Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2002. gada 5.decembrī. # Sykes Enterprises, Incorp. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Sintagma REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS. # Lieta T-130/01.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2014. gada 15. jūlijā. # Grzegorz Łaszkiewicz pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-576/12.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1997. gada 15. janvārī. # Syndicat français de l'express international, DHL international, Service CRIE un May Courier pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-77/95.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 9. novembrī. # Eva Vega Rodríguez pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Vispārējais konkurss - Tiesas kontrole - Robežas/Ierobežojumi/Termiņi. # Apvienotās lietas T-285/02 un T-395/02.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 9. novembrī
      Apvienotās lietas T‑285/02 un T‑395/02
      Eva Vega Rodríguez
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Vispārējs konkurss – Jautājumi ar vairākiem atbilžu variantiem – Atbilžu pareizība labošanas veidlapā – Tiesas kontrole – Termiņi
      Pilns teksts franču valodā II - 0000
      Priekšmets:         Prasība, pirmkārt, atcelt atlases komisijas Lēmumu COM/A/10/01, ar kuru prasītājai piešķirta nepietiekama atzīme un konkursa
         turpināšanai nepietiekams punktu skaits, un lēmumu, ar kuru noraidīta viņas sūdzība, kā arī, pakārtoti, atlīdzināt zaudējumus.

      Nolēmums:         Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.     Ierēdņi ─ Prasība ─ Nelabvēlīgs akts ─ Lēmums, kas pieņemts, pārskatot iepriekšēju lēmumu ─ Atlases komisijas lēmums, kas
            pieņemts pēc kandidāta situācijas pārskatīšanas
      (Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkts un 91. panta 1. punkts)
      2.     Process ─ Procesa organizatoriskie pasākumi ─ Lūgums iesniegt dokumentus par prasības pieņemamību ─ Pēc Pirmās instances tiesas
            noteikta termiņa beigām iesniegtu dokumentu pieņemamība
      (Pirmās instances tiesas Reglamenta 64. un 65. pants)
      3.     Ierēdņi ─ Prasība ─ Interese prasības iesniegšanā ─ Prasība par atlases komisijas lēmumu, ar kuru piešķirta konkursa turpināšanai
            nepietiekama atzīme ─ Kandidāts, kas nevar turpināt piedalīties konkursā, arī pieņemot, ka tiek labots tā novērtējums ─ Nepieņemamība
      (Civildienesta noteikumu 91. pants)
      4.     Ierēdņi ─ Konkurss ─ Konkurss, kas balstīts uz kvalifikāciju un pārbaudījumiem ─ Pārbaudījumu saturs ─ Jautājumi ar vairākiem
            atbilžu variantiem ─ Atlases komisijas diskrecionārā vara ─ Tiesas kontrole ─ Robežas
      (Civildienesta noteikumu III pielikums)
      1.     Ja konkursa kandidāts lūdz pārskatīt atlases komisijas pieņemtu lēmumu, tad atlases komisijas lēmums, kas pieņemts pēc situācijas
         pārskatīšanas, ir tas, kas uzskatāms par lēmumu, kas ir sūdzības pamatā. Tieši šis, pēc pārskatīšanas pieņemtais lēmums, ir
         tas, no kura skaitāms termiņš sūdzības iesniegšanai vai prasības celšanai, un šādā situācijā nav jāpārbauda, vai minētais
         lēmums, iespējams, ir jāuzskata par tādu, kurā ir tikai apstiprināts iepriekš pieņemtais lēmums.

      (skat. 18. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2002. gada 23. janvāris, T‑386/00 Gonçalves/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑13. un II‑55. lpp., 39. punkts un tajā citētā judikatūra.

      2.     Ja Pirmās instances tiesa procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lūdz iesniegt dokumentu, kas attiecas uz prasības pieņemamības
         nosacījumiem, lietas dalībnieka kavējums to iesniegt var šādu dokumentu padarīt nepieņemamu. Pirmkārt, Kopienu tiesa prasības
         pieņemamības nosacījumus var vajadzības gadījumā izskatīt pēc savas iniciatīvas jebkurā brīdī. Otrkārt, ja attiecīgais lietas
         dalībnieks lūgumu neizpilda, Pirmās instances tiesa var pieprasīt iesniegt lūgto dokumentu, pamatojoties uz Reglamenta 65. pantu.
         Tādējādi šī dokumenta iesniegšanas termiņi nav imperatīvi.

      (skat. 24. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1992. gada 11. maijs, T‑34/91 Whitehead/Komisija, Recueil, II‑1723. lpp., 19. punkts; Pirmās instances tiesa, 1996. gada 13. decembris, T‑128/96 Lebedef/Komisija, Recueil FP, I‑A‑629. un II‑1679. lpp., 25. punkts.

      3.     Prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, kas vērsta uz atlases komisijas lēmuma atcelšanu, ar kuru prasītājam piešķirta nepietiekama
         atzīme un konkursa turpināšanai nepietiekams punktu skaits, prasītājam nav intereses celt prasību, ja arī, pieņemot, ka viņš
         būtu pareizi atbildējis uz apstrīdētajiem jautājumiem, viņš tik un tā nevarētu turpināt piedalīties konkursā.

      (skat. 25. punktu)
      4.     Atlases komisijai ir plaša diskrecionārā vara attiecībā uz detalizētu konkursa ietvaros paredzēto pārbaudījumu saturu. Kopienu
         tiesa var aizliegt tikai tāda satura pārbaudījumus, kas pārsniedz konkursa paziņojumā norādīto vai neatbilst konkursa pārbaudījuma
         mērķiem.

      Pārbaudījumos, kas sastāv no jautājumiem ar vairākiem atbilžu variantiem, Pirmās instances tiesa nevar labot atlases komisiju.
         Kādu no jautājumiem varētu izslēgt tikai tad, ja tā iespējamo atbilžu variantu dēļ šķistu, ka šis jautājums ir acīmredzami
         nepiemērots, ņemot vērā attiecīgā konkursa mērķi. Tāds īpaši būtu gadījums, ja no atlases komisijas paskaidrojumiem izrietētu,
         ka pretēji kandidātiem šajā sakarā sniegtajiem norādījumiem dažādie piedāvātie jautājuma atbilžu varianti nedod iespēju izvēlēties
         vienu pareizo atbildi. Šajā ziņā tas, ka jautājums ir ļoti sarežģīts, neliecina par tā nepiemērotību. Atlases komisijai faktiski
         ir tiesības izvēlēties dažādas sarežģītības jautājumus, lai nodrošinātu konkursa galveno mērķi – nodrošināt tādu ierēdņu pieņemšanu
         darbā, kuri atbilst augstākajām kompetences prasībām.

      (skat. 35. un 36. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1988. gada 8. marts, 64/86, no 71/86 līdz 73/86 un 76/86 Sergio u.c./Komisija, Recueil, 1399. lpp., 22. punkts; Pirmās instances tiesa, 1996. gada 21. maijs, T‑153/95 Kaps/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑233. un II‑663. lpp., 37. punkts.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 5. oktobris.#Sirine Bent Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Ali pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un vienībām saistībā ar situāciju Tunisijā – Līdzekļu iesaldēšana – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Juridiskais pamats – Prasītājas vārda atkārtota iekļaušana sarakstā, kas pamatota ar jaunu iemeslu – Pienākums norādīt pamatojumu – Faktiskais pamats – Tiesības uz īpašumu – Samērīgums.#Lieta T-149/15.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2009. gada 10.septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Maltas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Pieņemamība - Savvaļas putnu aizsardzība - Direktīva 79/409/EEK - Pavasara medības - Aizliegums - Atkāpe no aizsardzības sistēmas - Nosacījums par cita pieņemama risinājuma neesamību - Tiesiskā paļāvība. # Lieta C-76/08.

text:
      Lieta C‑76/08
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Maltas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Pieņemamība – Savvaļas putnu aizsardzība – Direktīva 79/409/EKK – Pavasara medības – Aizliegums – Atkāpe no aizsardzības sistēmas – Nosacījums par cita pieņemama risinājuma neesamību – Tiesiskā paļāvība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Komisijas tiesības celt prasību – Diskrecionāra vara
      (EKL 226. pants; Padomes Direktīvas 79/409 9. pants)
      2.        Vide – Savvaļas putnu aizsardzība – Direktīva 79/409 – Medību atklāšanas un slēgšanas datumi – Atkāpes
      (Padomes Direktīvas 79/409 preambulas vienpadsmitais apsvērums un 7. un 9. pants)
      1.        Direktīvas 79/409 par savvaļas putnu aizsardzību, kurā attiecībā uz 2004.–2006. gadu grozījumi veikti ar Regulu Nr. 807/2003
         un attiecībā uz 2007. gadu – ar Direktīvu 2006/105, 9. panta 3. punkta sekas, nedz arī tā priekšmets juridiski nevar noteikt,
         ka iespēja Komisijai iesniegt prasību par pienākumu neizpildi ir atkarīga no nosacījuma, ka attiecīgā dalībvalsts iesniedz
         šajā pantā paredzēto gada ziņojumu. Gluži pretēji, šī paša panta 4. punkts nosaka pienākumu Komisijai pastāvīgi sekot tam,
         lai dalībvalsts piemēroto Direktīvas 9. panta 1. punktā atļauto atkāpju sekas nebūtu pretrunā šai direktīvai, pamatojoties
         uz Komisijai pieejamo informāciju un “pirmām kārtām” uz 9. panta 3. punktā paredzētajiem gada ziņojumiem.

      Turklāt, ja procedūras uzsākšana, kuras laikā Komisija konstatē pienākumu neizpildi, tiktu pakļauta iepriekšējai attiecīgās
         dalībvalsts gada ziņojuma nosūtīšanai, tas varētu apdraudēt Komisijas Līguma sargātājas lomu, saskaņā ar kuru vienīgi tā var
         pieņemt lēmumu, vai ir jāuzsāk šī procedūra, kā arī noteikt iemeslus tā uzsākšanai.

      (sal. ar 22. un 23. punktu)
      2.        To nosacījumu vidū, kuri ir jāizpilda, lai dalībvalstis varētu izmantot Direktīvas 79/409 par savvaļas putnu aizsardzību,
         kurā attiecībā uz 2004.–2006. gadu grozījumi veikti ar Regulu Nr. 807/2003 un attiecībā uz 2007. gadu – ar Direktīvu 2006/105,
         9. panta 1. punktā noteikto atkāpju sistēmu, ir minēta cita pieņemama risinājuma neesamība. Šis nosacījums nav izpildīts,
         ja medību periods, kas pieļaujams atbilstoši atkāpei, bez vajadzības sakrīt ar periodiem, kuros Direktīva paredz ieviest īpašu
         aizsardzību. Šāda vajadzība it īpaši nepastāv, ja pasākuma, kas atkāpes veidā atļauj medības, vienīgais mērķis ir pagarināt
         noteiktu putnu sugu medību periodus teritorijās, kurās tie jau ir sastopami to medību periodu laikā, kas noteikti atbilstoši
         Direktīvas 7. pantam. Šāda nepieciešamība nepastāv arī tad, ja attiecīgās sugas, kaut arī ievērojami mazākā daudzumā nekā
         pavasarī, tomēr ir sastopamas teritorijās, kurās var veikt pavasara medības, arī rudenī, ja vien šis daudzums nav niecīgs.

