title: Tiesas spriedums 2002. gada 4.jūnijā.#Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde.#Lieta C-503/99.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2002. gada 4. jūnijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EK līguma 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – 43. pants) un EK līguma 73.b pants (jaunajā redakcijā – 56. pants) – Tiesības, kas saistītas ar Beļģijas Karalistei piederošo “zelta akciju” Société nationale de transport par canalisations
         SA un Société de distribution du gaz SA

      Lieta C‑503/99
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Patakja [M. Patakia], pārstāve, kas norādījusi adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Beļģijas Karalisti, ko pārstāv A. Snūksa [A. Snoecx], pārstāve, kurai palīdz F. de Monpeljē [F. de Montpellier], M. Pikā [M. Picat] un A. Tīsens [A. Theissen], avocats,

      atbildētāju,
      ko atbalsta
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv R. Magrilla [R. Magrill], pilnvarotā pārstāve, kam palīdz Dž. Krovs [J. Crow], barrister, un D. Vaijats [D. Wyatt], QC, kas norādījuši adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā,
      par to, ka, atstājot spēkā
      –        noteikumus, kuri ietverti 1994. gada 10. jūnija Karaliskajā lēmumā, ar ko valstij piešķir “zelta akciju” Société nationale de transport par canalisations (Moniteur belge, 1994. gada 28. jūnijs, 17333. lpp.), atbilstoši kuriem šī akcija ir saistīta ar šādām īpašām tiesībām:

      a)      par jebkuru tādu šīs sabiedrības iekārtu nodošanu, izmantošanu nodrošinājuma veidā vai pārveidošanu nolūkā tās izmantot citiem
         mērķiem, kuras veido būtisku infrastruktūru, ko izmanto energoproduktu piegādē valsts teritorijā vai ko var izmantot šādam
         mērķim, pirms tās sākšanas ir jāziņo atbildīgajam ministram, kuram ir tiesības iebilst pret minētajām darbībām, ja viņš uzskata,
         ka šāda darbība var negatīvi ietekmēt valsts intereses enerģētikas jomā;

      b)      ministrs var iecelt šīs sabiedrības valdē divus federālās valdības pārstāvjus. Viņi var aicināt ministru atcelt jebkuru sabiedrības
         valdes lēmumu, ja uzskata, ka tas neatbilst valsts enerģētikas politikas pamatnostādnēm, to skaitā valdības mērķiem attiecībā
         uz valsts energoapgādi;

      –        noteikumus, kuri ietverti 1994. gada 16. jūnija Karaliskajā lēmumā, ar ko valstij piešķir Distrigaz “zelta akciju” (Moniteur belge, 1994. gada 28. jūnijs, 17347. lpp.), atbilstoši kuriem šī akcija ir saistīta ar šādām īpašām tiesībām:

      a)      par jebkuru tādu šīs sabiedrības būtisku aktīvu nodošanu, izmantošanu nodrošinājuma veidā vai pārveidošanu pirms tās sākšanas
         ir jāziņo atbildīgajam ministram, kuram ir tiesības iebilst pret minētajām darbībām, ja viņš uzskata, ka šāda darbība var
         negatīvi ietekmēt valsts intereses enerģētikas jomā;

      b)      ministrs var iecelt šīs sabiedrības valdē divus federālās valdības pārstāvjus. Viņi var aicināt ministru atcelt jebkuru sabiedrības
         valdes vai padomes lēmumu, ja uzskata, ka tas neatbilst valsts enerģētikas politikai,

      un neparedzot precīzus, objektīvus un stabilus kritērijus attiecībā uz iepriekš minēto darbību akceptēšanu un iebilšanu pret
         tām, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti ar EK līguma 52. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
         – 43. pants) un EK līguma 73.b pantu (jaunajā redakcijā – 56. pants).

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], tiesnesis P. Janns [P. Jann] (referents), palātu priekšsēdētāji N. Kolnerika [N. Colneric] un S. fon Bārs [S. von Bahr], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], A. La Pergola [A. La Pergola], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], R. Šintgens [R. Schingten], V. Skouris [V. Skouris] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cuhna Rodrigues],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretārs H. A. Rīls [H. A. Rühl], galvenais administrators,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      uzklausījusi lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē 2001. gada 2. maijā, kurā Komisiju pārstāvēja M. Patakja un
         F. de Soza Fiaļju [F. de Sousa Fialho], pārstāvis, Beļģijas Karalisti – F. de Monpeljē un O. Dāvidsons [O. Davidson], avocat, un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti – R. Magrilla, kam palīdzēja D. Vaijats,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2001. gada 3. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1999. gada 22. decembrī, Eiropas Kopienu Komisija iesniedza prasību atbilstoši
         EKL 226. pantam nolūkā pierādīt, ka, atstājot spēkā

      –        noteikumus, kuri ietverti 1994. gada 10. jūnija Karaliskajā lēmumā, ar ko valstij piešķir “zelta akciju” Société nationale de transport par canalisations (Moniteur belge, 1994. gada 28. jūnijs, 17333. lpp.; turpmāk tekstā – “1994. gada 10. jūnija Karaliskais lēmums”), atbilstoši kuriem šī akcija
         ir saistīta ar šādām īpašām tiesībām:

      a)      par jebkuru tādu šīs sabiedrības iekārtu nodošanu, izmantošanu nodrošinājuma veidā vai pārveidošanu nolūkā tās izmantot citiem
         mērķiem, kuras veido būtisku infrastruktūru, ko izmanto energoproduktu piegādē valsts teritorijā vai ko var izmantot šādam
         mērķim, pirms tās sākšanas ir jāziņo atbildīgajam ministram, kuram ir tiesības iebilst pret minētajām darbībām, ja viņš uzskata,
         ka šāda darbība var negatīvi ietekmēt valsts intereses enerģētikas jomā;

      b)      ministrs var iecelt šīs sabiedrības valdē divus federālās valdības pārstāvjus. Viņi var aicināt ministru atcelt jebkuru sabiedrības
         valdes lēmumu, ja tie uzskata, ka tas neatbilst valsts enerģētikas politikas pamatnostādnēm, to skaitā valdības mērķiem attiecībā
         uz valsts energoapgādi;

      –        noteikumus, kuri ietverti 1994. gada 16. jūnija Karaliskajā lēmumā, ar ko valstij piešķir Distrigaz “zelta akciju” (Moniteur belge, 1994. gada 28. jūnijs, 17347. lpp.; turpmāk tekstā – “1994. gada 16. jūnija Karaliskais lēmums”), atbilstoši kuriem šī akcija
         ir saistīta ar šādām īpašām tiesībām:

      a)      par jebkuru tādu šīs sabiedrības būtisku aktīvu nodošanu, izmantošanu nodrošinājuma veidā vai pārveidošanu nolūkā tos izmantot
         citiem mērķiem pirms tās sākšanas ir jāziņo atbildīgajam ministram, kuram ir tiesības iebilst pret minētajām darbībām, ja
         viņš uzskata, ka šāda darbība var negatīvi ietekmēt valsts intereses enerģētikas jomā;

      b)      ministrs var iecelt šīs sabiedrības valdē divus federālās valdības pārstāvjus. Viņi var aicināt ministru atcelt jebkuru sabiedrības
         valdes vai padomes lēmumu, ja uzskata, ka tas neatbilst valsts enerģētikas politikai,

      un neparedzot precīzus, objektīvus un stabilus kritērijus attiecībā uz iepriekš minēto darbību akceptēšanu un iebilšanu pret
         tām, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti ar EK līguma 52. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem
         – 43. pants) un EK līguma 73.b pantu (jaunajā redakcijā – 56. pants).

      2        Ar pieteikumiem, kas iesniegti Tiesas kancelejā attiecīgi 2000. gada 22. un 27. jūnijā, Dānijas Karaliste un Lielbritānijas
         un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste lūdza atļauju iestāties lietā Beļģijas Karalistes atbalstam. Ar Tiesas priekšsēdētāja
         rīkojumiem, kuri pieņemti attiecīgi 2000. gada 12. un 13. jūlijā, šīm dalībvalstīm atļāva iestāties lietā. 2000. gada 2. oktobra
         vēstulē Dānijas Karaliste atteicās no iestāšanās lietā.

       Atbilstošās tiesību normas šajā prāvā
       Kopienu tiesības
      3        Līguma 73.b panta 1. punkts ir šāds:

      “Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu
         un trešo valstu starpā.”

      4        EK līguma 73.d panta 1. punkta b) apakšpunktā (jaunajā redakcijā – EKL 58. panta 1. punkta b) apakšpunkts) ir noteikts:

      “73.b pants neskar dalībvalstu tiesības
      [..]
      b)      veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu attiecīgās valsts normatīvo aktu pārkāpumus, jo īpaši nodokļu jomā un finanšu
         iestāžu konsultatīvās uzraudzības jomā, vai noteikt procedūras, kā pārvaldes vai statistikas informācijas vajadzībām deklarēt
         kapitāla apriti, vai arī veikt pasākumus, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības vai sabiedriskās drošības interesēm.”

      5        I pielikums Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvai 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.) ietver
         kapitāla aprites tipu nomenklatūru, kas paredzēti minētās direktīvas 1. pantā. Tajā īpaši norādīti šādi aprites tipi:

      “I – Tieši ieguldījumi [..]
      1. Tādu uzņēmumu filiāļu vai jaunu uzņēmumu dibināšana vai paplašināšana, kā arī tādu esošu uzņēmumu pilnīga iegāde, kuri
         pieder tikai personai, kas nodrošina kapitālu.

      2. Līdzdalība jaunā vai esošā uzņēmumā, lai izveidotu vai saglabātu stabilas ekonomiskas saiknes.
      [..]”
      6        Atbilstoši paskaidrojumiem, kas ietverti Direktīvas 88/361 I pielikuma beigās, ar “tiešiem ieguldījumiem” jāsaprot:

      “visdažādākie ieguldījumi, ko izdara fiziskas personas vai komercuzņēmumi, rūpniecības uzņēmumi vai finanšu uzņēmumi un kuri
         palīdz izveidot vai saglabāt stabilas un tiešas saiknes starp personu, kas nodrošina kapitālu, un uzņēmēju vai uzņēmumu, kam
         kapitāls ir darīts pieejams saimniecisku darbību veikšanai. Šis jēdziens šā iemesla dēļ ir jāizprot visplašākajā nozīmē.

      [..]
      Nomenklatūras I sadaļas 2. punktā minētajos uzņēmumos, kuriem ir akciju sabiedrību statuss, līdzdalība ir tiešu ieguldījumu
         formā, ja akciju pakete, kas pieder kādai fiziskai personai no cita uzņēmuma vai kādam citam īpašniekam, ļauj akciju īpašniekam
         saskaņā ar attiecīgas valsts likumiem par akciju sabiedrībām vai citādām sabiedrībām efektīvi piedalīties akciju sabiedrības
         vadībā vai kontrolē.

