title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 15.septembrī.#Olivier Halley, Julie Halley un Marie Halley pret Belgische Staat.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank van eerste aanleg te Leuven - Beļģija.#Tiešie nodokļi - Kapitāla brīva aprite - LESD 63. pants - Mantojuma nodoklis par vārda akcijām - Noilguma termiņš akciju novērtēšanai sabiedrībās nerezidentēs, kura termiņš pārsniedz sabiedrībām rezidentēm piemērojamo noilguma termiņu - Ierobežojums - Pamatojums.#Lieta C-132/10.

text:
      Lieta C‑132/10
      Olivier Halley u.c.
      pret
      Belgische Staat
      (Rechtbank van eerste aanleg te Leuven lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiešie nodokļi – Kapitāla brīva aprite – LESD 63. pants – Mantojuma nodoklis par vārda akcijām – Sabiedrību nerezidentu akciju novērtēšanai paredzēts noilguma termiņš, kurš pārsniedz sabiedrībām rezidentēm piemērojamo
         noilguma termiņu – Ierobežojums – Pamatojums

      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti – Mantojuma nodoklis
      (LESD 63. pants)
      LESD 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir dalībvalsts tiesību akti, kuros mantojuma tiesību jomā paredzēts
         desmit gadu noilguma termiņš tādas sabiedrības vārda akciju novērtēšanai, kuras akcionārs ir bijis mantojuma atstājējs un
         kuras faktiskā vadības atrašanās vieta ir citā dalībvalstī, kaut gan šis pats noilguma termiņš ir divi gadi, ja faktiskā vadības
         atrašanās vieta ir pirmajā dalībvalstī.

      Faktiski šāda garāka noilguma termiņa piemērošana mantiniekiem, kuri iegūst akcijas sabiedrībā, kuras faktiskā vadības atrašanās
         vieta ir reģistrēta citā dalībvalstī, var atturēt pirmās dalībvalsts rezidentus veikt vai saglabāt ieguldījumus aktīvos, kas
         atrodas ārpus šīs dalībvalsts, jo to mantinieki ilgāk atradīsies nenoteiktā situācijā attiecībā uz nodokļa uzrēķina iespēju.

      Šādi tiesību akti nav pamatoti ne ar nepieciešamību nodrošināt nodokļu pārbaužu efektivitāti, ne arī mērķi apkarot krāpšanu
         nodokļu jomā tiktāl, ciktāl desmit gadu ilga termiņa vispārējai piemērošanai nav nekādas saistības ar laikposmu, kas nepieciešams,
         lai efektīvi izmantotu savstarpējās palīdzības mehānismu vai citus līdzekļus, kas ļauj veikt izmeklēšanu attiecībā uz attiecīgo
         akciju vērtību. Faktiski ir jānošķir situācija, kurā ar nodokli apliekamie objekti ir tikuši slēpti no valsts nodokļu iestādēm
         un tām nav nekādu pierādījumu, kas ļautu uzsākt izmeklēšanu, no situācijas, kurā minēto iestāžu rīcībā ir informācija par
         šiem ar nodokli apliekamajiem objektiem. Ja dalībvalsts nodokļu iestāžu rīcībā ir pierādījumi, kas tām ļauj vērsties citu
         dalībvalstu kompetentajās iestādēs, izmantojot vai nu Direktīvā 77/799 par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību
         tiešo nodokļu jomā, vai arī divpusējās konvencijās paredzēto savstarpējo palīdzību, lai pēdējās minētās tām sniegtu informāciju,
         kas nepieciešama precīzas nodokļa summas aprēķināšanai, tad tas vien, ka attiecīgie ar nodokli apliekamie objekti atrodas
         citā dalībvalstī, nepamato vispārīgu garāka nodokļa maksājuma korekcijas termiņa piemērošanu, kuram nav nekādas saistības
         ar laikposmu, kas nepieciešams, lai efektīvi izmantotu savstarpējās palīdzības mehānismu.

      (sal. ar 24., 30., 33., 36., 39., 40. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2011. gada 15. septembrī (*)

      Tiešie nodokļi – Kapitāla brīva aprite – LESD 63. pants – Mantojuma nodoklis par vārda akcijām – Noilguma termiņš akciju novērtēšanai sabiedrībās nerezidentēs, kura termiņš pārsniedz sabiedrībām rezidentēm piemērojamo
         noilguma termiņu – Ierobežojums – Pamatojums

      Lieta C‑132/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko rechtbank van eerste aanleg te Leuven (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 12. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 15. martā, tiesvedībā

      Olivier Halley,

      Julie Halley un

      Marie Halley
      pret
      Belgische Staat.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], A. Ross [A. Rosas], U. Lehmuss [U. Lõhmus] (referents) un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 13. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Olivera Halleja [Olivier Halley], Džūlijas Hallejas [Julie Halley] un Marijas Hallejas [Marie Halley] vārdā – A. Bīsmans [A. Biesmans] un R. Deblauve [R. Deblauwe], advocaten,

      –        Beļģijas valdības vārdā – M. Jakobsa [M. Jacobs] un Ž. K. Allē [J.‑C. Halleux], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal], P. van Nufels [P. van Nuffel] un V. Rols [W. Roels], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 26., 49., 63. un 65. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Oliveru Halleju, Džūliju Halleju, kā arī Mariju Halleju un Belgische Staat [Beļģijas valsti] par mantojuma nodokli, kas maksājams par tādas sabiedrības vārda akcijām, kuras faktiskā vadības atrašanās
         vieta nav Beļģijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta [šis pants ar Amsterdamas līgumu ir atcelts] īstenošanu
         (OV L 178, 5. lpp.) 1. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Neietekmējot turpmākos noteikumus, dalībvalstis atceļ kapitāla aprites ierobežojumus personām, kas ir dalībvalstu rezidenti.
         Lai sekmētu šīs direktīvas piemērošanu, kapitāla aprites klasificē saskaņā ar I pielikumā ietverto nomenklatūru.”

      4        Atbilstoši Direktīvas 88/361 I pielikuma XI sadaļā ietvertajai nodaļai ar virsrakstu “Personīgā kapitāla aprite” šīs direktīvas
         1. pantā uzskaitītie kapitāla aprites tipi ietver arī mantojumus un novēlējumus.

       Valsts tiesiskais regulējums
      5        Mantojuma nodokļa kodeksa [Wetboek Successierechten], kas pieņemts ar Karaļa 1936. gada 31. marta Dekrētu Nr. 308 (1936. gada 7. aprīļa Belgisch Staatssblad, 2403. lpp.) un apstiprināts ar 1936. gada 4. maija likumu (1936. gada 7. maija Belgisch Staatssblad, 3426. lpp.; turpmāk tekstā – “kodekss”), 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka ar mantojuma nodokli apliek visa mantojuma atstājēja
         īpašuma, ko ieguvis mantojuma saņēmējs, vērtību pēc parādu atskaitīšanas.

      6        Kodeksa 111. pantā ir noteikts:

      “Lai noteiktu, vai (Beļģijas) Karalistes teritorijā esošas un atbilstoši tirgus vērtībai deklarētas mantojuma masas kopumam
         vai tās daļai ir pārāk zems novērtējums, [mantojuma] saņēmējs, neskarot citus 105. pantā paredzēto pierādījumu veidus, var
         prasīt iepriekš minētās mantas novērtējumu; tomēr saistībā ar kustamām ķermeniskām lietām šīs tiesības pieprasīt novērtējumu
         piemēro vienīgi attiecībā uz kuģiem un laivām.”

      7        Iepriekš minētā kodeksa 137. panta pirmās daļas 2. punktā ir paredzēts, ka noilguma termiņš attiecībā uz “prasījumiem par
         mantas, kas ir pakļauta šādai kontrolei, novērtēšanu un nodokļiem, procentiem un naudas sodiem šādas mantas pārāk zema novērtējuma
         gadījumā iestājas pēc diviem gadiem un attiecībā uz nodokļiem, procentiem un naudas sodiem tādas mantas pārāk zema novērtējuma
         gadījumā, kas nav pakļauta novērtējumam, – pēc desmit gadiem; noilguma termiņš sākas nodokļa deklarācijas iesniegšanas dienā”.

       Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      8        De Pinsuna [De Pinsun] un Hallejs [Halley], prasītāju pamata lietā vecāki, ir vienlaicīgi miruši 2003. gada 6. decembrī. Viņu dzīvesvieta bija Terfurenā [Tervuren], Beļģijā, un mantojuma nodokļa deklarācija bija jāizpilda Lēvenā [Louvain].

      9        2004. gada 16. augustā un 2005. gada 16. augustā prasītāji pamata lietā samaksāja attiecīgi EUR 16 miljonus un EUR 4 miljonus
         kā mantojuma nodokļa avansu.

      10      Prasītāji pamata lietā 2005. gada 7. novembrī Lēvenas Nodokļu administrācijā iesniedza divas mantojuma nodokļa deklarācijas,
         no kurām viena deklarācija attiecās uz viņu tēva atstāto mantojumu, bet otra – uz viņu mātes atstāto mantojumu.

      11      Katrā no gadījumiem mantojuma masā bija iekļauta puse no kopīpašumā esošajām 2 172 600 sabiedrības Carrefour SA, kuras juridiskā adrese pamata lietas faktisko apstākļu rašanās laikā bija Levaluā-Perē [Levallois‑Perret] (Francijā), vārda akcijām un 2085 šīs pašas sabiedrības uzrādītāja akcijas. Prasītāji pamata lietā ir novērtējuši, ka šo
         vārda akciju vērtība ir EUR 28,31 par vienu akciju, proti, tā ir biržā kotēto akciju vērtība viņu vecāku miršanas dienā, atskaitot
         35 % vērtības samazinājumu.

      12      Ar 2008. gada 20. februāra vēstuli derde Ontvangkantoor van de Registratie te Leuven (Ieņēmumu dienesta Lēvenas trešā nodaļa) prasītājiem pamata lietā paziņoja, ka Briseles Centrālā [nodokļu] administrācija
         2008. gada 29. janvārī esot nolēmusi, ka akcijas būtu jānovērtē EUR 43,55 apmērā par katru akciju.

      13      Savā iesniedzējtiesai iesniegtajā prasības pieteikumā prasītāji pamata lietā norāda, pirmkārt, uz Beļģijas nodokļu administrācijas
         prasības noilguma termiņu, lai konstatētu iepriekš minēto vārda akciju pārāk zemo novērtējumu. Otrkārt, viņi apstrīd šīs [nodokļu]
         administrācijas noteikto vārda akciju vērtību.

      14      No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka, pamatojoties uz kodeksa 111. pantu un 137. panta pirmās daļas 2. punktu,
         lasot tos kopsakarā, šajā 111. pantā paredzētā vārda akciju novērtēšana ir iespējama ar nosacījumu, ka tās tiek iegūtas sabiedrībā,
         kura atrodas Beļģijā. Tiek uzskatīts, ka akcijas atrodas šajā dalībvalstī, ja tajā faktiski atrodas attiecīgās sabiedrības
         vadība. Noilguma termiņš akciju novērtēšanai šajā gadījumā ir divi gadi. Tomēr attiecībā uz akcijām, kas tiek iegūtas sabiedrībā,
         kuras faktiskā vadības atrašanās vieta ir reģistrēta ārpus Beļģijas teritorijas, šāda novērtēšana nav iespējama, un iepriekš
         minētais noilguma termiņš palielinās līdz desmit gadiem.

      15      Uzskatīdama, ka pamata lieta attiecas uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, rechtbank van eerste aanleg te Leuven nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [..] kodeksa 137. panta pirmās daļas 2. punkts, lasot to kopsakarā ar šā paša kodeksa 111. pantu, saskaņā ar ko gadījumā,
         ja sabiedrības faktiskā vadības atrašanās vieta ir Beļģijā, noilguma termiņš attiecībā uz mantojuma nodokli par vārda akcijām
         ir divi gadi, kamēr tad, ja sabiedrības faktiskā vadības atrašanās vieta nav Beļģijā, šis noilguma termiņš ir desmit gadi,
         ir saderīgs ar [LESD] 26., 49., 63. un 65. pantu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Par pamata lietā aplūkoto brīvību
      16      Iesniedzējtiesas uzdotais jautājums attiecas uz LESD 26., 49., 63. un 65. pantu. Savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos Beļģijas
         valdība un Eiropas Komisija uzsver, ka vienīgi pēdējiem diviem no šiem noteikumiem, proti, saistībā ar kapitāla brīvu apriti,
         ir nozīme pamata lietā.

