā arī minētās personas formas
         mainīšana esot valsts varas prerogatīvas.

      62      Otrām kārtām, vienlīdz obligāti notariālā kārtībā esot jānoformē arī tiesību uz nekustamu mantu radīšana un nodošana. Bez
         notariāla akta nevarot notikt neviena īpašumtiesību vai citu lietu tiesību iegūšana. Tas pats esot sakāms par paternitātes
         brīvprātīgu atzīšanu, nekustamas mantas dāvināšanu inter vivos un novēlējumiem.

      63      Trešām kārtām, notāra piedalīšanās esot obligāta piespiedu izpildes procedūrā un konkrētāk – saistībā ar kustamas un nekustamas
         mantas, kuģu un gaisa kuģu piespiedu pārdošanu izsolē. Tādējādi apķīlāšanas gadījumā notārs esot tiesīgs veikt tostarp kreditoru
         grupēšanu un līdzekļu sadali to starpā. Analoģiski uzdevumi esot uzticēti notāram saistībā ar grūtībās nonākušo uzņēmumu likvidāciju
         īpašā kārtībā. Šajos gadījumos notāram, pēc Grieķijas Republikas domām, esot piespiešanas tiesības.

      64      Ceturtām kārtām, šī dalībvalsts uzsver, ka notariālie akti ir izpildu dokumenti bez vajadzības iepriekš vērsties tiesā. Tālab
         minētajos aktos esot jāizdara atzīme par izpildāmību. Tāpat notāra kompetencē esot sagatavot protestus vekseļu vai čeku neatzīšanas
         vai neapmaksas gadījumā. Šīs darbības, pēc Grieķijas Republikas domām, esot sagatavošanas posms vai nu piespiedu izpildei,
         vai prasībai tiesā.

       Tiesas vērtējums
      –       Ievada apsvērumi
      65      Ar pirmo iebildumu Komisija pārmet Grieķijas Republikai, ka tā, pretēji EKL 43. pantā noteiktajam paredzēdama, ka notāra amatā
         var tikt iecelti vienīgi tās pilsoņi, liedz citu dalībvalstu pilsoņiem apmesties tās teritorijā, lai strādātu minētajā amatā.

      66      Šis iebildums tātad attiecas vienīgi uz darbībai šajā amatā Grieķijas regulējumā prasīto pilsonības nosacījumu EKL 43. panta
         izpratnē.

      67      Tādēļ jāprecizē, ka minētais iebildums neattiecas nedz uz notariāta statusu un organizēšanu Grieķijas tiesību sistēmā, nedz
         uz citiem nosacījumiem iecelšanai notāra amatā šajā dalībvalstī, izņemot to, kas attiecas uz pilsonību.

      68      Turklāt ir jāuzsver, kā tiesas sēdē norādījusi Komisija, ka pirmais iebildums neattiecas arī uz EK līguma normu par pakalpojumu
         sniegšanas brīvību piemērošanu. Minētais iebildums neattiecas arī uz Līguma normu par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību piemērošanu.

      –       Par lietas būtību
      69      Vispirms jāatgādina, ka EKL 43. pants ir viena no Savienības tiesību pamatnormām (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš minēto
         spriedumu lietā Reyners, 43. punkts).

      70      Uzņēmējdarbības jēdziens šīs tiesību normas izpratnē ir ļoti plašs, paredzot Savienības pilsonim iespēju pastāvīgi un ilgstoši
         piedalīties tādas dalībvalsts saimnieciskajā dzīvē, kas nav viņa izcelsmes dalībvalsts, un no tā gūt labumu, tādējādi veicinot
         ekonomisko un sociālo mijiedarbību Eiropas Savienības teritorijā pašnodarbinātības jomā (skat. it īpaši 2008. gada 22. decembra
         spriedumu lietā C‑161/07 Komisija/Austrija, Krājums, I‑10671. lpp., 24. punkts).

      71      Dalībvalstu pilsoņiem atzītā brīvība veikt uzņēmējdarbību citu dalībvalstu teritorijā ietver tostarp iespēju veikt pašnodarbinātas
         personas darbību un to īstenot nosacījumos, kādi uzņēmējdarbības dalībvalsts tiesību aktos paredzēti saviem pilsoņiem (skat.
         it īpaši 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 270/83 Komisija/Francija, Recueil, 273. lpp., 13. punkts, un šajā ziņā iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 27. punkts). Citiem vārdiem sakot,
         EKL 43. pantā visām dalībvalstīm ir aizliegts tiesību aktos attiecībā uz personām, kas izmanto brīvību tajā veikt uzņēmējdarbību,
         paredzēt tādus šīs darbības veikšanas nosacījumus, kas atšķiras no saviem pilsoņiem paredzētajiem nosacījumiem (iepriekš minētais
         spriedums lietā Komisija/Austrija, 28. punkts).

      72      Tādējādi EKL 43. panta mērķis ir nodrošināt, lai attieksme pret visiem dalībvalstu pilsoņiem, kas apmetas kādā citā dalībvalstī,
         lai tur veiktu pašnodarbinātas personas darbību, būtu tāda pati kā pret pašu pilsoņiem, un tajā kā brīvības veikt uzņēmējdarbību
         ierobežojums ir aizliegta jebkāda no valsts tiesību aktiem izrietoša diskriminācija pilsonības dēļ (iepriekš minētais spriedums
         lietā Komisija/Francija, 14. punkts).

      73      Taču šajā lietā strīdīgajos tiesību aktos iespēja tikt ieceltam notāra amatā tiek paredzēta tikai Grieķijas pilsoņiem un šādi
         tiek noteikta atšķirīga attieksme pilsonības dēļ, kas EKL 43. pantā ir principā aizliegta.

      74      Grieķijas Republika tomēr apgalvo, ka notāra darbības neietilpst EKL 43. panta piemērošanas jomā, jo ar tām notiekot dalība
         valsts varas īstenošanā EKL 45. panta pirmās daļas izpratnē. Tātad vispirms jāizpēta valsts varas īstenošanas jēdziena tvērums
         šīs pēdējās tiesību normas izpratnē un pēc tam jāpārbauda, vai šim jēdzienam atbilst Grieķijas tiesību sistēmā notāriem uzticētās
         darbības.

      75      Jautājumā par jēdzienu “valsts varas īstenošana” EKL 45. panta pirmās daļas izpratnē ir jāuzsver, ka, to izvērtējot, saskaņā
         ar pastāvīgo judikatūru jāņem vērā, ka no pašām Savienības tiesībām izriet šajā tiesību normā noteiktie ierobežojumi pieļautajiem
         izņēmumiem no brīvības veikt uzņēmējdarbību principa, lai novērstu, ka ar dalībvalstu vienpusēji pieņemtām tiesību normām
         Līgumam tiktu liegta lietderīgā iedarbība brīvības veikt uzņēmējdarbību jomā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Reyners, 50. punkts; iepriekš minēto 1988. gada 15. marta spriedumu lietā Komisija/Grieķija, 8. punkts, un 2009. gada 22. oktobra
         spriedumu lietā C‑438/08 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑10219. lpp., 35. punkts).

      76      Pastāvīgajā judikatūrā arī ir noteikts, ka EKL 45. panta pirmajā daļā ir paredzēta atkāpe no pamatnoteikuma par brīvību veikt
         uzņēmējdarbību. Šī atkāpe ir jāinterpretē tādējādi, lai tā būtu piemērojama tikai galīgas nepieciešamības gadījumā to interešu
         aizsardzībai, ko šī tiesību norma ļauj aizstāvēt dalībvalstīm (iepriekš minētais 1988. gada 15. marta spriedums lietā Komisija/Grieķija,
         7. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Spānija, 34. punkts; 2006. gada 30. marta spriedums lietā C‑451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, Krājums, I‑2941. lpp., 45. punkts; 2007. gada 29. novembra spriedums lietā C‑393/05 Komisija/Austrija, Krājums, I‑10195. lpp.,
         35. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā C‑404/05 Komisija/Vācija, Krājums, I‑10239. lpp., 37. un 46. punkts, kā arī
         iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle, 34. punkts).

      77      Turklāt Tiesa ir vairākkārt uzsvērusi, ka EKL 45. panta pirmajā daļā paredzētā atkāpe ir piemērojama tikai darbībām, kuras
         pašas par sevi ir tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā (iepriekš minētie spriedumi lietā Reyners, 45. punkts; lietā Thijssen, 8. punkts; lietā Komisija/Spānija, 35. punkts; lietā Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, 46. punkts; lietā Komisija/Vācija, 38. punkts, un lietā Komisija/Portugāle, 36. punkts).

