Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2003. gada 17. decembrī. # DLD Trading Co. pret Eiropas Savienības Padomi. # Lieta T-146/01.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1997. gada 30. janvārī. # E.J.M. de Jaeck pret Staatssecretaris van Financiën. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums. # Lieta C-340/94.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 22.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 89/686/EEK. # Lieta C-103/01.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1983. gada 14. jūlijā. # Sven-Ole Mogensen un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis - Paaugstināšana amatā. # Lieta 10/82.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 6. decembra spriedums.#Bundesrepublik Deutschland pret Karen Dittrich u.c. un Jörg-Detlef Müller pret Bundesrepublik Deutschland.#Bundesverwaltungsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Valsts tiesiskais regulējums – Ierēdņiem slimības gadījumā maksātais pabalsts – Direktīva 2000/78/EK – 3. pants – Piemērošanas joma – “Darba samaksas” jēdziens.#Apvienotās lietas C‑124/11, C‑125/11 un C‑143/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 6. decembrī (
            *1
         )
      “Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā — Valsts tiesiskais regulējums — Ierēdņiem slimības gadījumā maksātais pabalsts — Direktīva 2000/78/EK — 3. pants — Piemērošanas joma — “Darba samaksas” jēdziens”
      Apvienotās lietas C-124/11, C-125/11 un C-143/11
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesverwaltungsgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2010. gada 28. oktobrī un kas Tiesā reģistrēti 2011. gada 9. un 24. martā, tiesvedībās

            Bundesrepublik Deutschland

      pret

            Karen Dittrich
          (C-124/11),

            Bundesrepublik Deutschland

      pret

            Robert Klinke
          (C-125/11),
      un

            Jörg-Detlef Müller

      pret

            Bundesrepublik Deutschland
          (C-143/11).
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda trešās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis], T. fon Danvics [T. von Danwitz] un D. Švābi [D. Šváby] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs K. Malačeks [K. Malaček], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 3. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  K. Dittrich, R. Klinke un J.-D. Müller vārdā – D. Siegfried, Rechtsanwalt,

               —

               Vācijas valdības vārdā – M. Dohmen, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Enegren un S. Grünheid, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 28. jūnijā tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Šie lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvu 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV L 303, 16. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 5. nod., 4. sēj., 79. lpp.).

               2

               Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībās starp federālā civildienesta ierēdņiem un Bundesrepublik Deutschland [Vācijas Federatīvo Republiku] jautājumā par viņu dzīvesbiedra ārstniecības izmaksu atmaksu vai šā dzīvesbiedra ņemšanu vērā saistībā ar federālā civildienesta ierēdņiem slimības gadījumā maksāto pabalstu (turpmāk tekstā – “aplūkojamais pabalsts”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2000/78 preambulas 13. apsvērumā ir teikts:
               “Šo direktīvu nepiemēro sociālā nodrošinājuma un sociālās aizsardzības sistēmām, kuru piedāvātos atvieglojumus neuzskata ne par ieņēmumiem tādā nozīmē, ko šim terminam piešķir EK līguma 141. panta piemērošanas nolūkā, ne par jebkāda veida valsts veiktu maksājumu, kura mērķis ir nodrošināt darba vai darba saglabāšanas iespējas.”

               4

               Direktīvas 2000/78 1. pantā ir noteikts:
               “Lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.”

               5

               Direktīvas 2000/78 2. pantā ir noteikts:
               “1.   Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
               2.   Šā panta 1. punktā:

                        a)

                        uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. punktā minēta iemesla dēļ;

                  [..].”

               6

               Direktīvas 2000/78 3. pantā tās piemērošanas joma ir noteikta šādi:
               “1.   Nepārsniedzot Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:
               [..]

                        c)

                        nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu;

                  [..]
               3.   Šī direktīva neattiecas uz nekādiem maksājumiem, ko veic saistībā ar valsts vai līdzīgām sistēmām, tostarp valsts sociālā nodrošinājuma vai sociālās aizsardzības sistēmām.
               [..]”

         Vācijas tiesības

      Likums par reģistrētām partnerattiecībām

               7

               2001. gada 16. februāra Likuma par reģistrētām partnerattiecībām (Gesetz über die Eingetragene Lebenspartnerschaft, BGBl. I, 266. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2009. gada 6. jūlija likuma (BGBl. I, 1696. lpp.) 7. pantu (turpmāk tekstā – “LPartG”), 1. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Divas viena dzimuma personas nodibina partnerattiecības, savstarpēji personiski un abu vienlaicīgā klātbūtnē apliecinot dzimtsarakstu nodaļas amatpersonai savu gribu būt partnerattiecībās uz mūžu (dzīvesbiedres vai dzīvesbiedri). Šie gribas apliecinājumi nav veicami nedz pakārtoti kādam nosacījumam, nedz uz noteiktu laiku.”

               8

                  LPartG 5. pantā ar virsrakstu “Pienākums sniegt ieguldījumu dzīvesbiedru kopīgo vajadzību apmierināšanai” ir precizēts:
               “Dzīvesbiedriem ir savstarpējs pienākums [..] sniegt atbilstošu ieguldījumu dzīvesbiedru kopīgo vajadzību apmierināšanai”

         Valsts tiesību normas par federālā civildienesta ierēdņiem maksāto pabalstu

               9

               Federālā civildienesta ierēdņu tiesības saņemt pabalstu slimības, aprūpes un maternitātes gadījumā ir paredzētas Vācijas Likumā par federālā civildienesta ierēdņiem (Bundesbeamtengesetz, turpmāk tekstā – “BBG”).

               10

                  BBG 80. pantā redakcijā, kas bija spēkā brīdī, kad prasītāji pamatlietā iesniedza pieteikumus pabalsta saņemšanai, bija noteikts šādi:
               “1.   Pabalstu saņem

                        1.

                        ierēdņi, kuri ir tiesīgi saņemt algu vai izmanto bērna kopšanas atvaļinājumu,

                        2.

                        pensionāri, kuriem ir tiesības uz pensiju,

                  [..]
               Pabalsts tiek maksāts arī attiecībā uz izmaksām, kas radušās pabalstu saņemt tiesīgās personas laulātajam, ja šim laulātajam nav ienākumu, kas viņam ļautu būt finansiāli patstāvīgam, kā arī izdevumiem, kas rodas apgādībā esošajiem bērniem, kas ir ņemami vērā saistībā ar ģimenes piemaksu, ko maksā saskaņā ar Federālo likumu par ierēdņu darba samaksu (Bundesbesoldungsgesetz). [..]
               2.   Principā atlīdzināmi ir tikai vajadzīgie un saprātīgā apmērā veiktie izdevumi:

                        1.

                        slimības un aprūpes gadījumā,

                  [..]

                        3.

                        Pabalsts tiek maksāts, vismaz 50 % apmērā atmaksājot atlīdzināmos izdevumus. [..]

                        4.

                        Pabalsta maksāšanas kārtību [..] noteikumos nosaka Iekšlietu ministrija [..].”

               11

               Kamēr spēkā vēl nebija stājušies 2009. gada 13. februāra Federālie noteikumi par slimības, aprūpes un maternitātes gadījumā ierēdņiem maksāto pabalstu (Verordnung über Beihilfe in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Bundesbeihilfeverordnung), BGBl. I, 326. lpp.; turpmāk tekstā – “BBhV”), nosacījumi pabalsta maksāšanai šādos gadījumos bija noteikti Vispārīgajos administratīvajos noteikumos par slimības, aprūpes un maternitātes gadījumā ierēdņiem maksāto pabalstu (Allgemeine Verwaltungsvorschrift für Beihilfen in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Beihilfenvorschriften), turpmāk tekstā – “BhV”).

               12

                  BhV tika atcelti tāpēc, ka tie attiecās uz jomu, kas var tikt reglamentēta tikai likumā, tomēr tie joprojām tiek piemēroti attiecībā uz izdevumiem, kas radušies līdz 2009. gada 14. februārim, kad spēkā stājās BBhV. Saskaņā ar BhV 3. pantu pabalstu saņemt tiesīgās personas pabalstam vērā ņemamie ģimenes locekļi ir tās laulātais un apgādībā esošie bērni, bet ne reģistrētais dzīvesbiedrs.

               13

                  BBhV 1. pantā ir noteikts:
               “Šajos noteikumos tiek reglamentēta pabalsta piešķiršana likumā paredzētajos gadījumos. Pabalsts papildina personisko veselības apdrošināšanu, kura parasti ir jāsedz no kārtējās darba samaksas.”

               14

                  BBhV 2. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “Pabalstu saņemt tiesīgās personas
               1.   Ja vien 2.–5. punktā nav noteikts citādi, tiesības saņemt pabalstu ir ikvienam, kurš pabalsta piešķiršanas dienā ir

                        1.

                        ierēdnis,

                        2.

                        civildienesta pensijas saņēmējs vai

                        3.

                        bijušais ierēdnis.

                  2.   Pabalsta saņemšana turklāt ir pakārtota nosacījumam, ka pabalstu saņemt tiesīgajai personai pienākas saņemt tādu maksājumu kā, piemēram, dienesta atalgojumu, amatalgu, ierēdņu pārbaudes laikā saņemto atalgojumu, pensiju, pagaidu pabalstu, atraitnības pensiju, uzturlīdzekļus [..] vai pagaidu pabalstu [..]. Tiesības saņemt pabalstu neietekmē bezalgas atvaļinājums, kas paņemts saskaņā ar noteikumiem par īpašajiem atvaļinājumiem (Sonderurlaubsverordnung), ar nosacījumu, ka šis atvaļinājums neilgst vairāk kā vienu mēnesi.
               [..]”

               15

               Pabalstam vērā ņemamo ģimenes locekļu loku precizējošajā BBhV 4. pantā ir paredzēts:
               “Pabalstam vērā ņemami ir pabalstu saņemt tiesīgās personas laulātā vai laulātais, ja vien viņu ienākumi nepārsniedz [..] EUR 17 000.
               [..]”

               16

                  BBhV 46. pantā ar virsrakstu “Pabalsta aprēķināšana” ir noteikts:
               “1.   Pabalsts tiek maksāts, sedzot kādu procentuālu daļu (aprēķina likmi) no atlīdzināmajām izmaksām, kas radušās pabalstu saņemt tiesīgajai personai un tās pabalstam vērā ņemamajiem ģimenes locekļiem. [..]
               2.   Ja vien 3. punktā nav noteikts citādi, aprēķina likme ir

                        1.

                        50 % pabalstu saņemt tiesīgajai personai,

                        2.

                        70 % pensijas saņēmējiem, izņemot bāreņus,

                        3.

                        70 % pabalstam vērā ņemamajam laulātajam un

                        4.

                        80 % pabalstam vērā ņemamajiem bērniem, kā arī bāreņiem.