      [..]”
      7        Nomenklatūra, kas ietverta Direktīvas 88/361 I pielikumā, paredz arī šādus aprites tipus:

      III – Operācijas ar vērtspapīriem, ko parasti veic kapitāla tirgū [..].
      [..]
      A – Darījumi ar vērtspapīriem kapitāla tirgū
      1. Nerezidentu veikta kādas valsts biržās tirgojamu vērtspapīru iegāde [..].
      [..]
      3. Rezidentu veikta ārzemju biržās netirgojamu vērtspapīru iegāde [..].
      [..]”
      8        EK līguma 222. pantā (jaunajā redakcijā – EKL 295. pants) ir paredzēts:

      “Šis Līgums nekādi neietekmē dalībvalstu tiesību aktus, kas reglamentē īpašumtiesību sistēmu.”
       Valsts tiesības
      9        1994. gada 10. jūnija Karaliskā lēmuma 1., 3. un 4. pantā ir noteikts:

      “1. pants
      Dienā, kad Société nationale d’investissement kapitāla akcijas, kas atrodas valsts turējumā, faktiski pāriet vienai vai vairākām privātā sektora fiziskām vai juridiskām
         personām, Société nationale d’investissement nodod vienu akciju sabiedrības Société nationale de transport par canalisations (turpmāk tekstā – “S.N.T.C.”) kapitāla daļu valstij. Īpašās tiesības, kas noteiktas 2.–5. pantā, kas saistītas ar šo akciju, papildus tiesībām uz informāciju,
         kuras saistītas ar S.N.T.C. parastajām akcijām, ir saistītas ar šo kapitāla daļu tikai tik ilgi, kamēr tā pieder valstij, kura to savukārt var nodot
         tālāk tikai ar likumdevēja atļauju. Minētās tiesības īsteno ministrs, kura pilnvaras attiecas uz enerģētikas jautājumiem (turpmāk
         tekstā – “ministrs”).

      [..]
      3. pants
      “Zelta akcija” dod ministram tiesības iebilst pret jebkuru tādu S.N.T.C. iekārtu nodošanu, izmantošanu nodrošinājuma veidā vai pārveidošanu nolūkā tās izmantot citiem mērķiem, kuras veido būtisku
         infrastruktūru, ko izmanto energoproduktu piegādē valsts teritorijā vai ko var izmantot šādam mērķim, ja ministrs uzskata,
         ka šāda darbība var negatīvi ietekmēt valsts intereses enerģētikas jomā. [..]

      Par darbībām, kas minētas pirmajā daļā, pirms to sākšanas jāziņo ministram. Ministrs var paredzēt sīkākus noteikumus attiecībā
         uz šī ziņojuma formu un saturu. Ministrs var izmantot savas tiesības iebilst divdesmit vienu dienu pēc ziņojuma saņemšanas.

      4. pants
      Zelta akcija dod ministram tiesības iecelt S.N.T.C. valdē divus federālās valdības pārstāvjus. Šiem pārstāvjiem valdē ir padomdevēju tiesības.

      Valdības pārstāvji turklāt četru darbdienu laikā var pārsūdzēt ministram jebkuru S.N.T.C. valdes lēmumu, ja viņi uzskata, ka tas neatbilst valsts enerģētikas politikas pamatnostādnēm, to skaitā valdības mērķiem
         attiecībā uz valsts energoapgādi. Šis četru dienu termiņš sākas dienā, kad notikusi sanāksme, kurā pieņemts attiecīgais lēmums,
         ja valdības pārstāvjiem pienācīgi paziņots par sanāksmi; pretējā gadījumā termiņu skaita no dienas, kad valdības pārstāvji
         vai viens no viņiem uzzinājis par sanāksmē pieņemtajiem lēmumiem. Pārsūdzība atliek lēmuma stāšanos spēkā. Ja astoņu darbdienu
         laikā pēc pārsūdzības ministrs nav atcēlis attiecīgo lēmumu, tad minētais lēmums kļūst galīgs.”

      10      1994. gada 16. jūnija Karaliskā lēmuma 1., 3. un 4. pants paredz būtībā identiskus noteikumus attiecībā uz Société de distribution du gaz SA (turpmāk tekstā – “Distrigaz”).

       Pirmstiesas procedūra
      11      Divās 1998. gada 8. jūlija vēstulēs Komisija informēja Beļģijas valdību, ka uzskata, – zelta akcijas, ko nosaka 1994. gada
         10. jūnija un 16. jūnija Karaliskie lēmumi, iespējams, ir pretrunā līguma noteikumiem par kapitāla brīvu apriti un brīvību
         veikt uzņēmējdarbību.

      12      Beļģijas valdība divās 1998. gada 15. septembra vēstulēs atbildēja, ka īpašās tiesības, kas saistītas ar šīm akcijām, līdz
         šim nav izmantotas un ka attiecīgās iestādes ir deklarējušas, ka ir gatavas Komisijai nodrošināt, ka neviena no šīm tiesībām
         netiks piemērota diskriminējošā veidā par sliktu citu dalībvalstu pilsoņiem.

      13      Tā kā Komisiju šīs atbildes neapmierināja, tā 1998. gada 18. decembrī nosūtīja Beļģijas Karalistei divus argumentētus atzinumus,
         aicinot Karalisti divos mēnešos izpildīt minēto atzinumu prasības.

      14      Beļģijas valdība atbildēja uz argumentētajiem atzinumiem 1999. gada 4. marta vēstulē, kurā paziņoja, ka ir paredzējusi pielāgot
         īpašās tiesības, kas saistītas ar minētajām zelta akcijām. Rezultātā daži pielāgojumi tika veikti, tomēr 1994. gada 10. jūnija
         un 16. jūnija Karalisko lēmumu 1., 3. un 4. pants palika bez izmaiņām.

      15      Tādēļ Komisija nolēma vērsties Tiesā ar šo prasību.

       Lietas dalībnieku izvirzītie pamati un argumenti
      16      Komisija vispirms norāda, ka ievērojamais ieguldījumu apjoms Kopienas teritorijā ir licis dažām dalībvalstīm veikt pasākumus
         šī stāvokļa kontrolei. Minētie pasākumi, kas galvenokārt pieņemti saistībā ar privatizāciju, iespējams, dažkārt nav saderīgi
         ar Kopienu tiesībām. Tieši tāpēc tā 1997. gada 19. jūlijā ir pieņēmusi paziņojumu par dažiem juridiskiem aspektiem, kas skar
         ieguldījumus Kopienas teritorijā (OV C 220, 15. lpp.; turpmāk tekstā – “1997. gada paziņojums”).

      17      Šajā paziņojumā Komisija pēc būtības interpretēja Līguma noteikumus par kapitāla brīvu apriti un brīvību veikt uzņēmējdarbību,
         it īpaši saistībā ar procedūrām, kā valsts iestādes dod vispārēju atļauju vai izmanto savas veto tiesības.

      18      1997. gada paziņojuma 9. punkts ir šāds:

      “No šo pasākumu pārbaudes, kuriem ir ierobežojošs raksturs attiecībā uz ieguldījumiem Kopienas teritorijā, izriet, ka diskriminējošie
         pasākumi (t.i., tādi pasākumi, ko piemēro tikai ieguldītājiem no citas Eiropas Savienības dalībvalsts) ir uzskatāmi par nesaderīgiem
         ar Līguma 73.b un 52. pantu, kuri attiecas uz kapitāla brīvu apriti un brīvību veikt uzņēmējdarbību, ja vien uz tiem neattiecas
         kāds no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem. Attiecībā uz pasākumiem bez diskriminācijas (t.i., tādiem pasākumiem, ko piemēro
         gan attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem, gan citu Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņiem), tie ir pieļaujami tiktāl, ciktāl
         tie ir pamatoti ar objektīvu, stabilu un publiski pieejamu kritēriju kopumu un būtiskām sabiedrības interesēm. Jebkurā gadījumā
         ir jāievēro samērīguma princips.”

      19      Kā apgalvo Komisija, noteikumi, saskaņā ar kuriem Beļģijas Karalistes labā nosaka sabiedrību S.N.T.C. un Distrigaz “zelta akcijas”, kuri, pirmkārt, paredz šīs dalībvalsts tiesības iebilst pret jebkuru tādu iekārtu vai dažu citu būtisku
         aktīvu nodošanu, izmantošanu nodrošinājuma veidā vai pārveidošanu nolūkā tos izmantot citiem mērķiem un, otrkārt, paredz šīs
         dalībvalsts tiesības iebilst pret dažiem vadības lēmumiem, ja minētā dalībvalsts uzskata, ka tie neatbilst valsts enerģētikas
         politikas pamatnostādnēm, neatbilst nosacījumiem, kas izklāstīti 1997. gada paziņojumā, un tādējādi ar tiem tiek pārkāpts
         Līguma 52. un 73.b pants.

      20      Kaut arī šīs valsts tiesību normas ir piemērojamas vienlīdzīgi, tās rada šķēršļus citu dalībvalstu pilsoņu tiesībām veikt
         uzņēmējdarbību, kā arī kapitāla brīvai apritei Kopienas teritorijā tiktāl, ciktāl šīs normas, iespējams, traucē šīs brīvības
         izmantot vai padara šo izmantošanu mazāk pievilcīgu.

      21      Kā norāda Komisija, procedūras, saskaņā ar kurām dod vispārēju atļauju vai iebilst, ir uzskatāmas par saderīgām ar minētajām
         brīvībām tikai tad, ja uz tām attiecas izņēmumi, kas paredzēti EK līguma 55. pantā (jaunajā redakcijā – EKL 45. pants), EK
         līguma 56. pantā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 46. pants) un Līguma 73.d pantā, vai arī ja tās ir pamatotas ar
         būtiskām sabiedrības interesēm un atbilst objektīviem, stabiliem un publiski pieejamiem kritērijiem, cik vien iespējams, mazinot
         valsts iestāžu diskrecionāro varu.

      22      Minētie noteikumi neatbilst nevienam no šiem kritērijiem. Tādējādi atklātuma trūkuma dēļ tie, iespējams, netieši rada zināmu
         diskrimināciju, kā arī juridisko nenoteiktību. Turklāt Līguma 222. pants šeit nav piemērojams, jo katrā ziņā valsts tiesību
         aktiem par uzņēmumu privatizāciju ir jāatbilst Kopienu tiesībām.

      23      Tā kā apgāde ar dabasgāzi ir sabiedriski nozīmīgs uzdevums un, tāpat kā nepieciešamība saglabāt energoproduktu piegādes infrastruktūru,
         būtībā var atbilst būtiskām sabiedrības interesēm, tad minētajiem noteikumiem ir jābūt nepieciešamiem un samērīgiem attiecībā
         uz sasniedzamo mērķi.

      24      Negatīva rakstura norma, kādas ir tiesības iebilst, nevar nodrošināt pietiekamu piegādi, ko varētu panākt ar pozitīva rakstura
         normām, piemēram, plānošanu nolūkā veicināt, lai dabasgāzes piegādes uzņēmumi slēgtu ilgtermiņa piegādes līgumus un dažādotu
         piegādes avotus, vai arī ar licenču sistēmu. Tāpat arī piegādes infrastruktūru esamību var nodrošināt nevis ar vispārējām
         tiesībām iebilst, bet gan noteikumos attiecīgajiem uzņēmumiem paredzot precīzas prasības. Turpretī tiesības, kas saistītas
         ar minētajām zelta akcijām, neļauj noslēgt ilgtermiņa līgumus, tāpat arī dažādot piegādes avotus. Arī iespēja apstrīdēt minētās
         normas varētu būt neadekvāta procesa ilguma un ar to saistīto izmaksu dēļ.

      25      Komisija norāda arī uz Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvu 98/30/EK par kopīgiem noteikumiem dabasgāzes
         iekšējam tirgum (OV L 204, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Gāzes direktīva”), kura paredz noteikumus iekšējā dabasgāzes tirgus
         izveidei un kuras transponēšanas termiņš beidzās 2000. gada 10. augustā. Šī direktīva bija Kopienu tiesību akts, kas deva
         dalībvalstīm pilnvaras uzlikt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumus minētās nozares uzņēmumiem. Tā nodrošina līdzsvaru
         starp konkurences ievērošanu uzņēmēju vidū, no vienas puses, un mērķi nodrošināt stabilas piegādes, no otras puses, paredzot
         stingru uzraudzību.