      Tomēr vienīgi ar konstatējumu, ka minētās sugas teritorijās, kurās var veikt pavasara medības, faktiski ir sastopamas rudenī,
         nepietiek, lai tiktu uzskatīts, ka pastāv “cits pieņemams risinājums” Direktīvas 9. panta 1. punkta izpratnē. Proti, Kopienu
         likumdevējs, izmantojot frāzi “cits pieņemams risinājums”, nav vēlējies izslēgt Direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā
         paredzētās atkāpes piemērošanu, ja pastāv jebkāda iespēja medīt periodos, kuros tas ir atļauts saskaņā ar Direktīvas 7. pantu,
         bet gan ir vēlējies, lai atkāpe no šīs tiesību normas tiktu piemērota vienīgi tad, ja tas ir nepieciešams, jo šajos periodos,
         šajā gadījumā – rudenī, piedāvātās medību iespējas ir tik ierobežotas, ka ir izjaukts Direktīvā paredzētais līdzsvars starp
         sugu aizsardzību un konkrētām brīvā laika pavadīšanas nodarbēm.

      Tomēr no Direktīvas 9. panta noteikumiem, kuros ir atsauce uz stingru minētās atkāpes kontroli un sagūstīšanu izlases veidā,
         kā arī no vispārējā samērīguma principa izriet, ka atkāpei, kuru dalībvalsts vēlas izmantot, ir jābūt samērīgai ar prasībām,
         kas to pamato. Tādējādi secinājums, ka nepastāv cits pieņemams risinājums, šajā gadījumā – ka nav pietiekamas iespējas medībām
         rudenī, ne tikai nedod iespēju neierobežoti atļaut medības pavasarī, bet arī atļauj šo medību uzsākšanu vienīgi tiktāl, ciktāl
         tas ir nepieciešams, un tad, ja netiek apdraudēti citi Direktīvas mērķi, īpaši, ja ir nodrošināta attiecīgo sugu populācijas
         uzturēšana pietiekamā skaitliskā līmenī, un pretējā gadījumā putnu izmantošana katrā ziņā nevar tikt uzskatīta par saprātīgu
         un attiecīgi nevar tikt uzskatīta par pieļaujamo izmantošanu Direktīvas preambulas vienpadsmitā apsvēruma izpratnē.

      (sal. ar 49.–51. un 54.–59. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 10. septembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Pieņemamība – Savvaļas putnu aizsardzība – Direktīva 79/409/EEK – Pavasara medības – Aizliegums – Atkāpe no aizsardzības sistēmas – Nosacījums par cita pieņemama risinājuma neesamību – Tiesiskā paļāvība
      Lieta C‑76/08
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2008. gada 21. februārī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv D. Rekja [D. Recchia] un D. Lavunmi [D. Lawunmi], kā arī – P. Olivers [P. Oliver], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Maltas Republiku, ko pārstāv S. Kamiljēri [S. Camilleri] un D. Mandžjona [D. Mangion], pārstāvji, kuriem palīdz J. Bukērts [J. Bouckaert], advocaat,

      atbildētāja.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), P. Kūris [P. Kūris], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 7. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Iesniedzot prasību, Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, kopš 2004. gada atļaujot sākt paipalu (Coturnix coturnix) un dūju (Streptopelia turtur) medības pavasara migrācijas periodā, neievērojot Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvas 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību
         (OV L 103, 1. lpp.), kurā attiecībā uz 2004.–2006. gadu grozījumi veikti ar Padomes 2003. gada 14. aprīļa Regulu (EK) Nr. 807/2003
         (OV L 122, 36. lpp.) un attiecībā uz 2007. gadu – ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/105/EK (OV L 363, 368. lpp.;
         turpmāk tekstā abos gadījumos – “Direktīva”), 9. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus, Maltas Republika nav izpildījusi
         šajā direktīvā noteiktos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Atbilstoši tās 1. pantam Direktīvas mērķis ir nodrošināt visu putnu sugu, kas savvaļā dzīvo to dalībvalstu Eiropas teritorijā,
         kurām ir piemērojams EK līgums, aizsardzību, pārzināšanu un uzraudzīšanu un noteikt to izmantošanu.

      3        Direktīvas preambulas vienpadsmitajā apsvērumā ir norādīts, ka dažas sugas drīkst medīt un tas nepārsniedz pieļaujamos dabas
         izmantošanas apmērus, ņemot vērā to populāciju lielumu, ģeogrāfisko izplatību un vairošanās spēju Kopienā kopumā, ja vien
         ir noteikti un tiek ievēroti daži ierobežojumi un šādas medības netraucē uzturēt šo sugu populācijas pietiekamā skaitliskā
         līmenī.

      4        Direktīvas 2. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis veic visus nepieciešamos pasākumus, lai uzturētu vai tuvinātu šīs direktīvas
         1. pantā visu minēto sugu populācijas tādā līmenī, kas atbilst ekoloģijas, zinātnes un kultūras prasībām, ņemot vērā saimnieciskās
         un rekreatīvās prasības.

      5        Direktīvas 5. pantā dalībvalstīm ir noteikts arī pienākums izveidot vispārēju aizsardzības sistēmu, cita starpā aizliedzot
         nonāvēt, sagūstīt vai traucēt 1. pantā minētos putnus un iznīcināt to ligzdas. Šis pienākums tomēr ir piemērojams, neietekmējot
         Direktīvas 7. un 9. pantu.

      6        Direktīvas 7. pantā ir noteikts:

      “1.      Ņemot vērā to populāciju lielumu, ģeogrāfisko izplatību un vairošanās spēju visā Kopienā, II pielikumā minētās sugas drīkst
         medīt saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību aktiem. Dalībvalstis nodrošina, ka šo sugu medības neapdraud dabas aizsardzības
         pasākumus to izplatības teritorijā.

      2.      Sugas, kuras minētas II/1. pielikumā, drīkst medīt ģeogrāfiskajā jūras un sauszemes teritorijā, uz ko attiecas šī direktīva.
      3.      Sugas, kuras minētas II/2. pielikumā, drīkst medīt tikai attiecīgi norādītajās dalībvalstīs.
      4.      Dalībvalstis apņemas nodrošināt, ka medību ierašas, ko veic saskaņā ar valstī spēkā esošajiem pasākumiem, arī medības ar piekūnu,
         ja tās praktizē, atbilst attiecīgo putnu sugu resursu racionālas izmantošanas un ekoloģiskā līdzsvara regulēšanas principiem
         un ka šīs ierašas, ņemot vērā šo sugu, jo īpaši migrējošo sugu, populācijas lielumu, ir samērojamas ar pasākumiem, kas izriet
         no 2. panta. Tās jo īpaši rūpējas par to, lai sugas, uz kurām attiecas medību likumi, netiktu medītas ligzdošanas laikā, kā
         arī atsevišķu vairošanās stadiju laikā. Attiecībā uz migrējošām sugām tās jo īpaši rūpējas par to, lai sugas, uz kurām attiecas
         medību noteikumi, netiktu medītas vairošanās laikā vai tad, kad tās atgriežas savās ligzdošanas vietās. Dalībvalstis nosūta
         Komisijai visu vajadzīgo informāciju par savu medību noteikumu praktisko piemērošanu.”

      7        Direktīvas 9. pants tomēr pieļauj vairākas atkāpes, ja ir šādi apstākļi:

      “1.      Ja nevar rast citu pieņemamu risinājumu, dalībvalstis var atkāpties no 5., 6., 7. un 8. panta noteikumiem šādu iemeslu dēļ:
      [..]
      c)      lai stingri kontrolētos apstākļos un izlases veidā atļautu nelielā skaitā sagūstīt, turēt vai citādi saprātīgi izmantot dažus
         putnus.

      2.      Izņēmuma gadījumos jānorāda:
      –        sugas, uz kurām attiecas izņēmumi,
      –        līdzekļi, pasākumi vai paņēmieni, ar kādiem atļauts sagūstīt vai nonāvēt putnus,
      –        riska nosacījumi, kā arī citi apstākļi (laiks un vieta), kādos pieļaujami šādi izņēmumi,
      –        iestāde, kas pilnvarota paziņot, ka pastāv nepieciešamie nosacījumi, un lemt par to, kādus līdzekļus, pasākumus vai paņēmienus,
         kam un ar kādiem ierobežojumiem atļauts izmantot,

      –        kādi uzraudzības pasākumi tiks veikti.
      3.      Dalībvalstis ik gadu nosūta Komisijai ziņojumu par šā panta izpildi.
      4.      Pamatojoties uz tai pieejamo informāciju un pirmām kārtām uz informāciju, ko tā saņem saskaņā ar 3. punktu, Komisija pastāvīgi
         seko tam, lai šo atkāpju sekas nebūtu pretrunā šai direktīvai. Tālab tā atbilstīgi rīkojas.”

      8        Direktīvas II pielikuma 2. daļā, kurā ir uzskaitītas sugas, kuras var tikt medītas noteiktās dalībvalstīs, to sugu vidū, kuras
         var tikt medītas Maltā, ir minētas paipalas (Coturnix coturnix) un dūjas (Streptopelia turtur).

       Pirmstiesas procedūra
      9        Uzskatot, ka, atļaujot paipalu un dūju medības to pavasara migrācijas laikā 2004. gadā, Maltas Republika nav ievērojusi Direktīvā
         paredzētos pienākumus, Komisija nolēma uzsākt EKL 226. pantā paredzēto procedūru. Ar 2006. gada 4. jūlija brīdinājuma vēstuli
         Komisija lūdza Maltas Republiku iesniegt savus apsvērumus šajā sakarā un ar 2007. gada 23. marta papildu brīdinājuma vēstulēm
         Komisija paplašināja tiesvedības apmēru uz iepriekšējiem gadiem, kuru laikā, kā tā uzskata, medības tika atļautas tādos pašos
         apstākļos.

      10      2007. gada 23. marta un 23. aprīļa vēstulēs Maltas valsts iestādes apgalvoja, ka Direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā
         paredzētās atkāpes piemērošanas nosacījumi esot ievēroti. Tās īpaši norādīja, ka neesot “cita pieņemama risinājuma” šīs tiesību
         normas izpratnē, kā vien atklāt attiecīgo sugu medības pavasara laikā, jo rudens medību periodā Maltas Republikā varot tikt
         medīts tikai ļoti niecīgs skaits šo sugu pārstāvju.

      11      Maltas iestādes arī norādīja, ka Komisijai neesot tiesību paplašināt pārkāpuma saistībā ar atļaujas sniegšanu medību atklāšanai
         2005., 2006. un 2007. gada pavasara periodā priekšmetu, neiepazīstoties ar gada ziņojumiem par Direktīvas 9. panta piemērošanu,
         kuri šīm valsts iestādēm bija jāiesniedz Komisijā. 2007. gada 28. jūnijā valsts iestādes nosūtīja Komisijai papildu informāciju
         par putnu migrāciju Vidusjūras reģionā un īpaši Maltā.

      12      Tā kā Komisiju šī atbilde neapmierināja, tā 2007. gada 23. oktobrī pieņēma argumentētu atzinumu, kurā tika atkārtoti abās
         brīdinājuma vēstulēs norādītie iebildumi, un lūdza attiecīgo dalībvalsti veikt nepieciešamos pasākumus, lai panāktu atbilstību
         šim argumentētajam atzinumam divu mēnešu laikā no tā saņemšanas brīža.