                        3.

                        Pabalstu saņemt tiesīgās personas pabalsta saņemšanas tiesību aprēķina likme ir 70 %, ja tās apgādībā ir divi vai vairāki bērni. [..]”

               17

               Ar 2011. gada 14. novembra likumu (BGBl. I, 2219. lpp.) BBG 80. panta 1. punkta trešajā teikumā ar atpakaļejošu spēku kopš 2009. gada 1. janvāra ir izdarīti grozījumi, turpmāk aplūkojamā pabalstam vērā ņemamo ģimenes locekļu lokā iekļaujot arī dzīvesbiedrus. Tālab ar atpakaļejošu spēku kopš 2009. gada 14. februāra grozījumi tika izdarīti arī BBhV 4. panta 1. punktā un 46. panta 2. punkta 3. apakšpunktā.

         Pamatlietas un prejudiciālais jautājums

               18

               Prasītāji lietās C-124/11 un C-125/11 ir federālā civildienesta ierēdņi, kas bez panākumiem bija lūguši Bundesrepublik Deutschland maksāt pabalstu saistībā ar ārstniecības izmaksām, kas 2004. gada decembrī un 2005. gada novembrī radušās viņu attiecīgajiem dzīvesbiedriem LPartG izpratnē.

               19

               2009. gada attiecīgi 16. jūnija un 26. maija spriedumos Verwaltungsgericht Berlin [Berlīnes Administratīvā tiesa] apmierināja par šiem atteikumiem celtās prasības, uzskatot, ka, lai arī tiesības saņemt pabalstu neizriet no BhV, jo dzīvesbiedri neietilpst tālab vērā ņemamo ģimenes locekļu lokā, šādas tiesības tomēr izriet no Direktīvas 2000/78.

               20

               Proti, minētā tiesa konstatēja, ka Tiesas judikatūrā (2008. gada 1. aprīļa spriedums lietā C-267/06 Maruko, Krājums, I-1757. lpp.) ir kliedētas visas šaubas, ka par “atalgojumu” šīs direktīvas izpratnē var tikt uzskatīts arī ierēdņiem slimības gadījumā maksātais pabalsts. Aplūkojamais pabalsts tiekot piešķirts vienīgi darba tiesisko attiecību dēļ, nevis kā vispārīgā valsts sociālā nodrošinājuma vai sociālās aizsardzības sistēmas pabalsts, kā tas esot redzams tostarp no aplūkojamā pabalsta un amatam atbilstošās darba samaksas mijiedarbības.

               21

               Prasītājs lietā C-143/11 ir pensionēts federālā civildienesta ierēdnis, kurš 2006. gada jūlijā lūdza aplūkojamā pabalsta ziņā ņemt vērā savu dzīvesbiedru, ko atbildētāja pamatlietā atteicās darīt.

               22

               Prasītāja pamatlietā iesniegtā prasība, kurā lūgts atzīt, ka aplūkojamā pabalsta ziņā viņa dzīvesbiedrs ir jāpielīdzina laulātajam, abās instancēs tika noraidīta. Konkrēti apelācijas instances tiesa konstatēja, ka Direktīva 2000/78 nav pārkāpta, jo saistībā ar aplūkojamā pabalsta piešķiršanu viņa dzīvesbiedram prasītājs pamatlietā neesot tādā situācijā, kas būtu pielīdzināma laulātā situācijai.

               23

               Visās trijās pamatlietās puse, kuras prasījumi tika noraidīti, spriedumu “Revision” kārtībā pārsūdzēja Bundesverwaltungsgericht [Federālajā Administratīvajā tiesā].

               24

               Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar BhV katrā no pamatlietām esošie prasītāji nevar izmantot tiesības saņemt pabalstu tāpēc vien, ka viņu dzīvesbiedrs – atšķirībā no laulātā – neietilpst pabalstam vērā ņemamo ģimenes locekļu lokā.

               25

               Iesniedzējtiesa turklāt piebilst, ka gadījumā, ja aplūkojamais pabalsts ietilptu Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā, prasītājiem pamatlietā būtu tiesības saņemt prasīto pabalstu. Proti, saskaņā ar šo direktīvu attieksmei gan pret tiem ierēdņiem, kuriem ir dzīvesbiedrs, gan pret tiem, kuri ir precēti, ir jābūt vienlīdzīgai, jo attiecībā uz lūgto maksājumu, proti, ierēdņiem slimības gadījumā maksāto pabalstu, gan partnerattiecībās esošie, gan precētie ierēdņi atrodas salīdzināmā situācijā.

               26

               Iesniedzējtiesa tomēr šaubās, vai aplūkojamais pabalsts jāuzskata vai nu par darba samaksas sastāvdaļu LESD 157. panta izpratnē, kas tādējādi ietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā, vai arī par vispārīgā valsts sociālā nodrošinājuma vai sociālās aizsardzības sistēmas pabalstu vai tam pielīdzinātu pabalstu, kas tādējādi tās piemērošanas jomā neietilpst.

               27

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka aplūkojamā pabalsta gadījumā esot izpildīti ne gluži visi kritēriji, kurus Tiesa ir noteikusi attiecībā uz pensiju sistēmām, lai darba tiesisko attiecību sistēmās maksātās pensijas nošķirtu no likumā paredzētās valsts sociālās nodrošināšanas maksājumiem. Turklāt šie kritēriji neiederoties slimības gadījumā paredzētās aizsardzības sistēmu kontekstā.

               28

               Šajos apstākļos Bundesverwaltungsgericht nolēma apturēt tiesvedību un katrā no pamatlietām uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Direktīva 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, ir piemērojama attiecībā uz valsts tiesību normām par pabalsta piešķiršanu ierēdņiem slimības gadījumā (“Beihilfe”)?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               29

               Ar savu katrā no pamatlietām identisko jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tāds ierēdņiem slimības gadījumā maksātais pabalsts kā Bundesrepublik Deutschland ierēdņiem saskaņā ar Likumu par federālā civildienesta ierēdņiem piešķirtais ietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā.

               30

               No Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 3. punkta izriet, ka tā ir piemērojama visām personām gan publiskajā, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā arī uz darba samaksas nosacījumiem un neattiecas uz tādiem maksājumiem, ko veic saistībā ar valsts vai līdzīgām sistēmām, tostarp valsts sociālā nodrošinājuma vai sociālās aizsardzības sistēmām.

               31

               Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā, ņemot vērā tās 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu un 3. punktu, skatot tos kopā ar šīs direktīvas preambulas 13. apsvērumu, neietilpst valsts sociālā nodrošinājuma vai sociālās aizsardzības sistēmas, ar kurām saistītās priekšrocības nav pielīdzināmas “darba samaksai” tajā šī jēdziena izpratnē, kāda tam ir attiecībā uz LESD 157. panta piemērošanu (iepriekš minētais spriedums lietā Maruko, 41. punkts, un 2011. gada 10. maija spriedums lietā C-147/08 Römer, Krājums, I-3591. lpp., 32. punkts).

               32

               No tā izriet, ka Direktīvas 2000/78 3. panta 3. punkts nevar tikt interpretēts tādējādi, ka finansiāls pabalsts, ko slimības gadījumā piešķir ierēdnim un kas ir uzskatāms par “darba samaksu” LESD 157. panta izpratnē, neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Römer, 33. punkts).

               33

               Tāpēc ir jānoskaidro, vai tāds saskaņā ar sistēmu nodrošinājumam slimības gadījumā piešķirtais finansiālais pabalsts kā Vācijas federālā civildienesta ierēdņiem paredzētais var tikt pielīdzināts “darba samaksai” LESD 157. panta izpratnē.

               34

               Atbilstoši LESD 157. panta 2. punktā noteiktajam “darba samaksa” nozīmē parastu pamatalgu vai minimālo algu, kā arī jebkuru citu atlīdzību naudā vai natūrā, ko darba ņēmējs par darbu tieši vai netieši saņem no darba devēja”.

               35

               Jautājumā, pirmkārt, par darba samaksas esamības materiālo priekšnosacījumu no Tiesas judikatūras izriet, ka “darba samaksas” jēdziens LESD 157. panta izpratnē ir jāinterpretē plaši. Tas ietver tostarp jebkuru šā brīža vai nākotnē paredzētu atlīdzību naudā vai natūrā, ko darba ņēmējs, kaut arī netieši, saņem par darbu no darba devēja neatkarīgi no tā, vai to saņem saskaņā ar darba tiesiskajām attiecībām, tiesību aktiem vai brīvprātīgi (skat. 1992. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-360/90 Bötel, Recueil, I-3589. lpp., 12. punkts, kā arī 1999. gada 9. februāra spriedumu lietā C-167/97 Seymour-Smith un Perez, Recueil, I-623. lpp., 29. punkts).

               36

               Tāds finansiāls pabalsts kā Vācijas federālā civildienesta ierēdņiem slimības gadījumā maksātais pabalsts, ar kuru no 50 % līdz 80 % apmērā tiek segti ierēdnim vai noteiktiem viņa ģimenes locekļiem radušies atlīdzināmie veselības aprūpes izdevumi, tādējādi no materiālā viedokļa ietilpst “darba samaksas” jēdzienā LESD 157. panta izpratnē.

               37

               Otrkārt, jānoskaidro, vai aplūkojamais pabalsts ierēdnim tiek maksāts viņa darba tiesisko attiecību dēļ. Proti, no pastāvīgas judikatūras izriet, ka, lai izvērtētu, vai pabalsts ietilpst LESD 157. panta piemērošanas jomā, noteicošs var būt tikai kritērijs, ka pabalsts darba ņēmējam ir piešķirts viņa darba tiesisko attiecību dēļ, jo īpaši tāpēc, ka tas ir vienīgais no paša šīs tiesību normas formulējuma izrietošais kritērijs (jautājumā par vecuma pensiju skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Maruko, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

               38

               Savukārt specifiskie kritēriji, kurus Tiesa noteikusi, lai izvērtētu vecuma pensijas kvalificēšanu par darba samaksu LESD 157. panta izpratnē, proti, ka šim maksājumam ir jābūt tieši atkarīgam no nostrādātā laika ilguma un ka tā apmērs ir jāaprēķina atbilstoši pēdējai algai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Maruko, 48. punkts un tajā minētā judikatūra), nav attiecināmi uz tādu pabalstu kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru ir paredzēts nevis nodrošināt tiesību subjektam atlikto ienākumu pēc darba tiesisko attiecību izbeigšanas, bet gan segt veselības aprūpes izdevumus, kas radušies šo tiesisko attiecību pastāvēšanas laikā vai pēc tam.