      78      Šajā ziņā Tiesai ir bijusi iespēja paust viedokli, ka no EKL 45. panta pirmajā daļā paredzētās atkāpes ir izslēgtas noteiktas
         valsts varas īstenošanu papildinošas vai sagatavojošas darbības (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Thijssen, 22. punkts; lietā Komisija/Spānija, 38. punkts; lietā Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, 47. punkts; lietā Komisija/Vācija, 38. punkts, un lietā Komisija/Portugāle, 36. punkts) vai noteiktas darbības, kuru īstenošana,
         lai arī tā ietver regulāru un institucionālu saziņu ar pārvaldes iestādēm vai tiesām vai pat obligātu atbalstu to darbībai,
         minēto iestāžu rīcības brīvību un lemšanas tiesības neskar (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Reyners, 51. un 53. punkts), vai noteiktas darbības, kas neietver lemšanas tiesību (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
         Thijssen, 21. un 22. punkts; 2007. gada 29. novembra spriedumu lietā Komisija/Austrija, 36. un 42. punkts; lietā Komisija/Vācija,
         38. un 44. punkts, kā arī lietā Komisija/Portugāle, 36. un 41. punkts), piespiešanas tiesību (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš
         minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 37. punkts) vai arī piespiedu pasākumu veikšanas tiesību (šajā ziņā skat. 2003. gada
         30. septembra spriedumu lietā C‑47/02 Anker u.c., Recueil, I‑10447. lpp., 61. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 44. punkts) izmantošanu.

      79      Iepriekš izklāstīto apsvērumu gaismā jāpārbauda, vai Grieķijas tiesību sistēmā notāriem uzticētās darbības ir tieša un konkrēta
         dalība valsts varas īstenošanā.

      80      Tālab jāņem vērā attiecīgās profesijas pārstāvju veikto darbību raksturs (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Thijssen, 9. punkts).

      81      Grieķijas Republika un Komisija vienprātīgi atzīst, ka notāru pamatdarbība Grieķijas tiesību sistēmā ir, veicot vajadzīgās
         formalitātes, taisīt apliecinātus aktus. Lai to izdarītu, notāram esot jāpārbauda tostarp, ka ir izpildīti visi akta noformēšanai
         likumos prasītie nosacījumi. Apliecināts akts turklāt esot apveltīts ar pilnīgu pierādījuma spēku un esot izpildāms.

      82      Šajā ziņā jāuzsver, ka saskaņā ar Grieķijas tiesību aktiem apliecina aktus vai vienošanās, ko brīvprātīgi noslēguši to dalībnieki.
         Proti, tie paši likumā noteiktajās robežās nosaka savu tiesību un pienākumu apmēru un brīvi izvēlas noteikumus, kurus tie
         vēlas ievērot, kad notāram apliecināšanai iesniedz kādu aktu vai vienošanos. Tādējādi šā pēdējā rīcībai iepriekš ir vajadzīga
         dalībnieku piekrišana vai gribas sakritība.

      83      Turklāt notārs nedrīkst vienpusēji grozīt vienošanos, kuru tam lūgts apliecināt, iepriekš nesaņemot dalībnieku piekrišanu.

      84      Notāriem uzticētā apliecināšanas darbība tātad pati par sevi nav tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā EKL 45. panta
         pirmās daļas izpratnē.

      85      Šis secinājums nav apšaubāms tāpēc vien, ka noteikti akti vai noteiktas vienošanās ir obligāti jāapliecina, lai tie būtu spēkā.
         Proti, visnotaļ bieži dažādu aktu spēkā esamība valstu tiesību sistēmās un saskaņā ar paredzēto kārtību ir pakārtota formas
         prasībām vai arī obligātām apliecināšanas procedūrām. Tādēļ ar šo apstākli vien nepietiek, lai atbalstītu Grieķijas Republikas
         aizstāvēto tēzi.

      86      Iepriekš minētais secinājums nav apšaubāms arī tāpēc vien, ka notāru pienākums pirms akta vai vienošanās apliecināšanas ir
         pārbaudīt, ka ir izpildīti visi šā akta vai šīs vienošanās noformēšanai likumā prasītie nosacījumi, un, ja tas tā nav, – atteikties
         veikt šo apliecināšanu.

      87      Protams, notārs veic šo pārbaudi atbilstoši vispārēju interešu mērķim, proti, garantēt privātpersonu starpā noslēgto aktu
         likumību un tiesisko drošību. Tomēr ar tiekšanos uz šo mērķi vien nevar pamatot, ka tam vajadzīgās prerogatīvas būtu paredzētas
         tikai notāriem ar attiecīgās dalībvalsts pilsonību.

      88      Ar to vien, ka darbībai ir vispārēju interešu mērķis, nepietiek, lai attiecīgo darbību uzskatītu par tiešu un konkrētu dalību
         valsts varas īstenošanā. Proti, lai arī nav strīda par to, ka saistībā ar dažādām reglamentētām profesijām veiktās darbības
         valstu tiesību sistēmās bieži vien ietver pienākumu to veicējiem censties sasniegt šādu mērķi, tomēr ar šīm darbībām netiek
         īstenota šī vara.

      89      Tomēr tas, ka notāra darbībām ir vispārēju interešu mērķis, proti, tostarp garantēt privātpersonu starpā noslēgto aktu likumību
         un tiesisko drošību, ir primārs vispārējo interešu apsvērums, kas var pamatot iespējamus EKL 43. panta ierobežojumus, kas
         izriet no notāru darbībai raksturīgajām īpatnībām kā, piemēram, kontrole, kurai notāri ir pakļauti tiem piemērotajās iecelšanas
         amatā procedūrās, to skaita un to teritoriālās piekritības ierobežojums vai arī noteikumi par to atlīdzību, neatkarību, [amatu]
         nesavienojamību un neatceļamību no amata, tiktāl, ciktāl ar šiem ierobežojumiem minētos mērķus iespējams sasniegt un tie ir
         vajadzīgi šim nolūkam.

      90      Patiesība ir arī tas, ka notāram ir jāatsakās apliecināt likumā prasītajiem priekšnosacījumiem neatbilstošu darījumu vai vienošanos
         neatkarīgi no dalībnieku gribas. Tomēr pēc šādas atteikšanās šie pēdējie var brīvi izvēlēties, vai nu labot konstatēto nelikumību
         vai grozīt attiecīgā darījuma vai vienošanās noteikumus, vai arī no šā akta vai šīs vienošanās atteikties.

      91      Jautājumā par notariālajam aktam piemītošo pierādījuma spēku un izpildāmību nav apstrīdams, ka tie minētajiem aktiem piešķir
         būtiskas tiesiskās sekas. Tomēr ar to vien, ka kāda konkrēta darbība ietver ar šādām sekām apveltītu aktu taisīšanu, nevar
         būt pietiekami, lai šo darbību uzskatītu par tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā EKL 45. panta pirmās daļas izpratnē.

      92      Proti, jautājumā par notariālajam aktam piemītošo pierādījuma spēku ir jāpaskaidro, ka tas ir daļa no pierādīšanas kārtības,
         kas noteikta attiecīgās tiesību sistēmas likumos. Likumā kādam konkrētam aktam piešķirtais pierādījuma spēks tātad tieši neietekmē
         to, vai ar šā akta sastādīšanu saistītā darbība pati par sevi ir tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā, kā tas
         ir prasīts judikatūrā (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Thijssen, 8. punkts, un lietā Komisija/Spānija, 35. punkts).

      93      Turklāt nevar apgalvot, ka notariālais akts sava pierādījuma spēka dēļ būtu bezierunu kārtībā saistošs tiesai, kad tā īsteno
         savu rīcības brīvību, jo netiek apstrīdēts, ka tā lemj pēc savas iekšējās pārliecības, ņemot vērā visu informāciju par faktiem
         un pierādījumus, kas gūti tiesvedības gaitā.

      94      Jautājumā par apliecināta akta izpildāmību jānorāda, kā ir atzinusi Grieķijas Republika, ka tā ļauj izpildīt šajā aktā noteikto
         pienākumu bez vajadzības iepriekš vērsties tiesā.

      95      Tomēr ar apliecināta akta izpildāmību notāram nerodas tiesības, kas ietvertu tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā.
         Proti, lai arī notāra izdarīta atzīme uz apliecināta akta par izpildāmību šo pēdējo apvelta ar izpildāmību, tās pamatā ir
         dalībnieku griba taisīt aktu vai vienošanos, kuru atbilstību likumam iepriekš pārbauda notārs, un tos apveltīt ar šādu izpildāmību.

      96      Jāpārbauda arī, vai citas Grieķijas tiesību sistēmā notāriem uzticētās darbības, uz kurām atsaucas Grieķijas Republika, ietver
         tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā.