      13      Maltas valsts iestādes uz minēto argumentēto atzinumu atbildēja ar 2007. gada 31. decembra vēstuli, norādot, ka tās atstāj
         spēkā savu nostāju.

      14      Šādos apstākļos Komisija iesniedza šo prasību.

       Tiesvedība Tiesā
      15      Ar prasības pieteikumu, kurš Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2008. gada 21. februārī, Komisija saskaņā ar EKL 243. pantu
         lūdza Tiesas priekšsēdētājam izdod rīkojumu Maltas Republikai neuzsākt paipalu un dūju medības 2008. gada pavasarī.

      16      Ar 2008. gada 24. aprīļa rīkojumu lietā C‑76/08 R Komisija/Malta Tiesas priekšsēdētājs izdeva rīkojumu Maltas Republikai atturēties
         no atļauju izsniegšanas saskaņā ar Direktīvas 79/409 9. pantu abu attiecīgo sugu medībām 2008. gada pavasara migrācijas laikā.

       Par prasību
       Par pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      17      Maltas Republika norāda, ka Komisijas prasība kopumā ir nepieņemama, jo Komisija patiesībā lūdz Tiesai vispārēji konstatēt,
         ka pavasara medību uzsākšana kopš 2004. gada ir pretrunā Direktīvas 9. pantam. Šī dalībvalsts norāda, ka Komisijas prasība,
         ar kuru nosaka galīgu abu attiecīgo putnu sugu pavasara medību aizliegumu Maltas teritorijā, atņemtu Direktīvas 9. pantam
         tā lietderīgo iedarbību. Šajā sakarā tā norāda, ka jautājums, vai šī panta piemērošanas nosacījumi ir ievēroti, ir atkarīgs
         no izvērtējuma katrā konkrētā gadījumā un Komisijai attiecībā uz attiecīgo gadu it īpaši ir jāpamatojas uz attiecīgo gada
         ziņojumu par šī 9. panta piemērošanu, kurš attiecīgajai dalībvalstij ir tai jāiesniedz, piemērojot šī panta 3. punktu.

      18      Maltas Republika uzskata, ka Komisijas prasība katrā ziņā ir jāuzskata par nepieņemamu tiktāl, ciktāl tās mērķis ir konstatēt
         Kopienu tiesību pārkāpumu dēļ pavasara medību atklāšanas 2007. gadā, jo Malta šai iestādei vēl nav iesniegusi ziņojumu par
         minēto gadu. Tas pats a fortiori attiecoties uz nākamajiem gadiem.

      19      Komisija turpretī uzskata, ka tās prasība ir pieņemama. Tā norāda, ka prasība tieši attiecas uz pavasara medību atklāšanu
         2004.–2007. gadā, turpretī tā neattiecas uz 2008. gadu, jo pēc tam, kad tika izdots minētais rīkojums lietā Komisija/Malta,
         Maltas Republika neizsniedza atļaujas abu minēto putnu sugu pavasara medībām minētajā gadā.

      20      Komisija atzīst, ka uz jautājumu, vai Direktīvas 9. pants ir ievērots, var atbildēt tikai tad, kad attiecīgā dalībvalsts šo
         pantu ir ieviesusi. Turpretī tā uzskata, ka tās prasības pieņemamība nav atkarīga no gada ziņojumu, kuri dalībvalstīm Komisijai
         ir jāiesniedz saskaņā ar minētā 9. panta 3. punktu, iepriekšējas izvērtēšanas. Komisija norāda, ka, ņemot vērā tās Līguma
         sargātājas lomu, vienīgi tā ir atbildīga par lēmumu, vai ir jāuzsāk process par valsts pienākumu neizpildi.

       Tiesas vērtējums
      21      Attiecībā uz pirmo Maltas Republikas norādīto iebildumu par nepieņemamību saistībā ar to, ka Komisija nevar lūgt Tiesu konstatēt
         vispārēju un turpinātu Direktīvas 9. pantā noteikto pienākumu neizpildi, jo tādējādi tiktu apdraudēta šī panta lietderīgā
         iedarbība, jākonstatē, kā tas izriet gan no argumentētā atzinuma, gan no Komisijas prasības pieteikuma un replikas raksta,
         ka Komisija Tiesai lūdz nevis vispārējā veidā aizliegt Maltas Republikai atļaut veikt paipalu un dūju pavasara medības un
         tādējādi vispārēji aizliegt īstenot Direktīvas 9. pantā paredzēto atkāpi, bet gan konstatēt, ka, atļaujot šādas medības vienādos
         apstākļos katru gadu laikā no 2004. līdz 2007. gadam, šī dalībvalsts nav izpildījusi tai Direktīvā noteiktos pienākumus.

      22      Attiecībā uz otru iebildumu par nepieņemamību, kuru Maltas Republika izvirzīja saistībā ar to, ka Komisija nevarot lūgt Tiesu
         konstatēt pienākumu neizpildi, kas radusies, atklājot pavasara medības 2007. un nākamajos gados, neizpētot gada ziņojumus
         par šiem gadiem, pietiek, ja tiek konstatēts, ka nedz Direktīvas 9. panta 3. punkta sekas, nedz arī tā priekšmets juridiski
         nevar noteikt, ka iespēja Komisijai iesniegt prasību par pienākumu neizpildi ir atkarīga no nosacījuma, ka attiecīgā dalībvalsts
         iesniedz šajā pantā paredzēto gada ziņojumu. Gluži pretēji, Direktīvas 9. panta 4. punkts nosaka pienākumu Komisijai pastāvīgi
         sekot tam, lai dalībvalsts piemēroto Direktīvas 9. panta 1. punktā atļauto atkāpju sekas nebūtu pretrunā šai direktīvai, pamatojoties
         uz Komisijai pieejamo informāciju un “pirmām kārtām” uz 9. panta 3. punktā paredzētajiem gada ziņojumiem.

      23      Turklāt, ja procedūras uzsākšana, kuras laikā Komisija konstatē pienākumu neizpildi, tiktu pakļauta iepriekšējai attiecīgās
         dalībvalsts gada ziņojuma nosūtīšanai, tas katrā ziņā varētu apdraudēt Komisijas Līguma sargātājas lomu, saskaņā ar kuru vienīgi
         tā var pieņemt lēmumu, vai ir jāuzsāk šis process, kā arī noteikt iemeslus tā uzsākšanai (šajā sakarā skat. it īpaši 2003. gada
         10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑20/01 un C‑28/01 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3609. lpp., 30. punkts).

      24      Līdz ar to abi Maltas Republikas izvirzītie iebildumi par nepieņemamību ir jānoraida.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      25      Komisija norāda, ka paipalas un dūjas ir sugas, kuras ir iekļautas Direktīvas II pielikumā, un ka dalībvalstīm tādējādi attiecībā
         uz tām ir jāievēro šīs direktīvas 7. panta 4. punktā paredzētās prasības. Komisija norāda, ka tas it īpaši nozīmē, ka medībām
         ir jāatbilst Direktīvas 2. pantam un ka tās nevarot notikt periodā, kurā tām varētu būt negatīvas sekas uz attiecīgo putnu
         populācijas uzturēšanu, īpaši laikā, kad tās atgriežas savā ligzdošanas vietā.

      26      Komisija norāda, ka paipalu un dūju pavasara medību atklāšana Maltā šos nosacījumus neievēro. Pirmkārt, šo abu sugu medības
         laikā, kad tās atgriežas savā ligzdošanas vietā, esot aizliegtas saskaņā ar Direktīvas 7. panta 4. punktu un, otrkārt, šīs
         direktīvas 9. pantā paredzētie nosacījumi, lai piemērotu atkāpi no šī aizlieguma, neesot izpildīti.

      27      Komisija piebilst, ka dalībvalstij, kura vēlas īstenot Direktīvas 9. panta 1. punktu, ir jāpierāda, ka ir izpildīti šīs tiesību
         normas piemērošanas nosacījumi (šajā sakarā skat. 2007. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑507/04 Komisija/Austrija, Krājums,
         I‑5939. lpp., 198. punkts).

      28      Atgādinājusi, ka Direktīvas 9. panta 1. punkts ļauj atkāpties no tās 7. pantā noteiktā aizlieguma medīt migrējošo putnu sugas
         laikā, kad tās atgriežas savā ligzdošanas vietā, vienīgi tad, ja “nevar rast citu pieņemamu risinājumu”, Komisija norāda,
         ka tā tas nav šajā gadījumā.

      29      Komisija atgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru medību periods atkāpes ietvaros nevar bez vajadzības sakrist ar periodiem,
         kuros Direktīva paredz ieviest īpašu aizsardzību, un šāda vajadzība it īpaši nepastāv, ja šī pasākuma vienīgais mērķis ir
         pagarināt sugu medību periodus teritorijās, kurās tie ir izplatīti jau atļautu medību perioda laikā (šajā sakarā skat. 2005. gada
         15. decembra spriedumu lietā C‑344/03 Komisija/Somija, Krājums, I‑11033. lpp., 33. punkts).

      30      Turklāt, ja medītie putni, pat mazākā skaitā, ir sastopami tajā gada periodā, kad Direktīva atļauj medības, nosacījums, ka
         nav cita pieņemama risinājuma, nav izpildīts (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Somija, 35., 38. un
         42. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 203. un 204. punkts).

      31      Komisija uzskata, ka Maltas Republikas iesniegtie gada ziņojumi par 2004. un 2005. gadu atklāj, ka gan dūjas, gan paipalas
         Maltā bija sastopamas minēto gadu rudens medību periodā. Pamatojoties uz šo informāciju, Komisija norāda, ka tāpat tas bija
         attiecībā uz 2006. un 2007. gadu.

      32      Komisija norāda, ka nav nozīmes faktam, ka rudenī putni pārlido vienīgi daļu Maltas teritorijas, proti, Western Cliffs, jo šī teritorijas daļa medniekiem ir pieejama. Komisija piebilst, ka šajā gadījumā pārlidotie reģioni ir tuvi tiem reģioniem,
         kur putni ir izplatīti pavasarī, medības var tikt veiktas laikā, kamēr putni veic lidojumu migrācijas laikā, un medību iespējas
         rudenī varot tikt uzlabotas, piemērojot dzīvotņu uzturēšanas pasākumus.

      33      Komisija turklāt uzskata, ka dūju un paipalu aizsardzības apstākļi nav labvēlīgi un ka pavasara medību atklāšana šo situāciju
         pasliktinātu.

      34      Šī iestāde arī norāda, ka Maltas Republika nav pierādījusi, ka ir izpildīti citi Direktīvas 9. panta 1. punkta piemērošanas
         nosacījumi, kuri ir minēti minētā 9. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā, un īpaši apstāklis, ka attiecīgās sugas tika medītas
         vienīgi “nelielā skaitā”. Attiecībā uz šo pēdējo nosacījumu Komisija norāda, ka nogalināto putnu skaits ir jāsalīdzina ar
         kopējo ikgadējo mirstības līmeni.

      35      Komisija atspēko Maltas Republikas atbildes rakstā izvirzīto argumentu, ka Komisija neesot ievērojusi tiesisko paļāvību, kas
         Maltai sarunu laikā par šīs dalībvalsts pievienošanos ir radusies attiecībā uz tās iespēju atļaut paipalu un dūju medības
         pavasara periodā, piemērojot Direktīvas 9. pantu. Tā norāda, ka Komisija šajā sakarā pret šo dalībvalsti nav uzņēmusies nekādas
         saistības.