      17      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka nolūkā noteikt, vai uz valsts tiesisko regulējumu attiecas viena vai otra no aprites brīvībām,
         no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ir jāņem vērā attiecīgo tiesību aktu mērķis (2007. gada 24. maija spriedums lietā C‑157/05
         Holböck, Krājums, I‑4051. lpp., 22. punkts, un 2009. gada 17. septembra spriedums lietā C‑182/08 Glaxo Wellcome, Krājums, I‑8591. lpp., 36. punkts).

      18      Pamata lietā aplūkoto valsts tiesību aktu mērķis ir noteikt termiņu, kurā var veikt sabiedrībā, kuras faktiskā vadības atrašanās
         vieta reģistrēta ārpus Beļģijas teritorijas, iegūtu vārda akciju novērtēšanu, kas tiek nodotas mantošanas ceļā.

      19      Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka mantošana, kas izpaužas kā mirušās personas atstātā īpašuma nodošana vienai vai
         vairākām personām, saskaņā ar Direktīvas 88/361 I pielikuma XI sadaļu, kuras nosaukums ir “Personīgā kapitāla aprite”, ir
         uzskatāma par kapitāla apriti LESD 63. panta izpratnē, izņemot gadījumus, kad mantojuma būtiskās sastāvdaļas atrodas vienas
         dalībvalsts teritorijā (šajā ziņā skat. 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑11/07 Eckelkamp u.c., Krājums, I‑6845. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra). Pamata lietā aplūkotā situācija, kad persona, kura dzīvo
         Beļģijā, iegūst akcijas sabiedrībā, kuras faktiskā vadības atrašanās vieta ir Francijā, nekādi nav uzskatāma par pilnībā iekšēju
         [valsts] situāciju.

      20      No tā izriet, ka tādā lietā, kāda ir pamata lieta, ir piemērojami LESD noteikumi par kapitāla brīvu apriti.

      21      Tādējādi ir jāuzskata, ka, uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 63. pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tam pretrunā ir dalībvalsts tiesību akti, kuros mantojuma tiesību jomā paredzēts atšķirīgs noilguma termiņš vārda akciju
         novērtēšanai atkarībā no tā, vai vārda akciju emitentes sabiedrības, kurā mantojuma atstājējs bijis akcionārs, faktiskā vadības
         atrašanās vieta ir vai nav šajā dalībvalstī.

       Par kapitāla brīvas aprites ierobežojuma esamību
      22      Ir jāatgādina, ka pie tādiem ar LESD 63. panta 1. punktu aizliegtiem pasākumiem kā kapitāla aprites ierobežojumi pieder pasākumi,
         kas it īpaši var atturēt nerezidentus veikt ieguldījumus kādā dalībvalstī vai turpināt veikt šādus ieguldījumus (šajā ziņā
         skat. 2009. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑377/07 STEKO Industriemontage, Krājums, I‑299. lpp., 23. un 24. punkts, kā arī 2011. gada 31. marta spriedumu lietā C‑450/09 Schröder, Krājums, I‑0000. lpp., 30. punkts).

      23      Attiecībā uz pamata lietā aplūkotajiem tiesību aktiem no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka šajos tiesību
         aktos ir paredzēts atšķirīgs noilguma termiņš vārda akciju novērtēšanai, lai mantojuma nodokli piemērotu atkarībā no akciju
         emitentes sabiedrības faktiskās vadības atrašanās vietas, proti, noilguma termiņš tādu akciju novērtēšanai, kuras ir emitējusi
         sabiedrība, kuras faktiskā vadības atrašanās vieta ir reģistrēta Beļģijā, ir divi gadi, turpretim, ja akcijas tiek iegūtas
         sabiedrībā, kuras faktiskā vadības atrašanās vieta ir citā dalībvalstī, iepriekš minētais noilguma termiņš palielinās līdz
         desmit gadiem.

      24      Šāda garāka noilguma termiņa piemērošana mantiniekiem, kuri iegūst akcijas sabiedrībā, kuras faktiskā vadības atrašanās vieta
         ir reģistrēta citā dalībvalstī, nevis Beļģijas Karalistē, tādējādi var atturēt Beļģijas rezidentus veikt vai saglabāt ieguldījumus
         aktīvos, kas atrodas ārpus šīs dalībvalsts, jo to mantinieki ilgāk atradīsies nenoteiktā situācijā attiecībā uz nodokļa uzrēķina
         iespēju.

      25      Tādējādi ar šādiem valsts tiesību aktiem tiek radīts kapitāla brīvas aprites ierobežojums LESD 63. panta 1. punkta izpratnē.

       Par kapitāla brīvas aprites ierobežojuma pamatojumu
      26      Lai pamatotu kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, Beļģijas valdība atsaucas uz apsvērumiem par nepieciešamību nodrošināt
         nodokļu pārbaužu efektivitāti, no vienas puses, un apkarot krāpšanu nodokļu jomā, no otras puses.

      27      Atbilstoši Beļģijas valdības minētajam viedoklim par nodokļu pārbaužu efektivitāti ir jāpiemēro garāks noilguma termiņš tādu
         sabiedrību akciju novērtēšanai, kuras atrodas citā dalībvalstī, nevis Beļģijas Karalistē, lai varētu iegūt ar šīm akcijām
         saistīto informāciju.

      28      Attiecībā uz krāpšanas apkarošanu nodokļu jomā šāds noilguma termiņš sniegtu Beļģijas nodokļu iestādēm iespēju sākt izmeklēšanu
         gadījumā, kad tiek atklāta nepietiekama ārvalstīs esošas sabiedrības akciju vērtība, un piemērot papildnodokli, ja izrādās,
         ka šīs akcijas ir bijušas apliktas ar pārāk zemu nodokļa summu.

      29      Turklāt Beļģijas valdība apgalvo, ka tādi tiesību akti kā pamata lietā aplūkotie tiesību akti ir nepieciešami, lai novērstu
         situāciju, kad iepriekš minētajām iestādēm nav reālas iespējas iegūt informāciju par īpašumu, kas ir iegūts citā dalībvalstī,
         nevis Beļģijas Karalistē. Šī valdība norāda, ka dalībvalsts saskaņā ar Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīvas 77/799/EEK
         par dalībvalstu kompetentu [kompetento] iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā (OV L 336, 15. lpp.) 2. pantu
         lūgumu sniegt informāciju var iesniegt vienīgi konkrētā gadījumā, kad tās rīcībā vispirms jau ir pietiekamas ziņas.

      30      Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD garantēto aprites brīvību ierobežojumu pamatojums var būt tādi
         primāri vispārējo interešu apsvērumi kā krāpšanas apkarošana un nepieciešamība nodrošināt nodokļu pārbaužu efektivitāti (it
         īpaši attiecībā uz krāpšanas apkarošanu skat. 2006. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑386/04 Centro di Musicologia Walter Stauffer, Krājums, I‑8203. lpp., 32. punkts, un attiecībā uz nodokļu pārbaužu efektivitāti skat. 2009. gada 27. janvāra spriedumu
         lietā C‑318/07 Persche, Krājums, I‑359. lpp., 52. punkts).

      31      Tomēr šajā ziņā kapitāla brīvas aprites ierobežojumu var pieļaut tikai tad, ja tas ir piemērots attiecīgā mērķa sasniegšanai,
         nepārsniedzot to, kas nepieciešams šā mērķa sasniegšanai (it īpaši skat. 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑72/09 Établissements Rimbaud, Krājums, I‑10659. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

      32      Tomēr, pat pieņemot, ka pamata lietā aplūkotie valsts tiesību akti būtu atbilstoši, lai sasniegtu mērķus saistībā ar nepieciešamību
         nodrošināt nodokļu pārbaužu efektivitāti un apkarot krāpšanu nodokļu jomā, ir jākonstatē, ka šādi tiesību akti pārsniedz to,
         kas nepieciešams attiecīgo mērķu sasniegšanai.

      33      Faktiski no Tiesas judikatūras saistībā ar maksājamā nodokļa korekcijas termiņu izriet, ka gadījumos, kad nodokļu iestādēm
         netiek deklarēti uzkrājumi un/vai ienākumi no šādiem uzkrājumiem, ir jānošķir divu veidu gadījumi, proti, pirmais ir gadījums,
         kas atbilst situācijai, kurā ar nodokli apliekamie objekti ir tikuši slēpti un nav nekādu pierādījumu, kas ļautu uzsākt izmeklēšanu,
         un otrais ir gadījums, kas atbilst situācijai, kurā minēto iestāžu rīcībā ir informācija par šiem faktiem (2009. gada 11. jūnija
         spriedums apvienotajās lietās C‑155/08 un C‑157/08 X un Passenheim‑van Schoot, Krājums, I‑5093. lpp., 62. un 63. punkts).

      34      Pamata lietā ir konstatēts, ka aplūkotās vārda akcijas ir bijušas norādītas mantojuma deklarācijās, pēc kurām attiecīgās dalībvalsts
         nodokļu iestāžu rīcībā ir bijusi informācija par šīm akcijām. Pamata lietā aplūkotie tiesību akti tādējādi attiecas uz otro
         iepriekšējā punktā minēto gadījumu.

      35      Tomēr attiecībā uz otro gadījumu Tiesa iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās X un Passenheim‑van Schoot 74. punktā ir nospriedusi, ka nav attaisnojams, ka dalībvalsts piemēro garāku nodokļa maksājuma korekcijas termiņu, kura īpašais
         mērķis nav šīs dalībvalsts nodokļu iestādēm ļaut efektīvi izmantot dalībvalstu savstarpējās palīdzības mehānismu un kurš ir
         pieejams, kad attiecīgie ar nodokli apliekamie līdzekļi atrodas citā dalībvalstī.

      36      Faktiski, ja dalībvalsts nodokļu iestāžu rīcībā ir pierādījumi, kas tām ļauj vērsties citu dalībvalstu kompetentajās iestādēs,
         izmantojot vai nu Direktīvā 77/799, vai arī divpusējās konvencijās paredzēto savstarpējo palīdzību, lai pēdējās minētās tām
         sniegtu informāciju, kas nepieciešama precīzas nodokļa summas aprēķināšanai, tad tikai tas vien, ka attiecīgie ar nodokli
         apliekamie līdzekļi atrodas citā dalībvalstī, nepamato vispārīgu garāka nodokļa maksājuma korekcijas termiņa piemērošanu,
         kuram nav nekādas saistības ar laika posmu, kas nepieciešams, lai efektīvi izmantotu savstarpējās palīdzības mehānismu (iepriekš
         minētais spriedums apvienotajās lietās X un Passenheim‑van Schoot, 75. punkts).

      37      Šajā gadījumā ir noskaidrots, ka iepriekš minētā direktīva neattiecas uz mantojuma tiesībām, taču no Tiesai iesniegtajiem
         lietas materiāliem izriet, ka Beļģijas nodokļu iestādēm, lai pārbaudītu aplūkojamo akciju vērtību, tomēr varēja būt iespēja
         izmantot citus savstarpējās palīdzības instrumentus, piemēram, īpaši konvenciju par nodokļu dubultas uzlikšanas novēršanu
         un dažiem citiem jautājumiem mantojuma nodokļu un ar mantojuma tiesību reģistrāciju saistīto maksājumu jomā, kas starp Franciju
         un Beļģiju tika noslēgta 1959. gada 20. janvārī Briselē.

      38      Katrā ziņā un kā Komisija ir arī pareizi norādījusi, – lai noteiktu to akciju vērtību, kuras sabiedrības kotē biržā, proti,
         kādas tiek aplūkotas pamata lietā, nav šķēršļu, kuri Beļģijas nodokļu iestādēm liegtu uzsākt savu izmeklēšanu attiecībā uz
         šo akciju kursu, kāds tas bija to īpašnieka miršanas dienā, pamatojoties uz vai nu presē, vai tīmeklī pieejamo informāciju.
         Turklāt, kā arī izriet no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem, pamatojoties uz to, Beļģijas nodokļu iestādes vairāk nekā
         divus gadus pēc mantojuma deklarācijas iesniegšanas visbeidzot ir novērtējušas pamata lietā aplūkotās akcijas.