      26      Beļģijas Karaliste noliedz [apgalvojumu], ka nebūtu izpildījusi pienākumus. Tā norāda, ka iespējamie ierobežojumi attiecībā
         uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un kapitāla brīvu apriti, kas izriet no apstrīdētajiem tiesību aktiem, katrā ziņā ir pamatojami,
         pirmkārt, ar izņēmumu valsts drošības interesēs, kas paredzēts Līguma 56. pantā un 73.d panta 1. punkta b) apakšpunktā, un,
         otrkārt, ar būtiskām sabiedrības interesēm. Tie turklāt ir samērīgi un adekvāti attiecībā uz sasniedzamo mērķi.

      27      Pirmkārt, stabilas energoapgādes nodrošināšana valstī atbilst būtiskām sabiedrības interesēm; tas saistībā ar elektroenerģijas
         piegādi izriet jau no 1994. gada 27. aprīļa sprieduma lietā C‑393/92 Almelo (Recueil, I‑1477. lpp., 46.–50. punkts) un saistībā ar naftas produktiem – no 1984. gada 10. jūlija sprieduma lietā 72/83 Campus Oil u.c. (Recueil, 2727. lpp., 34. punkts).

      28      Otrkārt, minētie noteikumi atbilst kritērijiem par nepieciešamību un samērīgumu. S.N.T.C. un Distrigaz valsts energoapgādē ir būtiska vieta, īpaši ņemot vērā Beļģijas atkarību no ārvalstu energoresursiem. S.N.T.C. ir īpašnieks iekārtām, kuras veido būtisku infrastruktūru, ko izmanto energoproduktu piegādē valsts teritorijā, bet Distrigaz būtiskie aktīvi veido infrastruktūru gāzes pārvadei valsts teritorijā un uzglabāšanai, ietverot gāzes izkraušanas punktus
         un robežpunktus. Saistībā ar minēto regulējumu ir nepieciešama zināma kontrole pār šiem aktīviem, ko veic valsts iestādes.
         Arī noteikumi, kuri paredzēti šajā sakarā, ir samērīgi. Tā kā iepriekšējas ziņošanas procedūrai nav atliekoša spēka, tad tā
         ir vienkārši valsts iestāžu informēšanas procedūra. Turklāt ministra pilnvaras šajā procedūrā nav vispārējas, bet attiecas
         tikai uz ļoti precīziem punktiem un ir ļoti ierobežotas laikā. Savukārt procedūru attiecībā uz tiesību akta pasludināšanu
         par spēkā neesošu var izmantot tikai ļoti īpašā gadījumā, kas ir skaidri noteikts, t.i., ja ir skarta valsts enerģētikas politika.
         Tāpat kā iepriekš minētajā procedūrā termiņš, kurā ministrs var izmantot savas pilnvaras, ir ļoti ierobežots. Tāpēc nevar
         apgalvot, ka nebūtu paredzēti precīzi, objektīvi un stabili kritēriji.

      29      Turklāt jebkādai ar minētajām normām piešķirto tiesību izmantošanai vajadzīgs oficiāls pamatojums, norādot faktiskos un juridiskos
         apsvērumus, kāpēc pieņemts attiecīgais lēmums. Bez tam attiecībā uz šiem lēmumiem var celt prasību par pasludināšanu par spēkā
         neesošu, tāpat arī prasību par lēmuma darbības apturēšanu Conseil d’État (Valsts padome, Beļģija). Izmaksas, kas saistītas ar minētajiem procesiem, ir ļoti mērenas, un ir iespēja iesniegt pieteikumu
         lemt par pagaidu pasākumiem. Prasību iesniegšanai ir paredzētas arī stingras robežas laikā – ministram jāpieņem lēmums divdesmit
         vienas dienas laikā pēc ziņojuma saņemšanas.

      30      Kā norāda Beļģijas valdība, lai sasniegtu minētos mērķus, nav iespējams noteikt mazāk ierobežojošus līdzekļus. Komisijai saistībā
         ar samērīguma kritērija pārbaudi būtu jāsniedz pierādījumi par alternatīviem mazāk ierobežojošiem līdzekļiem (skat. 1997. gada
         23. oktobra spriedumu lietā C‑159/94 Komisija/Francija, Recueil, I‑5815. lpp., 101. un 102. punkts). Šajā sakarā Komisija ir minējusi tikai ilgtermiņa plānošanu, kas nav piemērota īso termiņu
         dēļ, un “precīzus noteikumus attiecīgajiem uzņēmumiem”, t.i., licenču sistēmu, kura tomēr paliktu neskaidra. Ir ļoti apšaubāmi,
         vai šādi noteikumi radītu ieguldītājiem lielāku tiesisko drošību nekā iepriekš minētie noteikumi.

      31      Attiecībā uz Komisijas pamatojumu, kas izriet no Gāzes direktīvas, Beļģijas valdība uzskata, ka tas nav pieņemams, jo tas
         pirmo reizi ir minēts prasības pieteikumā. Katrā ziņā šī direktīva saskaņo sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumus no
         materiālo normu viedokļa, bet ne procesuāli. No šāda viedokļa dalībvalstis var brīvi pieņemt pasākumus, kādus uzskata par
         piemērotiem.

      32      Treškārt, Beļģijas valdība uzsver, ka tiesības, kas piešķirtas ar apstrīdētajiem noteikumiem, ir pamatojamas ar izņēmumu valsts
         drošības interesēs, kurš paredzēts Līguma 56. pantā un 73.d panta 1. punkta b) apakšpunktā. Valsts energoapgāde ir saistīta
         ar valsts drošību, jo no tās ir atkarīga ekonomika un tās institūti, kā arī būtiski sabiedriskie pakalpojumi un pat iedzīvotāju
         eksistence. Dabasgāzes piegādes pārtraukšana un ar to saistītie riski valsts esamībai var ļoti negatīvi ietekmēt valsts drošību.

      33      Papildus Beļģijas valdība uzsver, ka iespējamos Līgumā noteikto brīvību ierobežojumus, kas izriet no minētajiem noteikumiem,
         pamato EK līguma 90. panta 2. punkts (jaunajā redakcijā – EKL 86. panta 2. punkts), saskaņā ar kuru uz uzņēmumiem, kam uzticēti
         pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, Līgumā ietvertie noteikumi par konkurenci attiecas tikai tad, ja šo noteikumu
         piemērojums netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus.

      34      No 1991. gada 19. marta sprieduma lietā C‑202/88 Francija/Komisija (Recueil, I‑1223. lpp., 12. punkts) izriet, ka Līguma 90. panta 2. punkts ietver vispārēju principu, saskaņā ar kuru Līguma noteikumiem
         jāpastāv vienlaikus ar izņēmumiem, ja ir apdraudētas intereses, kas saistītas ar uzdevumiem, kuri attiecas uz pakalpojumiem
         sabiedrības interesēs.

      35      Apvienotā Karaliste būtībā piekrīt Beļģijas Karalistes viedoklim.

       Tiesas vērtējums
       Par Līguma 73.b pantu
      36      Vispirms jāatgādina, ka ar Līguma 73.b panta 1. punktu ir ieviesta kapitāla brīva aprite dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un
         trešo valstu starpā. Šajā sakarā saistībā ar Līguma nodaļas “Kapitāls un maksājumi” noteikumiem tas paredz, ka ir aizliegti
         visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā.

      37      Lai gan Līgumā nav kapitāla un maksājumu aprites jēdzienu definīciju, ir skaidrs, ka Direktīva 88/361 kopā ar nomenklatūru,
         kas ietverta tās pielikumā, norāda kapitāla aprites jēdziena būtību (skat. 1999. gada 16. marta spriedumu lietā C‑222/97 Trummer un Mayer, Recueil, I‑1661. lpp., 20. un 21. punkts).

      38      Direktīvas 88/361 I pielikumā ietvertās nomenklatūras I un III punkts, kā arī paskaidrojumi norāda, ka tieši ieguldījumi,
         kas izpaužas kā līdzdalība uzņēmumā, iegūstot akcijas, kā arī iegādājoties vērtspapīrus kapitāla tirgū, veido kapitāla apriti
         Līguma 73.b panta nozīmē. Atbilstoši minētajiem paskaidrojumiem tiešus ieguldījumus īpaši raksturo iespēja efektīvi piedalīties
         sabiedrības vadībā un kontrolē.

      39      Saistībā ar šiem apsvērumiem ir jāizvērtē, vai noteikumi, saskaņā ar kuriem Beļģijas Karalistes labā nosaka sabiedrību S.N.T.C. un Distrigaz “zelta akcijas”, kuri, pirmkārt, paredz šai dalībvalstij tiesības iebilst pret jebkuru tādu iekārtu vai dažu citu būtisku
         aktīvu nodošanu, izmantošanu nodrošinājuma veidā vai pārveidošanu nolūkā tos izmantot citiem mērķiem un, otrkārt, paredz šīs
         dalībvalsts tiesības iebilst pret dažiem vadības lēmumiem, ja minētā dalībvalsts uzskata, ka tie neatbilst valsts enerģētikas
         politikas pamatnostādnēm, veido kapitāla aprites ierobežojumu dalībvalstu starpā.

      40      Beļģijas valdība būtībā nav apstrīdējusi, ka ierobežojumi, kas izriet no minētajiem noteikumiem, attiecas uz kapitāla brīvu
         apriti.

      41      Arī Apvienotās Karalistes valdība vismaz daļēji atzīst minēto Beļģijas noteikumu ierobežojošo raksturu.

      42      Tādējādi ir jāizvērtē, vai minētie noteikumi ir pamatoti un ar kādiem nosacījumiem tie ir pieļaujami.

      43      Kā izriet arī no 1997. gada paziņojuma, nevar noliegt, ka ir apsvērumi, kas noteiktos apstākļos var būt pamatojums tam, ka
         dalībvalstis saglabā zināmu ietekmi uzņēmumos, kuri sākotnēji bijuši valsts uzņēmumi, bet vēlāk ir privatizēti, ja šie uzņēmumi
         darbojas nozarēs, kas skar pakalpojumus sabiedrības interesēs vai būtiskus pakalpojumus (skat. šodienas spriedumus lietā C‑367/98
         Komisija/Portugāle, Recueil, I‑4731. lpp., 47. punkts, un lietā C‑483/99 Komisija/Francija, Recueil, I‑4781. lpp., 43. punkts).

      44      Tomēr šīs problēmas dalībvalstīm neļauj norādīt uz saviem tiesību aktiem, kas reglamentē īpašumtiesību sistēmu, kā noteikts
         Līguma 222. pantā, kā uz pamatojumu Līgumā noteikto brīvību ierobežojumiem, kuri izriet no privilēģijām, kādas dalībvalstīm
         ir papildus akcionāra statusam privatizētā uzņēmumā. Kā izriet no Tiesas judikatūras (1999. gada 1. jūnija spriedums lietā
         C‑302/97 Konle, Recueil, I‑3099. lpp., 38. punkts), minētais pants nedod dalībvalstīm iespēju ar savu īpašumtiesību sistēmu izvairīties no Līguma
         pamatnoteikumu ievērošanas.

      45      Kapitāla brīvu apriti, kas ir Līguma pamatprincips, var ierobežot ar valsts tiesību aktiem tikai tad, ja šāds ierobežojums
         ir pamatots ar 73.d panta 1. punktā paredzētajiem iemesliem vai ar būtiskām sabiedrības interesēm un attiecas uz jebkuru personu
         vai uzņēmumu, kas darbojas uzņēmējā dalībvalstī. Turklāt, lai uz valsts tiesību aktiem attiecinātu šādu pamatojumu, tiem jānodrošina
         noteiktā mērķa īstenošana, nepārsniedzot to, kas vajadzīgs tā sasniegšanai, tādējādi ievērojot samērīguma principu (šajā sakarā
         skat. 1995. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑163/94, C‑165/94 un C‑250/94 Sanz de Lera u.c., Recueil, I‑4821. lpp., 23. punkts, un 2000. gada 14. marta spriedumu lietā C‑54/99 Église de scientologie, Recueil, I‑1335. lpp., 18. punkts).