      97      Pirmām kārtām, jautājumā par notāram uzticētajiem uzdevumiem saistībā ar piespiedu izpildi jānorāda, ka tam galvenokārt ir
         uzticēts veikt pārdošanu izsolē un konkursa gadījumā sagatavot pārdošanas nosacījumus, kuros norāda, ka pirkuma maksa pienākas
         kreditoriem, un vajadzības gadījumā sagatavot kreditoru sarakstu.

      98      Tomēr jākonstatē, pirmkārt, ka notāra kompetencē nav pašam veikt priekšmeta, attiecībā uz kuru veicama piespiedu izpilde,
         apķīlāšanu. Otrkārt, izpildu dokumenta spēkā esamības, piespiedu izpildes procedūras vai parādsaistību apstrīdēšana atbilstoši
         Civilprocesa kodeksa 933. un nākamajiem pantiem ir veicama tiesā.

      99      Tādēļ redzams, ka notāriem saistībā ar piespiedu izpildi uzticētie uzdevumi tiek veikti tiesas uzraudzībā, kurai notāram ir
         jānosūta iespējamie iebildumi un kura turklāt pieņem galīgo lēmumu. Tādēļ šie uzdevumi paši par sevi nav uzskatāmi par tiešu
         un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Thijssen, 21. punkts; 2007. gada 29. novembra spriedumu lietā Komisija/Austrija, 41. un 42. punkts; lietā Komisija/Vācija, 43. un
         44. punkts, kā arī lietā Komisija/Portugāle, 37. un 41. punkts).

      100    Tas pats turklāt secināms par darbībām, kuras notārs veic saistībā ar grūtībās nonākušo uzņēmumu likvidāciju īpašā kārtībā,
         jo šīs darbības, kā atzīst arī pati Grieķijas Republika, ir analoģiskas tām, kuras notārs veic saistībā ar piespiedu pārdošanu
         izsolē.

      101    Turklāt attiecībā uz šā sprieduma 97.–100. punktā minētajām notāra darbībām jāpaskaidro, kā jau atgādināts tā 78. punktā,
         ka profesionāla darbība, lai arī tā ietver pat iespējami obligātu atbalstu tiesu darbībai, tomēr nav dalība valsts varas īstenošanā
         (iepriekš minētais spriedums lietā Reyners, 51. punkts).

      102    Jautājumā, otrkārt, par notāra iesaistīšanos vekseļu vai čeku neatzīšanas vai neapmaksas gadījumā jānorāda, kā skaidri atzīst
         Grieķijas Republika, ka šī iesaistīšanās, sagatavojot protestu, ir sagatavošanas posms vai nu piespiedu izpildei, vai prasībai
         tiesā. Taču saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts varas īstenošanu sagatavojošas darbības ir izslēgtas no EKL 45. panta pirmajā
         daļā paredzētās atkāpes (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Thijssen, 22. punkts; lietā Komisija/Spānija, 38. punkts; lietā Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, 47. punkts; lietā Komisija/Vācija, 38. punkts, un lietā Komisija/Portugāle, 36. punkts).

      103    Treškārt, jautājumā par tādiem darījumiem un aktiem kā lietu tiesību uz nekustamu mantu radīšana un nodošana, nekustamas mantas
         dāvināšana, paternitātes brīvprātīga atzīšana un novēlējumi, kas, lai tie būtu spēkā, ir jānoslēdz ar notariālu aktu, ir jānorāda
         uz šā sprieduma 82.–95. punktā izklāstītajiem apsvērumiem.

      104    Tas pats sakāms, ceturtkārt, par sabiedrību un nodibinājumu dibināšanas aktiem, kas, lai tie būtu spēkā, jānoformē ar apliecinātu
         aktu. Turklāt šajā ziņā jāpiebilst, no vienas puses, ka minēto organizāciju dibināšanai ir jāsaņem kompetentās iestādes apstiprinājums
         un, no otras puses, ka juridiskās personas tiesības tās iegūst, reģistrējot attiecīgajā reģistrā, kā arī publicējot Oficiālajā Vēstnesī statūtus, dibināšanas dokumentus un administratīvo lēmumu, ar kuru statūti ir apstiprināti.

      105    Attiecībā uz notāru īpašo statusu Grieķijas tiesību sistēmā pietiek vien atgādināt, kā izriet no šā sprieduma 77. un 80. punkta,
         ka to, vai attiecīgās darbības ietilpst EKL 45. panta pirmajā daļā paredzētajā atkāpē, jāpārbauda, ņemot vērā pašu attiecīgo
         darbību iedabu, nevis šo statusu kā tādu.

      106    Šajā ziņā tomēr ir jāizdara divi precizējumi. Pirmkārt, nav strīda par to, ka, izņemot gadījumus, kad notāra norīkošanu paredz
         tiesas ceļā, katram dalībniekam ir tiesības brīvi izvēlēties notāru. Lai arī notāru amata atlīdzība patiešām ir noteikta likumā,
         tomēr dažādu notāru sniegto pakalpojumu kvalitāte var atšķirties atkarībā tostarp no attiecīgo personu profesionālajām spējām.
         No tā izriet, ka attiecīgās teritoriālās piekritības robežās notāri profesionālo darbību veic, kā secinājumu 18. punktā norāda
         ģenerāladvokāts, valsts varas īstenošanai neraksturīgos konkurences apstākļos.

      107    Jānorāda, otrkārt, kā šajā jautājumā Grieķijas Republikas neapstrīdēta apgalvo Komisija, ka notāri ir tieši un personiski
         atbildīgi saviem klientiem par kaitējumu, kas rodas no jebkādas kļūdas, veicot savu darbību.

      108    Jautājumā par argumentu, kuru Grieķijas Republika izvirza, pamatodamās uz iepriekš minēto spriedumu lietā Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española, jāpaskaidro, ka lieta, kurā taisīts šis spriedums, attiecās uz EKL 39. panta 4. punkta, nevis EKL 45. panta pirmās daļas
         interpretāciju. Turklāt no minētā sprieduma 42. punkta izriet, ka Tiesa, nospriežot, ka kuģu kapteiņiem un viņu vietniekiem
         uzticētās funkcijas ir dalība valsts varas prerogatīvu īstenošanā, bija ņēmusi vērā viņu veikto funkciju kopumu. Tātad kuģu
         kapteiņiem un viņu vietniekiem notariālo darbību jomā uzticētos pienākumus vien, proti, testamentu noformēšanu, glabāšanu
         un nodošanu, Tiesa neizvērtēja šķirti no tādām pārējām viņu pilnvarām kā tostarp viņiem piešķirtajām tiesībām veikt piespiedu
         pasākumus vai sodīt.

      109    Turklāt ir jānoraida Grieķijas Republikas izvirzītā iebilde par to, ka šajā iebildumā esot pretruna, jo Komisija to vainojot
         vienlaicīgā EKL 43. panta un 45. panta pirmās daļas pārkāpumā. Šajā ziņā jānorāda, ka no prasības pieteikuma, to vērtējot
         globāli un ņemot vērā tā kontekstu, izriet, ka Komisija atbildētājai dalībvalstij pārmet EKL 43. panta pārkāpumu, kurš nav
         attaisnojams, ievērojot EKL 45. panta pirmo daļu. Proti, šīs abas Līguma normas, kā izriet no visiem iepriekš izklāstītajiem
         apsvērumiem, ir jāvērtē kopā, jo EKL 43. pants ir norma, no kuras EKL 45. panta pirmajā daļā ir paredzēta atkāpe.

      110    Šajos apstākļos jāsecina, ka notāra darbības, kā tās ir noteiktas pašreizējā Grieķijas tiesību sistēmā, nav dalība valsts
         varas īstenošanā EKL 45. panta pirmās daļas izpratnē.

      111    Tādēļ jākonstatē, ka Grieķijas regulējumā iecelšanai notāra amatā prasītais pilsonības nosacījums rada EKL 43. pantā aizliegtu
         diskrimināciju pilsonības dēļ.

      112    Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, jākonstatē, ka pirmais iebildums ir pamatots.

       Par otro iebildumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      113    Komisija pārmet Grieķijas Republikai, ka tā nav transponējusi Direktīvu 89/48 attiecībā uz notāra amatu. Saskaņā ar tās teikto
         šis amats nevarot būt izslēgts no minētās direktīvas piemērošanas jomas, jo notārs tieši un konkrēti nepiedalās valsts varas
         īstenošanā.