      39      Līdz ar to desmit gadu ilga termiņa piemērošana, lai novērtētu tādas akcijas, kas tiek iegūtas sabiedrībā, kuras faktiskā
         vadības atrašanās vieta ir citā dalībvalstī, nevis Beļģijas Karalistē, nav attaisnojama tiktāl, ciktāl šāda termiņa vispārējai
         piemērošanai nav nekādas saistības ar laika posmu, kas nepieciešams, lai efektīvi izmantotu savstarpējās palīdzības mehānismu
         vai citus līdzekļus, kas ļauj veikt izmeklēšanu attiecībā uz šo akciju vērtību.

      40      No visa iepriekš minētā izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā
         ir tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi tiek aplūkoti pamata lietā, kuros mantojuma tiesību jomā paredzēts desmit gadu noilguma
         termiņš tādas sabiedrības vārda akciju novērtēšanai, kurā mantojuma atstājējs bijis akcionārs un kuras faktiskā vadības atrašanās
         vieta ir citā dalībvalstī, kamēr šis pats noilguma termiņš ir divi gadi, ja faktiskā vadības atrašanās vieta ir pirmajā dalībvalstī.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      41      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      LESD 63. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tādi dalībvalsts tiesību akti, kādi tiek aplūkoti pamata lietā,
            kuros mantojuma tiesību jomā paredzēts desmit gadu noilguma termiņš tādas sabiedrības vārda akciju novērtēšanai, kuras akcionārs
            ir bijis mantojuma atstājējs un kuras faktiskā vadības atrašanās vieta ir citā dalībvalstī, kaut gan šis pats noilguma termiņš
            ir divi gadi, ja faktiskā vadības atrašanās vieta ir pirmajā dalībvalstī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1993. gada 30. martā. # Ulrich Klinke pret Eiropas Kopienu Tiesu. # Ierēdņi. # Lieta T-30/92.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1994. gada 24. februārī. # Administration des douanes pret Solange Chiffre. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Toulouse - Francija. # Lieta C-368/92.


Tiesas spriedums (desmitā palāta) 2013. gada 16. maijā. # Eiropas Komisija pret Ryanair Ltd. # Apelācija - Prasība sakarā ar bezdarbību - EKL 232. pants - Regula (EK) Nr. 659/1999 - 20. panta 2. punkts - Norādītais valsts atbalsts Itālijas aviosabiedrību labā - Sūdzība - Komisijas lēmuma neesamība. # Lieta C-615/11 P.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 2015. gada 11. jūnijā. # Association médicale européenne (EMA) pret Eiropas Komisiju. # Lieta C-100/14 P.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2007. gada 29.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2004/24/EK - Tradicionāli lietotas augu izcelsmes zāles - Kopienu kodekss - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-67/07.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2007. gada 29. novembra spriedums – Komisija/Francija
      (lieta C‑67/07)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2004/24/EK – Tradicionāli lietotas augu izcelsmes zāles – Kopienu kodekss – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 7. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Noteikumu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/24/EK,
                  ar kuru attiecībā uz tradicionāli lietotām augu izcelsmes zālēm groza Direktīvu 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas
                  uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV L 136, 85. lpp.), prasības, nepieņemšana paredzētajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/24/EK, ar kuru attiecībā uz tradicionāli lietotām augu izcelsmes zālēm groza Direktīvu
                     2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, prasības, Francijas Republika nav izpildījusi
                     pienākumus, ko tai uzliek šīs direktīvas 2. pants;

                  Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (otrā palāta), 2016. gada 26. maijs.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs pret National Exhibition Centre Limited.#Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Sestā direktīva 77/388/EEK – Atbrīvojums – 13. panta B daļas d) punkta 3. apakšpunkts – Darījumi, kas skar maksājumus un pārskaitījumus – Jēdziens – Biļešu uz izrādēm vai citiem pasākumiem iegāde – Maksājums ar debetkarti vai kredītkarti – Tā dēvētie “maksājuma ar karti apstrādes” pakalpojumi.#Lieta C-130/15.


Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2013. gada 23. janvārī. # Nicolas Katrakasas pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Iekšējie konkursi COM/INT/OLAF/09/AD 8 un COM/INT/OLAF/09/AD 10. # Lieta F-24/11.


Tiesas spriedums 1993. gada 9. jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 84/466/Euratom. # Lieta C-95/92.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 13.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Īriju. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 79/409/EEK un Direktīva 92/43/EEK. # Lieta C-117/00.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2013. gada 20. februārī. # Caventa AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "BERG" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme "Christian Berg" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-225/11.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 8.decembrī. # Eiropas Centrālā banka pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Protokols par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās - Vienošanās par Eiropas Centrālās bankas sēdekli - Šķīrējtiesas klauzula - ECB nomātās ēkas - Nomas maksu ietekmējošie netiešie nodokļi. # Lieta C-220/03.

text:
      Lieta C‑220/03
      Eiropas Centrālā banka
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku
      Protokols par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās – Vienošanās par Eiropas Centrālās bankas mītnesvietu – Šķīrējklauzula – ECB nomātās ēkas – Nomas maksu ietekmējošie netiešie nodokļi
      Ģenerāladvokātes Kristīnes Štiksas-Haklas [Christine Stix-Hackl] secinājumi, sniegti 2005. gada 13. septembrī

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 8. decembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Eiropas Kopienu privilēģijas un imunitāte – Kopienu nodokļu imunitāte – Vienošanās par Eiropas Centrālās bankas mītnesvietu
            – Apgrozījuma nodokļa atmaksa sakarā ar dažādu preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu bankas oficiālās izmantošanas ietvaros
            – Nosacījums – Atsevišķs rēķins – Skaidrs un precīzs nosacījums
      (Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 3. panta otrā daļa)
      2.     Eiropas Kopienu privilēģijas un imunitāte – Kopienu nodokļu imunitāte – Netiešo nodokļu un tirdzniecības nodokļu atmaksa –
            Piemērošana apgrozījuma nodoklim sakarā ar dažādu preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu – Nosacījums – Atsevišķs rēķins –
            Pieļaujamība – Kopienu iestāžu un dalībvalstu rīcības brīvība ieviešanas nolīgumu slēgšanā atmaksas jomā
      (Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 3. panta otrā daļa)
      1.     1998. gada 18. septembra vienošanās, kas noslēgta starp Vācijas Federatīvo Republiku un Eiropas Centrālo banku par šīs iestādes
         mītnesvietu, 8. panta 1. punkts apgrozījuma nodokļa atmaksāšanai skaidri un nešaubīgi piemēro nosacījumu, ka šis nodoklis
         ir izsniegts “ar atsevišķu rēķinu”. Pat ja vienošanās noteikuma interpretācija “saskaņā ar” tiesisko regulējumu, kurā tā iekļaujas,
         būtu principā iespējama, lai atrisinātu formulējuma neskaidrību, šāda interpretācija pilnībā nemazina šī noteikuma skaidrā
         un precīzā formulējuma lietderīgo iedarbību.

      (sal. ar 31. punktu)
      2.     Nosacījums, kas paredzēts 1998. gada 18. septembra vienošanās, kas noslēgta starp Vācijas Federatīvo Republiku un Eiropas
         Centrālo banku par šīs iestādes mītnesvietu, 8. panta 1. punktā, ka apgrozījuma nodoklim sakarā ar dažādu preču piegādi un
         pakalpojumu sniegšanu bankas oficiālās izmantošanas ietvaros būtu jābūt “iesniegtam ar atsevišķu rēķinu”, lai dalībvalsts
         to atmaksātu, nav pretrunā ne Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 3. panta otrās daļas mērķim, ne tās
         formulējumam, kas paredz, ka dalībvalstis atlaiž vai atlīdzina netiešo nodokļu vai tirdzniecības nodokļu summas, ja Kopienas
         savai oficiālai lietošanai izdara lielus pirkumus, kuru cenā ietilpst šādi nodokļi. Šis noteikums paredz tikai “atbilstošo
         noteikumu” pieņemšanu attiecībā uz nodokļu atmaksāšanu un tikai attiecībā uz “lieliem pirkumiem”, un “ja vien tas iespējams”.
         Līdz ar to Kopienu iestādēm, kā arī dalībvalstīm ir noteikta rīcības brīvība, noslēdzot vienošanās par šī protokola 3. panta
         otrās daļas ieviešanu.

      (sal. ar 32. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 8. decembrī (*)

      Protokols par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās – Vienošanās par Eiropas Centrālās bankas mītnesvietu – Šķīrējklauzula – ECB nomātās ēkas – Nomas maksu ietekmējošie netiešie nodokļi
      Lieta C‑220/03
      par prasību saskaņā ar EKL 238. pantu,
      ko 2003. gada 21. maijā cēla
      Eiropas Centrālā banka, ko pārstāv K. Ciljoli [C. Zilioli] un M. Benišs [M. Benisch], kam palīdz H. G. Kamanns [H.‑G. Kamann] un M. Zelmairs [M. Selmayr], Rechtsanwälte, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv U. Forsthofs [U. Forsthoff], pārstāvis, kam palīdz V. Helterss [W. Hölters], Rechtsanwalt,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), K. Lēnartss [K. Lenaerts], E. Juhāss [E. Juhász] un M. Ilešičs [M. Ilešič],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa-Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 9. jūnijā,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 13. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasību Eiropas Centrālā banka (ECB) būtībā lūdz Tiesu nospriest, ka Vācijas Federatīvajai Republikai tai ir jāatlīdzina
         saistībā ar preču piegādi un sniegtajiem pakalpojumiem, kas tai bija nepieciešami tās oficiālajām vajadzībām Vācijā, un it
         īpaši saistībā ar ēku nomu [aprēķinātās] apgrozījuma nodokļa summas, ko ECB var pierādīt vai kas izriet no saprātīgas ekonomiskās
         analīzes, ka tās ir ierēķinātas šīs institūcijas maksātajās cenās. Papildus šādam pamatatzinumam ECB lūdz, lai šai dalībvalstij
         piespriež atlīdzināt ECB EUR 8 794 023,37 par samaksātajā nomas maksā iekļauto nodokli un EUR 1 925 689,23 par to pašu nodokli,
         kas iekļauts papildmaksās un maksās par dažādiem darbiem saistībā ar šīm pašām nomātajām telpām.

       Atbilstošās tiesību normas
      2       ECB savas prasības, kas izteiktas saskaņā ar šķīrējklauzulu, kas iekļauta 1998. gada 18. septembra vienošanās, kas noslēgta
         starp Vācijas Federatīvo Republiku un Eiropas Centrālo Banku par šīs institūcijas mītnesvietu (BGBl. 1998 II, 2745. lpp., turpmāk tekstā – “Vienošanās par mītnesvietu”), pamato ar šīs vienošanās 8. panta 1. punktu, interpretējot to
         saskaņā ar 1965. gada 8. aprīļa Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās (OV 1967, L 152, 13. lpp., turpmāk
         tekstā – “Protokols”) 3. panta otro daļu un 23. panta pirmo daļu.

      3       EKL 291. pants noteic:
      “Atbilstīgi nosacījumiem, kas izklāstīti 1965. gada 8. aprīļa Protokolā par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās, dalībvalstīs
         Kopienai ir visas privilēģijas un imunitāte, kas vajadzīga, lai veiktu tās uzdevumus. Tas pats attiecas arī uz Eiropas Centrālo
         banku, Eiropas Monetāro institūtu un Eiropas Investīciju banku.”

       Protokols
      4       Protokola 3. panta otrā daļa paredz:
      “Ja vien tas ir iespējams, dalībvalstu valdības veic attiecīgus pasākumus, lai atlaistu vai atlīdzinātu netiešo nodokļu vai
         tirdzniecības nodokļu summas, kas iekļautas nekustamo vai kustamo īpašumu cenās, ja Kopienas savai oficiālai lietošanai izdara
         lielus pirkumus, kuru cenā ietilpst šādi nodokļi. Šos noteikumus tomēr nepiemēro tā, ka to darbība Kopienās izkropļotu konkurenci.”

      5       Protokola 23. panta pirmā daļa noteic, ka tas attiecas uz ECB.
       Vienošanās par mītnesvietu
      6       Saskaņā ar tās preambulas piekto daļu Vienošanās par mītnesvietu mērķis ir “definēt Eiropas Centrālās bankas privilēģijas
         un imunitāti Vācijas Federatīvajā Republikā atbilstoši Protokolam par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās”.