      46      Šajā gadījumā nevar noliegt, ka mērķis, kas izvirzīts minētajos tiesību aktos, t.i., nodrošināt energoapgādi krīzes situācijā,
         atbilst leģitīmām sabiedrības interesēm. Tiesa līdzās citiem iemesliem valsts drošības interesēs, kas var būt pamatojums brīvas
         preču aprites ierobežojumam, jau ir atzinusi mērķi jebkurā laikā nodrošināt minimālu naftas produktu piegādi (iepriekš minētais
         spriedums lietā Campus Oil u.c., 34. un 35. punkts). Tas pats pamatojums attiecas arī uz kapitāla brīvas aprites ierobežojumiem, jo valsts drošība ir
         viens no Līguma 73.d panta 1. punkta b) apakšpunktā minētajiem pamatojumiem.

      47      Tomēr Tiesa tāpat ir norādījusi, ka valsts drošības prasības, it īpaši, ja tās ir pamatojums atkāpei no pamatprincipa par
         kapitāla brīvu apriti, ir jāinterpretē šauri, lai valsts drošības prasību jēdzienu vienpusēji nenoteiktu katra dalībvalsts
         bez Kopienas iestāžu kontroles. Tādējādi uz valsts drošību varētu norādīt tikai reālu un pietiekami nopietnu draudu gadījumā,
         kas skar sabiedrības pamatintereses (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Église de scientologie, 17. punkts).

      48      Tātad ir jāpārbauda, vai minētie tiesību akti ļauj attiecīgajai dalībvalstij reālu un nopietnu draudu gadījumā nodrošināt
         minimālu energoapgādi un nepārsniedz to, kas vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.

      49      Vispirms jāatzīst, ka attiecīgā sistēma ir iebildumu sistēma. Tā balstās uz uzņēmuma lēmuma respektēšanas principu, un kontrolei,
         ko var veikt atbildīgais ministrs, vajadzīga valdības iestāžu iniciatīva. Nav nepieciešama nekāda iepriekšēja piekrišana.
         Turklāt ir noteikti īsi termiņi, kuros valsts iestādes var izmantot šīs tiesības iebilst.

      50      Turklāt minētā sistēma attiecas tikai uz dažiem lēmumiem, kas skar minētajām sabiedrībām piederošus būtiskus aktīvus, īpaši
         energoapgādes tīklus, kā arī uz īpašiem vadības lēmumiem attiecībā uz tiem, kurus var apstrīdēt katrā konkrētā gadījumā.

      51      Visbeidzot, ministra iejaukšanās, kas paredzēta minēto karalisko lēmumu 3. un 4. pantā, ir iespējama tikai tad, ja jautājums
         ir par varbūtēju neatbilstību enerģētikas politikas mērķiem. Turklāt, kā Beļģijas valdība paskaidroja savā atbildē uz prasības
         pieteikumu, kā arī tiesas sēdē, ministra iejaukšanās iespējama tikai ar oficiālu pamatojumu, turklāt to var pārsūdzēt tiesā;
         to Komisija nav apstrīdējusi.

      52      Tādējādi minētā sistēma, ņemot vērā objektīvus kritērijus, kuri pakļauti tiesas kontrolei, ļauj nodrošināt, ka iekārtas, kuras
         veido būtisku infrastruktūru, ko izmanto energoproduktu piegādē valsts teritorijā, tāpat arī pārējā infrastruktūra gāzes pārvadei
         valsts teritorijā un uzglabāšanai, ietverot gāzes izkraušanas punktus un robežpunktus, ir pastāvīgi pieejamas. Minētā sistēma
         tādējādi dod dalībvalstij iespēju iejaukties, lai konkrētā situācijā nodrošinātu, ka tiek izpildīti S.N.T.C. un Distrigaz uzliktie sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumi, pilnībā ievērojot tiesiskās drošības prasības.

      53      Komisija nav pierādījusi, ka noteiktā mērķa sasniegšanai būtu iespējami noteikumi, kas paredz mazākus ierobežojumus. Nav droši,
         ka plānošana nolūkā veicināt, lai dabasgāzes piegādes uzņēmumi slēgtu ilgtermiņa piegādes līgumus, dažādotu piegādes avotus
         vai arī ieviestu licenču sistēmu, bez citiem pasākumiem spētu nodrošināt ātru reakciju īpašā situācijā. Turklāt noteikumi,
         ar ko attiecīgās nozares uzņēmumiem tiek paredzētas precīzas prasības, kā ierosināja Komisija, var būt pat vēl lielāks ierobežojums
         nekā tiesības iebilst, kuras attiecas tikai uz īpašiem gadījumiem.

      54      Attiecībā uz Komisijas argumentiem, kas balstīti uz Gāzes direktīvu, pietiek konstatēt, ka šīs direktīvas transponēšanas termiņš
         beidzās tikai 2000. gada 10. augustā. Kopienu tiesību normas, kuras, kā ir norādījusi Komisija, ar minēto direktīvu tika ieviestas
         attiecībā uz dalībvalstu pilnvarām uzlikt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumus nozares uzņēmumiem, tātad jebkurā
         gadījumā nevarētu ietekmēt šo prasību, jo argumentēto atzinumu izdošanas diena bija 1998. gada 18. decembris, bet prasības
         pieteikums ir iesniegts 1999. gada 22. decembrī.

      55      Tādējādi jāatzīst, ka minētos tiesību aktus pamato mērķis nodrošināt energoapgādi krīzes situācijā.

      56      Šajos apstākļos nav jāizvērtē arguments, ko papildus min Beļģijas valdība, saistībā ar principu, kurš izriet no Līguma 90. panta
         2. punkta.

      57      No šiem apsvērumiem izriet, ka Komisijas prasība tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Līguma 73.b pantu, ir noraidāma.

       Par Līguma 52. pantu
      58      Komisija prasa atzīt arī, ka nav ievērots Līguma 52. pants, t.i., Līguma noteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību tiktāl,
         ciktāl tie attiecas uz uzņēmumiem.

      59      Šajā sakarā jānorāda, ka Līguma 56. pants, tāpat kā Līguma 73.d pants kā pamatojumu paredz valsts drošību. Tādējādi, pat ja
         dalībvalsts iespēja iebilst pret dažu esošam uzņēmumam piederošu būtisku aktīvu nodošanu, izmantošanu nodrošinājuma veidā
         vai pārveidošanu, kā arī pret dažiem vadības lēmumiem varētu būt uzskatāma par ierobežojumu brīvībai veikt uzņēmējdarbību,
         šāds ierobežojums būtu pamatots šī sprieduma 43.–55. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.

      60      Tādējādi Komisijas prasība ir noraidāma arī tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Līguma 52. pantu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      61      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt izdevumus,
         ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Beļģijas Karaliste ir prasījusi piespriest Komisijai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
         Atbilstoši Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmajai daļai Apvienotā Karaliste, kas ir iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Rodríguez Iglesias

               Jann

               Colneric

               von Bahr

               Gullmann

               Edward

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Skouris

                     Cuhna Rodrigues

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2002. gada 4. jūnijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 21. februārī.#University of Huddersfield Higher Education Corporation pret Commissioners of Customs & Excise.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Apvienotā Karaliste.#Sestā PVN Direktīva - 2. panta 1. punkts, 4. panta 1. un 2. punkts, 5. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts - Saimnieciskā darbība - Preču piegāde - Pakalpojumu sniegšana - Darbības, kas veiktas tikai ar mērķi gūt nodokļu priekšrocības.#Lieta C-223/03.

text:
      Lieta C‑223/03
      University of Huddersfield Higher Education Corporation
      pret
      Commissioners of Customs & Excise
      (VAT and Duties Tribunal, Manchester, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – 2. panta 1. punkts, 4. panta 1. un 2. punkts, 5. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts – Saimnieciskā darbība – Preču piegāde – Pakalpojumu sniegšana – Darbības, kas veiktas tikai ar mērķi gūt nodokļu priekšrocības
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2005. gada 7. aprīlī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 21. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Preču
            piegāde – Pakalpojumu sniegšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 2. panta 1. punkts, 4. panta 1. un 2. punkts, 5. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts)
      Darbības ir preču piegādes vai pakalpojumu sniegšana un saimnieciska darbība 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta,
         5. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē Sestajā Direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti
         par apgrozījuma nodokļiem, kurā izdarīti grozījumi ar Direktīvu 95/7, jo tās atbilst objektīviem kritērijiem, uz kuriem balstās
         minētie jēdzieni, pat ja šīs darbības veic tikai nolūkā gūt nodokļu priekšrocības un šīm darbībām nav cita saimnieciska mērķa.

      Faktiski jēdzieniem “nodokļu maksātājs” un “saimnieciskā darbība”, kā arī “preču piegāde” un “pakalpojumu sniegšana”, kas
         definē saskaņā ar Sesto direktīvu ar nodokli apliekamus darījumus, ir objektīvs raksturs un tie ir piemērojami neatkarīgi
         no attiecīgo darījumu mērķiem un rezultātiem. Šajā sakarā nodokļu administrācijas pienākums uzsākt pārbaudes, lai konstatētu
         nodokļu maksātāja nodomu, ir pretrunā kopējās pievienotās vērtības nodokļa sistēmas mērķiem nodrošināt tiesisko drošību un
         atvieglot darbības, kas saistītas ar pievienotās vērtības nodokļa piemērošanu, ņemot vērā, neskarot izņēmuma gadījumus, attiecīgās
         darbības objektīvo raksturu.

      Ja iepriekš minētie objektīvie kritēriji tiešām nav ievēroti nodokļu krāpšanas gadījumā, piemēram, izmantojot fiktīvas deklarācijas
         vai izrakstot neatbilstošus rēķinus, atliek noskaidrot tikai to, vai attiecīgā darbība ir veikta tikai ar mērķi gūt nodokļu
         priekšrocības, bet tam, vai šī darbība ir preču piegāde un pakalpojumu sniegšana un veido saimniecisku darbību, nav nozīmes.

      (sal. ar 47.–49., 51., 53. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 21. februārī (*)

      Sestā PVN Direktīva – 2. panta 1. punkts, 4. panta 1. un 2. punkts, 5. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts – Saimnieciskā darbība – Preču piegāde – Pakalpojumu sniegšana – Darbības, kas veiktas tikai ar mērķi gūt nodokļu priekšrocības
      Lieta C‑223/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko VAT and Duties Tribunal, Manchester (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 16. maijā un Tiesā reģistrēts 2003. gada 22. maijā, tiesvedībā

      University of Huddersfield Higher Education Corporation
      pret
      Commissioners of Customs & Excise.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk], tiesneši S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 23. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       University of Huddersfield Higher Education Corporation vārdā – K. P. E. Leisoks [K. P. E. Lasok], QC, kuru pilnvarojusi A. Brauna [A. Brown], solicitor,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāve, kam palīdz K. Vajda [C. Vajda], QC, un M. Andžolīni [M. Angiolini], barrister,

      –       Īrijas vardā – D. Dž. O’Hagans [D. J. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz A. M. Kolinss [A. M. Collins], SC,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocato dello Stato,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 7. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta, 5. panta 1. punkta un 6. panta
         1. punkta interpretāciju Padomes Sestajā 1977. gada 17. maija direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību
         akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kurā
         izdarīti grozījumi ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šo lūgumu iesniedza saistībā ar prāvu starp University of Huddersfield Higher Education Corporation (turpmāk tekstā – “Universitāte”) un Commissioners of Customs & Excise (muitas un akcīzes komisāri, turpmāk tekstā – “komisāri”) par labojumu, kuru minētie komisāri izdarījuši pievienotās vērtības
         nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) atskaitījumos, kurus Universitāte veikusi saskaņā ar iepriekš par dzirnavu restaurāciju samaksātā
         nodokļa samazināšanas plānu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Saskaņā ar Sestās direktīvas 2. panta 1. punktu PVN jāmaksā par preču piegādi, kā arī par pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
         attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.