      36      Maltas Republika norāda, ka Direktīvas mērķis nav absolūta sugu aizsardzība un pilnīgs jebkādas izmantošanas aizliegums, bet
         gan tās mērķis ir apmierinošā līmenī saglabāt mājputnu populāciju. Šī dalībvalsts atsaucas uz Direktīvas 2. un 7. pantu, kā
         arī 9. panta 1. punkta c) apakšpunktu, uz Konvenciju par Eiropas dzīvās dabas un dabisko dzīvotņu saglabāšanu, kas parakstīta
         Bernē 1979. gada 19. septembrī un Kopienas vārdā ratificēta ar Padomes 1981. gada 3. decembra Lēmumu 82/72/EEK (OV 1982, L 38,
         1. lpp.), kā arī uz Konvenciju par migrējošo savvaļas dzīvnieku aizsardzību, kas parakstīta Bonnā 1979. gada 23. jūnijā un
         Kopienas vārdā ratificēta ar Padomes 1982. gada 24. jūnija Lēmumu 82/461/EEK (OV L 210, 10. lpp.).

      37      Maltas Republika uzskata, ka paipalu un dūju pavasara medību atklāšana tās teritorijā atbilst Direktīvas 9. panta 1. punktā
         paredzētajiem nosacījumiem.

      38      Šī dalībvalsts atgādina, ka 2003. gada 16. oktobra spriedumā lietā C‑182/02 Ligue pour la protection des oiseaux u.c. (Recueil, I‑12105. lpp., 9. punkts) Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 9. panta 1. punkts ļauj veikt medības periodos, kuros principā
         tas ir aizliegts. Dalībvalsts norāda, ka šajā gadījumā nav “cita pieņemama risinājuma” šīs tiesību normas izpratnē. Pirmkārt,
         pavasara periods pēc definīcijas nevar tikt uzskatīts par periodu, ar kuru tiek pagarināts rudens periods. Otrkārt, cita pieņemama
         risinājuma neesamība attiecoties nevis uz jebkāda aizvietošanas risinājuma trūkumu, bet gan uz pieņemama un pienācīgi atbilstoša
         risinājuma trūkumu saistībā ar attiecīgo mērķi, proti, šajā gadījumā, ļaut nelielā skaitā sagūstīt un saprātīgi izmantot putnus,
         atstājot spēkā ieviesušos tradīciju.

      39      Minētā dalībvalsts norāda, ka abu attiecīgo sugu medību atklāšana rudenī nav apmierinošs risinājums, ņemot vērā putnu skaitu,
         kuri uzturas šajā gadalaikā un to pārlidojuma apstākļus attiecīgajās salās, kas ļauj sagūstīt vien niecīgu skaitu putnu. Malta
         šajā gadījumā atsaucas uz iepriekš minēto Tiesas spriedumu lietā Komisija/Somija (35. un 41. punkts).

      40      Maltas Republika piebilst, ka šī situācija arī atšķiras no iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Austrija aprakstītās
         situācijas, kurā nozīme bija klimatiskajiem apstākļiem, un norāda, ka, ņemot vērā tās īpašo ģeogrāfisko situāciju, lielumu,
         ievērojamo iedzīvotāju blīvumu un lauku rajonu fiziskos raksturlielumus, migrējošo putnu sugas, kuras var tikt medītas tās
         teritorijā, principā tajā nevairojas. Šī dalībvalsts norāda, ka tās teritorija atrodas vismaz 300 kilometru attālumā no putnu
         ceļa, kuri pārvietojas, šķērsojot Vidusjūru, un ka paipalu un dūju migrācijas plūsma ir atkarīga no gada laika. Šīs abas sugas
         parasti nemigrē, šķērsojot Maltas augšdaļu rudenī, un, ja tās tomēr to šķērso, tās pārlido vienīgi daļu teritorijas īsā laikposmā
         no augusta beigām līdz septembra beigām, dažkārt pat tur nenolaižoties. Turpretī pavasara laikā šo abu putnu sugu migrācija
         esot daudz nopietnāka un tā notiek visā Maltas salu teritorijā.

      41      Maltas Republika piebilst, ka vairāk nekā 80 % Maltas mednieku medī vienīgi savā teritorijā un pilnīgs attiecīgo putnu sugu
         pavasara medību aizliegums praktiski nozīmētu, ka tiem pilnībā tiek aizliegts medīt šīs abas sugas.

      42      Šī dalībvalsts norāda, ka apstāklis, ja, kā to iesaka Komisija, tiktu noteikts vairāk dabisko patvērumu, situāciju nemainītu,
         un norāda, ka jau radītie patvērumi klāj 4,5 % salu sauszemes daļu, proti, 1434,2 hektārus.

      43      Maltas Republika arī uzskata, ka paipalu un dūju aizsardzības stāvoklis neatrodas nelabvēlīgā līmenī. Tā norāda, ka Starptautiskā
         Dabas aizsardzības organizācija (SDAO) šīs sugas 2007. gadā klasificēja kategorijā “nelielas problēmas”. Maltas Republika
         uzskata, ka pavasara medību atklāšana tās teritorijā nevar atstāt nekādu ietekmi uz aizsardzības stāvokli, jo tiek nomedīti
         ļoti nelieli apmēri, ko Komisija savā replikas rakstā neesot apstrīdējusi. Šī dalībvalsts piebilst, ka nav zinātnisku pierādījumu,
         ka Eiropā pašreizējā medību prakse nelabvēlīgi ietekmētu mājputnu populāciju, un ka šīs populācijas iespējamā samazināšanās
         esot jāsaista ar citiem iemesliem, piemēram, lauksaimniecības platības palielināšanos.

      44      Maltas Republika norāda, ka Direktīvas 9. pantā paredzētie nosacījumi ir jāizvērtē attiecībā uz katru dalībvalsti.

      45      Šī dalībvalsts norāda, ka Komisija nav ievērojusi tiesisko paļāvību, kura tai ir radusies pievienošanās sarunu laikā, par
         iespēju šai dalībvalstij atļaut paipalu un dūju medības pavasara periodā, piemērojot minēto 9. pantu.

       Tiesas vērtējums
      46      Saskaņā ar Direktīvas 7. panta 1. punktu Direktīvas II pielikumā minētās sugas drīkst medīt saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību
         aktiem. Tomēr šis 7. panta 4. punkts paredz, ka attiecībā uz migrējošām sugām dalībvalstis it īpaši rūpējas par to, lai tās
         netiktu medītas laikā, kad tās atgriežas savās ligzdošanas vietās.

      47      Šajā gadījumā paipalas un dūjas ietilpst Direktīvas 7. panta 1. un 4. punktā un līdz ar to šīs abas sugas nedrīkst tikt medītas
         laikā, kad tās atgriežas savās ligzdošanas vietās.

      48      Tomēr, ievērojot Direktīvas 9. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus, dalībvalstis var atkāpties no tiem saskaņā ar šīs direktīvas
         7. pantā noteiktajiem pienākumiem. Runa ir par atkāpju sistēmu, kura līdz ar to ir jāinterpretē šauri, un, lai to piemērotu,
         dalībvalstīm ir jāpierāda, ka ir izpildīti tās piemērošanas nosacījumi (šajā sakarā skat. 2006. gada 8. jūnija spriedumu lietā
         C‑60/05 WWF Italia u.c., Krājums, I‑5083. lpp., 34. punkts).

      49      To nosacījumu vidū, kuri ir jāizpilda, lai dalībvalstis varētu izmantot minēto atkāpju sistēmu, Direktīvas 9. panta 1. punktā
         ir minēts cita pieņemama risinājuma neesamība.

      50      Šajā sakarā Tiesa ir pastāvīgi spriedusi, ka šis nosacījums nav izpildīts, ja medību periods, kas pieļaujams atbilstoši atkāpei,
         bez vajadzības sakrīt ar periodu, kurā Direktīva paredz ieviest īpašu aizsardzību. Šāda vajadzība nepastāv, it īpaši ja pasākuma,
         kas atkāpes veidā atļauj medības, vienīgais mērķis ir pagarināt noteiktu putnu sugu medību periodus teritorijās, kurās tie
         sastopami medību laikā, kas noteikts atbilstoši Direktīvas 7. pantam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ligue pour la protection des oiseaux u.c., 16. punkts, un 2005. gada 9. jūnija spriedumu lietā C‑135/04 Komisija/Spānija, Krājums, I‑5261. lpp., 19. punkts).

      51      No judikatūras izriet, ka šāda nepieciešamība nepastāv arī tad, ja attiecīgās sugas, kaut arī ievērojami mazākā daudzumā nekā
         pavasarī, tomēr ir sastopamas teritorijās, kurās var veikt pavasara medības, arī rudenī, ja vien šis daudzums nav niecīgs
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Somija, 35. un 43. punkts).

      52      Šajā gadījumā no lietas materiāliem un īpaši no gada ziņojumiem, kurus Maltas Republika iesniedza Komisijai saskaņā ar Direktīvas
         9. panta 3. punktu, izriet, ka dūjas un paipalas ir sastopamas noteiktās šīs dalībvalsts teritorijas zonās rudens medību laikā.

      53      Turklāt, pat ja, kā to apgalvo minētā dalībvalsts, zonas, kurās abas attiecīgās sugas ir izplatītas rudens medību laikā, ir
         ierobežotākas par zonām, kurās šīs abas sugas ir izplatītas pavasara migrācijas laikā, tās neatrodas tālu no pēdējām minētajām
         zonām un it īpaši no lietas materiāliem neizriet, ka zonas, kurās minētās sugas ir izplatītas rudens medību laikā, medniekiem
         šajā periodā nebūtu viegli pieejamas.

      54      Tādejādi abas attiecīgās sugas patiesībā teritorijās, kurās var veikt pavasara medības, ir sastopamas rudenī.

      55      Tomēr ar šo konstatējumu nepietiek, lai tiktu uzskatīts, ka pastāv “cits pieņemams risinājums” Direktīvas 9. panta 1. punkta
         izpratnē.

      56      Kopienu likumdevējs, izmantojot frāzi “cits pieņemams risinājums”, nav vēlējies izslēgt Direktīvas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā
         paredzētās atkāpes piemērošanu, ja pastāv jebkāda iespēja medīt periodos, kuros tas ir atļauts saskaņā ar Direktīvas 7. pantu,
         bet gan ir vēlējies, lai atkāpe no šīs tiesību normas tiktu piemērota vienīgi tad, ja tā ir nepieciešama, jo šajos periodos,
         šajā gadījumā – rudenī, piedāvātās medību iespējas ir tik ierobežotas, ka ir izjaukts Direktīvā paredzētais līdzsvars starp
         sugu aizsardzību un konkrētām brīvā laika pavadīšanas nodarbēm.

      57      Tomēr no Direktīvas 9. panta noteikumiem, kuros ir atsauce uz stingru minētās atkāpes kontroli un sagūstīšanu izlases veidā,
         kā arī no vispārējā samērīguma principa izriet, ka atkāpei, kuru dalībvalsts vēlas izmantot, ir jābūt samērīgai ar prasībām,
         kas to pamato.