      7       Vienošanās par mītnesvietu 8. panta 1. punkts noteic:
      “Piemērojot Protokola 3. panta otro daļu Bundesamt für Finanzen (Federālā Finanšu iestāde) pēc pieprasījuma atlīdzina, pamatojoties uz rēķiniem, kas pierāda apgrozījuma nodokli, apgrozījuma
         nodokli, ko ECB ar rēķinu iesnieguši uzņēmumi par dažādām precēm un pakalpojumiem, ko tie ir snieguši ECB, ja šīs darbības
         ir paredzētas ECB oficiālai izmantošanai. Katrā gadījumā par šīm darbībām maksājamai nodokļa summai ir jāpārsniedz DEM 50
         un ECB tas jau ir bijis jāsamaksā uzņēmumam. [..]”

      8       Vienošanās par mītnesvietu 21. pants noteic šādu šķīrējklauzulu:
      “Par visām nesaskaņām starp [Vācijas Federatīvās Republikas] valdību un ECB par šīs vienošanās interpretāciju vai piemērošanu,
         kas nevar tikt atrisinātas tieši līgumslēdzēju pušu starpā, katra no pusēm var vērsties Eiropas Kopienu Tiesā saskaņā ar ECBS
         (Eiropas centrālo banku un Eiropas Centrālās bankas sistēma) statūtu 35.4 pantu.”

       ECBS statūti
      9       Protokola par Eiropas Centrālo banku un Eiropas Centrālās bankas sistēmas statūtiem, kas pievienots EK līgumam (turpmāk tekstā
         – “ECBS statūti”), 35.4 pants ir izteikts šādi:

      “Tiesas kompetencē ir sniegt spriedumu atbilstīgi jebkurai arbitrāžas klauzulai [šķīrējklauzulai], kas ietverta ECB vai tās
         vārdā noslēgtā publisko tiesību vai privāttiesību līgumā.”

       Noteikumi par apgrozījuma nodokli
      10     Likums par apgrozījuma nodokļa maksāšanas pienākumu (Umsatzsteuergesetz), kura šai prāvai atbilstošā versija ir 1999. gada 9. jūnija redakcija (BGBl. 1999 I, 1270. lpp., turpmāk tekstā – “UStG”), transponē Vācijas tiesībās Padomes 1977. gada 17. maija Sesto Direktīvu 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
         tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.,
         turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      11     Saskaņā ar UStG 4. panta 12. punkta a) apakšpunktu, kas balstās uz Sestās direktīvas 13. panta B daļas b) apakšpunktu, nekustamo īpašumu
         noma ir atbrīvota no apgrozījuma nodokļa. Šis atbrīvojums attiecas uz visiem nomas papildpakalpojumiem un it īpaši uz maksājumiem,
         par ko iznomātājs izraksta rēķinu nomniekam saskaņā ar nomas līgumu.

      12     UStG 9. panta 1. punkts, kas balstās uz Sestās direktīvas 13. panta C daļu, paredz iespēju aplūkot kā ar šo nodokli apliekamu
         tādu darbību, kas ierasti būtu no tā atbrīvota saskaņā ar šī paša likuma 4. panta 12. punkta a) apakšpunktu, ja šo darbību
         veic par labu uzņēmējam, kas veic darbības, kurām pašām par sevi piemēro apgrozījuma nodokli un kuras ļauj atskaitīt samaksāto
         priekšnodokli.

      13     ECB nav uzņēmējs Vācijas nodokļu tiesību aktu izpratnē, un tās nomāto ēku iznomātāji līdz ar to nebauda UStG 9. panta 1. punktā paredzēto iespēju uzskatīt par ar šo nodokli apliekamām darbībām šīs institūcijas īstenoto ēku nomu un
         ar šīm darbībām saistītos papildu pakalpojumus. Turklāt Vācijas nodokļu tiesības vienlīdz izslēdz šādu nodokļa maksāšanas
         pienākuma iespēju, jo ECB kā visas privātā sektora bankas un apdrošināšanas sabiedrības veic tikai tādas darbības, kas nepieļauj
         samaksāta priekšnodokļa atskaitīšanu.

      14     Saskaņā ar UStG 15. panta 1. punktu, kas balstās uz Sestās direktīvas 17. panta 2. punktu, uzņēmēji, kas veic darbības, kurām piemēro tām
         noteikto apgrozījuma nodokli, var atskaitīt nodokļa summas, ko tie ir samaksājuši iepriekš to sniedzējiem par starppakalpojumiem.
         Līdz ar to šāda iespēja uzņēmējiem nepastāv attiecībā uz atbrīvotām darbībām, kādas saskaņā ar UStG 4. panta 12. punkta a) apakšpunktu ir ēku noma un šādas nomas papildpakalpojumi, jo šādā gadījumā nav uzlikts apgrozījuma
         nodoklis un līdz ar to nav iespējams tā atskaitījums.

       Atbilstošie fakti
      15     ECB nomā vairākas ēkas Frankfurtē (Vācija), kur atrodas tās mītnesvieta. Divas galvenās ēkas ir:
      –       Eurotower ēka, kas atrodas Kaiserstraße 29 (turpmāk tekstā – “Eurotower”), un

      –       Eurotheum ēka, kas atrodas Neue Mainzer Straße un Junghofstraße (turpmāk tekstā – “Eurotheum”).

      16     Netiek apstrīdēts, ka, piemērojot UStG 4. panta 12. punkta a) apakšpunktu, šo ēku noma ir atbrīvota no apgrozījuma nodokļa. Tāpat saskaņā ar principu, atbilstoši
         kuram papildpakalpojumiem piemēro to pašu režīmu kā pamatpakalpojumam, ar šo nomu saistītie maksājumi (uzkopšanas, elektrības,
         ūdens, apdrošināšanas u.c. izdevumi, turpmāk tekstā – “komunālie maksājumi”) arī ir atbrīvoti no šī nodokļa. Līdz ar to iznomātāji,
         kas iznomā ēkas ECB un nosaka ar to saistītos komunālos maksājumus, šai institūcijai neiesniedz rēķinu ar apgrozījuma nodokli
         par šīm darbībām.

      17     Paši iznomātāji ir atbrīvoti no apgrozījuma nodokļa nomaksas attiecībā uz visiem papildpakalpojumiem, kas ir saistīti ar ēkām,
         ko tie iznomā (būvniecības darbi, attīstība, uzkope, kā arī elektrības, ūdens, apdrošināšanas u.c. izdevumi, turpmāk tekstā
         – “iepriekšējas darbības”). Ja iznomātāja veiktajai iznomāšanas darbībai piemēro šādu nodokli, ir skaidrs, ka iznomātājs,
         piemērojot UStG  15. panta 1. punktu, varētu atskaitīt no nodokļa, kas tam jāmaksā atbilstoši tā ar nodokli apliekamajām darbībām, nodokļa
         summu, ko tas pats jau iepriekš ir samaksājis par veiktajām darbībām (turpmāk tekstā – “priekšnodoklis”). Viņš var arī atgūt
         šo summu.

      18     Šī iemesla dēļ iznomātāji ir ieinteresēti izmantot iespēju, ko tiem piešķir UStG 9. panta 1. punkts, lai nomu, kas parasti ar šo nodokli netiktu aplikta, uzskatītu par darbību, kurai piemēro apgrozījuma
         nodokli. Gadījumos, kad iznomātājam ir šāda iespēja, proti, kad iznomāšana tiek veikta par labu nomniekiem, kas paši ir uzņēmēji
         un kas paši veic ar nodokli apliekamas darbības, nomnieks var pats atskaitīt apgrozījuma nodokļa summas, ar ko ir aplikta
         noma, kuras tas ir parādā par paša veiktajām darbībām. Nomnieks var arī principā atgūt nodokļa summas, kas samaksātas par
         nomu, un tam, ka iznomātājs ir izvēlējies maksāt nodokli, nav nekādu negatīvu finansiālu seku attiecībā uz šo nomnieku.

      19     Kā uzskata ECB, šāda atbrīvojuma sistēmas mērķis ir uzlikt tai pienākumu samaksāt tās (ēku) iznomātājiem apgrozījuma nodokļa
         summas, ko tie iepriekš ir samaksājuši par savām iepriekšējām darbībām. Iznomātāji aprēķina nomas maksas atkarībā no peļņas,
         un līdz ar to nomniekiem, tādiem kā ECB, uzliek lielāku nomas maksu, papildus kurai samaksātais priekšnodoklis nav iekļaujams
         rēķinā. Pat ja šīs summas rēķinā atsevišķi neparādās, būtu iespējams, kā uzskata šī iestāde, norādīt, ka tās ir iekļautas
         nomas maksā un komunālajos maksājumos, par ko tai ir izsniegts rēķins. ECB no tā secina, ka netiešā veidā tā sedz apgrozījuma
         nodokli.

      20     Vācijas Federatīvā Republika apstrīd, ka apgrozījuma nodokļa summas būtu iekļautas ECB maksātajā nomas maksā un komunālajos
         maksājumos. Tā uzsver, ka liela daļa citu nomnieku, jo īpaši privātā sektora bankas un apdrošināšanas sabiedrības, atrodas
         tādā pašā nodokļu situācijā kā ECB. Nomas maksas un komunālos maksājumus nosaka tirgus, un ECB nav iesniegusi pierādījumus,
         ka tās maksātā nomas maksa un komunālie maksājumi būtu paaugstināti par summām, kas attiecīgi atbilst iznomātāja samaksātajam
         priekšnodoklim par ar nodokli apliekamajām darbībām, kas saistītas ar nomu.

      21     2001. gada 9. aprīļa vēstulē Finanzamt Wiesbaden, kas ir kompetentā vietējā nodokļu iestāde, noraidīja ECB lūgumu atmaksāt apgrozījuma nodokli, kas, kā uzskata ECB, iekļauts
         nomas maksas un komunālo maksājumu rēķinos, ko tai nosūtījuši tās iznomātāji. ECB apstrīdēja šo noraidījumu, atsaucoties uz
         Vienošanās par mītnesvietu 8. panta 1. punktu un Protokola 3. panta otro daļu. Tā kā nesaskaņas starp Vācijas nodokļu iestādēm
         un ECB turpinājās, ECB cēla šo prasību.

       Par prasības pieņemamību
      22     Vācijas Federatīvā Republika apstrīd prasības pieņemamību gan attiecībā uz Protokolu, gan attiecībā uz Vienošanos par mītnesvietu.
      23     Vispirms, kā uzskata Vācijas Federatīvā Republika, šķīrējklauzula, kas iekļauta Vienošanās par mītnesvietu 21. pantā, attiecas
         tikai un vienīgi uz nesaskaņām par “šīs vienošanās” interpretāciju vai piemērošanu. Tātad tā uzskata, ka Eiropas Kopienu Tiesai
         nav kompetences attiecībā uz Protokola interpretāciju un piemērošanu, it īpaši attiecībā uz tā 3. panta otrās daļas tiešu
         piemērošanu, un ka šajā sakarā prasība nav pieņemama.

      24     Attiecībā uz to ir pietiekami konstatēt tikai to, ka prasība, kā arī ECB uzsvēra tiesas sēdes laikā, nav par Protokola 3. panta
         otrās daļas interpretāciju vai tiešu piemērošanu, bet par Vienošanās par mītnesvietu 8. panta 1. punkta piemērošanu, kas ir
         interpretējams, ņemot vērā Protokola 3. panta otro daļu, kuram šis 8. panta 1. punkts šajā sakarā nosaka īpašu ieviešanu.
         Saskaņā ar Vienošanās par mītnesvietu 21. pantā izteikto šķīrējklauzulu Eiropas Kopienu Tiesai ir kompetence interpretēt un
         piemērot šīs vienošanās 8. panta 1. punktu, ņemot vērā tiesisko regulējumu, kurā šis pēdējais noteikums iekļaujas.

      25     Otrkārt, Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka šķīrējtiesas klauzula, kas saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir interpretējama
         šauri, nav piemērojama šajā prāvā, jo nepastāv nekādas “nesaskaņas par Vienošanās par mītnesvietu interpretāciju vai piemērošanu”.
         Vācijas Federatīvā Republika un ECB ir vienisprātis, uzskatot, ka šīs vienošanās 8. panta 1. punkts saskaņā ar tā formulējumu
         paredz atmaksāt tikai un vienīgi apgrozījuma nodokli, par ko rēķins izsniegts atsevišķi, bet šis noteikums nav piemērojams,
         jo šī lieta nav par šāda nodokļa atmaksu.