      4       Atbilstoši šīs direktīvas 4. panta 1. punktam par nodokļu maksātāju uzskata ikvienu personu, kas patstāvīgi veic šī panta
         2. punktā norādīto saimniecisko darbību. Jēdziens “saimnieciskā darbība” minētajā 2. punktā definēts kā tāds, kas aptver visas
         ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu sniedzēju darbības, jo īpaši darbības, kas ietver ilglaicīgu materiāla vai nemateriāla
         īpašuma izmantošanu nolūkā gūt no tā ienākumus.

      5       Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otrajā daļā precizēts:
      “Ievērojot 29. pantā paredzēto konsultāciju kārtību, katra dalībvalsts par atsevišķiem nodokļa maksātājiem var uzlūkot personas,
         kuras reģistrētas šīs valsts teritorijā un kuras, juridiski būdamas patstāvīgas, ir cieši saistītas cita ar citu finansiālām,
         saimnieciskām un organizatoriskām saitēm.”

      6       Atbilstoši šīs pašas direktīvas 5. panta 1. punktam ““Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu
         kā īpašniekam”.

      7       Saskaņā ar Sestās direktīvas 6. panta 1. punktu ““Pakalpojumu sniegšana” nozīmē jebkuru darījumu, kas nav preču piegāde 5. panta
         izpratnē”.

      8       Šīs direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta i) apakšpunktā paredzēts, ka dalībvalstis no PVN atbrīvo jo īpaši universitātes
         izglītību.

      9       SestāsSestās direktīvas 13. panta B daļas b) punktā paredzēts, ka dalībvalstis atbrīvo nekustamā īpašuma iznomāšanu vai izīrēšanu.
         Tomēr šīs direktīvas 13. panta C daļas a) punkts ļauj dalībvalstīm dot saviem nodokļa maksātājiem tiesības izvēlēties nodokli
         nekustamā īpašuma izīrēšanas vai iznomāšanas gadījumos.

      10     Minētās direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēts:
      “Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis
         vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs.”

      11     Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis
         ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta
         pirmajā daļā precizēts, ka “atskaitāma ir tikai tā pievienotās vērtības nodokļa daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem”.

      12     Atbilstoši šī paša noteikuma otrajai daļai “šo daļu saskaņā ar 19. pantu nosaka visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs”.
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      13     No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Universitāte galvenokārt sniedz izglītības pakalpojumus, proti, pakalpojumus, kuri atbrīvoti
         no PVN. Tomēr veicot arī tādas atsevišķas preču piegādes un sniedzot tādus pakalpojumus, par kuriem jāmaksā nodoklis, saskaņā
         ar valsts tiesībām Universitāte var atgūt priekšnodokli, kas samaksāts atbilstoši atvieglotai likmei, kura 1996. gadā bija
         14,56 % un kura kopš tā laika ir kritusies līdz 6,04 %.

      14     Iesniedzējtiesa norāda, ka 1995. gadā Universitāte nolēma atjaunot no drupām divas dzirnavas, kuru nomas tiesības tā bija
         ieguvusi. Šīs divas dzirnavas bija pazīstamas ar nosaukumiem “West Mill” un “East Mill” un atradās Kenalsaidā, Hadersfīldā [Canalside, Huddersfield]. Tā kā par atjaunošanas izdevumiem priekšnodoklī samaksātais PVN parastos apstākļos lielā mērā nebūtu atgūstams, Universitāte
         meklēja veidu, kādā samazināt savu nodokļa nastu vai novēlot brīdi, kad nodoklis ir jāmaksā.

      15     Vispirms tā īstenoja un apmaksāja West Mill dzirnavās veiktos darbus. Ar 1995. gada 27. novembra dokumentu tika izveidots diskrecionārs trests (turpmāk tekstā – “trests”).
         Šajā dokumentā tika ietvertas normas, saskaņā ar kurām Universitāte paturēja tiesības iecelt un atsaukt “tresta pilnvarniekus”.
         Ieceltie “testa pilnvarnieki” bija trīs bijušie Universitātes darbinieki, bet ieguvēji bija pati Universitāte, ikviens attiecīgajā
         brīdī tajā reģistrētais students un ikviens labdarības pasākums. Šajā pašā dienā Universitāte ar “tresta pilnvarniekiem” noslēdza
         garantijas līgumu (“Deed of Indemnity”) saskaņā ar kuru tā atbrīvoja pilnvarniekus no pastāvošās un turpmākās atbildības par
         dažādām darbībām.

      16     Iesniedzējtiesa norāda, ka trests tika izveidots tikai tādēļ, lai varētu īstenot West Mill  dzirnavām piedāvāto nodokļu nastas samazināšanas plānu nolūkā atgūt par atjaunošanas izdevumiem Universitātes samaksāto PVN.

      17     Attiecībā uz East Mill, kas ir ar pamata prāvu tieši saistīta ēka, no nolēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka saskaņā ar šo nodokļu
         konsultantu piedāvāto plānu Universitāte 1996. gada 21. novembrī izvēlējās maksāt nodokli par East Mill nomu un 1996. gada 22. novembrī tā nodeva šo ar nodokli apliekamo nomu trestam uz 20 gadiem. Nomas līgumā tika ietverta atruna,
         kas ļāva Universitātei lauzt līgumu pēc pilniem sešiem, desmit un piecpadsmit nomas gadiem. Sākotnējā nomas maksa par gadu
         tika noteikta simboliskas summas – GBP 12,50 – apmērā. Šajā pašā dienā trests, kas tāpat izvēlējās savus pakalpojumus aplikt
         ar PVN, Universitātei piešķīra tiesības uz apakšnomu, ko apliek ar nodokli, uz laika posmu, ko veido, no divdesmit gadiem
         atņemot trīs dienas, par simbolisku sākotnējo gada nomas maksu – GBP 13,00 apmērā.

      18     No nolēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu turklāt izriet, ka 1996. gada 22. novembrī University of Huddersfield Properties Ltd (turpmāk tekstā – “Properties”), kas ir Universitātei pilnībā piederoša meitas sabiedrība, kas saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otro daļu
         nepieder vienai un tai pašai PVN maksātāju grupai, izrakstīja rēķinu Universitātei GBP 3 500 000 plus PVN GBP 612 500 apmērā
         par nākotnes būvniecības pakalpojumiem East Mill dzirnavās. 1996. gada 25. novembrī Properties noslēdza ar Universitāti līgumu par East Mill atjaunošanu. Datums, kad Universitāte apmaksāja Properties rēķinu, nav noskaidrots. Iesniedzējtiesa norāda, ka nav sniegts pierādījums Properties nodomam gūt peļņu, Universitātei sniedzot būvniecības pakalpojumus, un tādēļ secina, ka Universitāte nav vēlējusies, lai
         Properties gūtu šādu peļņu.

      19     Properties par tirgus cenām pieņēma darbā līgumdarbiniekus, lai Universitātei sniegtu East Mill atjaunošanai nepieciešamos būvniecības pakalpojumus.

      20     PVN deklarācijā par 1997. gada janvāri Universitāte, kuras PVN neto parāds pārsniedza GBP 90 000, norādīja tai atmaksājamo
         summu GBP 515 000 apmērā, kuru komisāri pēc pārbaudes tai būtu pilnībā atmaksājuši, ļaujot tai atgūt Properties rēķinā norādīto PVN.

      21     Līgumdarbinieki pabeidza darbus East Mill dzirnavās 1998. gada 7. septembrī, un šajā pašā dienā ēku Universitāte sāka izmantot. Vēlāk saskaņā ar nomas un apakšnomas
         līgumiem nomas maksa tika paaugstināta attiecīgi līdz GBP 400 000 un GBP 415 000 gadā.

      22     Iesniedzējtiesa atzīst, ka saistībā ar East Mill ir izmantots trests un Universitāte trestam ir iznomājusi dzirnavas tikai tādēļ, lai atvieglotu nodokļu nastas samazināšanas
         plānu. Tā turklāt atzīst, ka trests Universitātei apakšnomā ir nodevis East Mill tikai tādēļ, lai atvieglotu šo plānu. Visbeidzot, tā atzīst, ka, pēc diviem vai trim gadiem, vai arī sestajā, desmitajā vai
         piecpadsmitajā nomas gadā atsakoties no PVN maksāšanas sistēmas, kas izvēlēta saistībā ar East Mill (tātad arī izbeidzot maksāt PVN kopā ar nomas maksu), Universitāte bija paredzējusi ietaupīt visu PVN summu.

      23     Iesniedzējtiesa turklāt atzīmē, ka visas darbības faktiski tika īstenotas, proti, veicot šīs darbības, preces faktiski tika
         piegādātas un pakalpojumi sniegti. Tādējādi nav runa par simulāciju.

      24     Ar 2000. gada 26. janvāra vēstuli komisāri pieprasīja par laika posmu no 1997. gada janvāra Universitātei samaksāt PVN GBP 612 500
         apmērā par Properties sniegtajiem būvniecības pakalpojumiem East Mill objektā. Vēstulē tika norādīts, ka šis nodoklis ir kļūdaini saistīts ar preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, par ko
         maksā nodokli, un ka ir veikta deklarētās PVN summas pārvērtēšana.

      25     Iesniedzējtiesa precizē, ka šajā pašā vēstulē komisāri ar trestu noslēgtos nomas līgumus kvalificēja kā “pakārtotus pasākumus”,
         ko var neņemt vērā, vērtējot Universitātes iesniegto pieprasījumu atmaksāt priekšnodoklī samaksātā PVN likumību. Šādi rīkojoties,
         komisāri nonāca pie secinājuma, ka Universitāte kļūdaini uzlūko priekšnodoklī samaksāto PVN, ko Properties Universitātei pieprasījis maksāt, ciktāl šo PVN tā saista ar preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, par ko maksā nodokli,
         un ir to pilnībā atguvusi.

      26     Attiecībā uz PVN labojumu, par kuru komisāri informēja savā 2000. gada 26. janvāra vēstulē, Universitāte cēla prasību VAT and Duties Tribunal [PVN un nodokļu tiesā].

      27     Saskaņā ar iesniedzējtiesas lēmumu komisāri norāda, ka darbība, ko veic tikai vai galvenokārt ar mērķi izvairīties no PVN
         maksāšanas, nav “preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana”. Tāpat tā nevar būt rīcība nolūkā veikt vai papildināt “saimniecisko
         darbību”.

      28     Pakārtoti komisāri apgalvo, ka saskaņā ar vispārīgo “tiesību ļaunprātīgas izmantošanas” novēršanas principu šāda darbība ir
         jānovērš un Sestās direktīvas normas ir jāpiemēro faktiski īstenotajai darbībai.

      29     Universitāte cita starpā norāda, ka pretēji komisāru viedoklim attiecīgās darbības nav “veiktas ar vienīgo vai galveno mērķi
         izvairīties no nodokļa”. Kaut gan nenoliedzami Universitātes sniegtā lietas apstākļu skaidrojuma rezultātā ir atmaksāta ievērojama
         priekšnodokļa summa, kas atmaksāta nekavējoties, saskaņā ar šiem pašiem lietas apstākļiem konkrētā laika posmā būtu jāveic
         arī ievērojamas PVN iemaksas. Turklāt, pat ja darbība būtu veikta “ar vienīgo vai galveno mērķi izvairīties no nodokļa”, tad
         kā vienīgās sekas šai darbībai būtu jāpiemēro izvairīšanās no nodokļa novēršanas normas, ko dalībvalsts ir pieņēmusi saskaņā
         ar vienu vai otru atbilstoši Sestās direktīvas 27. panta 1. punktam dotu atļauju. Tomēr nevienu šāda veida normu Apvienotā
         Karaliste nav pieņēmusi.