               39

               Kā savu secinājumu 45. punktā norāda ģenerāladvokāts, šajā gadījumā šā sprieduma 37. punktā minētais cēloniskais aspekts pastāv. Proti, aplūkojamais pabalsts tiek maksāts vienīgi Vācijas federālā civildienesta ierēdņiem vai bijušajiem ierēdņiem, kas veido īpašu darba ņēmēju kategoriju (šajā ziņā skat. 2008. gada 13. novembra spriedumu lietā C-46/07 Komisija/Itālija, Krājums, 40. punkts un tajā minētā judikatūra), viņu ar valsti noslēgto darba tiesisko attiecību dēļ. Tādējādi ir redzams, ka minētais pabalsts ir nesaraujami saistīts ar Vācijas federālā civildienesta ierēdņa statusu un saskaņā ar BBhV 2. panta 2. punktu tiesības to saņemt ir pakārtotas nosacījumam, ka atbalstu saņemt tiesīgajai personai tiek maksāta darba samaksa vai to aizstājošs maksājums. Aplūkojamā pabalsta saistība ar darba tiesiskajām attiecībām izriet arī no apstākļa, ka atbilstoši šai tiesību normai ierēdnis, kas atrodas bezalgas atvaļinājumā, nevar minēto pabalstu saņemt, ja atvaļinājums ilgst vairāk kā vienu mēnesi.

               40

               Treškārt, no LESD 157. panta redakcijas izriet, ka maksājums, ko darba ņēmējs saņem savu darba tiesisko attiecību dēļ, šīs tiesību normas izpratnē ir “darba samaksa” tikai tad, ja to maksā pats darba devējs.

               41

               Savukārt pamatlietu gadījumā iesniedzējtiesas norādītais apstāklis, ka aplūkojamais pabalsts ir reglamentēts likumā un nepapildina atbilstoši vispārpiemērojamam tiesiskajam regulējumam piešķirto sociālo pabalstu, neliek apšaubīt, ka par darba samaksu ir kvalificējams maksājums, kuru valsts veic kā darba devējs saistībā ar darba tiesiskajām attiecībām (šajā ziņā skat. 1994. gada 28. septembra spriedumu lietā C-7/93 Beune, Recueil, I-4471. lpp., 26.–29. un 37. punkts; 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C-366/99 Griesmar, Recueil, I-9383. lpp., 37. punkts, kā arī 2002. gada 12. septembra spriedumu lietā C-351/00 Niemi, Recueil, I-7007. lpp., 41. un 42. punkts).

               42

               Proti, no prasītāju pamatlietā un Bundesrepublik Deutschland, atbildot uz rakstisku Tiesas jautājumu, sniegtās informācijas izriet, ka aplūkojamo pabalstu attiecīgā valsts administrācija finansē darba devēja statusā no saviem personāla izdevumu līdzekļiem, nevis no sociālās nodrošināšanas budžeta. Tomēr valsts tiesai ir jāpārbauda, vai tas patiešām tā ir.

               43

               Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds ierēdņiem slimības gadījumā maksātais pabalsts kā Bundesrepublik Deutschland ierēdņiem saskaņā ar Likumu par federālā civildienesta ierēdņiem piešķirtais ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā, ja valstij tas jāfinansē kā publiskā sektora darba devējam, un šo apstākli pārbaudīt ir valsts tiesas ziņā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               44

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 2000. gada 27. novembra Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 3. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds ierēdņiem slimības gadījumā maksātais pabalsts kā Bundesrepublik Deutschland ierēdņiem saskaņā ar Likumu par federālā civildienesta ierēdņiem (Bundesbeamtengesetz) piešķirtais ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā, ja valstij tas jāfinansē kā publiskā sektora darba devējam, un šo apstākli pārbaudīt ir valsts tiesas ziņā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1986. gada 10. jūlijā. # Beļģijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta 234/84.


Tiesas spriedums 1998. gada 14.jūlijā. # Gianni Bettati pret Safety Hi-Tech Srl. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura circondariale di Avezzano - Itālija. # Lieta C-341/95.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2011. gada 8.martā.#Gerardo Ruiz Zambrano pret Office national de l’emploi (ONEm).#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: tribunal du travail de Bruxelles - Beļģija.#Eiropas Savienības pilsonība - LESD 20. pants - Uzturēšanās tiesību piešķiršana saskaņā ar Savienības tiesībām nepilngadīgam bērnam viņa pilsonības dalībvalsts teritorijā neatkarīgi no tā, vai viņš agrāk ir izmantojis tiesības uz brīvu pārvietošanos dalībvalstu teritorijā - Uzturēšanās tiesību piešķiršana tādos pašos apstākļos augšupējam radiniekam, kurš ir trešās valsts pilsonis un kura apgādībā atrodas nepilngadīgais bērns - Nepilngadīgā bērna uzturēšanās tiesību ietekme uz prasībām, kas attiecībā uz darba tiesībām ir jāizpilda šī nepilngadīgā augšupējam radiniekam, kurš ir trešās valsts pilsonis.#Lieta C-34/09.

text:
      Lieta C‑34/09
      Gerardo Ruiz Zambrano
      pret
      Office national de l’emploi (ONEm)
      (Tribunal du travail de Bruxelles lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Eiropas Savienības pilsonība – LESD 20. pants – Uzturēšanās tiesību piešķiršana saskaņā ar Savienības tiesībām nepilngadīgam bērnam viņa pilsonības dalībvalsts teritorijā
         neatkarīgi no tā, vai viņš agrāk ir izmantojis tiesības uz brīvu pārvietošanos dalībvalstu teritorijā – Uzturēšanās tiesību piešķiršana tādos pašos apstākļos augšupējam radiniekam, kurš ir trešās valsts pilsonis un kura apgādībā
         atrodas nepilngadīgais bērns – Nepilngadīgā bērna uzturēšanās tiesību ietekme uz prasībām, kas attiecībā uz darba tiesībām ir jāizpilda šī nepilngadīgā
         augšupējam radiniekam, kurš ir trešās valsts pilsonis

      Sprieduma kopsavilkums
      Eiropas Savienības pilsonība – LESD noteikumi – Piemērojamība personām – Nepilngadīgs dalībvalsts pilsonis, kurš nekad nav
            īstenojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos – Ietveršana
      (LESD 20. pants)
      LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka dalībvalsts, pirmkārt, atsaka trešās valsts pilsonim, kura
         apgādībā ir nepilngadīgi bērni, kuri ir Savienības pilsoņi, piešķirt tiesības uzturēties dalībvalstī, kurā dzīvo pēdējie minētie
         un kas ir pēdējo minēto pilsonības dalībvalsts, un, otrkārt, atsaka minētajam trešās valsts pilsonim piešķirt darba atļauju,
         tiktāl, ciktāl šādi lēmumi atņemtu minētajiem bērniem iespēju faktiski izmantot ar Savienības pilsoņa statusu saistītās tiesības.

      Savienības pilsoņa statuss ir paredzēts kā dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss. Šāda uzturēšanās tiesību atteikuma rezultātā
         minētajiem bērniem, kas ir Savienības pilsoņi, būtu jāpamet Savienības teritorija, lai būtu kopā ar vecākiem. Līdzīgi, ja
         šādai personai netiktu piešķirta darba atļauja, pastāv risks, ka tai nebūs nepieciešamo līdzekļu, lai uzturētu sevi un savu
         ģimeni, un tā rezultātā atkal viņa bērniem, kuriem ir Savienības pilsonība, būtu jāpamet Savienības teritorija. Šādos apstākļos
         minētie Savienības pilsoņi faktiski nevar izmantot tiesības, kas viņiem piešķirtas sakarā ar viņu kā Savienības pilsoņu statusu.

      (sal. ar 41., 44. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2011. gada 8. martā (*)

      Eiropas Savienības pilsonība – LESD 20. pants – Uzturēšanās tiesību piešķiršana saskaņā ar Savienības tiesībām nepilngadīgam bērnam viņa pilsonības dalībvalsts teritorijā
         neatkarīgi no tā, vai viņš agrāk ir izmantojis tiesības uz brīvu pārvietošanos dalībvalstu teritorijā – Uzturēšanās tiesību piešķiršana tādos pašos apstākļos augšupējam radiniekam, kurš ir trešās valsts pilsonis un kura apgādībā
         atrodas nepilngadīgais bērns – Nepilngadīgā bērna uzturēšanās tiesību ietekme uz prasībām, kas attiecībā uz darba tiesībām ir jāizpilda šī nepilngadīgā
         augšupējam radiniekam, kurš ir trešās valsts pilsonis

      Lieta C‑34/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunal du travail de Bruxelles (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 19. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 26. janvārī, tiesvedībā

      Gerardo Ruiz Zambrano
      pret
      Office national de l’emploi (ONEm).

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši A. Ross [A. Rosas], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus], E. Levits, A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] un M. Bergere [M. Berger],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş],

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 26. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –      H. Ruisa Sambrano [G. Ruiz Zambrano] vārdā – P. Robērs [P. Robert], advokāts,

      –      Beļģijas valdības vārdā – K. Pošē [C. Pochet], pārstāve, kurai palīdz F. Motulskis [F. Motulsky] un K. de Haess [K. De Haes], avocats,

      –      Dānijas valdības vārdā – B. Veisa Foga [B. Weis Fogh], pārstāve,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un N. Grafs Victums [N. Graf Vitzthum], pārstāvji,

      –      Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz D. Konlans Smits [D. Conlan Smyth], barrister,

      –      Grieķijas valdības vārdā – S. Vodina [S. Vodina], T. Papadopulu [T. Papadopoulou] un M. Mikelogjanaki [M. Michelogiannaki], pārstāves,

      –        Francijas valdības vārdā – A. Čubinski [A. Czubinski], pārstāve,

      –      Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels], M. de Hrāfe [M. De Grave] un J. Langers [J. Langer], pārstāvji,

      –      Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –      Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pēc tam M. Špunars [M. Szpunar], pārstāvji,

      –      Eiropas Komisijas vārdā – D. Maidani [D. Maidani] un M. Vailderspins [M. Wilderspin], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 30. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 12., 17. un 18. panta, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk
         tekstā – “Pamattiesību harta”) 21., 24. un 34. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp H. Ruisu Sambrano, Kolumbijas pilsoni, un Office national de l’emploi (ONEm) [Valsts nodarbinātības biroju] saistībā ar pēdējā minētā atteikumu piešķirt bezdarbnieka pabalstu saskaņā ar Beļģijas tiesību
         aktiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām
         brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK,
         68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp., un labojumi
         OV 2004, L 229, 35. lpp., un OV 2005, L 197, 34. lpp.), 3. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski
         piederīgi, un uz viņu ģimenes locekļiem atbilstīgi 2. panta 2. punkta definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem.”