      26     Šajā sakarā ECB pareizi norāda, ka, acīmredzot, starp to un Vācijas Federatīvo Republiku tomēr pastāv nesaskaņas par Vienošanās
         par mītnesvietu 8. panta 1. punkta interpretāciju un piemērošanu, jo īpaši attiecībā uz jautājumu par to, vai šis noteikums
         saskaņā ar Protokola 3. panta otro daļu ir interpretējams plašāk tādējādi, ka šai dalībvalstij ir pienākums atlīdzināt ECB
         apgrozījuma nodokli ne tikai tad, ja tas ir izsniegts ar atsevišķu rēķinu, kā to paredz 8. panta 1. punkta formulējums, bet
         arī tad, ja ir iespējams noteikt, ka ECB ir faktiski šādu nodokli samaksājusi, pat ja nav atsevišķa rēķina.

      27     Ņemot vērā šos apsvērumus, Vācijas Federatīvās Republikas iebildumi par nepieņemamību ir noraidāmi, un ir jākonstatē, ka Tiesai
         saskaņā ar Vienošanās par mītnesvietu 21. pantu, aplūkojot to kopsakarā ar EKL 238. pantu un ECBS statūtu 35. panta 4. punktu,
         ir kompetence izskatīt ECB prasību.

       Par lietas būtību
      28     Netiek apstrīdēts, ka Vienošanās par mītnesvietu 8. panta 1. punkts saskaņā ar šī noteikuma redakciju paredz tikai atmaksāt
         apgrozījuma nodokli, “kas iesniegts ar atsevišķu rēķinu [..] par dažādu preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu” ECB. Nav arī
         strīda par to, ka par šīm piegādēm un pakalpojumiem apgrozījuma nodoklis netiek piemērots un ka tādējādi nekādu atsevišķu
         rēķinu par nodokli “par” šīm piegādēm un šiem pakalpojumiem nevar izsniegt.

      29     ECB tomēr uzsver, ka Vienošanās par mītnesvietu 8. panta 1. punkts, aplūkojot to atbilstoši Protokola 3. panta otrajai daļai,
         paredz ne tikai apgrozījuma nodokļa, par ko rēķins ir izsniegts atsevišķi, atmaksu, bet arī visu tā apgrozījuma nodokļa atmaksu,
         kas ietverts ECB samaksātajā maksā, un tādējādi tā apgrozījuma nodokļa atmaksu, ko šī iestāde sedz netieši sakarā ar šī nodokļa
         iekļaušanu nomas maksā, ko tās iznomātāji izrakstījuši rēķinā, neatkarīgi no tā, vai šis rēķins ir vai nav izsniegts atsevišķi.
         Tas izriet no fakta, ka Protokola 3. panta otrā daļa skaidri paredz, ka dalībvalstis atmaksā apgrozījuma nodokli, “ja vien
         tas ir iespējams”, un turklāt vispārīgā veidā liek tai atmaksāt “netiešo nodokļu summas, [..] kas iekļautas nekustamo un kustamo
         īpašumu cenās”.

      30     Šo argumentāciju nevar atbalstīt.
      31     Vienošanās par mītnesvietu 8. panta 1. punkts apgrozījuma nodokļa atmaksāšanai skaidri un nešaubīgi piemēro nosacījumu, kas
         šajā lietā nav izpildīts, ka šis nodoklis ir izsniegts “ar atsevišķu rēķinu”. Pat ja vienošanās noteikuma interpretācija “saskaņā
         ar” tiesisko regulējumu, kurā tā iekļaujas, būtu principā iespējama, lai atrisinātu formulējuma neskaidrību, šāda interpretācija
         pilnībā nemazina šī noteikuma skaidrā un precīzā formulējuma lietderīgo iedarbību.

      32     Turklāt nosacījums, ka nodoklim būtu jābūt “iesniegtam ar atsevišķu rēķinu”, nav pretrunā ne Protokola 3. panta otrās daļas
         mērķim, ne tās formulējumam. Šis noteikums paredz tikai “atbilstošo noteikumu” pieņemšanu attiecībā uz nodokļu atmaksāšanu
         un tikai attiecībā uz “lieliem pirkumiem”, un, “ja vien tas ir iespējams”. Līdz ar to Kopienu iestādēm, kā arī dalībvalstīm
         ir noteikta rīcības brīvība, noslēdzot vienošanās par šī 3. panta otrās daļas ieviešanu.

      33     Nodokļa, par ko ECB nav izrakstīts rēķins, bet ko otra līguma slēdzēja puse ir samaksājusi iepriekš un kas arī varētu ietekmēt
         cenu, par kuru tai ir izsniegts rēķins, atmaksāšanas izņēmums nepārsniedz šo rīcības brīvību. Tas pats attiecas arī uz DEM 50
         robežu, ko attiecībā uz nodokļu atmaksāšanu nosaka Vienošanās par mītnesvietu. Tādējādi šīs prasības atbilst Protokolam.

      34     Turklāt iepriekš minētais nosacījums pasargā gan Eiropas Kopienas, gan uzņemošās dalībvalsts finanšu intereses, jo tas novērš
         iespējamu valsts līdzekļu atkarību no detalizētām un sarežģītām atmaksāšanas procedūrām, kuru mērķis ir pierādīt, ka daļa
         no ECB segtajām izmaksām būtībā atbilst otras līguma slēdzējas puses samaksātam priekšnodoklim.

      35     Visbeidzot, ir jāpiebilst, ka 1968. gada 17. decembra rīkojums lietā 2/68 Ufficio Imspote di Consumo di Ispra/Komisija (Recueil, 635. lpp.), uz ko atsaucas ECB, attiecībā uz šo lietu nav piemērojams, jo šis rīkojums tika izdots saistībā ar gadījumu,
         kad Eiropas Kopienu Komisija ar Itālijas valdību noslēgtas vienošanās ietvaros mēģināja mazināt tiesības un garantijas, ko
         saskaņā ar Protokolu baudīja trešās personas, kas nebija šīs vienošanās puses.

      36     Ņemot vērā šos apsvērumus, ECB prasība ir jānoraida.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      37     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika ir prasījusi
         piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež ECB atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Centrālā banka atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 2002. gada 25.jūnijā. # Kriminālprocess pret Dante Bigi, piedaloties Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Parma - Itālija. # 13. pants. # Lieta C-66/00.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1994. gada 27. janvārī. # Alison Maitland Toosey pret Chief Adjudication Officer. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Social Security Commissioner - Apvienotā Karaliste. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās - Sociālais nodrošinājums - Invaliditātes pabalsti. # Lieta C-287/92.


title: Tiesas spriedums —  2006. gada 17. janvārī  — Lietā E-4/05:  HOB-vín  un  The Icelandic State and Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins  (Islandes valsts alkohola un tabakas uzņēmējsabiedrība)  (Brīva preču kustība — komerciāli valsts monopoli — prasības piegādāt preces uz paletēm un iekļaut palešu cenu preču cenā — alkoholisko dzērienu importētāju diskriminācija — dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana)

text:
               27.4.2006

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 100/3

      TIESAS SPRIEDUMS

   2006. gada 17. janvārī
   Lietā E-4/05: HOB-vín un The Icelandic State and Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins (Islandes valsts alkohola un tabakas uzņēmējsabiedrība)

      (Brīva preču kustība — komerciāli valsts monopoli — prasības piegādāt preces uz paletēm un iekļaut palešu cenu preču cenā — alkoholisko dzērienu importētāju diskriminācija — dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana)

   (2006/C 100/03)
   Lietā E-4/05 starp HOV-vín un Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins — LŪGUMS par EEZ līguma 11., 16., 57. un 59. panta interpretāciju iesniegts Héraðsdómur Reykjavíkur tiesā (Reikjavikas apgabaltiesā); tiesa priekšsēdētāja un tiesneša-referenta Carl Baudenbacher un tiesnešu Henrik Bull un Thorgeir Örlygsson sastāvā 2006. gada 17. janvārī pasludināja spriedumu, kura rezolutīvā daļa ir šāda:

               1.

               Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 16. pants neaizliedz valsts uzņēmumam, kuram ir izņēmuma tiesības nodarboties ar alkoholisko dzērienu mazumtirdzniecību, pieprasīt, lai tā piegādātāji piegādātu uzņēmumam mazumtirdzniecībai paredzētus alkoholiskos dzērienus uz īpaša veida paletes (EUR paletes), kā arī, lai paletes cena būtu iekļauta produkta cenā, ja vien valsts tiesa, pamatojoties uz tās rīcībā esošiem faktiem, neatzīst, ka attieksme pret importētājiem un vietējiem ražotājiem faktiski ir atšķirīga īstenotās monopola vai noieta politikas ietvaros vai arī tādēļ, ka netiek izpildīti monopolstāvokli ierobežojoši noteikumi.

               2.

               Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 59. panta 1. punkts un 54. pants neaizliedz valsts uzņēmumam, kuram ir izņēmuma tiesības nodarboties ar alkoholisko dzērienu mazumtirdzniecību, pieprasīt, lai tā piegādātāji piegādātu uzņēmumam mazumtirdzniecībai paredzētus alkoholiskos dzērienus uz īpaša veida paletes (EUR paletes), kā arī, lai paletes cena būtu iekļauta produkta cenā, ja vien valsts tiesa neatzīst, ka šādas prasības nelabvēlīgi ietekmē konkurenci.


Tiesas spriedums 1962. gada 14. decembrī. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse pret EOTK Augsto iestādi. # Lieta 33/59.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2013. gada 7. novembrī. # Jan Sneller pret DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande. # Juridisko izdevumu apdrošināšana - Direktīva 87/344/EEK - 4. panta 1. punkts - Apdrošinātā brīva advokāta izvēle - Vispārējos līgumam piemērojamos nosacījumos paredzēts noteikums, ar kuru juridiskā palīdzība tiesvedības un administratīvajā procesā tiek nodrošināta ar apdrošinātāja darbinieka starpniecību - Ar juridisko ārpakalpojumu sniedzēja juridisko palīdzību saistīti izdevumi, kas tiek atlīdzināti tikai vajadzības, kuru izvērtē apdrošinātājs, nodot lietas izskatīšanu juridisko ārpakalpojumu sniedzējam, gadījumā. # Lieta C-442/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2013. gada 7. novembrī (
            *1
         )
      “Juridisko izdevumu apdrošināšana — Direktīva 87/344/EEK — 4. panta 1. punkts — Apdrošinātā brīva advokāta izvēle — Vispārējos līgumam piemērojamos nosacījumos paredzēts noteikums, ar kuru juridiskā palīdzība tiesvedības un administratīvajā procesā tiek nodrošināta ar apdrošinātāja darbinieka starpniecību — Ar juridisko ārpakalpojumu sniedzēja juridisko palīdzību saistīti izdevumi, kas tiek atlīdzināti tikai vajadzības, kuru izvērtē apdrošinātājs, nodot lietas izskatīšanu juridisko ārpakalpojumu sniedzējam, gadījumā”
      Lieta C‑442/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 28. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 3. oktobrī, tiesvedībā

            Jan Sneller

      pret

            DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV .

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: astotās palātas priekšsēdētājs, kas pilda palātas priekšsēdētāja pienākumus, K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], tiesneši K. Toadere [C. Toader] (referente) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 19. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV vārdā – J. W. H. van Wijk un B. J. Drijber, advocaten,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz W. Ferrante, avvocato dello Stato,

               —

               Austrijas valdības vārdā – A. Posch, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – F. Wilman un K.‑P. Wojcik, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1987. gada 22. jūnija Direktīvas 87/344/EEK par normatīvo un administratīvo aktu saskaņošanu attiecībā uz juridisko izdevumu apdrošināšanu (OV L 185, 77. lpp.), kas ratione temporis ir piemērojama pamatlietā, 4. panta 1. punktu.

               2

               Šis lūgums ir ticis iesniegts saistībā ar tiesvedību starp J. Sneller un DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV (turpmāk tekstā – “DAS”), apdrošināšanas kompāniju, saistībā ar juridiskās palīdzības, ko sniedzis apdrošinātā izvēlēts advokāts, izdevumu segšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 87/344 preambulas vienpadsmitajā apsvēruma ir noteikts:
               “tā kā juridisko izdevumu apdrošināšanā apdrošināto intereses nozīmē, ka apdrošinātajam jebkurā izziņas vai tiesvedības procesā [tiesvedības vai administratīvajā procesā] un jebkurā interešu konflikta gadījumā jābūt iespējai izvēlēties advokātu vai citu atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem pienācīgi kvalificētu personu.”