      30     Universitāte uzskata, ka rīcību var kvalificēt kā izvairīšanos no nodokļiem tikai tad, ja:
      1)      darbības objektīvās sekas ir pretrunā Sestās direktīvas jēgai un mērķiem un ja
      2)      komersantam ir subjektīvs nodoms sasniegt šādu rezultātu, kas nav konstatēts pamata prāvā.
      31     Iesniedzējtiesa tomēr atzīst, ka Universitātes veiktās darbības ir īstenotas tikai tādēļ, lai gūtu nodokļu priekšrocības.
         Tām nav cita saimnieciska mērķa. Šīs darbības veido maksājumu atlikšanas plānu ar tam raksturīgu mehānismu, kas ļauj vēlāk
         ietaupīt visu nodokļa summu. No minētā iesniedzējtiesa secina, ka šīs darbības veiktas, lai izvairītos no nodokļa maksāšanas.
         Turklāt faktiskie apstākļi skaidri norāda, ka Universitātes un tresta subjektīvais nodoms bija sasniegt šo rezultātu.

      32     Šādos apstākļos VAT and Duties Tribunal, Manchester nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Ja
      i.      universitāte atsakās no tiesībām nemaksāt PVN par preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanu saistībā ar konkrētu tai piederošu
         nekustamo īpašumu un iznomā šo īpašumu tās izveidotam un kontrolētam trestam,

      ii.      trests atsakās no tiesībām nemaksāt PVN par preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanu saistībā ar attiecīgo nekustamo īpašumu
         un nodod apakšnomā šo īpašumu universitātei,

      iii.      nomas un apakšnomas līgumus universitāte noslēdz un īsteno tikai nolūkā gūt nodokļu priekšrocības un šīm darbībām nav cita
         saimnieciska mērķa,

      iv.      noma un atgriezeniska noma, kā to bija paredzējusi universitāte un trests, ir pielīdzināma atlikšanas shēmai (PVN maksāšanas
         atlikšanas sistēmai) ar šai shēmai raksturīgu īpatnību, kas ļauj vēlākā laika posmā ietaupīt visu nodokļa summu,

      a)      vai saskaņā ar Sesto PVN direktīvu noma un apakšnoma ir ar nodokli apliekami pakalpojumi?
      b)      vai saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 2. punkta otro teikumu šādu nomu un apakšnomu var kvalificēt kā “saimniecisku darbību”?
       Par prejudiciālo jautājumu
      33     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai tādas darbības, kas apstrīdētas pamata prāvā, ir preču piegādes vai
         pakalpojumu sniegšana un saimnieciska darbība Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta, 5. panta 1. punkta
         un 6. panta 1. punkta izpratnē, ja tās veic tikai nolūkā gūt nodokļu priekšrocības un šīm darbībām nav cita saimnieciska mērķa.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      34     Universitāte apgalvo, ka iesniedzējtiesas norādītajos apstākļos noma un apakšnoma ir ar nodokli apliekamas darbības un saimnieciska
         darbība Sestās direktīvas izpratnē.

      35     Apvienotās Karalistes valdība uzskata – ja iesniedzējtiesas konstatētajos apstākļos tāda juridiska persona kā Universitāte
         iznomā nekustamo īpašumu tādai ar Universitāti saistītai trešajai personai, kuru tā kontrolē, kā trestam, un šis trests šo
         nekustamo īpašumu nodod apakšnomā Universitātei tikai ar mērķi atlikt vai pilnībā izvairīties no PVN maksāšanas, kas citādi
         lielā mērā būtu atgūstams, jo nekustamais īpašums tiek izmantots izglītības darbībai, par kuru Universitātei nodoklis nav
         jāmaksā:

      –       Universitāte neveic saimniecisko darbību Sestās direktīvas 4. panta 2. punkta izpratnē jeb, precīzāk, tāda juridiska persona,
         kā Universitāte neizmanto nekustamu īpašumu pastāvīgas peļņas gūšanai, ja tās mērķis, veicot šādu darbību, ir izvairīties
         no PVN, un

      –       ne noma, ne apakšnoma nav pakalpojumu sniegšana Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta izpratnē.
      36     Īrija norāda, ka tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, nomu un apakšnomu nevar kvalificēt kā “saimnieciskas darbības” Sestās
         direktīvas 4. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē un kā tādas nav ar nodokli apliekamas darbības šīs direktīvas izpratnē.

      37     Itālijas valdība uzskata, ka, lai novērtētu to, kādā mērā preces vai pakalpojumus, par kuriem paredzēts atskaitīt PVN, vienlaicīgi
         izmanto darbībām, kas dod tiesības atskaitīt nodokli, un darbībām, kas nedod tiesības veikt atskaitījumu, nedrīkst ņemt vērā
         metodes vai darbības, kas veiktas tikai tādēļ, lai izvairītos no mehānisma pro rata piemērošanas (tādējādi gūstot priekšrocības no pilnīga atbrīvojuma), ja šīs metodes vai darbības, ko veic subjekti ar tiesībām
         veikt atskaitījumu, nav saimnieciska darbība Sestās direktīvas 4. panta 2. punkta izpratnē.

      38     Komisija norāda, ka, piemērojot jēdzienus “saimnieciska darbība” un “preču piegāde/pakalpojumu sniegšana” Sestās direktīvas
         4., 5. un 6. panta izpratnē, ir jāņem vērā attiecīgo darījumu un darbību objektīvās iezīmes. Preču piegādes/pakalpojumu sniegšanas
         mērķim nav nozīmes.

      39     Tomēr, ja nodokļu maksātājs vai savstarpēji saistīta nodokļu maksātāju grupa veic vienu vai vairākas darbības, kam nav ekonomiska
         pamata, bet ar ko izveido mākslīgu situāciju vienīgi ar mērķi radīt nepieciešamos apstākļus priekšnodoklī samaksātā PVN atgūšanai,
         šīs darbības nevar ņemt vērā, jo ar tām šo stāvokli ļaunprātīgi izmanto.

       Tiesas vērtējums
      40     Vispirms ir jāatgādina, ka Sestā direktīva veido kopēju PVN sistēmu, kas cita starpā balstās uz vienotas ar nodokļiem apliekamu
         darījumu definīcijas (skat. it īpaši 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑305/01 MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, Recueil, I‑6729. lpp., 38. punkts).

      41     Šajā sakarā Sestā direktīva nosaka ļoti plašu PVN piemērošanas jomu, 2. pantā, kas, izņemot preču importu, attiecas uz visām
         ar nodokli apliekamām darbībām, norādot uz preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā
         veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.

      42     Vispirms, attiecībā un jēdzienu “preču piegādes”, Sestās direktīvas 5. panta 1. punktā ir precizēts, ka par preču piegādi
         ir uzskatāma tiesību nodošana rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.

      43     No tiesas judikatūras izriet, ka šis jēdziens ietver ikvienu materiāla īpašuma nodošanas darbību, ar ko viena puse nodod citai
         pusei tiesības faktiski rīkoties ar šo īpašumu tā, it kā tā būtu šī īpašuma īpašnieks (skat. it īpaši 1990. gada 8. februāra
         spriedumu lietā C‑320/88 Shipping and Forwarding Enterprise Safe, Recueil, I‑285. lpp., 7. punkts, un 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā C‑25/03 HE, Krājums, I‑3123. lpp., 64. punkts).

      44     Attiecībā uz jēdzienu “pakalpojumu sniegšana” no Sestās direktīvas 6. panta 1. punkta izriet, ka tas attiecas uz ikvienu darbību,
         kas nav preču piegāde šīs pašas direktīvas 5. panta izpratnē.

      45     Turklāt saskaņā ar Sestās direktīvas 4. panta 1. punktu par nodokļu maksātāju uzskatāmas visas personas, kas patstāvīgi veic
         saimniecisku darbību neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta.

      46     Visbeidzot, jēdziens “saimnieciskā darbība” Sestās direktīvas 4. panta 2. punktā ir definēts kā darbība, kas aptver “visas”
         ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu sniedzēju darbības, un saskaņā ar judikatūru šis jēdziens ietver visus ražošanas, izplatīšanas
         un pakalpojumu sniegšanas posmus (skat. it īpaši 1990. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑186/89 Van Tiem, Recueil, I‑4363. lpp., 17. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, 42. punkts).

      47     Kā Tiesa to jau ir atzinusi 2000. gada 12. septembra sprieduma lietā C‑260/98 Komisija/Grieķija (Recueil, I‑6537. lpp.) 26. punktā, nodokļu maksātāja un saimnieciskās darbības jēdzienu definīciju analīze parāda saimnieciskās darbības
         jēdziena piemērošanas jomu un tā objektīvo raksturu, jo par darbību uzskatāma pati darbība, neatkarīgi no tās mērķa un rezultāta
         (skat. arī 1987. gada 26. marta spriedumu lietā 235/85 Komisija/Nīderlande, Recueil, 1471. lpp., 8. punkts, kā arī šajā sakarā it īpaši 1985. gada 14. februāra spriedumu lietā 268/83 Rompelman, Recueil, 655. lpp., 19. punkts, un 2003. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑497/01 Zita Modes, Recueil, I‑14393. lpp., 38. punkts).

      48     Faktiski minētā analīze, kā arī jēdzienu “preču piegāde” un “pakalpojumu sniegšana” analīze liecina, ka visiem šiem jēdzieniem,
         kas definē saskaņā ar Sesto direktīvu ar nodokli apliekamus darījumus, ir objektīvs raksturs un ka tie ir piemērojami neatkarīgi
         no attiecīgo darījumu mērķiem un rezultātiem (šajā sakarā skat. 2006. gada 12. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑354/03,
         C‑355/03 un C‑484/03 Optigen u.c., Krājums, I‑483. lpp., 44. punkts).

      49     Kā jau Tiesa to ir konstatējusi 1995. gada 6. aprīļa sprieduma lietā C‑4/94 BLP Group (Recueil, I‑983. lpp.) 24. punktā, nodokļu administrācijas pienākums uzsākt pārbaudes, lai konstatētu nodokļu maksātāja nodomu, ir
         pretrunā kopējās PVN sistēmas mērķiem nodrošināt tiesisko drošību un atvieglot darbības, kas saistītas ar PVN piemērošanu,
         ņemot vērā, neskarot izņēmuma gadījumus, attiecīgās darbības objektīvo raksturu.

      50     No minētā izriet, ka tādas darbības, kādas minētas pamata lietā, ir preču piegādes vai pakalpojumu sniegšana, un saimnieciska
         darbība Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta, 5. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē,
         jo tās atbilst objektīviem kritērijiem, uz kuriem balstās minētie jēdzieni.

      51     Ja šie kritēriji tiešām nav ievēroti nodokļu krāpšanas gadījumā, piemēram, izmantojot fiktīvas deklarācijas vai izrakstot
         neatbilstošus rēķinus, atliek noskaidrot tikai to, vai attiecīgā darbība ir veikta tikai ar mērķi gūt nodokļu priekšrocības,
         bet tam, vai šī darbība ir preču piegāde un pakalpojumu sniegšana un veido saimniecisku darbību, nav nozīmes.

      52     Šajā sakarā tomēr ir jānorāda – kā tas izriet no šodienas sprieduma lietā C‑255/02 Halifax u.c. (Krājums, I‑1609. lpp.) 85. punkta – ka Sestā direktīva iestājas pret nodokļa maksātāja tiesībām atskaitīt priekšnodoklī
         samaksāto PVN, ja darbības, kas dod šādas tiesības, ir veiktas ļaunprātīgi.