       Valsts tiesības
       Beļģijas Pilsonības kodekss
      4        Atbilstoši Beļģijas Pilsonības kodeksa (1984. gada 12. jūlija Moniteur belge, 10095. lpp.), redakcijā, kas bija spēkā pamata lietas faktu rašanās brīdī (turpmāk tekstā – “Beļģijas Pilsonības kodekss”),
         10. panta pirmajai daļai:

      “Beļģijas pilsonis ir bērns, kurš dzimis Beļģijā un kurš jebkurā brīdī līdz 18 gadu vecuma sasniegšanai vai atzīšanai par
         pilngadīgu pirms minētā vecuma sasniegšanas būtu bezvalstnieks, ja viņam nebūtu Beļģijas pilsonības.”

       Karaļa 1991. gada 25. novembra dekrēts
      5        Karaļa 1991. gada 25. novembra dekrēta par bezdarba regulējumu (1991. gada 31. decembra Moniteur belge, 29888. lpp.) 30. panta pirmajā daļā ir noteikts:

      “Lai iegūtu tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu, pilna laika darba ņēmējam ir jānostrādā šāds darba dienu skaits:
      [..]
      2°      ja darba ņēmējs ir vecumā no 36 līdz 50 gadiem – 468 dienas 27 mēnešu laika periodā pirms [bezdarbnieka pabalsta] pieteikuma
         iesniegšanas;

      [..].”
      6        Šī paša Karaļa dekrēta 43. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Neņemot vērā iepriekšējos noteikumus, darba ņēmējam, kurš ir ārvalstnieks vai bezvalstnieks, ir tiesības saņemt bezdarbnieka
         pabalstu, ja viņš vai viņa ir izpildījis tiesiskajā regulējumā, kas attiecas uz ārvalstniekiem un ārvalsts darba spēka nodarbināšanu,
         paredzētās prasības.

      Beļģijā veikts darbs tiek ņemts vērā tikai tad, ja tas atbilst tiesiskajam regulējumam par ārvalsts darba spēka nodarbināšanu.
      [..]”
      7        Atbilstoši šī Karaļa dekrēta 69. panta 1. punktam:

      “Lai saņemtu pabalstus, bezdarbniekam, kas ir ārvalstnieks vai bezvalstnieks, ir jāizpilda tiesiskajā regulējumā, kas attiecas
         uz ārvalstniekiem un ārvalsts darba spēka nodarbināšanu, paredzētās prasības.”

       Karaļa 1944. gada 28. decembra dekrētlikums
      8        Karaļa 1944. gada 28. decembra dekrētlikuma par darba ņēmēju sociālo nodrošināšanu (1944. gada 30. decembra Moniteur belge) 7. panta 14. punktā, kas tika iekļauts ar 2002. gada 2. augusta likumprogrammu [loi‑programme] (2002. gada 29. augusta Moniteur belge, 38408. lpp.), ir noteikts:

      “Darba ņēmējam, kas ir ārvalstnieks vai bezvalstnieks, ir tiesības saņemt bezdarbnieka pabalstu tikai tad, ja pabalsta pieteikuma
         iesniegšanas brīdī viņš ir izpildījis tiesību aktos par uzturēšanās tiesībām un ārvalsts darba spēka nodarbināšanu paredzētās
         prasības.

      Darbs, ko Beļģijā ir strādājis darba ņēmējs, kas ir ārvalstnieks vai bezvalstnieks, tiek ņemts vērā, lai noteiktu, vai ir
         izpildīts nosacījums par darba stāžu, tikai tad, ja tas ir ticis veikts saskaņā ar tiesību aktiem par ārvalsts darba spēka
         nodarbināšanu.

      [..]”
       1999. gada 30. aprīļa likums
      9        1999. gada 30. aprīļa likuma par ārvalstu darba ņēmēju nodarbināšanu (1999. gada 21. maija Moniteur belge, 17800. lpp.) 4. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Darba devējam, kas vēlas nodarbināt ārvalsts darba ņēmēju, vispirms no kompetentās iestādes ir jāsaņem nodarbināšanas atļauja.
      Darba devējs var izmantot šī darba ņēmēja pakalpojumus tikai šīs iestādes noteiktajā robežās.
      Karalis noteiktos gadījumos, kurus viņš noteicis, var paredzēt atkāpes no pirmās daļas.”
      10      Atbilstoši minētā likuma 7. pantam:

      “Karalis ar dekrētu, kas apspriests Ministru padomē, var atbrīvot dažu ārvalstu darba ņēmēju kategorijas, kuras viņš noteicis,
         no pienākuma saņemt darba atļauju.

      Iepriekšējā daļā minēto ārvalstu darba ņēmēju darba devēji ir atbrīvoti no pienākuma saņemt nodarbināšanas atļauju.”
       Karaļa 1999. gada 9. jūnija dekrēts
      11      Karaļa 1999. gada 9. jūnija dekrēta par 1999. gada 30. aprīļa likuma par ārvalstu darba ņēmēju nodarbināšanu īstenošanu (1999. gada
         26. jūnija Moniteur belge, 24162. lpp.) 2. panta 2. punktā ir noteikts:

      “No pienākuma saņemt darba atļauju ir atbrīvoti:
      [..]
      2°      Beļģijas pilsoņa laulātais ar nosacījumu, ka viņš ir ieradies, lai uzsāktu kopdzīvi, vai ja viņi jau dzīvo kopdzīvē;
      a)      lejupējie radinieki, kuri nav sasnieguši 21 gada vecumu vai kuri atrodas Beļģijas pilsoņa vai viņa laulātā apgādībā;
      b)      augšupējie radinieki, kuri atrodas Beļģijas pilsoņa vai viņa laulātā apgādībā;
      c)      a) un b) punktā minēto personu laulātie;
      [..].”
       1980. gada 15. decembra likums
      12      1980. gada 15. decembra likuma par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu (1980. gada 31. decembra
         Moniteur belge, 14584. lpp.), redakcijā, kas ir piemērojama pamata lietā (turpmāk tekstā – “1980. gada 15. decembra likums”), 9. pantā ir
         noteikts:

      “Lai varētu uzturēties Karalistē ilgāk par 6. pantā noteikto termiņu, ārvalstniekam, kurš neatrodas vienā no 10. pantā paredzētajiem
         gadījumiem, ir jāsaņem ministra vai viņa pārstāvja atļauja.

      Neskarot starptautiskajā līgumā, likumā vai karaļa dekrētā paredzētos izņēmumus, šī atļauja ārvalstniekam ir jāsaņem viņa
         dzīvesvietas vai uzturēšanās vietas ārvalstīs kompetentajā Beļģijas diplomātiskajā vai konsulārajā pārstāvniecībā.

      Ārkārtas gadījumos ārvalstnieks šo atļauju var prasīt viņa uzturēšanās vietas birģermeistaram, kurš par to informēs ministru
         vai viņa pārstāvi. Šajā gadījumā tā tiks izsniegta Beļģijā.”

      13      Šī paša likuma 40. pantā ir paredzēts:

      “§1.      Neskarot [Eiropas Savienības] Padomes un Eiropas Kopienu Komisijas regulās paredzētos noteikumus, kā arī labvēlīgākus noteikumus,
         uz kuriem EK ārvalstnieks varētu atsaukties, attiecībā uz viņu ir piemērojami šādi noteikumi.

      §2.      Šī likuma piemērošanas nolūkā “EK ārvalstnieks” nozīmē jebkuru Eiropas Kopienu dalībvalsts pilsoni, kurš uzturas vai dodas
         uz Karalisti un kurš:

      1°      tajā strādā vai vēlas strādāt algotu darbu vai būt par pašnodarbinātu personu; vai
      2°      tajā saņem vai vēlas saņemt sniegtos pakalpojumus; vai
      3°      tajā saņem vai vēlas saņemt tiesības uzturēties; vai
      4°      tajā saņem vai vēlas saņemt uzturēšanās tiesības pēc Kopienā veiktas profesionālās darbības izbeigšanas; vai
      5°      tajā ar galveno mērķi mācās vai vēlas mācīties arodapmācības kursā apstiprinātā izglītības iestādē; vai
      6°      nepieder ne pie vienas no 1°–5° apakšpunktā minētajām kategorijām.
      §3.      Neskarot šim likumam pretējas normas, §2. punkta 1°, 2° un 3° apakšpunktā minētajam EK ārvalstniekam neatkarīgi no pilsonības
         pielīdzina šādas personas, ja tās ieceļo, lai apmestos vai jau ir apmetušās kopā ar to:

      1°      viņa laulātais;
      2°      viņa vai viņa laulātā lejupējie radinieki, kuri nav sasnieguši 21 gada vecumu vai kuri atrodas viņu apgādībā;
      3°      viņa vai viņa laulātā augšupējie radinieki, kuri atrodas viņu apgādībā;
      4°      2° un 3° apakšpunktā minēto personu laulātais.
      §4.      Neskarot šim likumam pretējas normas, EK ārvalstniekam, kas minēts §2. punkta 4° un 6° apakšpunktā, neatkarīgi no pilsonības
         ir pielīdzināmas šādas personas, ar nosacījumu, ka tās ieceļo, lai apmestos vai jau ir apmetušās kopā ar šo pilsoni:

      1°      viņa laulātais;
      2°      viņa vai viņa laulātā lejupējie radinieki, kuri atrodas viņu apgādībā;
      3°      viņa vai viņa laulātā augšupējie radinieki, kuri atrodas viņu apgādībā;
      4°      2° un 3° apakšpunktā minēto personu laulātais.
      §5.      Neskarot šim likumam pretējas normas, §2. punkta 5° apakšpunktā minētajam EK ārvalstniekam neatkarīgi no pilsonības ir pielīdzināms
         viņa laulātais un viņa bērni vai viņa laulātā bērni, kas ir viņu apgādībā, ar nosacījumu, ka tie ieceļo, lai apmestos vai
         jau ir apmetušies kopā ar viņu.

      §6.      EK ārvalstniekam ir pielīdzināms arī Beļģijas pilsoņa laulātais, kurš ieceļo, lai apmestos vai jau ir apmeties kopā ar viņu,
         kā arī viņu lejupējie radinieki, kuri nav sasnieguši 21 gada vecumu vai ir viņu apgādībā, viņu augšupējie radinieki, kuri
         ir viņu apgādībā, kā arī šo lejupējo vai augšupējo radinieku laulātie, kuri ieceļo, lai apmestos vai jau ir apmetušies kopā
         ar viņiem.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      14      1999. gada 14. aprīlī H. Ruiss Sambrano prasīja patvērumu Beļģijā, kur viņš bija ieradies ar Beļģijas vēstniecības Bogotā
         (Kolumbijā) izsniegtu vīzu. Tāpat 2000. gada februārī viņa laulātā, kura arī bija Kolumbijas pilsone, prasīja piešķirt bēgļa
         statusu šajā dalībvalstī.