      58      No tā izriet, ka secinājums, ka nepastāv cits pieņemams risinājums, proti, kā šajā gadījumā, ka nav pietiekamas iespējas medībām
         rudenī, ne tikai nedod iespēju neierobežoti atļaut medības pavasarī, bet atļauj šo medību uzsākšanu vienīgi tiktāl, ciktāl
         tas ir nepieciešams, un tad, ja netiek apdraudēti citi Direktīvas mērķi.

      59      Tiesa ir arī noteikusi, ka atkāpes saskaņā ar Direktīvas 9. pantu var īstenot tikai tad, ja ir nodrošināta attiecīgo sugu
         populācijas uzturēšana pietiekamā skaitliskā līmenī, un pretējā gadījumā putnu izmantošana nekādi nevar tikt uzskatīta par
         saprātīgu un līdz ar to par pieļaujamo izmantošanu Direktīvas preambulas vienpadsmitā apsvēruma izpratnē (iepriekš minētais
         spriedums lietā WWF Italia u.c., 32. punkts).

      60      Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem un īpaši no gada ziņojumiem, kurus Maltas Republika ir iesniegusi
         Komisijai, kā arī debatēm tiesas sēdē izriet, ka attiecīgo gadu laikā mednieki rudens medību laikā drīkstēja sagūstīt vienīgi
         niecīgu skaitu putnu.

      61      Turklāt Komisija neapstrīd, ka šajā periodā abas attiecīgo putnu sugas bija izplatītas vienīgi ierobežotā šīs dalībvalsts
         teritorijā un to migrācija galvenokārt notika augusta beigās un septembrī.

      62      Visbeidzot, no lietas materiāliem neizriet, ka šo abu medīto putnu sugu populācija ir mazāka par pietiekamu līmeni. No SDAO
         izveidotā Apdraudēto sugu sarkanā saraksta izriet, ka attiecīgās sugas ir minētas kategorijā “nelielas problēmas”.

      63      Ņemot vērā šos īpašos apstākļus, paipalu un dūju medības rudens medību laikā nevar tikt uzskatītas par tādām, kas Maltā rada
         citu pieņemamu risinājumu, lai gan principā ir jāuzskata, ka Direktīvas 9. panta 1. punktā paredzētais nosacījums šāda risinājuma
         neesamībai ir izpildīts.

      64      Tomēr ir jāuzdod jautājums, vai apstākļi, kādos Maltas Republika ir atļāvusi abu attiecīgo sugu medības pavasarī, atbilst
         šī sprieduma 58. punktā atgādinātajai samērīguma prasībai, kā arī citiem Direktīvas 9. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem.

      65      Šo abu migrējošo sugu medību perioda pagarināšana, atļaujot medības aptuveni divus pavasara mēnešus, kuru laikā abas medītās
         sugas atgriežas savās ligzdošanas vietās, kas izpaužas kā trīs reizes augstāks paipalu mirstības līmenis ar aptuveni 15 000 nogalinātiem
         putniem un astoņas reizes augstāks dūju mirstības līmenis ar aptuveni 32 000 nogalinātiem putniem, salīdzinot ar līmeni, kas
         izriet no medībām rudens periodā, nav adekvāts risinājums, kurš būtu stingri samērīgs ar Direktīvā paredzēto sugu aizsardzības
         mērķi.

      66      Šādos apstākļos, kad, lai gan abas attiecīgās sugas rudenī ir sastopamas niecīgā apmērā un ļoti ierobežotu laiku, tomēr medības
         nav neiespējamas rudenī, atļaujot atklāt paipalu un dūju pavasara medības vairākas nedēļas katru gadu laikā no 2004. līdz
         2007. gadam, Maltas Republika nav ievērojusi Direktīvas 9. panta 1. punktā paredzētās atkāpes nosacījumus, interpretējot tās
         saskaņā ar samērīguma principu, un tādējādi nav izpildījusi šajā tiesību normā paredzētos pienākumus.

      67      Visbeidzot, Maltas Republika izvirza tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, pamatojoties uz to, ka sarunu laikā pirms
         Maltas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai tai esot dots solījums, ka tā varēšot turpināt atļaut dūju un paipalu medības
         ar tādiem pašiem nosacījumiem kā pirms tam. Tomēr papildus tam, ka šis apstāklis neizriet no lietas materiāliem, tam katrā
         ziņā nav saistības ar izvērtējumu, vai ir ievērots nosacījums par jebkāda cita pieņemama risinājuma trūkumu Direktīvas 9. panta
         1. punkta izpratnē, un līdz ar to tas nevar ietekmēt šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto šī nosacījuma pārkāpumu.