      114    Šī iestāde atgādina, ka Direktīvā 89/48 dalībvalstīm ir ļauts paredzēt vai nu zināšanu pārbaudi, vai adaptācijas laikposmu,
         ar ko varētu garantēt notāru gadījumā vajadzīgo augsto kvalifikācijas līmeni. Turklāt šīs direktīvas piemērošanas rezultātā
         tiekot nevis liegta notāru iecelšana amatā atlases ceļā, bet gan vienīgi dota iespēja minētajā atlasē piedalīties citu dalībvalstu
         pilsoņiem. Šāda piemērošana turklāt nekādi neietekmējot notāru iecelšanas kārtību.

      115    Turklāt tas, ka šīs pašas direktīvas sagatavošanas gaitā nekad nav ticis iztirzāts jautājums par minētās direktīvas piemērošanu
         notāra amatam un ka attiecībā uz šo amatu nav pieņemta neviena nozares direktīva, neesot juridiskā ziņā derīgs arguments.

      116    Tāpat tas vien, ka Savienības likumdevējs no kāda Savienības akta piemērošanas jomas ir izslēdzis noteiktas darbības, vēl
         nevarot izraisīt Direktīvas 89/48 nepiemērojamību attiecīgajām darbībām. Proti, gan Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada
         8. jūnija Direktīvas 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko
         tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV L 178, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā:
         13. nod., 25. sēj., 399. lpp.) 1. panta 5. punkta d) apakšpunktā, gan Direktīvas 2005/36 preambulas 41. apsvērumā notāra darbības
         tiek izslēgtas no šo direktīvu piemērošanas jomas tikai tiktāl, ciktāl tās ietver tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā.
         Tātad tas esot vienkāršs izņēmums, kas nekādi neietekmē EKL 45. panta pirmās daļas interpretāciju. Jautājumā par Eiropas Parlamenta
         un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV L 376, 36. lpp.) 2. panta 2. punkta
         l) apakšpunktu, kurā no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgtas notāra darbības, Komisija uzsver, ka tas, ka likumdevējs
         ir izvēlējies no minētās direktīvas piemērošanas jomas izslēgt kādu noteiktu darbību, nenozīmējot, ka šai darbībai būtu piemērojama
         EKL 45. panta pirmā daļa.

      117    Arī Padomes 1977. gada 22. marta Direktīva 77/249/EEK par pasākumiem, kas palīdz advokātiem sekmīgi īstenot brīvību sniegt
         pakalpojumus (OV L 78, 17. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 1. sēj. 52. lpp.), un Eiropas Parlamenta un
         Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīva 98/5/EK par pasākumiem, lai atvieglotu advokāta profesijas pastāvīgu praktizēšanu
         dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija (OV L 77, 36. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod.,
         3. sēj., 83. lpp.), neattiecoties uz lietu, jo notariālās darbības no to piemērošanas jomas ir izslēgtas, lai ļautu noteiktām
         dalībvalstīm ar atšķirīgu tiesisko tradīciju kā, piemēram, Apvienotajai Karalistei, liegt advokātiem no citām dalībvalstīm
         veikt darbības, kas parasti ir notariālas, lai arī Apvienotajā Karalistē tās veic īpaša advokātu kategorija, proti, “solicitors”.

      118    Eiropas Parlamenta 2006. gada 23. marta rezolūcija par juridiskajām profesijām un vispārējām interesēm tiesību sistēmu darbībā
         (OV C 292E, 105. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada rezolūcija”) esot tikai un vienīgi politisks akts, kura saturs esot neviennozīmīgs,
         jo, no vienas puses, šīs rezolūcijas 17. punktā Eiropas Parlaments esot apgalvojis, ka EKL 45. pants ir piemērojams notāra
         amatam, bet, no otras puses, tās 2. punktā tas esot apstiprinājis 1994. gada 18. janvāra rezolūcijā par notariāta stāvokli
         un organizāciju Kopienas divpadsmit dalībvalstīs (OV C 44, 36. lpp.; turpmāk tekstā – “1994. gada rezolūcija”) pausto nostāju,
         izsakot savu vēlmi, lai tiktu atcelts vairāku dalībvalstu regulējumā iecelšanai notāra amatā paredzētais pilsonības nosacījums.

      119    Grieķijas Republika ievadā norāda, ka šī prasība ir vienīgi par Direktīvu 89/48, nevis Direktīvu 2005/36, lai arī pirms šīs
         prasības celšanas pirmā no tām ar šo pēdējo ir atcelta.

      120    Šī dalībvalsts uzskata, pirmkārt, ka Direktīva 89/48, kā izriet no tās preambulas 12. apsvēruma, notāra amatam nav piemērojama.
         Turklāt jautājums par iespējamu tās piemērošanu šim amatam minētās direktīvas sagatavošanas gaitā nekad nav ticis iztirzāts.
         Turklāt neesot nevienas nozares direktīvas, kas būtu piemērojama minētajam amatam, lai arī šādas direktīvas ir par citām profesijām.
         Šo interpretāciju apstiprinot virkne tādu atvasināto tiesību aktu kā šā sprieduma 116. un 117. punktā minētie, kuros no to
         piemērošanas jomas ir izslēgts notāra amats. Turklāt 1994. un 2006. gada rezolūcijas apliecinot to, ka, pēc Savienības likumdevēja
         domām, šī profesija ietilpst EKL 45. panta pirmajā daļā.

      121    Otrkārt, Grieķijas Republika pārmet Komisijai, ka tā nav skaidri un pilnīgi izklāstījusi visus apgalvotā Direktīvas 89/48
         pārkāpuma pamatā esošos faktiskos un tiesiskos apstākļus.

       Tiesas vērtējums
      –       Par pieņemamību
      122    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, vai, izskatot prasību, kas celta atbilstoši EKL 226. pantam, ir konstatējama pienākumu
         neizpilde, ir jāizvērtē, ņemot vērā Savienības tiesību normas, kas ir spēkā tā termiņa beigās, ko Komisija ir noteikusi attiecīgajai
         dalībvalstij argumentētā atzinuma prasību izpildei (skat. it īpaši 1999. gada 9. novembra spriedumu lietā C‑365/97 Komisija/Itālija,
         Recueil, I‑7773. lpp., 32. punkts; 2006. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑275/04 Komisija/Beļģija, Krājums, I‑9883. lpp., 34. punkts,
         un 2009. gada 19. marta spriedumu lietā C‑270/07 Komisija/Vācija, Krājums, I‑1983. lpp., 49. punkts).

      123    Šajā lietā minētais termiņš beidzās 2006. gada 18. decembrī. Taču minētajā dienā Direktīva 89/48 joprojām bija spēkā, jo tā
         ar Direktīvu 2005/36 tika atcelta tikai kopš 2007. gada 20. oktobra. Tādēļ prasība, kas pamatota ar Direktīvas 89/48 netransponēšanu,
         nav bez priekšmeta (skat. pēc analoģijas 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑327/08 Komisija/Francija, 23. punkts).

      124    Tādēļ Grieķijas Republikas iebilde ir jānoraida.

      –       Par lietas būtību
      125    Komisija pārmet Grieķijas Republikai, ka tā neesot transponējusi Direktīvu 89/48 attiecībā uz notāra amatu. Tādēļ jāizvērtē,
         vai šī direktīva šim amatam ir piemērojama.

      126    Šajā ziņā jāņem vērā tiesiskā regulējuma, kurā tā ietilpst, konteksts.

      127    Tātad jānorāda, ka Direktīvas 89/48 preambulas 12. apsvērumā likumdevējs ir īpaši paredzējis, ka vispārējā sistēma augstākās
         izglītības diplomu atzīšanai nekādi “neierobežo [EKL 45.] panta piemērošanu [neliedz piemērot EKL 45. pantu]”. Šādi izteiktā
         atrunā ir pausta likumdevēja griba EKL 45. panta pirmajā daļā ietilpstošās darbības neietvert šīs direktīvas piemērošanas
         jomā.

      128    Taču Direktīvas 89/48 pieņemšanas laikā Tiesai vēl nebija bijusi iespēja spriest par to, vai notāra darbības ietilpst vai
         neietilpst EKL 45. panta pirmajā daļā.

      129    Turklāt nākamajos gados pēc Direktīvas 89/48 pieņemšanas Parlaments šā sprieduma 118. punktā minētajās 1994. gada un 2006. gada
         rezolūcijās ir gan, no vienas puses, apstiprinājis, ka EKL 45. panta pirmā daļa bija pilnībā jāpiemēro attiecībā uz notāra
         amatu, gan, no otras puses, paudis vēlmi, lai tiktu atcelts iespējai nodarboties ar šo amatu paredzētais pilsonības nosacījums.