      15      Ar 2000. gada 11. septembra lēmumu Beļģijas iestādes atteicās apmierināt viņu prasības, vienlaikus rīkojumā, kurā viņiem tika
         pavēlēts pamest valsts teritoriju un kas viņiem tika paziņots, ietverot noteikumu par neizraidīšanu uz Kolumbiju, ņemot vērā
         šajā valstī notiekošo pilsoņu karu.

      16      2000. gada 20. oktobrī H. Ruiss Sambrano, pamatojoties uz 1980. gada 15. decembra likuma 9. panta trešo daļu, iesniedza pieteikumu
         noformēt viņa uzturēšanās atļauju. Savā pieteikumā viņš atsaucās uz absolūtu neiespējamību atgriezties Kolumbijā un situācijas
         ievērojamu pasliktināšanos šajā valstī, vienlaikus uzsverot viņa centienus integrēties Beļģijas sabiedrībā, to, ka viņš mācās
         franču valodu un ka viņa bērns apmeklē bērnudārzu, papildus nozīmīga pēctraumas sindroma, kāds viņam bija 1999. gadā sakarā
         ar viņa bērna, kuram tajā laikā bija 3 gadi, nolaupīšanu uz nedēļu, rašanās riskam gadījumā, ja viņam būtu jāatgriežas Kolumbijā.

      17      Ar 2001. gada 8. augusta lēmumu minētais pieteikums tika noraidīts. Par šo lēmumu Conseil d’État [Valsts padomē] tika celta prasība to atcelt un prasība apturēt tā darbību, un Conseil d’État ar 2003. gada 22. maija spriedumu noraidīja prasību apturēt šī lēmuma darbību.

      18      Kopš 2001. gada 18. aprīļa H. Ruiss Sambrano un viņa laulātā ir reģistrēti kā Shārbēkas [Schaerbeek] (Beļģija) iedzīvotāji. 2001. gada 2. oktobrī prasītājs pamata lietā, kaut arī viņam nebija darba atļaujas, noslēdza darba
         līgumu uz nenoteiktu laiku un par pilna laika darbu ar sabiedrību Plastoria, kas stājās spēkā 2001. gada 1. oktobrī.

      19      2003. gada 1. septembrī H. Ruisa Sambrano laulātajai piedzima otrais bērns, kuram tika dots vārds Djego [Diego] un kurš ieguva Beļģijas pilsonību saskaņā ar Code de la nationalité belge [Beļģijas Pilsonības kodeksa] 10. panta pirmo daļu, jo, vecākiem neveicot konkrētas darbības, lai atzītu Kolumbijas pilsonību,
         Kolumbijas likums neatzīst šo pilsonību bērniem, kas dzimuši ārpus Kolumbijas teritorijas.

      20      Tāpat no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka otrā bērna piedzimšanas brīdī H. Ruisam Sambrano viņa profesionālās darbības dēļ
         bija pietiekami uzturlīdzekļi. Minētā darbība tika apmaksāta saskaņā ar dažādām piemērojamām skalām, atvelkot likumā paredzētās
         sociālā nodrošinājuma iemaksas un darba devēja iemaksas.

      21      2004. gada 9. aprīlī Ruisa Sambrano kungs un kundze, pamatojoties uz 1980. gada 15. decembra likuma 9. panta trešo daļu, iesniedza
         jaunu pieteikumu noformēt uzturēšanās atļauju, kā jaunu elementu izvirzot viņu otrā bērna piedzimšanu un atsaucoties uz Cilvēktiesību
         un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 4. protokola 3. pantu, kas liedz minētajam bērnam noteikt pienākumu pamest viņa pilsonības
         valsts teritoriju.

      22      Pēc viņu trešā bērna piedzimšanas 2005. gada 26. augustā, kuram tika dots vārds Džesika [Jessica] un kura tāpat kā viņas brālis Djego ieguva Beļģijas pilsonību, laulātie Ruisi Sambrano, pamatojoties uz 1980. gada 15. decembra
         likuma 40. pantu, 2005. gada 2. septembrī iesniedza pieteikumu par apmešanos uz dzīvi kā Beļģijas pilsoņa augšupējie radinieki.
         2005. gada 13. septembrī katram no viņiem tika izsniegta reģistrācijas apliecība, kas piešķīra viņiem pagaidu uzturēšanās
         tiesības līdz 2006. gada 13. februārim.

      23      H. Ruisa Sambrano pieteikums par apmešanos uz dzīvi tika noraidīts 2005. gada 8. novembrī, pamatojoties uz to, ka viņš “nevar
         atsaukties uz 1980. gada 15. decembra likuma 40. panta piemērošanu tāpēc, ka nav ievērojis savas valsts likumus, nereģistrēdams
         savu bērnu diplomātiskajās vai konsulārajās iestādēs, bet ir pareizi izpildījis viņam pieejamās procedūras, lai [šim bērnam]
         iegūtu Beļģijas pilsonību un pēc tam uz tās pamata mēģinātu noformēt savu uzturēšanās atļauju”. 2006. gada 26. janvārī viņa
         laulātās pieteikums par apmešanos tika noraidīta šī paša iemesla dēļ.

      24      Kopš brīža, kad 2006. gada martā viņš iesniedza prasību pārskatīt lēmumu, ar kuru tika noraidīts viņa pieteikums par apmešanos
         uz dzīvi, H. Ruisam Sambrano bija īpašs uzturēšanās dokuments, kas bija derīgs uz minētās prasības izskatīšanas laiku.

      25      Pa to laiku, proti, 2005. gada 10. oktobrī, H. Ruiss Sambrano bija kļuvis par bezdarbnieku, kā rezultātā viņš iesniedza pirmo
         bezdarbnieka pabalsta pieteikumu, kurš ar lēmumu, kas viņam tika paziņots 2006. gada 20. februārī, tika noraidīts. Minētais
         lēmums tika pārsūdzēts iesniedzējtiesā ar 2006. gada 12. aprīļa prasības pieteikumu.

      26      Prasības par šo lēmumu celšanas ietvaros Office des Étrangers [Ārvalstnieku birojs] apstiprināja, ka “prasītājs un viņa laulātā [nevarēja] veikt nekādu profesionālu darbību, bet vienlaikus
         attiecībā uz viņiem nevar piemērot nekādu izraidīšanas pasākumu, jo viņu pieteikums par uzturēšanās noformēšanu joprojām tiek
         izskatīts”.

      27      Izmeklēšanas, ko 2006. gada 11. oktobrī veica Direction générale du contrôle des lois sociales [Sociālo likumu kontroles ģenerāldirekcija] H. Ruisa Sambrano darba devēja juridiskajā adresē, laikā tika konstatēts, ka H. Ruiss
         Sambrano bija darbā. Viņam darbs bija nekavējoties jāpārtrauc. Nākamajā dienā H. Ruisa Sambrano darba devējs izbeidza viņa
         darba līgumu ar tūlītēju spēku un neizmaksājot kompensāciju.

      28      H. Ruisa Sambrano pieteikums saņemt bezdarbnieka pabalstu par pilna laika darbu, kas tika iesniegts 2006. gada 12. oktobrī,
         tika noraidīts ar ONEm lēmumu, kas tika paziņots 2006. gada 20. novembrī. Arī šis lēmums tika pārsūdzēts iesniedzējtiesā ar 2006. gada 20. decembrī
         iesniegto prasības pieteikumu.

      29      2007. gada 23. jūlijā H. Ruisam Sambrano tika paziņots Office des Étrangers lēmums, ar kuru tika noraidīts kā nepieņemams viņa pieteikums noformēt uzturēšanos, kas tika iesniegts 2004. gada 9. aprīlī.
         Par šo lēmumu celtā prasība Conseil du contentieux des étrangers [Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padomē] ar 2008. gada 8. janvāra spriedumu tika atzīta par prasību, kurai zudis priekšmets,
         jo Office des Étrangers atcēla minēto lēmumu.

      30      Ar 2007. gada 25. oktobra vēstuli Office des Étrangers informēja H. Ruisu Sambrano, ka prasība pārskatīt lēmumu, kuru viņš bija cēlis 2006. gada martā par lēmumu, ar kuru tika noraidīts
         viņa 2005. gada 2. septembra pieteikums par apmešanos uz dzīvi, bija atkārtoti jāiesniedz 30 dienu laikā no minētās vēstules
         paziņošanas, ceļot Conseil du contentieux des étrangers prasību atcelt lēmumu.

      31      2007. gada 19. novembrī H. Ruiss Sambrano cēla šādu prasību, kuru viņš pamatoja, vispirms ar “juridiskās tehnikas” neesamību,
         kas viņam tiek pārmesta minētajā lēmumā, atgādinot, ka viņa nepilngadīgie bērni, kas dzimuši Beļģijā, ieguva Beļģijas pilsonību
         nevis tāpēc, ka viņš šajā sakarā bija veicis kādas noteiktas darbības, bet gan piemērojot Beļģijas tiesisko regulējumu. Turklāt
         H. Ruiss Sambrano atsaucas uz Direktīvas 2004/38 2. un 7. panta pārkāpumu, kā arī Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
         konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 8. panta pārkāpumu un šīs konvencijas
         4. protokola 3. panta 1. punkta pārkāpumu.

      32      Savos rakstveida apsvērumos, kas iesniegti Tiesai, Beļģijas valdība norāda, ka kopš 2009. gada 30. aprīļa H. Ruisam Sambrano
         ir pagaidu uzturēšanās tiesības, kas, ja vien nav noteikts citādi, var tikt atjaunotas, un ka viņam saskaņā ar Migrācijas
         un patvēruma politikas ministra 2009. gada 26. marta rīkojumu par 1980. gada 15. decembra likuma agrākā 9. panta trešās daļas
         un 9.a panta piemērošanu būtu jābūt C tipa darba atļaujai.

      33      No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka divi lēmumi pamata lietā – ar kuriem ONEm atteicās atzīt H. Ruisa Sambrano tiesības uz bezdarbnieka pabalstu vispirms periodos, kad viņam bija pagaidu bezdarbnieka
         statuss, sākot no 2005. gada 10. oktobra un tad kopš 2006. gada 12. oktobra, un pēc tam laikā, kad viņš zaudēja darbu – ir
         pamatoti vienīgi ar konstatējumu, ka pēdējā minētā norādītās darba dienas saistībā ar prasīto darba stāžu bezdarbniekiem viņa
         vecuma grupā, proti, 468 darba dienas 27 mēnešu laikā pirms bezdarbnieka pabalsta pieteikuma iesniegšanas, netika nostrādātas,
         kā tas tiek prasīts atbilstošajos tiesību aktos par ārvalstnieku uzturēšanos un ārvalsts darba spēka nodarbināšanu.