      68      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jākonstatē, ka, atļaujot paipalu (Coturnix coturnix) un dūju (Streptopelia turtur) medības pavasara periodā laikā no 2004. līdz 2007. gadam, neievērojot Direktīvas 9. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus,
         Maltas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā noteiktos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      69      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Maltas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Maltas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      atļaujot paipalu (Coturnix coturnix) un dūju (Streptopelia turtur) medības pavasara periodā laikā no 2004. līdz 2007. gadam, neievērojot Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīvas 79/409/EEK
            par savvaļas putnu aizsardzību, kurā attiecībā uz 2004.–2006. gadu grozījumi veikti ar Padomes 2003. gada 14. aprīļa Regulu
            (EK) Nr. 807/2003 un attiecībā uz 2007. gadu – ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/105/EK, 9. panta 1. punktā
            paredzētos nosacījumus, Maltas Republika nav izpildījusi šajā direktīvā noteiktos pienākumus;
      2)      Maltas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2015. gada 9. jūlijā.#Radu Florin Salomie un Nicolae Vasile Oltean pret Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj.#Curtea de Apel Cluj lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – 167., 168., 179. un 213. pants – Darījuma pārkvalificēšana, ko ir veikusi valsts nodokļu administrācija, par saimniecisku darbību, par kuru ir jāmaksā PVN – Tiesiskās noteiktības princips – Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips – Valsts tiesiskais regulējums, kurā tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir atkarīgas no attiecīgā uzņēmēja kā PVN maksātāja reģistrācijas un no šī nodokļa deklarācijas iesniegšanas.#Lieta C-183/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑183/14
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Curtea de Apel Cluj  (Rumānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 28. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 11. aprīlī, tiesvedībā
            Radu Florin Salomie ,
            Nicolae Vasile Oltean
            pret
            Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj .
            TIESA (septītā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ] (referents), tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ] un K. Likurgs [ C. Lycourgos ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretāre L. Karasko Marko [ L. Carrasco Marco ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 11. marta tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – R. F. Salomie un N. V. Oltean vārdā – C. F. Costaş , L. Dobrinescu  un T.‑D. Vidrean Căpuşan , advokāti,
            – Rumānijas valdības vārdā – R.‑H. Radu , kā arī D. M. Bulancea  un R. I. Haţieganu , pārstāves,
            – Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay  un A. Ştefănuc , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principus, kā arī Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 167., 168., 179. un 213. pantu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp R. F. Salomie un N. V. Oltean un Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj (Klužas Valsts finanšu ģenerāldirekcija, turpmāk tekstā – “nodokļu administrācija”) par pievienotās vērtības nodokļa (PVN) piemērošanu nekustamo īpašumu pārdošanai, kas īstenota 2009. gadā.
            Atbilstošās tiesību normas
            Direktīva 2006/112
            3. Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punktā ir paredzēts:
            ““Nodokļa maksātājs” ir jebkura persona, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs darbības mērķa vai rezultāta.
            Jebkuru ražotāju, tirgotāju vai pakalpojumu sniedzēju darbību [..] uzskata par “saimniecisku darbību”. Materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana ar nolūku gūt no tā ilglaicīgus ienākumus jo īpaši ir uzskatāma par saimniecisku darbību.”
            4. Saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 1. punktu:
            “Dalībvalstis par nodokļa maksātāju var uzskatīt jebkuru personu, kura neregulāri veic kādu darījumu, kas attiecas uz 9. panta 1. punkta otrās daļas minētajām darbībām, jo īpaši kādu no šādiem darījumiem:
            a) ēkas vai ēkas daļas un zem ēkas esošās zemes piegādi [nodošanu] pirms šīs ēkas pirmreizējas izmantošanas;
            [..].”
            5. Minētās direktīvas 167. pantā ir noteikts:
            “Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.”
            6. Šīs pašas direktīvas 168. pants ir formulēts šādi:
            “Ciktāl preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto darījumiem, par kuriem uzliek nodokli, nodokļa maksātājam ir tiesības tajā dalībvalstī, kurā viņš veic šos darījumus, atskaitīt no nodokļa, par kur[a] nomaksu viņš ir atbildīgs:
            a) PVN, kas attiecīgajā dalībvalstī maksājams vai samaksāts par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, ko tam veicis vai veiks cits nodokļa maksātājs;
            [..].”
            7. Saskaņā ar Direktīvas 2006/112 169. pantu:
            “Papildus 168. pantā minētajai atskaitīšanai nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt tajā minēto PVN, ciktāl preces un pakalpojumus izmanto šādiem nolūkiem:
            [..].”
            8. Direktīvas 2006/112 179. pantā ir paredzēts:
            “Nodokļa maksātājs veic atskaitīšanu no kopējās PVN summas, kas jāmaksā par attiecīgo taksācijas periodu, atņemot kopējo PVN summu, par kuru tajā pašā laikposmā saskaņā ar 178. panta noteikumiem radušās un īstenotas atskaitīšanas tiesības.
            [..]”
            9. Šīs direktīvas 213. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Katrs nodokļa maksātājs paziņo, kad sākas, mainās vai beidzas tā darbība kā nodokļa maksātāja darbība.
            [..]”
            10. Minētās direktīvas 214. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir formulēts šādi:
            “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ar individuālu numuru identificē šādas personas:
            a) ikviens nodokļa maksātājs, [..] kas to attiecīgajā teritorijā veic preču piegādes vai sniedz pakalpojumus, par kuriem atskaitāms PVN [..].
            [..]”
            11. Šīs pašas direktīvas 273. pants ir formulēts šādi:
            “Dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu, saskaņā ar prasību par vienādu režīmu iekšzemes darījumiem un darījumiem starp dalībvalstīm, ko veic nodokļa maksātāji, ar noteikumu, ka šādi pienākumi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada formalitātes, šķērsojot robežas.
            Pirmajā daļā paredzēto izvēles iespēju nevar izmantot tam, lai noteiktu citus ar rēķinu sagatavošanu saistītus pienākumus papildus tiem, kas noteikti 3. nodaļā.”
            Rumānijas tiesības
            12. Likuma Nr. 571/2003 par nodokļu kodeksu ( Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal , 2003. gada 23. decembra Monitorul Oficial al României , I daļa, Nr. 927, turpmāk tekstā – “Nodokļu kodekss”) 77.a panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Par īpašuma tiesību nodošanu un šo īpašuma tiesību sadalīšanu ar juridiskiem aktiem inter vivos , kuru priekšmets ir jebkāda veida ēkas un ar tām saistīti zemesgabali, kā arī jebkāda veida zemesgabali bez ēkām, nodokļa maksātājiem ir jāmaksā nodoklis, ko aprēķina šādi:
            [..].”
            13. Nodokļu kodeksa 127. pantā ir noteikts:
            “1. Par nodokļu maksātāju uzskata jebkuru personu, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic tādu saimniecisko darbību, kāda ir paredzēta 2. punktā, neatkarīgi no šīs darbības mērķa vai rezultāta.
            2. Šajā ziņā jebkuru ražotāju, tirgotāju vai pakalpojumu sniedzēju darbību, tostarp kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbību, uzskata par saimniecisku darbību. Tāpat par saimniecisku darbību uzskata materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošanu ar nolūku gūt no tā ilglaicīgus ienākumus.
            [..]”
            14. Ar 2009. gada 7. oktobra Steidzamo rīkojumu Nr. 109, ar kuru groza un papildina Likumu Nr. 571/2003 par nodokļu kodeksu, kurš stājās spēkā 2010. gada 1. janvārī, Nodokļu kodeksa 127. pants tika papildināts ar 2.a punktu, kas ir formulēts šādi:
            “Normas norāda situācijas, kurās fiziskās personas, kuras nodod nekustamos īpašumus, kļūst par nodokļu maksātājiem.”
            15. Saskaņā ar šī kodeksa 141. panta 2. punktu, redakcijā, kas bija spēkā līdz 2007. gada 31. decembrim:
            “No PVN ir atbrīvotas arī šādas darbības:
            [..]
            f) jebkuras personas veikta ēkas, ēkas daļas vai zemesgabala, uz kura tā uzcelta, vai jebkura cita zemesgabala nodošana. Atbrīvojumu tomēr nepiemēro jaunu ēku, to daļas vai apbūves gabalu nodošanai, ja to veic nodokļa maksātājs, kurš ir izmantojis vai varētu būt izmantojis tiesības pilnībā vai daļēji atskaitīt nodokli, kas ir samaksāts par minētā nekustamā īpašuma iegādi, pārveidošanu vai celtniecību. [..]”
            16. Minētā kodeksa 141. panta 2. punkta f) apakšpunktā, redakcijā, kas bija spēkā no 2008. gada 1. janvāra līdz 2009. gada 31. decembrim, bija paredzēts, ka no PVN ir atbrīvota:
            “jebkuras personas veikta ēkas, ēkas daļas un zemesgabala, uz kura tā uzcelta, kā arī jebkura cita zemesgabala nodošana. Atbrīvojumu tomēr nepiemēro jaunu ēku, to daļas vai apbūves gabalu nodošanai. [..]”
            17. 2004. gada 22. janvāra Noteikumu Nr. 44/2004, ar ko apstiprina Likuma Nr. 571/2003 par nodokļu kodeksu piemērošanas noteikumus (2004. gada 6. februāra Monitorul Oficial al României , I daļa, Nr. 112), 3. punkta 1. apakšpunktā, redakcijā, kas bija spēkā no 2007. gada 1. janvāra līdz 2009. gada 31. decembrim, bija paredzēts:
            “Saskaņā ar Nodokļu kodeksa 127. panta 2. punktu to, ka fiziskas personas gūst ienākumus no savā īpašumā esošu mitekļu vai cita īpašuma, ko tās izmanto pašu vajadzībām, pārdošanas, neuzskata par saimniecisku darbību, izņemot situācijas, kurās tiek noskaidrots, ka konkrētā darbība tikusi veikta ar nolūku gūt no tās ilglaicīgus ienākumus saskaņā ar Nodokļu kodeksa 127. panta 2. punktu. [..]”
            18. Ar 2009. gada 29. decembra Noteikumiem Nr. 1620/2009 (2009. gada 31. decembra Monitorul Oficial al României , I daļa, Nr. 927) tika papildināti un grozīti Noteikumos Nr. 44/2004 paredzētie Nodokļu kodeksa piemērošanas noteikumi. Sākot no 2010. gada 1. janvāra, Noteikumu Nr. 44/2004 3. punktā ir paredzēts:
            “1. Saskaņā ar Nodokļu kodeksa 127. panta 2. punktu materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošana atbilstoši PVN režīma pamatprincipam, saskaņā ar kuru nodoklim ir jābūt neitrālam, attiecas uz jebkuru darījumu veidu neatkarīgi no tā juridiskās formas [..].
            2. Saskaņā ar 1. punktu uzskata, ka fiziskas personas neveic saimniecisku darbību, kas pakļauta nodoklim, ja minētās personas gūst ienākumus no savā īpašumā esošu mitekļu vai cita īpašuma, ko tās izmanto pašu vajadzībām, pārdošanas. [..]
            3. Uzskata, ka fiziska persona, kura vēl nav nodokļu maksātājs saistībā ar citām darbībām, veic saimniecisko darbību, ja minētā persona materiālu vai nemateriālu īpašumu izmanto patstāvīgi un ja attiecīgā darbība tiek veikta ar nolūku gūt no tās ilglaicīgus ienākumus saskaņā ar Nodokļu kodeksa 127. panta 2. punktu.
            4. Ja fiziskās personas būvē pārdošanai paredzētu nekustamo īpašumu, tiek uzskatīts, ka saimnieciskā darbība ir sākusies brīdī, kad konkrētā fiziskā persona ir nodomājusi veikt šādu darbību, un fiziskās personas nolūks veikt šādu darbību ir jāizvērtē, pamatojoties uz objektīviem elementiem, piemēram, uz faktu, ka tai sāk rasties izdevumi un/vai ka tā sāk veikt iepriekšējus ieguldījumus saimnieciskās darbības sākšanai. Saimniecisko darbību uzskata par nepārtrauktu no tās sākuma līdz uzceltā nekustamā īpašuma vai tā daļu nodošanai, pat ja runa ir tikai par vienu atsevišķu nekustamo īpašumu.