      53     No iepriekš minētā izriet, ka uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild – tādas darbības, kādas minētas pamata lietā, ir preču
         piegāde vai pakalpojumu sniegšana un saimnieciska darbība Sestās direktīvas 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta,
         5. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē, jo tās atbilst objektīviem kritērijiem, uz kuriem balstās minētie jēdzieni,
         pat ja šīs darbības veic tikai nolūkā gūt nodokļu priekšrocības un šīm darbībām nav cita saimnieciska mērķa.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      54     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Tādas darbības, kādas minētas pamata lietā, ir preču piegādes vai pakalpojumu sniegšana un saimnieciska darbība 2. panta 1. punkta,
            4. panta 1. un 2. punkta, 5. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izpratnē Padomes Sestajā 1977. gada 17. maija Direktīvā
            77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu
            sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK, jo tās atbilst
            objektīviem kritērijiem, uz kuriem balstās minētie jēdzieni, pat ja šīs darbības veic tikai nolūkā gūt nodokļu priekšrocības
            un šīm darbībām nav cita saimnieciska mērķa.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Civildienesta tiesas (tiesnesis vienpersoniski) spriedums 2015. gada 3. jūnijā. # Luc Bedin pret Eiropas Komisiju. # Lieta F-128/14.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2006. gada 9.martā.#Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie pret Gillan Beach Ltd.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Francija.#PVN - Ar nodokli apliekamo darbību vieta - Nodokļu piesaiste - Pakalpojumi, kas sniegti saistībā ar laivu izstādēm.#Lieta C-114/05.

text:
      Lieta C‑114/05
      Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      pret
      Gillan Beach Ltd
      [Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      PVN – Ar nodokli apliekamo darbību izpildes vieta – Nodokļu piesaiste – Pakalpojumi, kas sniegti saistībā ar laivu izstādēm
      Tiesas spriedums (sestā palāta) 2006. gada 9. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem — Tiesību aktu saskaņošana — Apgrozījuma nodokļi — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma — Pakalpojumu
            sniegšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmais ievilkums)
      Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta
         pirmajā ievilkumā ir noteikts, ka pakalpojumu sniegšanas vieta, kas it īpaši attiecas uz kultūras, mākslas, sporta, zinātniskajiem,
         izglītības, izklaides pasākumiem vai arī tamlīdzīgiem pasākumiem, ieskaitot šādu pasākumu rīkotāju darbību, kā arī to papildpakalpojumiem,
         ir vieta, kur šie pakalpojumi tiek fiziski veikti. Šī norma ir jāinterpretē tādējādi, ka kopējais pakalpojums, ko organizētājs
         sniedz gadatirgus vai izstādes dalībniekiem, ietilpst to pakalpojumu kategorijā, ko paredz šī norma.

      Kopējās iezīmes, kas ir vairākās pakalpojumu kategorijās, kuras paredzētas Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta
         pirmajā ievilkumā, izriet no attiecīgo pakalpojumu sarežģītās būtības, kas ietver vairākus pakalpojumus, kā arī no tā, ka
         šie pakalpojumi parasti tiek sniegti vairākiem saņēmējiem, proti, visām personām, kuras ar dažādiem mērķiem piedalās kultūras,
         mākslas, sporta, zinātnes, izglītības vai izklaides pasākumos. Šīm dažādajām pakalpojumu kategorijām ir arī kopīga iezīme,
         ka šie pakalpojumi parasti tiek sniegti viena pasākuma ietvaros, un vietu, kur šie pakalpojumi tiek fiziski realizēti, principā
         ir viegli noteikt, jo šie pasākumi notiek noteiktā vietā. Izstāde vai gadatirgus, lai arī kāda būtu to būtība, paredz sniegt
         vairākiem saņēmējiem principā vienā vietā un vienā laikā dažādus kompleksus pakalpojumus ar mērķi sniegt informāciju, preces
         vai pasākumus tādā veidā, kas varētu tos popularizēt apmeklētāju vidū.

      Šajos apstākļos izstāde vai gadatirgus ir jāuzskata par ietilpstošu līdzīgo darbību jomā, ko paredz Sestās direktīvas 9. panta
         2. punkta c) apakšpunkta pirmais ievilkums.

      (sal. ar 23.–25. un 29. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2006. gada 9. martā (*)

      PVN – Ar nodokli apliekamo darbību izpildes vieta – Nodokļu piesaiste – Pakalpojumi, kas sniegti saistībā ar laivu izstādēm
      Lieta C‑114/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Conseil d'État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 10. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 8. martā, tiesvedībā

      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie
      pret
      Gillan Beach Ltd.

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents) un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un K. Jurgensena [C. Jurgensen], pārstāvji,

      –       Grieķijas valdības vārdā – V. Kiriazopuls [V. Kyriazopoulos], O. Pacopulu [O. Patsopoulou] un M. Tasopulu [M. Tassopoulou], pārstāvji,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Vaita [C. White] un R. Hils [R. Hill], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un M. Afonso [M. Afonso], pārstāvji,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 9. panta 2. punktu Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā
         77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu
         sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šis lūgums ir izteikts prāvā starp ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie (ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministrs) un Gillan Beach Ltd, kas reģistrēta Lielbritānijā, par pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”), ko šī sabiedrība samaksāja, pērkot
         Francijā preces un pakalpojumus saistībā ar divu laivu izstāžu organizēšanu Nicā 1993. gadā, atmaksu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesību normas
      3       Padomes 1979. gada 6. decembra Astotās direktīvas 79/1072/EEK par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma
         nodokļiem 1. pants – kārtība pievienotās vērtības nodokļa atmaksāšanai nodokļu maksātājiem, kas nav reģistrēti attiecīgajā
         valstī (OV 1979, L 331, 11. lpp.; turpmāk tekstā – “Astotā direktīva”) nosaka:

      “Šajā direktīvā “nodokļiem pakļauta persona, kas nav reģistrēta valsts teritorijā” ir persona Direktīvas 77/388/EEK 4. panta
         1. punkta nozīmē, kam 7. panta 1. punkta pirmā apakšpunkta pirmajā un otrajā teikumā minētajā laika posmā šajā valstī nav
         bijusi nedz saimnieciskas darbības vieta, nedz pastāvīgs uzņēmums, no kura notikusi darījumu kārtošana, nedz arī, ja neeksistē
         šāda saimnieciskas darbības vieta vai pastāvīgs uzņēmums, pastāvīga dzīvesvieta vai parasta uzturēšanās vieta, un kas tajā
         pašā laikā nav piegādājusi nekādas preces vai pakalpojumus, par kuriem var uzskatīt, ka tie ir piegādāti minētajā valstī [..]”

      4       Atbilstoši Astotās direktīvas 2. pantam:
      “Katra dalībvalsts, ievērojot turpmāk minētos nosacījumus, atmaksā nodokļiem pakļautai personai, kas nav reģistrēta valsts
         teritorijā, bet ir reģistrēta citā dalībvalstī, visus pievienotās vērtības nodokļus, kas maksāti par pakalpojumiem vai kustamu
         īpašumu, ko tai šīs valsts teritorijā piegādājušas citas nodokļiem pakļautas personas, vai arī kas maksāti par preču ievešanu
         valstī, ciktāl šīs preces un pakalpojumus lieto Direktīvas 77/388/EEK 17. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā minētajos darījumos
         un 1. panta b) apakšpunktā minēto pakalpojumu sniegšanā.”

      5       Attiecībā uz vietas, kas apliekama ar nodokli, noteikšanu Sestās direktīvas 9. pantā paredzēts:
      “1. Par pakalpojuma sniegšanas vietu uzskata vietu, kur piegādātājs ir dibinājis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde
         [pārstāvniecība], no kuras sniedz pakalpojumu, vai, ja nav šāda uzņēmuma vai pastāvīgas iestādes [pārstāvniecības], tā pastāvīgās
         adreses vietu vai vietu, kur tas parasti rezidē.

      2. Tomēr:
      a)      ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšanas vieta, ieskaitot nekustamā īpašuma aģentu un ekspertu pakalpojumus, kā
         arī būvdarbu sagatavošanas un koordinācijas pakalpojumus, piemēram, arhitektu un būvdarbu uzraudzības uzņēmumu pakalpojumus,
         ir vieta, kur atrodas īpašums;

      b)      [..]
      c)       tādu pakalpojumu sniegšanas vieta, kas saistīti ar:
      –       kultūras, mākslas, sporta, zinātnes, izglītības, izklaides vai tamlīdzīgiem pasākumiem, ieskaitot šādu pasākumu rīkotāju darbību
         un attiecīgā gadījumā papildpakalpojumu sniegšanu,

      [..]
      ir vieta, kur fiziski veic šos pakalpojumus;
      [..].”
      Valsts tiesības
      6       Code général des impôts (Vispārējais nodokļu kodekss, turpmāk tekstā – “CGI”) 259. A pants, kas tajā iekļauts ar 1978. gada 29. decembra likuma Nr. 78‑1240 par finanšu grozījumiem 1978. gadam (1978. gada
         30. decembra JORF, 4385. lpp.) 28. pantu, lai transponētu valsts tiesībās Sestās direktīvas 9. panta 2. punktu, nosaka:

      “Atkāpjoties no 259. panta noteikumiem, šādu pakalpojumu sniegšanas vieta ir jāuzskata par esošu Francijā:
      [..]
      4.      Šādi pakalpojumi, kad tie tiek faktiski sniegti Francijā:
      –       kultūras, mākslas, sporta, zinātnes, izglītības, izklaides pakalpojumi un papildpakalpojumi, kā arī to organizēšana.
      [..]”
      7       CGI II pielikuma 242‑0. M pants, ar kuru valsts tiesībās tika transponēts Astotās direktīvas 1. pants, nosaka:

      “1. Nodokļu maksātāji, kas reģistrēti ārvalstīs, var saņemt [PVN] atmaksu, ja par to tiem ir noteiktā kārtībā izrakstīts rēķins,
         gadījumos, kad kalendārā ceturkšņa vai kalendārā gada, uz ko attiecas atmaksas lūgums, laikā Francijā tiem nav bijusi ne galvenās
         uzņēmējdarbības vieta, ne arī pastāvīgā pārstāvniecība, kā arī, neesot iepriekš minētajam, to domicils vai parastā mītnes
         vieta, un kas tajā pašā laika periodā nav piegādājuši preces vai pakalpojumus, kas ietilpst pievienotās vērtības nodokļa piemērošanas
         jomā CGI  256., 256. A–258. B, 259.–259. C panta nozīmē.

      2. [..]”
      8       Nodokļu ģenerāldirektorāta 1985. gada 22. jūlija instrukcija 3 A‑13‑85 precizē, ka pakalpojumi, kas tiek sniegti gadatirgos,
         salonos, izstādēs un citos pasākumos, ietilpst CGI 259. A panta piemērošanas jomā un tādējādi tiek uzskatīts, ka šie pakalpojumi tiek sniegti Francijā. Turklāt Nodokļu ģenerāldirektorāta
         1999. gada 15. jūlija instrukcija 3 D‑2‑99 noteic, ka kompleksa pakalpojumu kopuma sniegšana izstādes dalībniekam gadatirgus
         vai līdzīga pasākuma kontekstā ietilpst 259. A panta 4. punkta piemērošanas jomā.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      9       Gillan Beach Ltd Nicā organizēja divas laivu izstādes, kas attiecīgi notika 1993. gada 18.–20. februārī un 25.–27. martā. Tā sniedza izstādes
         dalībniekiem vispārējus pakalpojumus, kas cita starpā ietvēra stendu uzstādīšanu un komunikāciju nodrošināšanu, apmeklētāju
         sagaidītāju nodrošināšanu un izstādīto laivu pietauvošanas vietu iznomāšanu un novērošanu.