      34      Iesniedzējtiesā H. Ruiss Sambrano atspēko šo argumentu, tostarp apgalvojot, ka viņa uzturēšanās tiesības izriet tieši no EK līguma
         vai ka viņam ir vismaz atvasinātas uzturēšanās tiesības, kas ar 2004. gada 19. oktobra spriedumu lietā C‑200/02 Zhu un Chen (Krājums, I‑9925. lpp.) ir atzītas nepilngadīga bērna, kurš ir dalībvalsts pilsonis, augšupējiem radiniekiem, un ka tāpēc
         viņš ir atbrīvots no pienākuma saņemt darba atļauju.

      35      Šādos apstākļos Tribunal du travail de Bruxelles [Briseles Darba tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [EKL] 12., 17. un 18. pantā, vienā vai vairākos no tiem, skatot tos atsevišķi vai kopā, ir piešķirtas tiesības Savienības
         pilsonim uzturēties tās dalībvalsts teritorijā, kuras pilsonība viņam ir, neatkarīgi no tā, vai pirms tam viņš ir izmantojis
         savas tiesības pārvietoties dalībvalstīs?

      2)      Vai [EKL] 12., 17. un 18. pants, skatot tos kopā ar Pamattiesību hartas 21., 24. un 34. panta noteikumiem, ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tajos atzītās tiesības, nediskriminējot pilsonības dēļ, ikvienam Savienības pilsonim brīvi pārvietoties un dzīvot
         dalībvalstīs nozīmē, ka tad, ja pilsonis ir mazgadīgs bērns, kurš ir augšupējā radinieka, kas ir trešās valsts pilsonis, apgādībā,
         šim bērnam ir jānodrošina tiesības uzturēties tās dalībvalsts teritorijā, kurā viņš dzīvo un kuras pilsonis viņš ir, neatkarīgi
         no tā, vai pirms tam viņš pats vai ar sava likumiskā pārstāvja starpniecību ir izmantojis tiesības brīvi pārvietoties, saistot
         šīs uzturēšanās tiesības ar lietderīgo iedarbību, kuras nepieciešamība ir atzīta Kopienu judikatūrā [iepriekš minētais spriedums
         lietā Zhu un Chen], piešķirot augšupējam radiniekam, kurš ir trešās valsts pilsonis, kura apgādībā ir bērns un kuram ir pietiekami līdzekļi
         un apdrošināšana slimības gadījumiem, atvasinātas uzturēšanās tiesības, kādas šim pašam trešās valsts pilsonim būtu, ja viņa
         apgādībā esošais nepilngadīgais bērns būtu Savienības pilsonis, kuram nav tās dalībvalsts pilsonības, kurā viņš dzīvo?

      3)      Vai [EKL] 12., 17. un 18. pants, skatot tos kopā ar Pamattiesību hartas 21., 24. un 34. panta noteikumiem, ir jāinterpretē
         tādējādi, ka nepilngadīga bērna, kas ir dalībvalsts pilsonis, tiesības uzturēties tās valsts teritorijā, kurā viņš dzīvo,
         nozīmē, ka no prasības saņemt darba atļauju ir jāatbrīvo viņa augšupējais radinieks – kurš ir trešās valsts pilsonis, kura
         apgādībā ir šis nepilngadīgais bērns un kurš, ja vien viņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos nebūtu noteikta prasība
         par darba atļauju, ir izpildījis nosacījumu par pietiekamiem līdzekļiem un apdrošināšanu slimības gadījumiem, veicot algotu
         darbu, kas viņu padara par minētās valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas subjektu –, lai šī bērna uzturēšanās tiesības būtu
         saistītas ar lietderīgo iedarbību, kas ir atzīta Kopienu judikatūrā [iepriekš minētais spriedums lietā Zhu un Chen] nepilngadīgam bērnam, kurš ir Eiropas pilsonis un kuram ir citas, nevis tās dalībvalsts, kurā viņš dzīvo, pilsonība un kurš
         ir augšupējā radinieka, kas ir trešās valsts pilsonis, apgādībā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      36      Ar šiem jautājumiem, kuri ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, vai LESD noteikumi par Savienības pilsonību
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tie piešķir augšupējam radiniekam, kas ir trešās valsts pilsonis un kura apgādībā ir nepilngadīgi
         bērni, kuri ir Savienības pilsoņi, uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kuras pilsoņi ir viņu bērni un kurā viņi dzīvo, kā arī
         atbrīvo viņu no pienākuma saņemt darba atļauju šajā dalībvalstī.

      37      Visas valdības, kas iesniedza Tiesai apsvērumus, kā arī Eiropas Komisija apgalvo, ka uz šādu situāciju, kādā atrodas H. Ruisa
         Sambrano otrais un trešais bērns, proti, to, ka šie bērni dzīvo viņu pilsonības dalībvalstī un nekad nav pametuši šo dalībvalsti,
         neattiecas Savienības tiesībās paredzētās pārvietošanās brīvības un uzturēšanās garantijas. Līdz ar to iesniedzējtiesas minētās
         Savienības tiesību normas nav piemērojamas pamata lietā.

      38      Turpretim H. Ruiss Sambrano apgalvo, ka fakts, ka viņa bērnu Djego un Džesikas gadījumā tiek izdarīta atsauce uz normām par
         Savienības pilsonību, nenozīmē, ka tiem ir jāpamet attiecīgā dalībvalsts un ka viņam kā ģimenes loceklim ir uzturēšanās tiesības,
         kā arī viņš ir atbrīvots no pienākuma saņemt darba atļauju šajā dalībvalstī.

      39      Uzreiz ir jākonstatē, ka atbilstoši Direktīvas 2004/38 3. panta ar nosaukumu “Uzturēšanās tiesību subjekti ” 1. punktam šī
         direktīva ir piemērojama ikvienam Savienības pilsonim, kas “pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski
         piederīgi, un uz viņu ģimenes locekļiem”. Tādējādi minētā direktīva nav piemērojama tādā situācijā, kāda ir pamata lietā.

      40      Ar LESD 20. pantu Savienības pilsoņa statusu piešķir visām personām, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība (skat. it īpaši 2002. gada
         11. jūlija spriedumu lietā C‑224/98 D’Hoop, Recueil, I‑6191. lpp., 27. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑148/02 Garcia Avello, Recueil, I‑11613. lpp., 21. punkts). Tā kā prasītāja pamata lietā otrajam un trešajam bērnam ir Beļģijas pilsonība, kuras iegūšanas
         nosacījumi ietilpst attiecīgās dalībvalsts kompetencē (šajā ziņā skat. it īpaši 2010. gada 2. marta spriedumu lietā C‑135/08
         Rottmann, Krājums, I‑1449. lpp., 39. punkts), viņiem neapšaubāmi ir šāds statuss (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
         Garcia Avello, 21. punkts, kā arī lietā Zhu un Chen, 20. punkts).

      41      Kā Tiesa ir vairākkārt atzinusi, Savienības pilsoņa statuss ir paredzēts kā dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss (skat. it īpaši
         2001. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑184/99 Grzelczyk, Recueil, I‑6193. lpp., 31. punkts; 2002. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑413/99 Baumbast un R, Recueil, I‑7091. lpp., 82. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietās Garcia Avello, 22. punkts, un Zhu un Chen, 25. punkts, kā arī Rottmann, 43. punkts).

      42      Šādos apstākļos LESD 20. pants nepieļauj tādus valsts pasākumus, kuru rezultātā Savienības pilsoņiem tiek atņemta iespēja
         faktiski izmantot tiesības, kas piešķirtas saskaņā ar viņu kā Savienības pilsoņu statusu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Rottmann, 42. punkts).

      43      Šāds rezultāts ir atteikumam trešās valsts pilsonim piešķirt uzturēšanās tiesības dalībvalstī, kurā dzīvo viņa nepilngadīgie
         bērni, kuri ir minētās dalībvalsts pilsoņi un kuri atrodas viņa apgādībā, kā arī atteikumam piešķirt šai personai darba atļauju.

      44      Jāuzskata, ka šāda uzturēšanās tiesību atteikuma rezultātā minētajiem bērniem, kas ir Savienības pilsoņi, būtu jāpamet Savienības
         teritorija, lai būtu kopā ar vecākiem. Līdzīgi, ja šādai personai netiktu piešķirta darba atļauja, pastāv risks, ka tai nebūs
         nepieciešamie līdzekļi, lai uzturētu sevi un savu ģimeni, un tā rezultātā atkal viņa bērniem, kuriem ir Savienības pilsonība,
         būtu jāpamet Savienības teritorija. Šādos apstākļos minētie Savienības pilsoņi faktiski nevar izmantot tiesības, kas viņiem
         piešķirtas sakarā ar viņu kā Savienības pilsoņu statusu.

      45      Tāpēc uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka dalībvalsts,
         pirmkārt, atsaka trešās valsts pilsonim, kura apgādībā ir nepilngadīgi bērni, kuri ir Savienības pilsoņi, piešķirt tiesības
         uzturēties dalībvalstī, kurā dzīvo pēdējie minēti un kas ir pēdējo minēto pilsonības dalībvalsts, un, otrkārt, atsaka minētajam
         trešās valsts pilsonim piešķirt darba atļauju, tiktāl, ciktāl šādi lēmumi atņemtu minētajiem bērniem iespēju faktiski izmantot
         ar Savienības pilsoņa statusu saistītās tiesības.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      LESD 20. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj to, ka dalībvalsts, pirmkārt, atsaka trešās valsts pilsonim, kura
            apgādībā ir nepilngadīgi bērni, kuri ir Savienības pilsoņi, piešķirt tiesības uzturēties dalībvalstī, kurā dzīvo pēdējie minēti
            un kas ir pēdējo minēto pilsonības dalībvalsts, un, otrkārt, atsaka minētajam trešās valsts pilsonim piešķirt darba atļauju,
            tiktāl, ciktāl šādi lēmumi atņemtu minētajiem bērniem iespēju faktiski izmantot ar Savienības pilsoņa statusu saistītās tiesības.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1995. gada 24. oktobrī. # Bayerische Motorenwerke AG pret ALD Auto-Leasing D GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija. # Lieta C-70/93.