      130    Turklāt laikā, kad tika pieņemta Direktīva 2005/36, ar kuru tika aizstāta Direktīva 89/48, pirmās no minētajām direktīvām
         preambulas 41. apsvērumā Savienības likumdevējs parūpējās paskaidrot, ka tā neliedz EKL 45. pantu piemērot “jo īpaši attiecībā
         uz notāriem”. Taču, formulējot šādu atrunu, Savienības likumdevējs nav ieņēmis nostāju par EKL 45. panta pirmās daļas un tādēļ
         – Direktīvas 2005/36 piemērojamību attiecībā uz notāra darbībām.

      131    Apliecinājums tam rodams tostarp šīs pēdējās direktīvas sagatavošanas materiālos. Proti, [likumdošanas atzinumā] par priekšlikumu
         Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par profesionālās kvalifikācijas atzīšanu (OV 2004, C 97E, 230. lpp.), kas 2004. gada
         11. februārī pieņemts pirmajā lasījumā, Parlaments ierosināja Direktīvas 2005/36 tekstā īpaši norādīt, ka to nepiemēro notāriem.
         Lai arī šis priekšlikums netika saglabāts nedz Grozītajā priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par profesionālo
         kvalifikāciju atzīšanu (COM(2004) 317, galīgā redakcija), nedz 2004. gada 21. decembra Kopējā nostājā (EK) Nr. 10/2005, ko
         Padome pieņēmusi saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 251. pantā noteikto procedūru, ar mērķi pieņemt Eiropas Parlamenta
         un Padomes direktīvu par profesionālās kvalifikācijas atzīšanu (OV 2005, C 58E, 1. lpp.), tas tā ir noticis nevis tāpēc, ka
         iecerētā direktīva būtu piemērojama notāra amatam, bet gan tostarp tāpēc, ka “atkāpe no brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu
         sniegšanas brīvības principiem attiecībā uz darbībām, kas ietver tiešu un konkrētu dalību valsts varas īstenošanā, [bija]
         paredzēta EKL 45. panta [pirmajā daļā]”.

      132    Šajā ziņā, ņemot vērā īpašos apstākļus, kādos norisēja likumdošanas process, kā arī no tiem izrietošo neskaidrību, kā izriet
         no iepriekš atgādinātā tiesību aktu konteksta, šķiet, nav konstatējams, ka argumentētajā atzinumā atvēlētā termiņa beigās
         ir bijis pietiekami skaidrs pienākums dalībvalstīm transponēt Direktīvu 89/48 attiecībā uz notāra amatu.

      133    Tāpēc otrais iebildums ir jānoraida.

      134    Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, iecelšanu notāra amatā pakārtojot pilsonības nosacījumam,
         Grieķijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā noteiktos pienākumus un pārējā daļā prasība ir noraidāma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      135    Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punktu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
         Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Ņemot
         vērā, ka Komisijas prasība tika apmierināta tikai daļēji, ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus
         pats.

      136    Atbilstoši tā paša reglamenta 69. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pašas. Tādēļ Čehijas Republika, Francijas Republika, Lietuvas Republika, Slovēnijas Republika, Slovākijas Republika
         un Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      iecelšanu notāra amatā pakārtojot pilsonības nosacījumam, Grieķijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā noteiktos pienākumus;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt;
      3)      Eiropas Komisija, Grieķijas Republika, Čehijas Republika, Francijas Republika, Lietuvas Republika, Slovēnijas Republika, Slovākijas
            Republika un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanas izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


Tiesas spriedums 1995. gada 24. janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Lieta C-359/93.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1988. gada 14. janvārī. # Asociación provincial de armadores de buques de pesca de Gran Sol de Pontevedra (Arposol) pret Eiropas Kopienu Padomi. # Pieņemamība. # Lieta 55/86.


Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2010. gada 8.jūlijā. # Christophe Lesniak pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-67/06.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2015. gada 26. februārī.#Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali pret Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc.coop.arl – Federconsorzi un Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi.#Corte suprema di cassazione lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 288. panta trešā daļa – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – Direktīva 2000/35/EK – 2., 3. un 6. pants – Direktīva 2011/7/ES – 2., 7. un 12. pants – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas varētu valsts kreditoram nelabvēlīgi grozīt tāda prasījuma procentus, kurš radies pirms šīm direktīvām.#Lieta C-104/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2015. gada 26. februārī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — LESD 288. panta trešā daļa — Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos — Direktīva 2000/35/EK — 2., 3. un 6. pants — Direktīva 2011/7/ES — 2., 7. un 12. pants — Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas varētu valsts kreditoram nelabvēlīgi grozīt tāda prasījuma procentus, kurš radies pirms šīm direktīvām”
      Lieta C‑104/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte suprema di cassazione (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 28. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 5. martā, tiesvedībā

            Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali

      pret

            Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi
          , preventīvās vienošanās ar kreditoriem procesā,

            Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi .

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], tiesneši E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] (referents) un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi vārdā – D. Santosuosso un G. Niccolini, avvocati,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – G. Zavvos, pārstāvis, kam palīdz A. Franchi, avvocatessa,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/35/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV L 200, 35. lpp.) 2., 3. un 6. panta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. februāra Direktīvas 2011/7/ES par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV L 48, 1. lpp., un labojums OV 2012, L 233, 3. lpp.) 2., 7. un 12. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (Lauksaimniecības, pārtikas un mežsaimniecības politikas ministrija, turpmāk tekstā – “ministrija”) un Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl (Itālijas lauksaimniecības kooperatīvs), preventīvas vienošanās ar kreditoriem procesā (turpmāk tekstā – “Federconsorzi”), un Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi (Federconsorzi kreditoriem nodoto aktīvu likvidācija tiesas ceļā) par kāda Federconsorzi prasījuma pret ministriju procentiem.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2000/35, kas tika atcelta ar Direktīvu 2011/7 no 2013. gada 16. marta, 1. pantā bija paredzēts, ka šo direktīvu piemēroja visiem maksājumiem, kas tiek veikti kā atlīdzība komercdarījumos. Atbilstoši tās 2. pantam ““komercdarījumi” ir darījumi starp uzņēmumiem vai starp uzņēmumiem un valsts iestādēm, kuri izraisa preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību”.

               4

               Direktīvas 2000/35 3. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums gādāt, lai kreditoram ir tiesības uz procentiem par kavētu maksājumu tādā mērā, kādā viņš ir izpildījis savas līgumsaistības un juridiskos pienākumus un nav saņēmis attiecīgo summu laikā, ja vien debitors ir atbildīgs par nokavējumu, un tajā ir noteiktas normas par procentu maksājamības dienu un to likmes noteikšanu. Šī 3. panta 3. punkts ir izteikts šādi:
               “Dalībvalstis paredz, ka nolīgums par maksājuma dienu vai par kavēta maksājuma sekām, kas neatbilst 1. punkta b) līdz d) apakšpunkta un 2. punkta noteikumiem, nav jāizpilda vai tas ir par iemeslu prasībai par zaudējumu atlīdzību, ja, ņemot vērā visus lietas apstākļus, tai skaitā labu tirdzniecības praksi un ražojuma īpašības, nolīgums ir redzami netaisns pret kreditoru. Nosakot, vai līgums ir redzami netaisns pret kreditoru, ņem vērā, inter alia, vai debitoram ir objektīvs iemesls novirzīties no 1. punkta b) līdz d) apakšpunkta un 2. punkta noteikumiem. Ja ir noteikts, ka šāds nolīgums ir redzami netaisns, piemēro likumā noteiktos noteikumus, ja vien valsts tiesas nenosaka atšķirīgus un taisnīgus nosacījumus.”

               5

               Minētās direktīvas 6. pantā ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2002. gada 8. augustam izpildītu šīs direktīvas prasības. [..]
               [..]
               2.   Dalībvalstīs var palikt spēkā vai stāties spēkā noteikumi, kas ir labvēlīgāki kreditoram, nekā šīs direktīvas izpildei vajadzīgie noteikumi.
               3.   Transponējot šo direktīvu, dalībvalstis var neparedzēt:
               [..]

                        b)

                        līgumus, kas ir noslēgti pirms 2002. gada 8. augusta [..]

                  [..].”

               6

               Savukārt Direktīvas 2011/7 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Šīs direktīvas mērķis apkarot maksājumu kavējumus komercdarījumos, lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu darbību, tādējādi veicinot uzņēmumu un jo īpaši MVU konkurētspēju.
               2.   Šo direktīvu piemēro visiem maksājumiem, ko veic kā atlīdzību komercdarījumos.
               [..]”

               7

               Direktīvas 2011/7 2. panta 1. punktā norādītā “komercdarījuma” definīcija ir identiska iepriekš Direktīvā 2000/35 sniegtajai.