            5. Ja fiziska persona zemesgabalus un/vai ēkas iegādājas, lai tos pārdotu, šo īpašumu nodošana ir pastāvīga saimnieciska darbība, ja fiziska persona kalendārā gada laikā veic vairāk nekā vienu darījumu. Tomēr, ja fiziska persona jau būvē nekustamo īpašumu pārdošanai saskaņā ar 4. punktu un jau tiek uzskatīts, ka saimnieciskā darbība ir uzsākta un pastāvīga, visus citus vēlāk veiktus darījumus vairs nevar uzskatīt par tādiem, kam piemīt gadījuma raksturs. [..].
            [..]”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            19. 2007. gadā R. F. Salomie un N. V. Oltean apvienojās ar piecām citām fiziskām personām, lai īstenotu projektu četru ēku būvniecībai un pārdošanai Rumānijā. Šai apvienībai nebija juridiskas personas statusa, un tā netika ne deklarēta, ne reģistrēta kā PVN maksātāja.
            20. 2008. un 2009. gadā no 132 dzīvokļiem, kas tika uzbūvēti uz zemesgabala, kurš ietilpa vienas no šīm personām privātīpašumā, tika pārdoti 122 dzīvokļi par kopējo summu 10 902 275 Rumānijas leju (RON), kā arī 23 stāvvietas, un par to pārdošanu netika piemērots PVN.
            21. 2010. gadā pēc nodokļu pārvaldes veiktās pārbaudes tā uzskatīja, ka šie darījumi ir nepārtraukta saimnieciskā darbība un ka tādējādi par tiem esot jāmaksā PVN no 2008. gada 1. oktobra, jo to radītais apgrozījums, sākot no 2008. gada augusta, pārsniedza EUR 35 000 robežu, līdz kurai saimnieciskā darbība Rumānijā ir atbrīvota no PVN.
            22. Līdz ar to nodokļu pārvalde pieprasīja samaksāt PVN, kas ir jāmaksā par darījumiem, kuri veikti 2009. gadā, kā arī nokavējuma procentus un šajā ziņā izdeva dažādus paziņojumus par nodokli.
            23. Arī no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka nekustamo īpašumu pārdošana, kas veikta 2008. un 2009. gadā, tika aplikta ar nodokli par “personiska nekustamā īpašuma nodošanu”, kas ir paredzēts Nodokļu kodeksa 77.a pantā.
            24. R. F. Salomie  un N. V. Oltean  vērsās Tribunalul Cluj (Klužas tiesa) ar prasībām daļēji atcelt šos paziņojumus par nodokli, kas šīs prasības noraidīja kā nepamatotas.
            25. Izskatot apelācijas sūdzību, Curtea de Apel Cluj  (Klužas Apelācijas tiesa) radās šaubas par nodokļu pārvaldes izdoto paziņojumu par nodokli saderību ar tiesiskās noteiktības principu, ciktāl, pirmkārt, Rumānijas tiesību aktos ir paredzēti noteikumi par to, kā piemērot normas par PVN piemērošanu darījumiem ar nekustamo īpašumu, tikai sākot no 2010. gada 1. janvāra, un, otrkārt, nodokļu pārvaldes prakse līdz šim datumam drīzāk bija tāda, ka šāda veida darījumiem nepiemēroja PVN. Turklāt šīs pārvaldes rīcībā bija pietiekama informācija, lai secinātu, ka R. F. Salomie un N. V. Oltean kopš 2008. gada ir nodokļu maksātāju statuss, jo tā bija informēta, ka pastāv viņu veikti pārdošanas darījumi, jau tādēļ vien, ka šie darījumi bija aplikti ar nodokli saskaņā ar Nodokļu kodeksa 77.a pantu.
            26. Iesniedzējtiesa pauž arī šaubas par Rumānijas paredzēto tiesību uz priekšnodokļa atskaitīšanu saderību ar Direktīvu 2006/112, saskaņā ar kuru persona, kas novēloti ir identificēta kā PVN maksātāja, šīs tiesības uz PVN atskaitīšanu var izmantot tikai pēc tam, kad ir labojusi savu situāciju, reģistrējoties par šī nodokļa maksātāju un iesniedzot nodokļu deklarāciju.
            27. Šādos apstākļos Curtea de Apel Cluj nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai fizisku personu, kura noslēdz sabiedrības līgumu ar citām fiziskām personām – izveidojot sabiedrību bez juridiskas personas statusa, kas nav nedz deklarēta, nedz reģistrēta kā nodokļu maksātāja –, kuras mērķis ir nākotnē uzcelt būvi (ēku) uz zemesgabala, kas ir dažu līgumslēdzēju privātīpašumā, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, var uzskatīt par PVN maksātāju saskaņā ar Direktīvas [2006/112] 9. panta 1. punktu, ja sākumā – no nodokļu režīma viedokļa – uz dažu līgumslēdzēju īpašumā esošā zemesgabala uzcelto ēku nodošanu [nodokļu iestādes] uzskatīja par pārdošanu, kas ietilpst minēto personu privātīpašuma pārvaldības jomā?
            2) Vai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, kā arī pārējie vispārējie principi PVN jomā, kuri izriet no Direktīvas 2006/112, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda valsts prakse, pamatojoties uz kuru [nodokļu iestāde], vispirms iekasējusi no fiziskās personas nodokli par ieņēmumiem no privātīpašumā ietilpstoša īpašuma nodošanas, bez jebkādiem būtiskiem primāro tiesību grozījumiem uz to pašu faktu pamata divus gadus vēlāk atkārtoti pārskata šo pozīciju un kvalificē tās pašas darbības kā PVN pakļautu saimniecisko darbību, ar atpakaļejošu datumu aprēķinot blakusizmaksas?
            3) Vai Direktīvas [2006/112] 167., 168. un 213. pants, skatot tos saskaņā ar nodokļu neitralitātes principu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā situācija, kad pamatlietā aplūkojamajos apstākļos [nodokļu iestāde] liedz nodokļa maksātājam tiesības atskaitīt [PVN], kas maksājams vai ir jau samaksāts par precēm un pakalpojumiem, kas ir izmantoti ar nodokli apliekamiem darījumiem, tikai tādēļ, ka tas nebija reģistrēts kā PVN maksātājs brīdī, kad tam tika sniegti attiecīgie pakalpojumi?
            4) Vai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, Direktīvas [2006/112] 179. panta normas var interpretēt tādējādi, ka tām ir pretrunā valsts tiesību norma, kura nodokļa maksātājam, kuram piemēro īpašo atbrīvojumu režīmu un kurš novēloti ir lūdzis to reģistrēt kā PVN maksātāju, paredz pienākumu samaksāt nodokli, kas būtu bijis iekasējams, bez tiesībām atskaitīt par katru taksācijas periodu atskaitāmā nodokļa summas vērtību – [proti,] atskaitīšanas tiesībām, kas var tikt izmantotas vēlāk nodokļu deklarācijā, kura tiek iesniegta pēc nodokļa maksātāja reģistrācijas par PVN maksātāju, kam varētu būt ietekme uz blakusizmaksu aprēķinu?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo un otro jautājumu
            28. Uzdodot pirmos divus jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi pamatlietā aplūkotajos apstākļos liedz valsts nodokļu iestādei, veicot nodokļu revīziju, nolemt, ka darījumiem būtu jāpiemēro PVN, un turklāt noteikt, ka ir jāmaksā nodokļu uzrēķins.
            29. Pirmkārt, runājot par tiesiskās noteiktības principu, R. F. Salomie  un N. V. Oltean  apstrīd šo lēmumu, apgalvojot, ka ir pārkāpts šis princips, jo, kad viņi veica darījumus ar nekustamo īpašumu, uz ko attiecas minētais lēmums, ne Padomes 1977. gada 17. maija Sestā direktīva 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kas bija spēkā līdz 2007. gada 1. janvārim, ne attiecīgā Tiesas judikatūra šajā jomā nebija publicētas rumāņu valodā. Viņi arī norāda, ka līdz 2010. gadam valsts nodokļu iestādes šī veida darījumus neuzskatīja par apliekamiem ar šo nodokli.
            30. Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi ir jāievēro gan Eiropas Savienības iestādēm, gan dalībvalstīm, īstenojot pilnvaras, ko tām piešķir Savienības direktīvas (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus, Gemeente Leusden un Holin Groep , C‑487/01 un C‑7/02, EU:C:2004:263, 57. punkts; “Goed Wonen”, C‑376/02, EU:C:2005:251, 32. punkts, kā arī Elmeka NE , no C‑181/04 līdz C‑183/04, EU:C:2006:563, 31. punkts).
            31. Kā Tiesa to vairakkārt ir nospriedusi, no tā izriet, ka Savienības tiesību aktiem ir jābūt skaidriem un attiecīgajām personām ir jāspēj paredzēt to piemērošanu, un šī imperatīvā tiesiskās noteiktības prasība ir īpaši svarīga tāda tiesiskā regulējuma gadījumā, kas var ietvert finansiālas sekas, lai ieinteresētās personas precīzi varētu zināt tām uzlikto pienākumu apmēru (spriedums Īrija/Komisija, 325/85, EU:C:1987:546, 18. punkts).
            32. Tāpat arī jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, dalībvalstu tiesību normas ir jāformulē skaidri, lai attiecīgās personas varētu skaidri un precīzi uzzināt savas tiesības un pienākumus un valstu tiesas varētu nodrošināt to ievērošanu (skat. spriedumu Komisija/Itālija, 257/86, EU:C:1988:324, 12. punkts).
            33. Šajā gadījumā nevar apstrīdēt, ka tādām tiesību normām, kādas ir aprakstītas lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, piemīt šāds raksturs.
            34. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka “nodokļu maksātāja” definīcija, kas ir ietverta Nodokļu kodeksa 127. pantā, ar kuru valsts tiesībās ir transponēts Direktīvas 2006/112 9. panta 1. punkta noteikumi, ir atsauce uz ikvienu, kas neatkarīgi jebkurā vietā veic saimniecisku darbību neatkarīgi no šīs darbības mērķiem vai rezultātiem, un ka par “saimniecisku darbību” ir uzskatāma jebkura ražošanas, tirdzniecības vai pakalpojumu sniegšanas darbība, tostarp materiāla vai nemateriāla īpašuma izmantošanu ar nolūku gūt no tā ilglaicīgus ienākumus.
            35. Turklāt Noteikumu Nr. 44/2004 3. punkta 2. apakšpunktā, kurā ir apstiprināta Nodokļu kodeksa piemērošanas kārtība, ir precizēts, ka saskaņā ar Nodokļu kodeksa 127. panta 2. punktu to, ka fiziskas personas gūst ienākumus no savā īpašumā esošu mitekļu vai cita īpašuma, ko tās izmanto pašu vajadzībām, pārdošanas, neuzskata par saimniecisku darbību, izņemot situācijas, kurās tiek noskaidrots, ka konkrētā darbība ir tikusi veikta ar nolūku gūt no tās ilglaicīgus ienākumus.
            36. Visbeidzot Nodokļu kodeksa 141. pantā, redakcijā, kas bija spēkā 2008. un 2009. gadā, esot bijis paredzēts, ka atbrīvojumu no PVN, ko piemēro ēkas vai ēkas daļu un zemesgabala, uz kura tā uzcelta, nodošanai, nepiemēro jaunu ēku, to daļu vai apbūves gabalu nodošanai, kas turklāt atbilst principiem, kuri regulē PVN Savienības tiesībās.
            37. Tādējādi nav pamata apgalvot, ka šādas valsts tiesību normas pietiekami skaidri un precīzi nenosaka, ka ēku vai to daļu un zemesgabala, uz kura tās uzceltas, nodošana atsevišķos gadījumos var tikt aplikta ar PVN.
            38. Šajos apstākļos, lai pamatotu savu argumentu, ka piemērojamās valsts tiesību normas pamatlietas faktisko apstākļu rašanās brīdī nebija pietiekami skaidras, R. F. Salomie  un N. V. Oltean nav pamata atsaukties uz to, ka rumāņu valodā nebija publicēta attiecīgā Tiesas judikatūra šajā jomā, kā arī Sestā direktīva 77/388, kas katrā ziņā vairs nebija spēkā no brīža, kad Rumānijas Republika pievienojās Savienībai 2007. gada 1. janvārī.
            39. Tādējādi apstākļus pamatlietā nevar salīdzināt ar tiem, kādi pastāvēja lietā, kurā tika taisīts spriedums Skoma‑Lux  (C‑161/06, EU:C:2007:773), kurā Tiesa precizēja, ka Savienības regula, kas nav publicēta kādas dalībvalsts valodā, nav piemērojama šīs valsts indivīdiem.
            40. Protams, arī no tiesiskās noteiktības principa izriet, ka nodokļa maksātāja nodokļu stāvoklis nevar tikt bezgalīgi apšaubīts (šajā ziņā skat. spriedumu Fatorie , C‑424/12, EU:C:2014:50, 46. punkts).
            41. Tiesa tomēr jau ir atzinusi, ka tiesiskās noteiktības princips neaizliedz valsts nodokļu iestāžu praksi, saskaņā ar kuru tās noilguma termiņā atsauc lēmumu, ar ko tās nodokļa maksātājam ir atzinušas tiesības uz PVN atskaitīšanu, pēc jaunas pārbaudes veikšanas pieprasot tam maksāt šo nodokli un uzrēķinus par nokavējumu (šajā ziņā skat. spriedumu Fatorie , C‑424/12, EU:C:2014:50, 51. punkts).
            42. Tādējādi tas vien, ka nodokļu administrācija noilguma termiņā konkrētu darījumu pārkvalificē par saimniecisku darbību, kam ir piemērojams PVN, nepastāvot citiem apstākļiem, pats par sevi nevar apdraudēt šo principu.
            43. Līdz ar to nav pamata apgalvot, ka tiesiskās noteiktības princips nepieļauj, ka tādos apstākļos kā tie, kas attiecas uz pamatlietu, nodokļu administrācija pēc nodokļu revīzijas uzskata, ka darījumi ar nekustamo īpašumu, kas ir aplūkoti šajā lietā, būtu jāapliek ar PVN.
            44. Otrkārt, runājot par tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, tiesības atsaukties uz šo principu ir ikvienam tiesību subjektam, kam kāda administratīva iestāde ir devusi pamatotas cerības ar konkrētiem tam dotiem solījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu Europäisch‑Iranische Handelsbank /Padome, C‑585/13 P, EU:C:2015:145, 95. punkts).
            45. Šajā ziņā ir jānoskaidro, vai kādas administratīvas iestādes tiesību akti ir radījuši uzmanīga un saprātīga uzņēmēja saprātīgu paļāvību, un, ja tas tā ir, ir jāpierāda šīs paļāvības tiesiskais raksturs (šajā ziņā skat. spriedumu Elmeka , no C‑181/04 līdz C‑183/04, EU:C:2006:563, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