Tiesas spriedums 1993. gada 17. novembrī. # Kriminālprocess pret Ohra Schadeverzekeringen NV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nīderlande. # Lieta C-245/91.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 24.janvārī. # Conserve Italia Soc. Coop. arl pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Lauksaimniecība - ELVGF. # Lieta C-500/99 P.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 14. septembrī. # Applied Molecular Evolution Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Vārdiska preču zīme "APPLIED MOLECULAR EVOLUTION" - Absolūtie atteikuma pamatojumi - Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts - Aprakstoša preču zīme. # Lieta T-183/03.

text:
      Lieta T‑183/03
      Applied Molecular Evolution, Inc.
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Vārdiska preču zīme “APPLIED MOLECULAR EVOLUTION” – Absolūts atteikuma pamatojums – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Aprakstošs apzīmējums
      Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 14. septembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūtie atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv
            tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces īpašības – Vārdisks apzīmējums “APPLIED MOLECULAR
            EVOLUTION”
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē vārdisks apzīmējums “APPLIED MOLECULAR
         EVOLUTION”, kura reģistrācija ir pieteikta attiecībā uz “pētniecisko darbību molekulārās tehnoloģijas jomā”, kas ietilpst
         42. klasē atbilstoši Nicas Nolīgumam, no attiecīgās sabiedrības viedokļa, ko veido speciālisti proteīnu tehnoloģijas jomā,
         var kalpot, lai apzīmētu vienu no preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādīto pakalpojumu būtiskām īpašībām.

      Attiecīgā sabiedrības daļa, kas ir īpaši informēta, varēs bez īpašām pūlēm asociēt jo īpaši vārdus “molecular evolution” ar
         ģenētisko materiālu jomu, ko ietver arī reģistrācijai pieteiktie pakalpojumi. Īpašības vārds “applied” vēl vairāk pastiprina
         šo terminu aprakstošo raksturu. Tas, ka šiem terminiem var būt arī cita nozīme, nenozīmē to, ka tie nav aprakstoši attiecībā
         uz reģistrācijai pieteiktajiem pakalpojumiem. Turklāt, tā kā attiecīgo vārdisko apzīmējumu kopumā veido saskaņā ar angļu sintaksi
         izveidotā vārdu kombinācija, šo vārdu salikums nemazina to aprakstošo raksturu.

      (sal. ar 23., 27.–28. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 14. septembrī (*)

      Kopienas preču zīme – Vārdiska preču zīme “APPLIED MOLECULAR EVOLUTION” – Absolūts atteikuma pamatojums – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Aprakstošs apzīmējums
      Lieta T‑183/03
      Applied Molecular Evolution Inc., Sandjego [San Diego], Kalifornija (Amerikas Savienotās Valstis), ko pārstāv A. Doičs [A. Deutsch], avocat, kam palīdz Vēber‑Kitcau [Weber‑Quitzau],

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv H. Nokanena [H. Nokkanen] un A. Foliards‑Mongirāls [A. Folliard‑Monguiral], pārstāvji,

      atbildētājs,
      par prasību par ITSB Apelāciju otrās padomes 2003. gada 13. marta lēmumu lietā R 108/2002‑2, ar ko ir apstiprināts vārdiskas
         preču zīmes “APPLIED MOLECULAR EVOLUTION” reģistrācijas atteikums.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood],

      sekretārs I. Nacins [I. Natsinas], administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 2003. gada 26. maijā,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 2003. gada 5. septembrī,
      ņemot vērā tiesas sēdi 2004. gada 13. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Strīda priekšvēsture
      1       Prasītāja, kuras iepriekšējais nosaukums ir Ixsys Inc., 2000. gada 31. martā iesniedza Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Kopienas preču
         zīmes reģistrācijas pieteikumu saskaņā ar grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču
         zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme bija vārdisks apzīmējums “APPLIED MOLECULAR EVOLUTION”.
      3       Pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika lūgta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 42. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam
         1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām
         un atbilst šādam aprakstam: “pētnieciskā darbība salikto vielu molekulārās tehnoloģijas jomā izmantošanai terapijā, diagnostikā,
         attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, enzīmiem, ķīmijas produktiem, barības vielām, pārtikas piedevām, rūpniecības vajadzībām,
         ieskaitot, bet neaprobežojoties ar vispārējiem un speciāliem ķīmijas produktiem”.

      4       Ar 2001. gada 28. novembra lēmumu pārbaudītājs noraidīja pieteikumu saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 38. pantu, pamatojoties uz
         to, ka pieteiktā preču zīme ir aprakstoša un tai trūkst jebkādas atšķirtspējas.

      5       2002. gada 28. janvārī prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 59. pantu par pārbaudītāja lēmumu iesniedza apelāciju ITSB.
      6       Ar 2003. gada 13. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), kas tika paziņots prasītājai 2003. gada 24. martā
         un labots 2003. gadā 25. augustā attiecībā uz prasītājas nosaukumu, Apelāciju padome noraidīja apelāciju, pamatojoties uz
         to, ka pieteiktā preču zīme ir aprakstoša un tai trūkst jebkādas atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un
         c) apakšpunkta izpratnē.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      7       Tiesas sēdes laikā prasītāja atteicās no sava prasījuma, ar ko lūdz izdot ITSB rīkojumu reģistrēt pieteikto preču zīmi.
      8       Turpmāk prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      9       ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       prasību noraidīt;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      10     Pirmās instances tiesa konstatē, ka tiesas sēdes laikā prasītāja atteicās no sava pirmā izvirzītā pamata, saskaņā ar ko tā
         apgalvo, ka Apstrīdētajā lēmumā tā kļūdaini apzīmēta ar iepriekšējo nosaukumu. Turpmāk prasītāja izvirza vienu pamatu, apgalvojot,
         ka ir pārkāpts Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts.

      11     Vispirms ir jāatzīmē, ka saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punktu, kas tiek piemērots intelektuālā
         īpašuma jomā saskaņā ar šī reglamenta 130. panta 1. punktu un 132. panta 1. punktu, prasībai ir jāsatur kopsavilkums par izvirzītajiem
         pamatiem. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, kaut arī atsevišķos punktos prasības pieteikums var tikt atbalstīts un papildināts
         ar atsaucēm uz atsevišķiem pievienoto dokumentu fragmentiem, vispārēja atsauce uz citiem dokumentiem nevar kompensēt tiesiskās
         argumentācijas būtisku elementu trūkumu, kuriem saskaņā ar minētajiem noteikumiem jābūt atspoguļotiem prasības pieteikumā
         (1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑305/94 – T‑307/94, T‑313/94 – T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94,
         T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, II‑931. lpp., 39. punkts, un tajās citētā judikatūra). Tādējādi prasībā norādītā vispārējā atsauce uz prasītājas ITSB iesniegtajiem
         dokumentiem nevar tikt ņemta vērā.

      12     Vispirms Pirmās instances tiesa atzīst, ka Apstrīdētais lēmums ir vienlīdz balstīts uz reģistrācijai pieteiktās preču zīmes
         atšķirtspējas trūkumu un uz to, ka preču zīmei ir aprakstošs raksturs. Pirmās instances tiesas sēdes laikā ITSB precizēja,
         ka Apstrīdētais lēmums ir jāsaprot tādējādi, ka tas pamatā balstās uz pieteiktās preču zīmes aprakstošo raksturu. Šķiet, ka
         šajā lietā ir lietderīgi vispirms veikt pārbaudi attiecībā uz to, vai Apelāciju padome pareizi piemēroja Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta c) apakšpunktu.

      13     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu nereģistrē “preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai
         norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas
         vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku, un citas preču un pakalpojumu īpašības”. Turklāt Regulas Nr. 40/94
         7. panta 2. punkts nosaka, ka “šā panta 1. punktu piemēro arī tad, ja pamatojums reģistrācijas atteikumam pastāv tikai kādā
         Kopienas daļā”.

      14     Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētie apzīmējumi un norādes ir tās, kuras, lietojot parastā veidā, no
         attiecīgās sabiedrības viedokļa var kalpot, lai vai nu tieši, vai atsaucoties uz kādu no būtiskiem raksturojumiem, apzīmētu
         preces vai pakalpojumus attiecībā uz kuriem ir pieprasīta reģistrācija (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C‑383/99 P
         Procter & Gamble/ITSB, Recueil, I‑6251. lpp., 39. punkts). Attiecīgi, apzīmējuma aprakstošā rakstura novērtējums nevar tikt veikts citādi, kā, pirmkārt,
         atsaucoties uz attiecīgajām precēm un pakalpojumiem un, otrkārt, atsaucoties uz to, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver šo
         apzīmējumu.

      15     Šajā lietā Apelāciju padome netieši uzskatīja, ka attiecīgā sabiedrības daļa sastāv no speciālistiem proteīnu tehnoloģijas
         jomā (the relevant specialist consumer in the field of protein engineering, Apstrīdētā lēmuma 13. punkts). Ar savu pirmo izvirzīto pamatu, kas norādīts prasībā un izskaidrots tiesas sēdē, prasītāja
         apgalvo, ka attiecīgā sabiedrības daļa ir jādefinē plašāk un tā nelielā mērā ietver sevī arī personas, kas ir mazāk specializējušās
         nekā Apelāciju padomes minētās, it īpaši uzņēmējdarbības subjektus.

      16     Pirmās instances tiesa uzskata, ka Apstrīdētajā lēmumā attiecīgā sabiedrības daļa ir definēta pareizi. Jebkurā gadījumā, iekļaujot
         tajā sabiedrības daļu, kas ir mazāk specializējusies, nekā tā, kas ir norādīta Apstrīdētajā lēmumā, tas nemainītu attiecīgās
         sabiedrības daļas definīcijas iznākumu šajā lietā, tas ir: zinoši, īpaši informēti un uzmanīgi patērētāji. Šajā lietā attiecīgo
         pakalpojumu paredzētais mērķis jebkurā gadījumā nosaka to, ka šī mazāk specializējusies sabiedrības daļa ir informēta par
         molekulāras modifikācijas iespējām un tās priekšrocībām, ieskaitot rūpnieciskas priekšrocības. Tādējādi šīs personas nevar
         tikt uzskatītas par vidusmēra patērētājiem.

      17     Pirmās instances tiesa uzskata, ka nav jāapskata jautājums, vai visai attiecīgajai sabiedrībai ir labas angļu valodas zināšanas
         profesionālo pienākumu dēļ. Katrā ziņā saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 2. punktu ir pietiekami konstatēt, ka attiecīgā
         sabiedrības daļa sastāv no angļu valodu pārvaldošiem patērētājiem, jo konkrētais vārdiskais apzīmējums ir izteikts angļu valodā.

      18     Attiecībā uz konkrētā vārdiskā apzīmējuma aprakstošo raksturu Apelāciju padome, pirmkārt, uzskatīja, ka termins “molecular
         evolution” (molekulārā evolūcija) attiecas uz ģenētisko materiālu jomu, ieskaitot proteīnu un dezoksiribonukleīnskābes (DNS)
         pētīšanu un to modifikāciju rūpnieciskiem nolūkiem (Apstrīdētā lēmuma 9. punkts), un, otrkārt, ka vārda “applied” (praktisks)
         pievienošana atbilst attiecīgo pakalpojumu paredzētajam nolūkam, tas ir, iegūto komponentu izmantošanai dažādos produktos
         (Apstrīdētā lēmuma 11. punkts).