               4

               Šīs direktīvas 1. pantā ir paredzēts:
               “Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot normatīvajos un administratīvajos aktos ietvertās normas attiecībā uz juridisko izdevumu apdrošināšanu, [..], lai sekmētu brīvības veikt uzņēmējdarbību efektīvu izmantošanu un pēc iespējas nepieļautu interešu konfliktus, kas jo īpaši rodas sakarā ar to, ka apdrošinātājs apdrošina citu personu vai apdrošina personu attiecībā gan uz juridiskajiem izdevumiem, gan jebkuru citu nozari, [..] un šāda konflikta gadījumā ļautu to atrisināt.”

               5

               Minētās direktīvas 2. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Šī direktīva attiecas uz juridisko izdevumu apdrošināšanu. Tā izpaužas saistībā pēc prēmijas maksājuma saņemšanas segt tiesvedības izdevumus un sniegt citus pakalpojumus, kas tieši saistīti ar apdrošināšanas segumu, jo īpaši, lai:

                        —

                        nodrošinātu kompensāciju par kaitējumu vai zaudējumiem, kas radušies apdrošinātajam, izšķirot lietu ārpustiesas kārtībā vai ierosinot civillietu vai krimināllietu,

                        —

                        aizstāvētu vai pārstāvētu apdrošināto civillietā, krimināllietā, administratīvajā vai citā lietā, vai attiecībā uz jebkuru pret šo personu izvirzītu prasījumu.”

               6

               Šīs pašas direktīvas 4. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Katrā juridisko izdevumu apdrošināšanas līgumā skaidri atzīst, ka:

                        a)

                        gadījumā, ja apdrošinātā interešu aizstāvības, pārstāvības vai nodrošināšanas nolūkā jebkurā izziņas vai tiesvedības [tiesvedības vai administratīvajā procesā] procesā jāgriežas pēc palīdzības pie advokāta vai citas saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem pienācīgi kvalificētas personas, minētais apdrošinātais var brīvi izvēlēties šādu advokātu vai citu personu;

                        b)

                        apdrošinātais var brīvi izvēlēties advokātu vai, ja vēlas un ciktāl to pieļauj attiecīgās valsts tiesību akti, jebkuru citu atbilstīgi kvalificētu personu, lai nodrošinātu savas intereses interešu konflikta gadījumā.”

               7

               Direktīvas 87/344 5. pantā ir paredzēts:
               “1.   Katra dalībvalsts var paredzēt atbrīvojumu no 4. panta 1. punkta piemērošanas juridisko izdevumu apdrošināšanai, ja ir izpildīti visi šie nosacījumi:

                        a)

                        apdrošināšana attiecas tikai uz gadījumiem, kas izriet no sauszemes transportlīdzekļu izmantošanas attiecīgajā dalībvalstī;

                        b)

                        apdrošināšana ir saistīta ar līgumu par palīdzības sniegšanu ar sauszemes transportlīdzekli saistītā negadījumā vai avārijā;

                        c)

                        ne juridisko izdevumu apdrošinātājs, ne palīdzības apdrošinātājs nedarbojas nevienā atbildības apdrošināšanas nozarē;

                        d)

                        ir veikti pasākumi, kas nodrošina, ka katras konfliktējošās puses juridisko konsultēšanu un pārstāvību realizē pilnīgi neatkarīgi advokāti, ja minētās puses attiecībā uz juridiskajiem izdevumiem ir apdrošinājis viens apdrošinātājs.

                  2.   Atbrīvojums, ko dalībvalsts ir piešķīrusi apdrošināšanas uzņēmumam saskaņā ar 1. punktu, neietekmē 3. panta 2. punkta piemērošanu.”

         Nīderlandes tiesības

               8

               Finanšu uzraudzības likuma (Wet op het financieel toezicht) 4:67. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Juridisko izdevumu apdrošinātāja pienākums ir līgumā par juridisko izdevumu apdrošināšanas segumu skaidri paredzēt, ka apdrošinātais var brīvi izvēlēties advokātu vai citu atbilstīgi kvalificētu personu, ja:

                        a)

                        advokāts vai cita atbilstīgi kvalificēta persona ir lūgta aizstāvēt, pārstāvēt vai nodrošināt apdrošinātā intereses tiesvedības vai administratīvajā procesā, vai

                        b)

                        pastāv interešu konflikts.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka J. Sneller ir apdrošinājis juridiskos izdevumus Reaal Schadeverzekeringen NV. Apdrošināšanas līgumā ir paredzēts, ka DAS ir sabiedrība, kuras uzdevums ir īstenot juridisko izdevumu segšanu.

               10

               Minētajā līgumā ir arī paredzēts, ka lietas izskata pašas DAS darbinieki. Tomēr, ja saskaņā ar līgumu vai atbilstoši DAS viedoklim lieta ir jānodod ārpakalpojumu sniedzējam, apdrošinātais ir tiesīgs pēc savas izvēles iecelt advokātu vai citu atbilstīgi kvalificētu personu.

               11

               Pamatlietā J. Sneller vēlas uzsākt tiesvedību pret savu agrāko darba devēju, lai pieprasītu no tā zaudējumu atlīdzību saistībā ar to, ka viņš esot ticis atlaists no darba negodīgā veidā. Šajā nolūkā J. Sneller vēlas izmantot paša izvēlēta advokāta pakalpojumus, savukārt juridiskās palīdzības izdevumi būtu jāsedz viņa juridisko izdevumu apdrošinātājam. DAS ir piekritusi šādas tiesvedības uzsākšanai, bet uzskatīja, ka šādā gadījumā J. Sneller noslēgtajā līgumā nav neparedzēts segt juridiskās palīdzības izdevumus par apdrošinātā izvēlēta advokāta pakalpojumiem. DAS norādīja, ka tā bija gatava tikai pati nodrošināt juridisko palīdzību J. Sneller ar sava darbinieka, kurš nav advokāts, starpniecību.

               12

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka atbilstoši Nīderlandes tiesībām tādas tiesvedības ietvaros, kādu pret savu agrāko darba devēju vēlas uzsākt J. Sneller, juridiskā palīdzība nav obligāta.

               13

               Pēc tam, kad DAS atteicās segt juridiskās palīdzības izdevumus par J. Sneller izvēlēta advokāta pakalpojumiem, J. Sneller lūdza, lai voorzieningenrechter te Amsterdam (Amsterdamas pagaidu noregulējuma tiesnesis) piespriež DAS atlīdzināt minētos izdevumus. Ar 2011. gada 8. marta spriedumu voorzieningenrechter te Amsterdam noraidīja šo pieteikumu.

               14

               Šis spriedums tika apstiprināts ar Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamas apelāciju tiesa) 2011. gada 26. jūlija spriedumu. Gerechtshof te Amsterdam uzskatīja, ka Finanšu uzraudzības likuma 4:67. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir aplūkoti pamatlietā, kad ir atrunāta juridisko izdevumu apdrošināšana natūrā, tiesības brīvi izvēlēties advokātu neveidojas tikai, pamatojoties uz lēmumu apdrošinātā labā uzsākt tiesvedību, bet arī ir nepieciešams, ka juridisko izdevumu apdrošinātājs ir nolēmis, ka juridiskās palīdzības pakalpojumi ir jāsniedz nevis vienam no tā darbiniekiem, bet ārpakalpojumu sniedzējam. Tikai šādā gadījumā veidojas interešu konflikts, kuru ir mēģināts novērst Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā.

               15

                  J. Sneller šo spriedumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā. Pēc pēdējās minētās domām, gan dažādo Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta valodu versiju analīze, gan 2009. gada 10. septembra spriedums lietā C-199/08 Eschig (Krājums, I-8295. lpp.) un 2011. gada 26. maija spriedums lietā C-293/10 Stark (Krājums, I-4711. lpp.), sniedz būtiskus argumentus tāda apgalvojuma pamatojumam, saskaņā ar kuru, ja tiesvedības vai administratīvais process ir uzsākts, līguma nosacījumiem apdrošinātajam vienmēr ir jāsniedz tiesības brīvi izvēlēties savu kalpojumu sniedzēju.

               16

               Tā uzskata, ka atbildei, kura tai ir jāsniedz pamatlietā, varētu būt noteiktas sekas sabiedrības mērogā, jo, ja tiktu pieņemta šāda Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta interpretācija, būtu neizbēgama, iespējams, būtiska apdrošināšanas prēmiju apmēra palielināšanās.

               17

               Šajos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Karalistes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai ar Direktīvas [87/344] 4. panta 1. punktu ir ļauts, ka juridisko izdevumu apdrošinātājs, kas savu polišu noteikumos paredz, ka tiesvedības vai administratīvo procesu gadījumos juridisko palīdzību principā nodrošina apdrošinātāja darbinieki, vienlaikus paredz arī, ka juridiskos izdevumus par apdrošinātā brīvi izvēlēta advokāta vai cita tiesiskā pārstāvja pakalpojumiem atlīdzina tikai gadījumos, ja apdrošinātājs uzskata, ka lietas izskatīšana ir jānodod ārpakalpojumu sniedzējam?

                        2)

                        Vai atbilde uz pirmo jautājumu būtu citādāka, ja attiecīgajā tiesvedības vai administratīvajā procesā juridiskā palīdzība ir vai nav obligāta prasība?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               18

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas ir pret to, ka juridisko izdevumu apdrošinātājs, kas savos apdrošināšanas līgumos paredz, ka juridisko palīdzību principā nodrošina viņa darbinieki, vienlaikus paredz arī, ka juridiskos izdevumus par apdrošinātā brīvi izvēlēta advokāta vai cita tiesiskā pārstāvja pakalpojumiem var atlīdzināt tikai gadījumos, ja apdrošinātājs uzskata, ka lietas izskatīšana ir jānodod ārpakalpojumu sniedzējam.

               19

               Šajā ziņā ir jāprecizē, ka, pēc DAS domām, Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā izmantotā pasīva forma vārdu salikumā “gadījumā, ja [..] jāgriežas pēc palīdzības pie advokāta”, kas ietverts arī šīs normas versijā vācu, angļu un nīderlandiešu valodā, parāda, ka tajā nav noteikts, vai procesā apdrošinātājam vai apdrošinātajam ir jāizvērtē, vai ir jāvēršas pie ārpakalpojumu sniedzēja. No tā izrietot, ka, tā kā minēto tiesību normu var izprast tādējādi, ka tajā ir paredzēts, ka, “gadījumā, ja [apdrošinātājs nolemj, ka] jāgriežas pēc palīdzības pie advokāta [..], apdrošinātais var brīvi izvēlēties šādu [advokātu]”, DAS ir izvēle šo jautājumu noregulēt savos apdrošināšanas līgumos.

               20

               Šāda šaura Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācija nav atbalstāma.

               21

               Pirmkārt, lai gan ir tiesa, ka Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta formulējums pats par sevi neļauj noteikt, kas ir saprotams ar vārdiem “gadījumā, ja [..] jāgriežas pēc palīdzības pie advokāta”, tomēr, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (iepriekš minētais spriedums lietā Eschig, 38. punkts).

               22

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka gan no Direktīvas 87/344 preambulas vienpadsmitā apsvēruma, gan no tās 4. panta 1. punkta izriet, ka juridisko izdevumu apdrošināšanā apdrošināto intereses nozīmē, ka apdrošinātajam jebkurā tiesvedības vai administratīvajā procesā jābūt iespējai izvēlēties advokātu vai citu atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem pienācīgi kvalificētu personu (iepriekš minētais spriedums lietā Stark, 28. punkts).

               23

               Tādējādi no Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta, lasot to kopā ar tās preambulas vienpadsmito apsvērumu, izriet, ka apdrošinātā brīva advokāta izvēle nevar tikt ierobežota tikai ar situācijām, kurās apdrošinātājs nolemj, ka ir jāvēršas pie ārpakalpojumu sniedzēja.

               24

               Otrkārt, kā norāda Eiropas Komisija, ir jāsecina, ka Direktīvas 87/344, un it īpaši tās 4. panta, mērķis, kas ir plaša apdrošināto personu interešu aizsardzība (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eschig, 45. punkts) nav saderīgs ar šīs direktīvas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta šauru interpretāciju, kā to ierosina DAS.