            46. Kā tas ir aprakstīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, valsts nodokļu iestāžu administratīvā prakse tomēr nešķiet tāda, kas varētu pierādīt, ka šie nosacījumi pamatlietā būtu izpildīti.
            47. Lai gan tiesas sēdē Rumānijas valdība to apstrīdēja, ar apstākli, ka valsts nodokļu iestādes līdz 2010. gadam sistemātiski nepiemēroja PVN tādiem darījumiem ar nekustamo īpašumu, kādi ir aplūkoti pamatlietā, a priori nevar pietikt, izņemot īpašus apstākļus, lai uzmanīgam un saprātīgam uzņēmējam radītu paļāvību uz to, ka šis nodoklis šādiem darījumiem netiks piemērots, ņemot vērā ne tikai piemērojamo valsts tiesību skaidro un paredzamo raksturu, bet arī to, ka šajā gadījumā, šķiet, runa ir par nekustamā īpašuma nozares profesionāļiem.
            48. Šāda prakse, lai arī cik nevēlama tā nebūtu, a priori nevarētu būtu tāda, kas attiecīgajiem nodokļu maksātājiem varētu sniegt precīzas garantijas par PVN nepiemērošanu tādiem darījumiem ar nekustamo īpašumu, kādi ir aplūkoti pamatlietā.
            49. Jāpiebilst, ka, ņemot vērā pamatlietā aplūkotā darījuma ar nekustamo īpašumu, ko veido četru ēku, kurās kopā ir vairāk nekā 130 dzīvokļi, būvniecība un pārdošana, apmēru, uzmanīgs un saprātīgs uzņēmējs nevarēja saprātīgi secināt, ka PVN netiks piemērots šādam darījumam, nesaņemot vai vismaz necenšoties iegūt skaidrus solījumus šajā ziņā no valsts kompetentajām nodokļu iestādēm.
            50. Treškārt un pēdējokārt, runājot par nodokļu uzrēķina, ko šajā gadījumā piemēroja nodokļu administrācija, saderību ar Savienības tiesībām, ir jāatgādina, ka, tā kā nav veikta Savienības tiesību saskaņošana attiecībā uz piemērojamajām sankcijām par tādu nosacījumu neievērošanu, kas ir paredzēti ar šīm tiesībām izveidotajā sistēmā, dalībvalstu kompetencē paliek izvēlēties sankcijas, kuras tās uzskata par piemērotām. Tomēr tām sava kompetence ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības un to vispārējos principus, un līdz ar to arī samērīguma principu (skat. spriedumu Fatorie , C‑424/12, EU:C:2014:50, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
            51. Tādējādi, kaut gan, lai nodrošinātu pareizu nodokļa iekasēšanu un izvairītos no krāpšanas, dalībvalstis savos attiecīgajos valsts tiesību aktos var likumīgi noteikt atbilstošas sankcijas, kuru mērķis ir krimināltiesiskā kārtībā sodīt par pienākuma reģistrēties ar PVN apliekamo personu reģistrā neievērošanu, šādas sankcijas tomēr nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams šo mērķu sasniegšanai. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai sankciju apmērs nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu mērķus – nodrošināt precīzu nodokļa iekasēšanu un izvairīties no krāpšanas, ņemot vērā lietas apstākļus, tostarp konkrēti noteikto summu un iespējamo krāpšanos vai piemērojamo tiesību aktu apiešanu, kurā var vainot nodokļu maksātāju, kam ir noteikts sods par reģistrēšanās neveikšanu (šajā ziņā skat. spriedumu Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, 45., 46. un 54. punkts).
            52. Šie paši principi ir spēkā attiecībā uz uzrēķiniem, kas, kaut arī tiem piemīt fiskālu sankciju raksturs, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, nedrīkst būt pārmērīgi salīdzinājumā ar nodokļu maksātāja pienākumu neizpildes smagumu.
            53. Tādējādi uz pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi tādos apstākļos, kādi pastāv pamatlietā, neaizliedz valsts nodokļu administrācijai pēc nodokļu revīzijas nolemt darījumiem piemērot PVN un noteikt nodokļu uzrēķina samaksas pienākumu, ar nosacījumu, ka šis lēmums ir pamatots ar skaidrām un precīzām tiesību normām un ka šīs administrācijas prakse nav bijusi tāda, kas uzmanīgam un saprātīgam uzņēmējam būtu varējusi radīt paļāvību, ka šis nodoklis šādiem darījumiem netiks piemērots, un tas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai. Šādos apstākļos piemērotajiem nodokļu uzrēķiniem ir jāatbilst samērīguma principam.
            Par trešo un ceturto jautājumu
            54. Uzdodot trešo un ceturto jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2006/112 nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tiesības atskaitīt PVN, kas ir jāmaksā vai ir samaksāts kā priekšnodoklis par precēm un pakalpojumiem, kuri ir izmantoti ar nodokli apliktajos darījumos, tiek atteiktas nodokļa maksātājam, kam savukārt ir jāmaksā nodoklis, kuru tam būtu bijis jāsaņem, tikai tāpēc, ka tas nebija reģistrējies kā PVN maksātājs, kad veica šos darījumus, līdz brīdim, kad tas būs pienācīgi reģistrējies kā PVN maksātājs un būs iesniedzis nodokļu deklarāciju.
            55. Direktīvas 2006/112 167. un nākamajos pantos ir precizēta tiesību uz atskaitīšanu rašanās un apjoms. Jāatgādina, ka saskaņā ar šīs direktīvas 167. pantu minētās tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.
            56. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru tiesības uz nodokļa atskaitīšanu veido neatņemamu PVN sistēmas sastāvdaļu un principā nav ierobežojamas, un tās ir izmantojamas nekavējoties attiecībā uz visiem ar darījumiem saistītajiem priekšnodokļiem (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus Gabalfrisa  u.c., no C‑110/98 līdz C‑147/98, EU:C:2000:145, 43. punkts, kā arī Idexx Laboratories Italia , C‑590/13, EU:C:2014:2429, 30. un 31. punkts).
            57. Šīs sistēmas mērķis ir pilnībā mazināt uzņēmējam maksājamā vai samaksātā PVN nastu visas saimnieciskās darbības laikā. Līdz ar to kopējā PVN sistēma, apliekot ar nodokļiem saimniecisko darbību, nodrošina pilnīgu neitralitāti neatkarīgi no šīs saimnieciskās darbības mērķiem vai rezultātiem ar nosacījumu, ka pati minētā saimnieciskā darbība ir apliekama ar PVN (šajā ziņā skat. spriedumus Gabalfrisa  u.c., no C‑110/98 līdz C‑147/98, EU:C:2000:145, 44. punkts, kā arī Idexx Laboratories Italia , C‑590/13, EU:C:2014:2429, 32. punkts).
            58. Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka PVN neitralitātes pamatprincips prasa, lai PVN priekšnodokļa atskaitīšana notiktu tad, ja ir izpildītas pamatprasības, lai gan nodokļa maksātājs nav izpildījis noteiktas formālas prasības (šajā ziņā skat. spriedumus Ecotrade , C‑95/07 un C‑96/07, EU:C:2008:267, 63. punkts; Uszodaépítő , C‑392/09, EU:C:2010:569, 39. punkts; Nidera Handelscompagnie , C‑385/09, EU:C:2010:627, 42. un 43. punkts, kā arī Idexx Laboratories Italia , C‑590/13, EU:C:2014:2429, 38. punkts).
            59. Līdz ar to, ja nodokļu administrācijas rīcībā ir nepieciešamā informācija, lai konstatētu, ka pamatprasības ir izpildītas, tā attiecībā uz nodokļa maksātāja tiesībām atskaitīt šo nodokli nevar noteikt papildu nosacījumus, kuru rezultātā šo tiesību izmantošanas iespējas tiktu izjauktas (skat. spriedumu Idexx Laboratories Italia , C‑590/13, EU:C:2014:2429, 40. punkts).
            60. Direktīvas 2006/112 214. pantā paredzētā reģistrācija par PVN maksātāju, kā ar ī šīs direktīvas 213. pantā noteiktais nodokļa maksātāja pienākums paziņot par savas darbības uzsākšanu, izmaiņām tajā un tās izbeigšanu, ir tikai formālas prasības kontroles veikšanai, kas nevar apdraudēt tiesības uz PVN atskaitīšanu, ja ir izpildīti būtiskie nosacījumi, kas rada šīs tiesības (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus Nidera Handelscompagnie , C‑385/09, EU:C:2010:627, 50. punkts; Tóth , C‑324/11, EU:C:2012:549, 32. punkts, un Ablessio , C‑527/11, EU:C:2013:168, 32. punkts).
            61. No tā īpaši izriet, ka PVN maksātājam nevar liegt izmantot tā tiesības uz nodokļa atskaitīšanu tāpēc, ka tas nav reģistrēts kā PVN maksātājs pirms iegādāto preču izmantošanas savas ar nodokļiem apliekamās saimnieciskās darbības nolūkā (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumu Nidera Handelscompagnie , C‑385/09, EU:C:2010:627, 51. punkts).
            62. Turklāt pasākumi, ko dalībvalstis var veikt saskaņā ar Direktīvas 2006/112 273. pantu, lai nodrošinātu nodokļa pareizu iekasēšanu un novērstu krāpšanu, nedrīkst ne pārsniegt to, kas ir vajadzīgs, šo mērķu sasniegšanai, ne apdraudēt PVN neitralitāti (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus Gabalfrisa  u.c., no C‑110/98 līdz C‑147/98, EU:C:2000:145, 52. punkts; Collée , C‑146/05, EU:C:2007:549, 26. punkts; Nidera Handelscompagnie , C‑385/09, EU:C:2010:627, 49. punkts, kā arī Idexx Laboratories Italie , C‑590/13, EU:C:2014:2429, 36. un 37. punkts).
            63. Tādējādi soda noteikšana par to, ka nodokļa maksātājs nav ievērojis grāmatvedības un deklarēšanas pienākumus, atsakot atskaitīšanas tiesības, nepārprotami pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi nodrošināt pareizu šo pienākumu piemērošanu, jo Savienības tiesības neliedz dalībvalstīm vajadzības gadījumā paredzēt naudas sodu vai finansiālu sodu atbilstoši pārkāpuma smagumam. Minētā prakse arī pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu PVN pareizu iekasēšanu un novērstu krāpšanu Direktīvas 2006/112 273. panta nozīmē, jo tā var novest pie atskaitīšanas tiesību zaudēšanas, ja nodokļu administrācija izdara labojumu deklarācijā tikai pēc tiesību izbeigšanās termiņa, kurš ir nodokļu maksātāja rīcībā, lai atskaitītu nodokli (pēc analoģijas skat. spriedumu Ecotrade , C‑95/07 un C‑96/07, EU:C:2008:267, 67. un 68. punkts).
            64. Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatprasības attiecībā uz tiesībām atskaitīt priekšnodokli ir izpildītas un ka nodokļu revīzijas laikā prasītāji pamatlietā tika uzskatīti par PVN maksātājiem. Šajos apstākļos tiesību atskaitīt PVN īstenošanas atlikšana līdz brīdim, kad šie nodokļa maksātāji iesniedz pirmo šī nodokļa deklarāciju, tikai tāpēc vien, ka tie nebija reģistrēti kā PVN maksātāji brīdī, kad tie veica darījumus, kas ir apliekami ar PVN, ņemot vērā, ka šiem nodokļa maksātājiem ir jāmaksā arī attiecīgais nodoklis, pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu pareizu nodokļa iekasēšanu un novērstu krāpšanu.
            65. No tā izriet, ka uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie Direktīva 2006/112 nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tiesības atskaitīt PVN, kas ir jāmaksā vai kas ir samaksāts kā priekšnodoklis par precēm un pakalpojumiem, kuri ir izmantoti ar nodokli apliktajos darījumos, tiek atteiktas nodokļa maksātājam, kam savukārt ir jāmaksā nodoklis, kas tam būtu bijis jāsaņem, tikai tāpēc vien, ka tas nebija reģistrēts kā PVN maksātājs brīdī, kad tas veica šos darījumus, līdz brīdim, kad tas būs pienācīgi reģistrējies kā PVN maksātājs un būs iesniedzis nodokļu deklarāciju.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            66. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
            1) tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi tādos apstākļos, kādi pastāv pamatlietā, neaizliedz valsts nodokļu administrācijai pēc nodokļu revīzijas nolemt darījumiem piemērot pievienotās vērtības nodokli un noteikt nodokļu uzrēķina samaksas pienākumu, ar nosacījumu, ka šis lēmums ir pamatots ar skaidrām un precīzām tiesību normām un ka šīs administrācijas prakse nav bijusi tāda, kas uzmanīgam un saprātīgam uzņēmējam būtu varējusi radīt paļāvību, ka šis nodoklis šādiem darījumiem netiks piemērots, un tas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai. Šādos apstākļos piemērotajiem nodokļu uzrēķiniem ir jāatbilst samērīguma principam;
            2) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīva 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu tādos apstākļos, kādi pastāv pamatlietā, nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tiesības atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kas ir jāmaksā vai kas ir samaksāts kā priekšnodoklis par precēm un pakalpojumiem, kuri ir izmantoti ar nodokli apliktajos darījumos, tiek atteiktas nodokļa maksātājam, kam savukārt ir jāmaksā nodoklis, kas tam būtu bijis jāsaņem, tikai tāpēc vien, ka tas nebija reģistrēts kā pievienotās vērtības nodokļa maksātājs brīdī, kad tas veica šos darījumus, līdz brīdim, kad tas būs pienācīgi reģistrējies kā pievienotās vērtības nodokļa maksātājs un būs iesniedzis nodokļu deklarāciju.