      19     Kā otro iebildumu prasītāja izvirza apgalvojumu, ka vārdam “evolution” (evolūcija) ir vairākas nozīmes, un īpaši norāda, ka
         šis vārds nozīmē pakāpeniskas un nejaušas izmaiņas, nevis molekulu, kas ir saistītas ar pieteiktajiem pakalpojumiem, tiešu
         un mērķtiecīgu optimizāciju. Tādējādi šim vārdam saistībā ar attiecīgajiem pakalpojumiem ir pretrunīga nozīme.

      20     Pirmās instances tiesa vispirms konstatē, ka Apelāciju padome nepiešķir nozīmi vārdam “evolution” pašam par sevi, bet gan
         piešķir īpašu nozīmi tā kombinācijai ar īpašības vārdu “molecular” (molekulārs). Pirmkārt, jebkurā gadījumā vārds “evolution”
         var apzīmēt kādas īpašības daļēju, apzinātu un tūlītēju modifikāciju. Īpaši ir jāatzīmē, ka attiecīgajai sabiedrības daļai,
         kas ir labi informēta, neradīsies šaubas attiecībā uz to, ka tas apzīmē apzināti veikto molekulu modifikāciju. Otrkārt, atzīstot
         to, ka vārdam “evolution” var būt vairākas nozīmes, kā to apgalvo prasītāja, ir jānorāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta c) apakšpunktu vārdisks apzīmējums nevar tikt reģistrēts, ja vismaz viena no tā iespējamām nozīmēm apzīmē
         kādu attiecīgo preču vai pakalpojumu raksturojumu (2003. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑191/01 P ITSB/Wrigley, Recueil, I‑12447. lpp., 32. punkts).

      21     Trešajā iebildumā prasītāja pārmet Apelāciju padomei pirmkārt to, ka tā atzina termina “molecular evolution” (molekulāra evolūcija)
         aprakstošo raksturu ģenētiskā materiāla grozījumu jomā, nesniedzot nekādus šāda novērtējuma pierādījumus, un, otrkārt, ka
         Apelāciju padome neņēma vērā faktu, ka attiecīgie pakalpojumi attiecas uz daudz plašāku jomu.

      22     Vispirms Pirmās instances tiesa norāda, ka prasītājas iebilduma pamatā ir Apstrīdētā lēmuma daļēja lasīšana. Proti, Apelāciju
         padome netulko terminu “molecular evolution” tikai kā ģenētiskā materiāla grozīšanu, bet atsaucas arī uz “noteiktu saistīto
         darbību skaitu” attiecībā uz ģenētisko materiālu, ieskaitot “proteīnu funkciju mākslīgo uzlabošanu rūpnieciskiem nolūkiem”
         (Apstrīdētā lēmuma 9. punkts). Tādējādi Apstrīdētajā lēmumā noteiktā terminu “molecular evolution” nozīme ir plašāka, nekā
         prasītāja apgalvo.

      23     Kas attiecas uz Apelāciju padomes noteiktās nozīmes pareizību, ir jāatzīmē, ka Apelāciju padome ir tiesīga pati sniegt noteiktu
         terminu definīciju un tai nav jāatsaucas uz noteiktiem dokumentiem, ja vien definīcija var tikt uzskatīta par vispārpieņemtu.
         Šajā lietā šī definīcija, kaut arī prasītāja to apstrīd, ir pietiekami vispārpieņemta, lai tā nebūtu jāpamato Apstrīdētajā
         lēmumā. ITSB varēja savā atbildes rakstā bez grūtībām apstiprināt šo definīciju ar vienkāršu vārdnīcas un enciklopēdijas palīdzību.
         Tāpēc attiecīgā sabiedrības daļa, kas ir īpaši informēta, varēs bez īpašām pūlēm asociēt it īpaši vārdus “molecular evolution”
         ar ģenētisko materiālu jomu. Saskaņā ar iepriekš 20. punktā minēto judikatūru, fakts, ka šiem terminiem var būt arī cita nozīme,
         nenozīmē to, ka tie nav aprakstoši attiecībā uz konkrētajiem pakalpojumiem.

      24     Šajā sakarā prasītāja nevar pārmest Apelāciju padomei to, ka tā izmantoja prasītājas interneta lapā esošo informāciju attiecīgā
         vārdiskā apzīmējuma aprakstošā rakstura novērtēšanai saistībā ar konkrētajiem pakalpojumiem. Faktiski, Apelāciju padome neizmantoja
         šo informāciju, lai novērtētu to, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver vārdisko apzīmējumu, bet gan lai atbildētu uz prasītājas
         argumentu, ka pārbaudītājs pārprata preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādīto pakalpojumu veidu. Jebkurā gadījumā, tā
         kā pakalpojumu veids pietiekami skaidri izriet no paša preču zīmes reģistrācijas pieteikuma, konkrēto pakalpojumu veida apstiprināšana
         ar informāciju no citiem avotiem nevar nelabvēlīgi ietekmēt prasītāju.

      25     Visbeidzot, tā kā termins “molecular evolution” vismaz daļēji attiecas uz konkrētajiem pakalpojumiem, kas izriet arī no Apelāciju
         padomei iesniegtās apelācijas pamatojuma, šī aprakstošā nozīme ir pietiekama, lai pamatotu pieteiktās preču zīmes reģistrācijas
         atteikumu. Saskaņā ar izveidojušos judikatūru gadījumā, ja pieteicējs ir pieteicis preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz visu
         kategoriju, atsevišķi neizdalot tajā ietilpstošās preces un pakalpojumus, Apelāciju padome ir tiesīga veikt preču zīmi veidojošā
         apzīmējuma aprakstošā rakstura vispārējo novērtējumu attiecībā uz visām preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajām precēm
         un pakalpojumiem (attiecībā uz pakalpojumiem skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑358/00 DaimlerChrysler/ITSB (TRUCKCARD), Recueil, II‑1993. lpp., 34., 37. un 44. punkts; attiecībā uz precēm skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 27. februāra spriedumu
         lietā T‑106/00 Streamserve/ITSB (STREAMSERVE), Recueil, II‑723. lpp., 46. punkts). Turklāt, ņemot vērā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādīto konkrēto pakalpojumu vispārējo
         definīciju šajā lietā, Apelāciju padome nevarēja apskatīt pakalpojumus atšķirīgi, atkarībā no tā, vai tie tieši vai netieši
         skar ģenētiskā materiāla grozījumus. Fakts, ka daži no konkrētajiem pakalpojumiem var attiekties uz darbībām, kas nav vērstas
         uz ģenētiskajiem grozījumiem, nevar likt pieteikto preču zīmi reģistrēt attiecībā uz visiem konkrētajiem pakalpojumiem, kaut
         arī pieteiktais apzīmējums tieši apraksta citus pieteiktos pakalpojumus. Šāda reģistrācija būtu Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta c) apakšpunktā noteiktā absolūtā atteikuma pamatojuma pārkāpums.

      26     Savā pēdējā iebildumā prasītāja apgalvo, ka, novērtējot vārdisko apzīmējumu kopumā, vārds “applied” (praktisks) padara šī
         apzīmējuma vispārējo nozīmi par vēl mazāk acīmredzamu.

      27     Pēc Pirmās instances tiesas ieskatiem šis tiesību pamats ir jānoraida. Apelāciju padome pamatoti atzina, ka šis vārds nozīmē
         “praktiski piemērots” vai “saistīts ar praktisko piemērošanu” (Apstrīdētā lēmuma 10. punkts). Zinātniskajās vai rūpnieciskajās
         aprindās šis īpašības vārds izsaka nolūku piemērot teorētiskus pētījumus praksē. Šis īpašības vārds tādējādi vēl vairāk pastiprina
         vārdiskā apzīmējuma aprakstošo raksturu, precizējot ar molekulāro tehnoloģiju saistīto pakalpojumu nolūku, it īpaši industriālā
         un komerciālā jomā.

      28     Tā kā attiecīgo vārdisko apzīmējumu kopumā veido saskaņā ar angļu sintaksi izveidotā vārdu kombinācija, šo vārdu salikums
         nesamazina to aprakstošo raksturu attiecībā uz pieteiktajiem pakalpojumiem. Tieši pretēji, vārdu salikums pastiprina katra
         atsevišķā vārda nozīmi. Tādējādi Apelāciju padome pareizi secināja, ka vārdisks apzīmējums “APPLIED MOLECULAR EVOLUTION” ir
         aprakstošs attiecībā uz preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajiem pakalpojumiem, tas ir, salikto vielu molekulāro
         tehnoloģiju izmantošanu dažādos produktos.

      29     Ņemot vērā, ka saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktu apzīmējumu nevar reģistrēt kā Kopienas preču zīmi gadījumā,
         ja ir piemērojams kaut viens no šajā pantā noteiktajiem absolūtajiem atteikuma pamatojumiem, nav vajadzības izskatīt jautājumu
         par to, vai attiecīgajai preču zīmei turklāt nav atšķirtspējas, kā to uzskata Apelāciju padome un apstrīd prasītāja.

      30     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasība ir jānoraida.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      31     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs,
         tai jāpiespriež atlīdzināt izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      piespriest prasītājai atlīdzināt izdevumus.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 14. septembrī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda – angļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 1998. gada 25.jūnijā. # British Airways plc, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air UK Ltd, Euralair international, TAT European Airlines SA un British Midland Airways Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Apvienotās lietas T-371/94 un T-394/94.


Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2013. gada 16. septembra spriedums.#Keramag Keramische Werke AG u.c. pret Eiropas Komisiju.#Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas vannas istabu aprīkojuma tirgi – Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Cenas paaugstinājumu saskaņošana un konfidenciālas komercinformācijas apmaiņa – Pārkāpuma ilgums – Tiesības uz aizstāvību – Piekļuve lietas materiāliem – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā.#Apvienotās lietas T‑379/10 un T‑381/10.


Tiesas spriedums 1981. gada 20. oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Lieta 137/80.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 16.maijā. # Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA un Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Valsts atbalsts. # Lieta C-321/99 P.


Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2012. gada 2.oktobrī. # Aristidis Psarras pret Eiropas Tīklu un informācijas drošības aģentūra (ENISA). # Civildienesta lietas - Iecelšana amatā - Iecelšana no jauna - Dienesta intereses. # Lieta F-118/10.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1986. gada 10. jūlijā. # Comité de développement et de promotion du textile et de l'habillement (DEFI) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība. # Lieta 282/85.


Pirmās instances tiesas spriedums (tiesnesis vienpersoniski) 2005. gada 12. jūlijā. # Joël De Bry pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-157/04.