               25

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkts par brīvu pārstāvja izvēli ir vispārpiemērojams un tam ir saistošs spēks (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eschig, 47. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Stark, 29. punkts).

               26

               Treškārt, runājot par apdrošināšanas prēmiju apmēra jautājumu, ir jāprecizē, ka apdrošinātā tiesību brīvi izvēlēties savu pārstāvi dažādo nosacījumu īstenošana, neizslēdz to, ka dažos gadījumos var tikt noteikti to izdevumu ierobežojumi, kas jāsedz apdrošinātājiem.

               27

               Atbilstoši Tiesas judikatūrai izvēles brīvība Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta izpratnē nenozīmē, ka dalībvalstīm ir pienākums jebkuros apstākļos noteikt pienākumu apdrošinātājiem pilnībā atlīdzināt izdevumus, kas radušies saistībā ar apdrošinātā aizstāvību, ja vien šī brīvība izvēlēties līdz ar to nezaudē savu jēgu. Tā tas būtu gadījumā, ja izdevumu atlīdzināšanas ierobežojums apdrošinātā iespēju saprātīgi izvēlēties savu pārstāvi faktiski padarītu neiespējamu. Katrā ziņā valsts tiesām, kurās, iespējams, var tikt iesniegta šāda prasība, ir jāpārbauda, vai nepastāv šāda veida ierobežojums (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Stark, 33. punkts).

               28

               Turklāt līgumslēdzējas puses var vienoties par lielāku juridiskās palīdzības izdevumu segšanu, iespējams, par to paredzot augstāku apdrošinātā prēmijas maksu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Stark, 34. punkts).

               29

               Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 87/344 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas ir pret to, ka juridisko izdevumu apdrošinātājs, kas savos apdrošināšanas līgumos paredz, ka juridisko palīdzību principā nodrošina viņa darbinieki, vienlaikus arī paredz, ka juridiskos izdevumus par apdrošinātā brīvi izvēlēta advokāta vai cita tiesiskā pārstāvja pakalpojumiem var atlīdzināt tikai gadījumos, ja apdrošinātājs uzskata, ka lietas izskatīšana ir jānodod ārpakalpojumu sniedzējam.

         Par otro jautājumu

               30

               Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā vai juridiskās palīdzības attiecīgajā tiesvedības vai administratīvajā procesā obligātais vai fakultatīvais raksturs atbilstoši valsts tiesībām ietekmē atbildi, kas sniegta uz pirmo jautājumu.

               31

               Tā kā, pirmkārt, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 25. punktā, apdrošinātā tiesības brīvi izvēlēties savu pārstāvi ir vispārpiemērojamas un tām ir saistošs spēks, un, otrkārt, Direktīvā 87/344, kā izriet it īpaši no tās preambulas vienpadsmitā apsvēruma un 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta, šo tiesību esamība un piemērojamība nav pakļauta valsts tiesībām par pārstāvību tiesā, šādas valsts tiesības nevar ietekmēt atbildi, kas sniegta uz pirmo jautājumu.

               32

               Ņemot vērā šos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka juridiskās palīdzības attiecīgajā tiesvedības vai administratīvajā procesā obligātais vai fakultatīvais raksturs atbilstoši valsts tiesībām neietekmē atbildi, kas sniegta uz pirmo jautājumu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               33

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1987. gada 22. jūnija Direktīvas 87/344/EEK par normatīvo un administratīvo aktu saskaņošanu attiecībā uz juridisko izdevumu apdrošināšanu 4. panta 1. punkta) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tas ir pret to, ka juridisko izdevumu apdrošinātājs, kas savos apdrošināšanas līgumos paredz, ka juridisko palīdzību principā nodrošina viņa darbinieki, vienlaikus arī paredz, ka juridiskos izdevumus par apdrošinātā brīvi izvēlēta advokāta vai cita tiesiskā pārstāvja pakalpojumiem var atlīdzināt tikai gadījumos, ja apdrošinātājs uzskata, ka lietas izskatīšana ir jānodod ārpakalpojumu sniedzējam;

                           2)

                           juridiskās palīdzības attiecīgajā tiesvedības vai administratīvajā procesā obligātais vai fakultatīvais raksturs atbilstoši valsts tiesībām neietekmē atbildi, kas sniegta uz pirmo jautājumu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta), 2016. gada 30. jūnijs.#Admiral Casinos & Entertainment AG pret Balmatic Handelsgesellschaft m.b.H u.c.#Landesgericht Wiener Neustadt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 56. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Azartspēles – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā, paredzot kriminālsodu, ir aizliegta azartspēļu automātu ar ierobežotu laimestu (kleines Glücksspiel) izmantošana, ja nav saņemta kompetentas iestādes piešķirta koncesija – Ierobežojums – Pamatojums – Samērīgums – Samērīguma novērtēšana, pamatojoties gan uz tiesiskā regulējuma mērķi tā pieņemšanas brīdī, gan uz sekām tā īstenošanas laikā – Empīriski droši noteiktas sekas.#Lieta C-464/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2016. gada 30. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — LESD 56. pants — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Azartspēles — Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā, paredzot kriminālsodu, ir aizliegta azartspēļu automātu ar ierobežotu laimestu (kleines Glücksspiel) izmantošana, ja nav saņemta kompetentas iestādes piešķirta koncesija — Ierobežojums — Pamatojums — Samērīgums — Samērīguma novērtēšana, pamatojoties gan uz tiesiskā regulējuma mērķi tā pieņemšanas brīdī, gan uz sekām tā īstenošanas laikā — Empīriski droši noteiktas sekas”
      Lieta C‑464/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landesgericht Wiener Neustadt (Apgabaltiesa Vīnes Neištatē, Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 26. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 2. septembrī, tiesvedībā

            Admiral Casinos & Entertainment AG

      pret

            Balmatic Handelsgesellschaft mbH ,

            Robert Schnitzer ,

            Suayip Polat KG ,

            Ülkü Polat ,

            Attila Juhas ,

            Milazim Rexha .

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Toadere [C. Toader] (referente), tiesneši A. Prehala [A. Prechal] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Admiral Casinos & Entertainment AG vārdā – M. Aixberger, Rechtsanwalt,

               —

                  Balmatic Handelsgesellschaft mbH un Suayip Polat KG, kā arī R. Schnitzer, Ü. Polat, A. Juhas un M. Rexha vārdā – P. Ruth, Rechtsanwalt,

               —

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – L. Van den Broeck un M. Jacobs, pārstāves, kurām palīdz B. Van Vooren un P. Vlaemminck, advocaten,

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek, T. Müller un J. Vláčil, pārstāvji,

               —

               Igaunijas valdības vārdā – K. Kraavi‑Käerdi, pārstāve,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – E. Tsaousi un A. Dimitrakopoulou, pārstāves,

               —

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un R. Coesme, pārstāvji,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un M. Figueiredo, kā arī P. de Sousa Inês un A. Silva Coelho, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – G. Braun un H. Tserepa‑Lacombe, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 56. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts strīdā starp Admiral Casinos & Entertainment AG (turpmāk tekstā – “Admiral Casinos”) un Balmatic Handelsgesellschaft mbH un Suayip Polat KG, kā arī Robert Schnitzer, Ülkü Polat, Attila Juhas un Milazim Rexha par prasību izbeigt azartspēļu automātu nelikumīgu izmantošanu Austrijā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Austrijas tiesības

      Federālais likums par azartspēlēm

               3

               1989. gada 28. novembraGlücksspielgesetz (Azartspēļu likums) (BGBl. 620/1989), redakcijā, kas piemērojama pamatlietās (turpmāk tekstā – “GSpG”), 2. pantā “Loterijas” ir noteikts:
               “(1)   Loterijas ir azartspēles,

                        1.

                        kuras rīko, organizē, piedāvā vai dara pieejamas komersants,

                        2.

                        par kurām spēlētāji vai citas personas veic maksājumu naudā (likmi) saistībā ar dalību spēlē un

                        3.

                        no kurām komersants, spēlētāji vai citas [fiziskas] personas sagaida maksājumu naudā (peļņu).

                  [..]
               (3)   Loterija notiek azartspēļu automātā, ja lēmums par spēles iznākumu tiek pieņemts nevis centralizēti, bet ar mehāniskas vai elektroniskas ierīces palīdzību, kas atrodas pašā azartspēļu automātā. [..]
               (4)   Aizliegtās loterijas ir loterijas, par kurām, pamatojoties uz šo federālo likumu, nav izsniegta koncesija vai atļauja un kuras nav izslēgtas no 4. pantā paredzētā federatīvās valsts azartspēļu monopola.”

               4

               Saskaņā ar GSpG 3. pantu “Azartspēļu monopols” tikai federālai valstij ir tiesības organizēt azartspēles.

               5

               Tomēr GSpG 4. un 5. pantā ir paredzēti izņēmumi no minētā monopola loterijām azartspēļu automātos, kurus reglamentēt ir kompetents federālās zemes likumdevējs.

               6

                  GSpG 5. pantā it īpaši ir paredzēts, ka ikviena no deviņām Länder [federālajām zemēm] var ar koncesiju nodot trešajai personai tiesības organizēt loterijas azartspēļu automātos ar nosacījumu, ka attiecīgās personas ievēro minimālās prasības sabiedriskās kārtības jomā un ka tiek īstenoti īpašie papildu pasākumi spēlētāju aizsardzības jomā.

         Kriminālkodekss

               7

               Papildu administratīvajiem sodiem, kurus var uzlikt atbilstoši GSpG, par azartspēļu rīkošanu peļņas gūšanas nolūkā personu, kas nav koncesijas turētāja, var saukt arī pie kriminālatbildības. Saskaņā ar Strafgesetzbuch (Kriminālkodekss) 168. panta 1. punktu sodāms ir “ikviens, kas rīko spēles, kuras ir tieši aizliegtas vai kurās laimests vai zaudējums ir atkarīgs tikai vai galvenokārt no nejaušības, vai ikviens, kas veicina tikšanās, lai organizētu šādas azartspēles ar mērķi sev vai kādam citam gūt finansiālu labumu no šādas organizēšanas vai no šādas tikšanās”. Paredzētie sodi ir brīvības atņemšana uz laiku līdz 6 mēnešiem vai naudas sods 360 dienas likmju apmērā. Atbilstoši šī kodeksa 168. panta 2. punktam šādu pašu sodu piemēro “ikvienam, kas piedalās šādā spēle kā komersants”.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               8

                  Admiral Casinos, saskaņā ar Austrijas tiesībām nodibinātai sabiedrībai, ir atļauja Lejasaustrijas federālajā zemē rīkot azartspēles loterijas veidā, izmantojot azartspēļu automātus.

               9

               Atbildētāji pamatlietā ir sabiedrības un fiziskas personas, kas Lejasaustrijas federālajā zemē pārvalda kafejnīcas un degvielas uzpildes stacijas, kurās ir uzstādīti šādi aparāti.

               10

               Minēto aparātu pārvaldītāji ir divas sabiedrības, kuru juridiskā adrese attiecīgi ir Čehijas Republikā un Slovākijā, kurām atbildētāji pamatlietā par atlīdzību ir piešķīruši tiesības uzstādīt azartspēļu automātus savos uzņēmumos. Šiem atbildētājiem Austrijā nav atļaujas organizēt azartspēles loterijas veidā, izmantojot azartspēļu automātus.

               11

                  Admiral Casinos celtās prasības Landesgericht Wiener Neustadt (Apgabaltiesa Vīnes Neištatē, Austrija) mērķis ir uzdot atbildētājiem pamatlietā izbeigt pārvaldīt vai atļaut pārvaldīt azartspēļu automātus, jo tiem nav šajā ziņā vajadzīgās administratīvās atļaujas.

               12

               Minētie atbildētāji būtībā apgalvo, ka to darbība ir likumīga, jo GSpG un valsts azartspēļu monopols neatbilst Savienības tiesībām, it īpaši LESD 56. pantam, kas attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību.

               13

               No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Landesgericht Wiener Neustadt (Apgabaltiesa Vīnes Neištatē) apstiprina triju Austrijas augstāko tiesu judikatūru, atbilstoši kurai, ņemot vērā 2014. gada 30. aprīļa spriedumu Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281), GSpG ir saderīgs ar LESD 56. pantu, jo šis likums atbilst likumdevēja faktiskajām rūpēm samazināt azartspēļu izplatību un kontrolēt ar tām saistīto noziedzību.