               8

               Direktīvas 2011/7 7. pantā ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis paredz, ka līguma noteikums vai prakse attiecībā uz maksājuma dienu vai termiņu, nokavējuma procentu likmi vai atgūšanas izmaksu kompensāciju nav izpildāma vai rada iemeslu prasībai par zaudējumu atlīdzību, ja tā ir redzami netaisna pret kreditoru.
               Nosakot, vai līguma noteikums vai prakse ir redzami netaisna pret kreditoru šā punkta pirmās daļas nozīmē, ņem vērā visus lietas apstākļus, tostarp:

                        a)

                        jebkādu tādu būtisku novirzi no labas tirdzniecības prakses, kura ir pretēja labai ticībai un taisnīgai darījumu veikšanai;

                        b)

                        ražojuma vai pakalpojuma īpašības; un

                        c)

                        to, vai parādniekam ir objektīvs iemesls novirzīties no likumisko nokavējuma procentu likmes, no 3. panta 5. punktā, 4. panta 3. punkta a) apakšpunktā, 4. panta 4. punktā un 4. panta 6. punktā minētā maksājumu termiņa vai no 6. panta 1. punktā minētās fiksētās summas.

                  2.   Šā panta 1. punkta nolūkā uzskata, ka redzami netaisns ir līguma noteikums vai prakse, kas izslēdz nokavējuma procentus.
               3.   Šā panta 1. punkta nolūkā prezumē, ka redzami netaisns ir līguma noteikums vai prakse, kas izslēdz 6. pantā minēto atgūšanas izmaksu kompensāciju.
               [..]”

               9

               Šīs direktīvas 12. pantā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2013. gada 16. martam izpildītu 1. līdz 8. panta un 10. panta prasības. [..]
               [..]
               3.   Dalībvalstīs var palikt spēkā vai stāties spēkā noteikumi, kas kreditoram ir labvēlīgāki nekā šīs direktīvas prasību izpildei vajadzīgie noteikumi.
               4.   Transponējot šo direktīvu, dalībvalstis lemj par to, vai to attiecināt uz līgumiem, kas noslēgti pirms 2013. gada 16. marta.”

         Itālijas tiesības

               10

               Pēc Otrā Pasaules kara Itālijas iestādes izveidoja centralizētu pārvaldības sistēmu apgādei ar graudaugiem un citiem lauksaimniecības produktiem, ko regulēja 1948. gada 23. janvāra Leģislatīvais dekrēts Nr. 169 par to, ka valsts uzņemas saistības, kas izriet no graudaugu, blakusproduktu un citu produktu, kuri paredzēti maizes cepšanai un pārtikas makaronu ražošanai, importa no 1946.–1947. graudaugu ražas gada (decreto legislativo n. 169 – Assunzione a carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di cereali derivati e prodotti comunque destinati alla pani-pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946/47), vēlāk – 1957. gada 22. decembra Likums Nr. 1294 par izejvielu, pārtikas produktu un citu nepieciešamības produktu iepirkumiem ārzemēs valsts vārdā (legge n. 1294 – Acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali, 1958. gada 13. janvāraGURI Nr. 9).

               11

               Šajā tiesiskā regulējuma ietvarā obligātā šo pārtikas produktu krājumu pārvaldība tika uzticēta esošajām lauksaimniecības organizācijām, kas izveidotas kooperatīvo sabiedrību formā katrā provincē. Federconsorzi bija valsts līmenī izveidota organizācija, kurā bija apvienoti visi šie kooperatīvi, kuriem valsts bija uzticējusi nodrošināt apgādi ar pārtikas produktiem, nosakot pienākumu ik gadus sniegt to pārvaldības atskaiti valstij, kura tiem atlīdzināja izdevumus.

               12

               Lauksaimniecības kooperatīvi tika pārveidoti ar 1999. gada 28. oktobra Likumu Nr. 410 par lauksaimniecības kooperatīvu jauno regulējumu (legge n. 410 – Nuovo ordinamento dei consorzi agrari, 1999. gada 11. novembraGURI Nr. 265), ar ko Federconsorzi tika izformēta un tika piemērota preventīvā vienošanās ar kreditoriem. Esošie prasījumi ir aplūkoti šī likuma 8. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru:
               “Prasījumi, kas izriet no obligāto krājumu pārvaldības un valsts lauksaimniecības produktu tirdzniecības, kuru veic lauksaimniecības kooperatīvi valsts vārdā un interesēs, un kas ir šiem lauksaimniecības kooperatīviem šī likuma spēkā stāšanās datumā, kādi tie izriet no iesniegtajiem aprēķiniem, kas apstiprināti ar galīgajiem lauksaimniecības un mežsaimniecības ministrijas izpilddekrētiem un reģistrēti Corte dei conti [(Revīzijas tiesā)], kā arī izmaksas un procenti, kam iestājies maksāšanas termiņš, skaitot no attiecīgo grāmatvedības rēķinu slēgšanas datuma, kas norādīts tajos pašos dekrētos, līdz 1997. gada 31. decembrim tiek apmierināti, Valsts kases, budžeta un ekonomiskās programmēšanas ministrijai piešķirot kooperatīviem valsts vērtspapīrus.”

               13

               Šis pants tika grozīts ar 2000. gada 23. decembra Likumu Nr. 388 par valsts gada un daudzgadu budžeta veidošanas noteikumiem (2001. gada Finanšu likums) (legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001), 2000. gada 29. decembra parastais GURI pielikums Nr. 302,), kura 130. pantā ir noteikts:
               “[..]

                        b)

                        8. panta pirmā daļa in fine tiek papildināta ar šādu daļu: “Šajā punktā norādītie procenti tiek aprēķināti: līdz 1995. gada 31. decembrim atbilstoši oficiālajai diskonta likmei, kam pieskaita 4,4 punktus, ar ikgadējo kapitalizāciju; 1996. un 1997. gadam – tikai atbilstoši likumiskajiem procentiem.”

                  [..]”

               14

               2012. gada 2. marta Dekrētlikuma Nr. 16, kas tika pieņemts pēc prasības celšanas Corte suprema di cassazione (Kasācijas tiesa) pamatlietā, par steidzamības pasākumiem fiskālās vienkāršošanas jautājumā, kontroles procedūru efektivitāti un pastiprināšanu (decreto-legge n. 16 – Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento, 2012. gada 2. martaGURI Nr. 52, turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 16/2012”), kas pārveidots par likumu, grozītā redakcijā, ar 2012. gada 26. aprīļa Likumu Nr. 44 (2012. gada 28. aprīļa parastais GURI pielikums Nr. 99), 12. pantā tiek paredzēts:
               “Prasījumi, kas izriet no obligāto krājumu pārvaldības un valsts lauksaimniecības produktu tirdzniecības, kuru veic lauksaimniecības kooperatīvi valsts vārdā un interesēs, kas nav prasījumi, kuri ir apmierināti atbilstoši 1999. gada 28. oktobra Likuma Nr. 410, kas grozīts ar 2000. gada 23. decembra Likuma Nr. 388 130. pantu, 8. panta 1. punktam, kādi tie izriet no iesniegtajiem aprēķiniem, kas apstiprināti ar galīgajiem Lauksaimniecības un mežsaimniecības ministrijas izpilddekrētiem un reģistrēti Corte dei conti un kas apmierināmi attiecībā uz personām, kurām uz tiem ir tiesības, kā arī izmaksas un procenti, kam iestājies maksāšanas termiņš, skaitot no attiecīgo grāmatvedības rēķinu slēgšanas datuma, kas norādīts tajos pašos dekrētos, rada procentus, kurus aprēķina: līdz 1995. gada 31. decembrim atbilstoši oficiālajai diskonta likmei, kam pieskaita 4,4 punktus, ar ikgadējo kapitalizāciju, un laikposmā pēc tam – tikai atbilstoši likumiskajiem procentiem.”

               15

               Turklāt Direktīva 2000/35 tika transponēta Itālijas tiesību sistēmā ar 2002. gada 9. oktobra Leģislatīvo dekrētu Nr. 231 (decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, 2002. gada 23. oktobraGURI Nr. 249), kura 11. pantā ir noteikts, ka tā noteikumi nav piemērojami līgumiem, kas noslēgti pirms 2002. gada 8. augusta.