               14

               Tomēr šī tiesa nepiekrīt Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) veiktajai 2014. gada 30. aprīļa sprieduma Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281) interpretācijai, atbilstoši kurai valsts tiesiskā regulējuma samērīguma vērtējums ir jāpamato ar azartspēļu jomā novēroto attīstību kopš šī tiesiskā regulējuma pieņemšanas.

               15

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka minētā regulējuma sekas varēja ietekmēt dažādi grūti novērtējami fakti pēc tā pieņemšanas, kā, piemēram, demogrāfisks pieaugums, ekonomiskā situācija, imigrācija u.c. Tā apgalvo, ka atbilstība Savienības tiesībām, ko augstākās tiesas ir konstatējušās šī tiesiskā regulējuma pieņemšanas laikā, nevar tikt vēlāk apšaubīta, izdarot pēc šīs pieņemšanas notikušas attīstības vērtējumu ex post.

               16

               Minētā tiesa it īpaši šaubās par to, kā ir jāinterpretē vācu valodas vārds “tatsächlich” ([“patiesi” latviešu valodā,] “genuinely” angļu valodā un “véritablement” franču valodā), kas atrodams 2014. gada 30. aprīļa sprieduma Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281) 56. punktā, saskaņā ar kuru LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, ja šī tiesiskā regulējuma patiesais mērķis nav spēlētāju aizsardzība vai cīņa pret noziedzību un tas reāli neatbilst rūpēm samazināt azartspēļu iespējas vai saskaņoti un sistemātiski apkarot ar šīm azartspēlēm saistīto noziedzību. Tā šaubās arī par jautājumu, vai šis vārds ir jāinterpretē tādējādi, ka tas apstiprina Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) izdarīto interpretāciju, atbilstoši kurai ir jānovērtē ne tikai pamatlietā aplūkotā tiesiskā regulējuma mērķi, bet arī tā sekas, kas ir jākonstatē empīriski drošā veidā, izvērtējot samērīgumu ex post.

               17

               Šajos apstākļos Landesgericht Wiener Neustadt (Apgabaltiesa Vīnes Neištatē) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai LESD 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka, izvērtējot tāda valsts tiesiskā regulējuma samērīgumu, ar ko ir noteikts monopols azartspēļu tirgū, tā pieņemamība no Savienības tiesību viedokļa ir pakārtota ne tikai šā tiesiskā regulējuma mērķim, bet arī tā radītajām sekām, kas ir empīriski droši nosakāmas?”

         Par prejudiciālo jautājumu

         Par kompetenci

               18

               Austrijas valdība apstrīd Tiesas kompetenci atbildēt uz uzdoto jautājumu, tostarp tādēļ, ka pamatlietās nav pārrobežu elementu.

               19

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai gan, ievērojot kompetences sadalījumu prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā, vienīgi valsts tiesas ziņā ir definēt jautājuma, ko tā vēlas uzdot Tiesai, būtību, tomēr ārkārtas apstākļos tai ir jāizvērtē nosacījumi, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi lūgumu, lai pārliecinātos par savu kompetenci (skat. spriedumu, 2010. gada 9. novembris, Volker und Markus Schecke un Eifert, C‑92/09 un C‑93/09, EU:C:2010:662, 39. punkts).

               20

               Tas tā ir tostarp tad, ja Tiesai iesniegtās problēmas raksturs ir pilnībā hipotētisks vai ja Savienības tiesību normas interpretācijai, ko lūgusi valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu. Tātad Tiesas kompetencē nav atbildēt uz uzdoto jautājumu, ja Tiesas interpretācijai nodotā Savienības tiesību norma acīmredzami nevar tikt piemērota (skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

               21

               Ir taisnība, ka LESD normas pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā nav piemērojamas situācijā, kurā visi elementi atrodas vienā vienīgā dalībvalstī (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2008. gada 17. jūlijs, Komisija/Francija, C‑389/05, EU:C:2008:411, 49. punkts).

               22

               Tomēr ir jāatgādina, ka, tā kā uz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā – kas ir bez izšķirības piemērojams Austrijas komersantiem un komersantiem, kuru juridiskā adrese ir citās dalībvalstīs – vispārīgi var attiekties LESD garantētās pamatbrīvības tikai, ciktāl tās ir piemērojamas situācijās, kas ir saistītas ar tirdzniecību starp dalībvalstīm, nekādā ziņā nevar izslēgt, ka Austrijas Republika bija vai ir ieinteresēta izmantot azartspēļu automātus šajā pēdējā minētā dalībvalstī (skat. šajā ziņā spriedumus, 2012. gada 19. jūlijs, Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, 21. punkts, un 2014. gada 13. februāris, Sokoll-Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, 10. punkts).

               23

               Šajā gadījumā, kā izriet no šī sprieduma 8.–10. punkta, kaut arī gan prasītāja, gan atbildētāji pamatlietā, protams, ir komersanti vai fiziskas personas, kuru juridiskā adrese vai dzīvesvieta ir Austrijas Republikā, tomēr, lai gan tie nav vieni no atbildētājiem pamatlietā, azartspēļu automātu pārvaldītāji, par kuriem ir runa pamatlietā, ir divas sabiedrības, kuru juridiskā adrese ir Čehijas Republikā un Slovākijā, kurām šie atbildētāji ir piešķīruši tiesības par atlīdzību uzstādīt azartspēļu automātus savos uzņēmumos.

               24

               Šādos apstākļos ir jāsecina, ka Tiesas kompetencē ir atbildēt uz uzdoto jautājumu.

         Par lietas būtību

               25

               Uzdodama savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, izvērtējot ierobežojoša valsts tiesiskā regulējuma azartspēļu jomā samērīgumu, ir jāpamatojas ne tikai uz šī tiesiskā regulējuma mērķi, kāds tas bija tā pieņemšanas brīdī, bet arī uz minētā tiesiskā regulējuma sekām, kas tiek novērtētas pēc tā pieņemšanas un kas ir empīriski droši jānosaka.

               26

               Pirmkārt, ir jāprecizē, ka jēdziens “empīriski droši nosakāmas”, kas ir ietverts prejudiciālā jautājuma tekstā, ir balstīts – kā tas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma – uz vārda “tatsächlich” juridisko nozīmi, kas izmantota 2014. gada 30. aprīļa sprieduma Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281) vācu valodas redakcijā.

               27

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka minētā vārda, kas atrodams 2014. gada 30. aprīļa sprieduma Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281) 56. punktā, atbilsme lielākajā valodu daļā drīzāk pietuvinās jēgai, kas šim vārdam ir piešķirta šī sprieduma franču valodas versijā. Vārds “véritablement” vācu valodā atbilst vārdam “wirklich”, nevis vārdam “tatsächlich”, šādu vērtējumu apstiprina it īpaši attiecīgā vārda atbilsmes, kas atrodamas minētajā 56. punktā spāņu valodā (“verdaderamente”), angļu valodā (“genuinely”), lietuviešu valodā (“tikrai”), poļu valodā (“rzeczywiście”), portugāļu valodā (“verdadeiramente”), rumāņu valodā (“cu adevărat”) un somu valodā (“todellisuudessa”).

               28

               Tādējādi jānorāda, ka, ievērojot pastāvīgās judikatūras kontekstu, kurā tātad tas tiek lietots, vācu valodas vārds “tatsächlich” šajā gadījumā ir jāsaprot tāpat kā vārds “wirklich”, jo šie abi vārdi minētajā kontekstā šķiet savstarpēji aizvietojami. Tādējādi, kaut arī Tiesa, protams, lietoja vārdu “tatsächlich”2010. gada 8. septembra sprieduma Stoß u.c. (C‑316/07, no C‑358/07 līdz C‑360/07, C‑409/07 un C‑410/07, EU:C:2010:504) 98. punktā, tik un tā minētajā punktā ir ietverta atsauce uz judikatūru, kas ir gan pastāvīga, gan senāka, šajā gadījumā attiecīgi tās 1999. gada 21. oktobra sprieduma Zenatti (C‑67/98, EU:C:1999:514) 37. punkts un tās 2007. gada 6. marta sprieduma Placanica u.c. (C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04, EU:C:2007:133) 53. punkts, kuru vācu valodas versijā savukārt tika izmantots vārds “wirklich”. Tāpat arī 2013. gada 24. janvāra sprieduma Stanleybet u.c. (C‑186/11 un C‑209/11, EU:C:2013:33) 36. punkta franču un vācu valodas versijās tādā pašā kontekstā ir lietoti attiecīgi vārdi “véritablement” un “wirklich”.

               29

               No minētā izriet, ka vārda “véritablement” vienkāršs lietojums minētā sprieduma Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281) 56. punktā nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas būtu valsts tiesām dots norādījums “empīriski droši” noteikt valsts tiesiskā regulējuma noteiktu seku pastāvēšanu pēc tā šī tiesiskā regulējuma pieņemšanas.

               30

               Otrkārt, jāizskata jautājums, vai, izvērtējot ierobežojoša valsts tiesiskā regulējuma azartspēļu jomā samērīgumu, iesniedzējtiesai ir jāņem vērā ne tikai šī tiesiskā regulējuma mērķis, kāds tas bija tā pieņemšanas laikā, bet arī minētā tiesiskā regulējuma sekas, kas tiek novērtētas pēc tā pieņemšanas.

               31

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka 2014. gada 30. aprīļa sprieduma Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281), kas taisīts par to pašu tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamatlietā, 52. pantā Tiesa nosprieda, ka valsts tiesai ir visaptveroši jānovērtē apstākļi, kādos pieņemts un īstenots ierobežojošais tiesisks regulējums.

               32

               Tātad Tiesa jau ir nospriedusi, ka samērīguma izvērtēšana nevar aprobežoties tikai ar tās situācijas analīzi, kāda tā ir attiecīgā tiesiskā regulējuma pieņemšanas brīdī, bet šajā vērtējumā ir jāņem vērā arī posms, noteikti vēlāks, kas atbilst laikam, kad šis tiesiskais regulējums ir īstenots.

               33

               2014. gada 30. aprīļa sprieduma Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281) 56. punktā Tiesa turklāt nosprieda, ka LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, ja šī tiesiskā regulējuma patiesais mērķis neatbilst rūpēm samazināt azartspēļu iespējas vai saskaņoti un sistemātiski apkarot ar šīm azartspēlēm saistīto noziedzību.

               34

               No paša vārdkopas “saskaņoti un sistemātiski” lietojuma izriet, ka attiecīgajam tiesiskajam regulējumam ir jāatbilst rūpēm samazināt azartspēļu iespējas vai saskaņoti un sistemātiski jāapkaro ar šīm azartspēlēm saistīto noziedzību ne tikai tā pieņemšanas brīdī, bet arī pēc tam.

               35

               Turklāt 2011. gada 15. septembra sprieduma Dickinger un Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582) 65. un 66. punktā Tiesa arī ir nospriedusi, ka, analizējot samērīgumu, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda it īpaši atļauto komersantu komercdarbības politikas attīstība un noziedzīgo un krāpniecisko darbību stāvoklis pamatlietas faktu norises laikā.

               36

               No minētā izriet, ka ir jāuzskata, ka, izvērtējot samērīgumu, iesniedzējtiesas pieejai nav jābūt statiskai, bet gan dinamiskai tādā nozīmē, ka tai ir jāņem vērā apstākļi pēc minētā tiesiskā regulējuma pieņemšanas.

               37

               Ņemot vērā visus minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, izvērtējot ierobežojoša valsts tiesiskā regulējuma azartspēļu jomā samērīgumu, ir jāpamatojas ne tikai uz šī tiesiskā regulējuma mērķi tā pieņemšanas brīdī, bet arī uz minētā tiesiskā regulējuma sekām pēc tā pieņemšanas.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               38

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                     LESD 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, izvērtējot ierobežojoša valsts tiesiskā regulējuma azartspēļu jomā samērīgumu, ir jāpamatojas ne tikai uz šī tiesiskā regulējuma mērķi tā pieņemšanas brīdī, bet arī uz minētā tiesiskā regulējuma sekām pēc tā pieņemšanas.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2015. gada 7. oktobrī. # CBM Creative Brands Marken GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-227/14.