               16

               2012. gada 9. novembra Leģislatīvais dekrēts Nr. 192 par grozījumiem 2002. gada 9. oktobra Leģislatīvajā dekrētā Nr. 231 par Direktīvas 2011/7/ES par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos atbilstoši 10. panta pirmajai daļai 2011. gada 11. novembra Likumā Nr. 180 (decreto legislativo n. 192, recante Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11. novembre 2011, n.° 180, 2012. gada 15. novembraGURI Nr. 267) transponēja Direktīvu 2011/7. Tā 3. pantā ir noteikts, ka tā noteikumi ir piemērojami darījumiem, kas noslēgti no 2013. gada 1. janvāra.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               17

               Ar 2004. gada 22. novembra spriedumu Corte di appello di Roma (Romas Apelācijas tiesa) noteica, ka Federconsorzi kā 58 provinču lauksaimniecības kooperatīvu prasījumu pret ministriju sakarā ar to izdevumiem 1967. gadā obligāto krājumu pārvaldībā cesionāres prasījuma summa ir EUR 511 878 997,39. Lai aprēķinātu šo summu, šī tiesa noraidīja 1999. gada 28. oktobra Likuma Nr. 410 8. panta 1. punkta piemērošanu, uzskatot, ka šī norma attiecās tikai uz izskatāmo strīdu izbeigšanu ar lauksaimniecības kooperatīviem un nav piemērojama citām personām, šo kooperatīvu prasījumu cesionāriem. Tā noteica procentu sākuma datumu 1982. gada 31. janvāri, šī prasījuma rašanās datumu, kompensēja abu pušu savstarpējos prasījumus 1991. gada 4. jūlijā un aprēķināja procentus no atlikušās summas, tos kapitalizējot reizi pusgadā laikposmā no 1991. gada 5. jūlija līdz 2004. gada 30. jūnijam, piemērojot procentus līdz faktiskajai samaksai.

               18

               Šis spriedums tika atcelts ar Corte suprema di cassazione2007. gada 13. decembra spriedumu, kas nosūtīja lietu atpakaļ Corte d’appello di Roma, kura ar 2011. gada 14. oktobra spriedumu no jauna konstatēja, ka 2004. gada 30. jūnijā ministrijas parāds sasniedza EUR 551 878 997,39, kam pieskaitāmi papildprocenti, kas atbilst oficiālajai diskonta likmei, kam pieskaita 4,4 punktus, ko reizi pusgadā kapitalizē, skaitot no 2004. gada 1. jūlija līdz faktiskai samaksai. Šī tiesa tostarp norādīja, ka starp valsti un Federconsorzi pastāvēja ex lege pilnvarojums ar mērķi deleģēt lauksaimniecības produktu krājumu apgādes funkciju, jo šis pilnvarojums tika īstenots ar pilnīgu pārvaldības un finanšu autonomiju, pienākumu ik gadus atskaitīties un tiesībām uz izdevumu atmaksu.

               19

               Ministrija iesniedza kasācijas sūdzību par pēdējo minēto spriedumu, atsaucoties uz 1999. gada 28. oktobra Likuma Nr. 410 8. panta 1. punkta pārkāpumu.

               20

               Tiesvedības gaitā tiesas ieceltais Federconsorzi likvidators tostarp apgalvoja, ka Dekrētlikuma Nr. 16/2012, kas pieņemts pēc kasācijas sūdzības iesniegšanas un ko ministrija lūdza piemērot, 12. panta 6. punkts ir nesaderīgs ar Direktīvu 2000/35 un 2011/7. Šajā ziņā viņš norādīja, ka ar šo leģislatīvo aktu, kas ir pieņemts pēc šīm direktīvām, Itālijas valsts noteica savam kreditoram ne tikai procentu samazinājumu par maksājumu, kas bija jāsamaksā līdz 1995. gadam, kavējumu, ik gadus kapitalizējot šos procentus, tā vietā, lai tos kapitalizētu reizi pusgadā, bet arī no 1995. gada piemēroja tikai likumiskos procentus, lai gan šīs direktīvas, kā uzskata likvidators, liedza valsts likumdevējam iejaukties, lai liegtu valsts kreditoram tiesības uz nokavējuma procentiem par jau esošu prasījumu samaksas kavējumu, tajā skaitā prasījumiem, kas izriet no attiecībām, kuras radušās pirms 2002. gada 8. augusta vai 2013. gada 16. marta.

               21

               Ministrija lūdza atzīt, ka Direktīva 2000/35 un 2002. gada 9. oktobra Leģislatīvais dekrēts Nr. 231 nav piemērojami pamatlietas faktiem tādēļ, ka, pirmkārt, pušu starpā ir bijis nevis komercdarījums, bet publisko tiesību attiecības un, otrkārt, ka šī direktīva un šis leģislatīvais dekrēts nav piemērojami līgumiem, kas noslēgti pirms 2002. gada 8. augusta.

               22

                  Corte suprema di cassazione ievadā izklāsta, ka Dekrētlikuma Nr. 16/2012 12. panta 6. punkts ir piemērojams pamatlietai, jo, šim dekrētlikumam stājoties spēkā, uz piemērojamo procentu likmi un procentu kapitalizāciju neattiecās nolēmums, kam būtu res judicata spēks.

               23

               Iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka nevar tikt izslēgts, ka starp lauksaimniecības kooperatīviem un valsti pastāvošais ex lege pilnvarojums obligāto krājumu pārvaldībai ir komercdarījums Direktīvas 2000/35 un Direktīvas 2011/7 izpratnē.

               24

               Tā uzskata, otrkārt, ka nav acīmredzami nepamatota Federconsorzi likvidatora tēze, ka šīs direktīvas neļauj pieņemt noteikumus, kas ir piemērojami attiecībām, kuras radušās pirms 2002. gada 8. augusta vai 2013. gada 16. marta, liedzot procentu samaksu par nokavētiem maksājumiem. Tādējādi tā uzskata, ka ir jānovērtē Dekrētlikuma Nr. 16/2012 12. panta 6. punkta saderīgums ar Savienības tiesību normām.

               25

               Šādos apstākļos Corte suprema di cassazione nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai ex lege pilnvarojuma attiecības, kas pastāv starp valsts iestādi un lauksaimniecības kooperatīviem (attiecības, atbilstoši kurām ir radies prasījums, kuru kooperatīvi vēlāk nodeva Federconsorzi, un tā savukārt maksātnespējas procedūras ietvaros nodeva to saviem kreditoriem) saistībā ar lauksaimniecības produktu piegādi un izplatīšanu, kā tas ir paredzēts 1948. gada 23. janvāra Leģislatīvajā dekrētā Nr. 169 un 1957. gada 22. decembra Likumā Nr. 1294, ietilpst komercdarījuma definīcijā, kas ir sniegta Direktīvas 2000/35 2. pantā un Direktīvas 2011/7 2. pantā?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai pienākums transponēt Direktīvu 2000/35 (6. panta 2. punkts) un Direktīvu 2011/7 (12. panta 3. punkts), pastāvot iespējai saglabāt spēkā labvēlīgākus noteikumus, nozīmē pienākumu nepasliktināt vai pat izslēgt kavējuma procentu likmi, kas ir piemērojama direktīvu spēkā stāšanās brīdī jau pastāvošajām attiecībām?

                        3)

                        Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai pienākums nepasliktināt jau pastāvošajām attiecībām piemērojamo kavējuma procentu likmi ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams vienveidīgam, procentus reglamentējošam tiesiskajam regulējumam, kurā līdz noteiktam laikposmam (šajā lietā – no 1982. gada 31. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim) ir paredzēta likumā nenoteiktas likmes un saliktas procentu likmes piemērošana, kas var būt pat gada, nevis sešu mēnešu likme, ko ir lūdzis piemērot kreditors, un pēc šā laikposma – tikai likumā noteikto procentu samaksa, paredzot tādu regulējumu, kas, ņemot vērā šobrīd izskatāmās lietas īpašos apstākļus [..], ne vienmēr ir nelabvēlīgs kreditoram?

                        4)

                        Vai pienākums transponēt Direktīvu 2000/35 (6. pants) un Direktīvu 2011/7 (12. pants), ciktāl šajās direktīvās saistībā ar aizliegumu ļaunprātīgi izmantot līgumtiesisko brīvību par sliktu kreditoram attiecīgi 3. panta 3. punktā un 7. pantā ir paredzēts, ka netaisnīgi līguma noteikumi vai prakse nav spēkā, nozīmē aizliegumu valstij iesaistīties, pieņemot tiesību normas, kas saistībā ar attiecībām, kurās valsts ir viena no dalībniecēm un kuras ir pastāvējušas direktīvu spēkā stāšanās brīdī, izslēdz kavējuma procentu piemērošanu?

                        5)

                        Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir apstiprinoša, vai pienākums neiesaistīties jau pastāvošās attiecībās, kurās viena no pusēm ir valsts, ieviešot noteikumu, kas izslēdz kavējuma procentu piemērošanu, ir piemērojams vienveidīgam, procentus reglamentējošam tiesiskajam regulējumam, kurā līdz noteiktam laikposmam (šajā lietā – no 1982. gada 31. janvāra līdz 1995. gada 31. decembrim) ir paredzēta likumā nenoteiktas likmes un saliktas procentu likmes piemērošana, kas var būt pat gada, nevis sešu mēnešu likme, ko ir lūdzis piemērot kreditors, un pēc šā laikposma – tikai likumā noteikto procentu samaksa, paredzot tādu regulējumu, kas, ņemot vērā šobrīd izskatāmās lietas īpašos apstākļus [..], ne vienmēr ir nelabvēlīgs kreditoram?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               26

               Vispirms ir jānorāda, ka Dekrētlikums Nr. 16/2012 tika pieņemts, kad spēkā vēl bija Direktīva 2000/35, pēc Direktīvas 2011/7 pieņemšanas un spēkā stāšanās, bet pirms pēdējās minētās transponēšanas termiņa beigām.

               27

               Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 15. un 16. punkta, Itālijas Republika ir izmantojusi dalībvalstīm Direktīvas 2000/35 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā doto iespēju, transponējot direktīvu, neiekļaut līgumus, kas ir noslēgti pirms 2002. gada 8. augusta, un pēc Dekrētlikuma Nr. 16/2012 pieņemšanas ir izmantojusi Direktīvas 2011/7 12. panta 4. punktā paredzēto iespēju neiekļaut līgumus, kas noslēgti pirms 2013. gada 16. marta.

               28

               No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Federconsorzi prasījums, par ko ir pamatlieta, ir radies saistībā ar attiecībām, kuras iesniedzējtiesa kvalificē kā ex lege pilnvarojumu, kurš pastāvēja līdz 1967. gadam, starp Itālijas valsti un lauksaimniecības kooperatīviem, jo šis prasījums radās no izdevumu prasījumu cesijas, ko šie kooperatīvi tika samaksājuši pirms šī datuma valsts vārdā un labā šī pilnvarojuma ietvaros.

               29

               Iesniedzējtiesa tomēr šaubās, vai no pienākuma transponēt Direktīvu 2000/35 un Direktīvu 2011/7, kā arī pirmās direktīvas 3. panta 3. punktu un 6. pantu, kā arī otrās direktīvas 7. un 12. pantu, izriet, ka Itālijas Republika nevarēja tiesiski pieņemt Dekrētlikuma Nr. 16/2012, kas pārveidots par likumu, normas, kuras var grozīt Federconsorzi prasījuma procentus tai par sliktu.

               30

               Ņemot vērā šos elementus, ir jāuzskata, ka ar otro līdz piekto jautājumu, kas jāpārbauda kopā un vispirms, iesniedzējtiesa jautā, vai LESD 288. panta trešā daļa un Direktīvas 2000/35 3. panta 3. punkts un 6. pants, kā arī Direktīvas 2011/7 7. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz dalībvalstij, kura ir izmantojusi pirmās direktīvas 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju, otrās direktīvas transponēšanas termiņā pieņemt tādas tiesību normas kā pamatlietā aplūkotās, kas varētu valsts kreditoram nelabvēlīgi grozīt tāda prasījuma procentus, kas izriet no tāda līguma īstenošanas, kas noslēgts pirms 2002. gada 8. augusta.

               31

               Šajā ziņā ir tikai jānorāda, ka iespēja dalībvalstij, transponējot Direktīvu 2000/35, neiekļaut pirms 2002. gada 8. augusta noslēgtus līgumus, kā to ir izdarījusi Itālijas Republika, pieņemot 2002. gada 9. oktobra Leģislatīvā dekrēta Nr. 231 11. pantu, ir skaidri paredzēta šīs direktīvas 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā un tādēļ, ja to izmanto, visi tās noteikumi ratione temporis nav piemērojami šiem līgumiem.

               32

               Turklāt valsts kreditoram nelabvēlīgs ar leģislatīvu aktu, kas pieņemts Direktīvas 2011/7 transponēšanas termiņā, veikts grozījums tāda prasījuma procentos, kas izriet no tāda līguma īstenošanas, kas noslēgts pirms 2013. gada 16. marta, katrā ziņā nav uzskatāms par tādu, kas varētu būtiski apdraudēt šīs direktīvas noteiktā rezultāta sasniegšanu (skat. spriedumu Inter-Environnement Wallonie, C‑129/96, EU:C:1997:628, 45. punkts), jo tās 12. panta 4. punktā dalībvalstīm ir dota iespēja neiekļaut līgumus, kas noslēgti pirms šī līguma, un attiecīgā dalībvalsts varēja tādējādi īstenot šo iespēju.

               33

               Tādējādi no pienākuma transponēt Direktīvu 2011/7 nevar izrietēt, ne arī var secināt no šīs direktīvas 12. panta 3. punkta, kas ļauj dalībvalstīm atstāt spēkā vai pieņemt kreditoram labvēlīgākus noteikumus nekā šīs direktīvas prasību izpildei vajadzīgie noteikumi, vai šīs pašas direktīvas 7. panta par netaisniem līgumiem, noteikumiem vai praksi, ka dalībvalsts, kas ir izmantojusi Direktīvas 2000/35 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju, Direktīvas 2011/7 transponēšanas termiņā nevar grozīt valsts kreditoram par sliktu tāda prasījuma procentus, kas izriet no tāda līguma īstenošanas, kas noslēgts pirms 2002. gada 8. augusta, tomēr neskarot tiesību aizsardzības līdzekļus, kas valsts tiesībās varētu būt attiecībā uz šādu grozījumu.

               34

               Tā pamatlietā, ja pieņemtu, ka saistība starp Itālijas valsti un lauksaimniecības kooperatīviem var tikt kvalificēta kā “komercdarījums” Direktīvas 2011/7 2. panta izpratnē un tā varētu ietilpt šīs direktīvas materiālajā tvērumā, katrā ziņā direktīva neliedz pieņemt Dekrētlikuma Nr. 16/2012 noteikumus.

               35

               Ņemot vērā šos apsvērumus, uz otro līdz piekto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 288. panta trešā daļa un Direktīvas 2000/35 3. panta 3. punkts un 6. pants, kā arī Direktīvas 2011/7 7. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij, kura ir izmantojusi pirmās direktīvas 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju, otrās direktīvas transponēšanas termiņā pieņemt tādas tiesību normas kā pamatlietā aplūkotās, kas varētu valsts kreditoram nelabvēlīgi grozīt tāda prasījuma procentus, kas izriet no tāda līguma īstenošanas, kas noslēgts pirms 2002. gada 8. augusta.

               36

               Ņemot vērā uz otro līdz piekto jautājumu sniegto atbildi, uz pirmo jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               37

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pamatlietas pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

                     LESD 288. panta trešā daļa un Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 29. jūnija Direktīvas 2000/35/EK par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 3. panta 3. punkts un 6. pants, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 16. februāra Direktīvas 2011/7/ES par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 7. un 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neliedz dalībvalstij, kura ir izmantojusi pirmās direktīvas 6. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju, otrās direktīvas transponēšanas termiņā pieņemt tādas tiesību normas kā pamatlietā aplūkotās, kas varētu valsts kreditoram nelabvēlīgi grozīt tāda prasījuma procentus, kas izriet no tāda līguma īstenošanas, kas noslēgts pirms 2002. gada 8. augusta.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta), 2015. gada 4. septembris.#National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) u.c. pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi pret Irānu kodolieroču izplatīšanas novēršanai – Līdzekļu iesaldēšana – Prasība atcelt tiesību aktu – Valsts apakšstruktūra – Tiesības un interese celt prasību – Pieņemamība – Pienākums norādīt pamatojumu – Juridiskā pamata norādīšana un izvēle – Padomes kompetence – Savienības tiesību aktu paredzamības princips – Saistītas struktūras jēdziens – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Samērīgums – Tiesības uz īpašumu.#Lieta T-577/12.


Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2015. gada 18. marta spriedums.#Jean-Marie Cahier u.c. pret Eiropas Savienības Padomi un Eiropas Komisiju.#Ārpuslīgumiskā atbildība – Aizliegums no diviem mērķiem paredzētām vīnogu šķirnēm ražotā vīna ražotājiem pašiem veikt no diviem mērķiem paredzētām vīnogu šķirnēm saražotā vīna daudzuma, kas pārsniedz parasti saražotā vīna daudzumu, destilēšanu par spirtu – Valsts iestāžu veikta šā tiesiskā regulējuma piemērošana.#Apvienotās lietas T‑195/11, T‑458/11, T‑448/12 un T‑41/13.