      10     Pamatojoties uz CGI II pielikuma 242‑0. M pantu, Gillan Beach Ltd 1993. gada 25. oktobrī lūdza PVN atmaksu no to preču un pakalpojumu cenas, kurus tā bija pirkusi Francijā, lai organizētu
         iepriekš minētās laivu izstādes. Šo lūgumu nodokļu iestāde noraidīja, pamatojoties uz to, ka gadatirgu un izstāžu organizēšana,
         kuru faktiski realizē Francijā, ir pakalpojums, kas tiek uzskatīts par sniegtu Francijā saskaņā ar valsts normu, ar kuru Sestās
         direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmais ievilkums tika transponēts valsts tiesībās. Šī iestāde tādējādi uzskatīja,
         ka nosacījumi, lai saskaņā ar Astoto direktīvu tiktu atmaksāts PVN, pamata prāvā nebija izpildīti.

      11     Tribunal administratif de Paris (Parīzes Administratīvā tiesa), kurā Gillan Beach Ltd cēla prasību, nosprieda, ka PVN, par kuru ir strīds pamata prāvā, šai sabiedrībai ir jāatmaksā. Pēc tam, kad šis spriedums
         tika apstiprināts ar Cour administrative d’appel de Paris (Parīzes Administratīvā apelācijas tiesa) spriedumu, ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministrs iesniedza kasācijas sūdzību
         Conseil d’État (Valsts padome).

      12     Ievērojot, ka strīda atrisināšanai ir vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija, Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai kopējais pakalpojums, ko organizētājs sniedz gadatirgus vai salona dalībniekiem, ietilpst Sestās direktīvas 9. panta
         2. punkta c) apakšpunkta pirmā ievilkuma piemērošanas jomā [..], šīs direktīvas 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta piemērošanas
         jomā vai kādā citā pakalpojumu sniegšanas kategorijā, kas minēta šī 9. panta 2. punktā?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      13     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Sestās direktīvas 9. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas
         ļauj iekļaut kopējo pakalpojumu, ko sniedz organizētājs dalībniekiem gadatirgū vai izstādē, vienā no pakalpojumu kategorijām,
         kas ir minētas šajā pantā.

      14     Šajā sakarā jāatgādina, ka Sestās direktīvas 9. pantā ietvertas normas, kas nosaka pakalpojumu sniegšanas nodokļu piesaistes
         vietu. Tā kā šī panta 1. punkts šajā sakarā sniedz vispārīga rakstura regulējumu, tā paša panta 2. punkts norāda uz virkni
         specifisku nodokļu piesaistes nosacījumu. Šo noteikumu mērķis ir izvairīties, no vienas puses, no konfliktiem kompetences
         jomā, kas var novest pie dubultas aplikšanas ar nodokļiem, un, no otras puses, ienākumu neaplikšanas ar nodokļiem vispār (skat.
         1985. gada 4. jūlija spriedumu lietā 168/84 Berkholz, Recueil, 2251. lpp., 14. punkts; 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑327/94 Dudda, Recueil, I‑4595. lpp., 20. punkts; 1997. gada 6. marta spriedumu lietā C‑167/95 Linthorst, Pouwels en Scheres, Recueil, I‑1195. lpp., 10. punkts, un 2005. gada 12. maija spriedumu lietā C‑452/03 RAL (Channel Islands) u.c., Krājums, I‑3947. lpp., 23. punkts).

      15     Jāatgādina arī, ka par Sestās direktīvas 9. panta 1. un 2. punkta savstarpējo saistību Tiesa jau ir nospriedusi, ka 1. punkts
         nekādā mērā nav pārāks par šī paša noteikuma 2. punktu. Katrā konkrētajā gadījumā jājautā, vai attiecīgo situāciju reglamentē
         kāds no 9. panta 2. punktā minētajiem nosacījumiem; ja nē, tad jāvadās no 1. punkta nosacījumiem (iepriekš minētie spriedumi
         lietā Dudda, 21. punkts; lietā Linthorst, Pouwels en Scheres, 11. punkts, un lietā RAL (Channel Islands) u.c., 24. punkts).

      16     Tādēļ ir jānosaka 9. panta 2. punkta piemērošanas joma, ņemot vērā tā mērķi, kas ir izklāstīts Sestās direktīvas septītajā
         apsvērumā:

      “[..] tā kā tās vietas noteikšana, kur veikti darījumi, par kuriem uzliek nodokļus, bijusi saistīta ar konfliktiem par dalībvalstu
         jurisdikciju, jo īpaši attiecībā uz preču piegādi montāžai un pakalpojumu sniegšanu; [..] kaut arī vietu, kur sniedz pakalpojumus,
         principā vajadzētu noteikt kā vietu, kura personai, kura tos sniedz, ir galvenā darbības vieta, šī vieta jānosaka tās personas
         valstī, kurai sniedz pakalpojumus, jo īpaši attiecībā uz noteiktiem pakalpojumiem, ko cits citam snieguši nodokļu maksātāji,
         ja šo pakalpojumu izmaksas ir iekļautas preču cenā”.

      17     Tādējādi Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta vispārējais mērķis ir izveidot speciālu sistēmu pakalpojumiem, kas tiek sniegti
         starp nodokļu maksātājiem, gadījumos, kad maksa par pakalpojumiem ir iekļauta preču cenā.

      18     Līdzīgs mērķis ir arī Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmajam ievilkumam, kas noteic, ka pakalpojumu
         sniegšanas vieta, kas it īpaši attiecas uz mākslas, sporta un atpūtas pasākumiem, kā arī papildpakalpojumiem, ir vieta, kur
         šie pakalpojumi tiek faktiski veikti. Kopienu likumdevējs uzskatīja, ka tiktāl, ciktāl pakalpojumu sniedzējs sniedz savus
         pakalpojumus valstī, kurā tie tiek faktiski veikti, un pasākuma organizētājs iekasē PVN, ko maksā gala patērētājs, PVN, kas
         tiek iekasēts, pamatojoties uz visiem šiem pakalpojumiem, maksa par kuriem ir iekļauta cenā par visu pakalpojumu, ko ir samaksājis
         patērētājs, ir jāmaksā šai valstij un nevis valstij, kurā pakalpojumu sniedzējs ir nodibinājis savu ekonomiskās darbības vietu
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dudda, 24. punkts).

      19     Attiecībā uz kritērijiem, atbilstoši kuriem noteikts pakalpojums ir jāuzskata par ietilpstošu Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta
         c) apakšpunkta pirmā ievilkuma piemērošanas jomā, nekāds īpašs mākslas vai sporta līmenis netiek prasīts, un šī noteikuma
         piemērošanas jomā ietilpst ne tikai mākslas, sporta un izklaides pasākumu pakalpojumi, bet arī pakalpojumi, kas vienkārši
         attiecas uz līdzīgiem pasākumiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dudda, 25. punkts).

      20     Ir svarīgi atgādināt, ka Sestās direktīvas 9. panta 2. punkts ir kolīziju norma, kas nosaka vietu, kur pakalpojumi tiek aplikti
         ar nodokli, un tā rezultātā ierobežo dalībvalstu kompetenci. No tā izriet, ka “līdzīgas darbības” jēdziens ir Kopienu tiesību
         jēdziens, kas ir vienveidīgi jāinterpretē, lai izvairītos no dubultas aplikšanas ar nodokli vai no neaplikšanas ar nodokli
         (šajā sakarā skat. 1993. gada 17. novembra spriedumu lietā Komisija/Francija C‑68/92, Recueil, I‑5881. lpp., 14. punkts).

      21     Interpretējot kādu Kopienu tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās noteikumi, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu,
         pie kura pieder šī norma, sasniedzamie mērķi (skat. it īpaši 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑17/03 VEMW u.c., Krājums, I‑4983. lpp., 41. punkts).

      22     Ņemot vērā šī sprieduma 18. punktā minēto Kopienu likumdevēja mērķi noteikt ar nodokli apliekamo darbību vietu dalībvalstī,
         kuras teritorijā pakalpojumi tiek fiziski realizēti, neatkarīgi no tā, kurā vietā ir personas, kas sniedz pakalpojumus, juridiskā
         adrese, darbība ir jāuzskata par līdzīgu Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmā ievilkuma nozīmē tad, ja
         tā ietver iezīmes, kas ir arī citās darbību kategorijās, kas ir uzskaitītas šajā noteikumā un kas, ņemot vērā šo mērķi, attaisno,
         ka šīs darbības ietilpst šī noteikuma piemērošanas jomā.

      23     Šajā ziņā ir jākonstatē, kā to ir izdarījusi Francijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija, ka kopējās iezīmes, kas ir vairākās
         pakalpojumu kategorijās, kuras paredz Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmais ievilkums, izriet no attiecīgo
         pakalpojumu sarežģītās būtības, kas ietver vairākus pakalpojumus, kā arī no tā, ka šie pakalpojumi parasti tiek sniegti vairākiem
         saņēmējiem, proti, visām personām, kuras ar dažādiem mērķiem piedalās kultūras, mākslas, sporta, zinātnes, izglītības vai
         izklaides pasākumos.

      24     Šo dažādo pakalpojumu kategoriju kopīgā iezīme ir tā, ka šie pakalpojumi parasti tiek sniegti viena pasākuma ietvaros, un
         vietu, kur šie pakalpojumi tiek fiziski veikti, principā ir viegli noteikt, jo šie pasākumi notiek noteiktā vietā.

      25     Izstāde vai gadatirgus, lai arī kāda būtu to būtība, paredz sniegt vairākiem saņēmējiem principā vienā vietā un vienā laikā
         dažādus kompleksus pakalpojumus ar mērķi sniegt informāciju, preces vai pasākumus tādā veidā, kas varētu tos popularizēt apmeklētāju
         vidū. Šajos apstākļos izstāde vai gadatirgus ir jāuzskata par ietilpstošu līdzīgo darbību jomā, ko paredz Sestās direktīvas
         9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmais ievilkums.

      26     Pakalpojumu sniegšana, kas attiecas uz darbībām, kas ir uzskaitītas Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmajā
         ievilkumā, ietver pakalpojumus, ko sniedz šādu darbību un šīm darbībām pielīdzināmu darbību organizētāji.

      27     No tā izriet, ka kopējais pakalpojums, ko izstādes dalībniekiem ir sniedzis gadatirgus vai izstādes organizētājs, tādēļ ir
         jāuzskata par vienu no pakalpojumiem, kas ir uzskaitīti Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmajā ievilkumā.

      28     Ņemot vērā šīs normas interpretāciju, kas sniegta šī sprieduma 25. punktā, kas ir pietiekama, lai noteiktu vietu, kur attiecīgais
         pakalpojums pamata prāvā tika sniegts, nav jāspriež par to, vai šis pakalpojums varētu ietilpt arī kāda citā pakalpojumu kategorijā,
         kas ir minēta Sestās direktīvas 9. panta 2. punktā.

      29     Tādēļ uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmais ievilkums ir jāinterpretē
         tādējādi, ka kopējais pakalpojums, ko organizētājs sniedz gadatirgus vai izstādes dalībniekiem, ietilpst to pakalpojumu kategorijā,
         ko paredz šī norma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      30     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
      9. panta 2. punkta c) apakšpunkta pirmais ievilkums Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami
            dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze ir
            jāinterpretē tādējādi, ka kopējais pakalpojums, ko organizētājs sniedz gadatirgus vai izstādes dalībniekiem, ietilpst to pakalpojumu
            kategorijā, ko paredz šī norma.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta) 2010. gada 2.martā. # Frantisek Doktor pret Eiropas Savienības Padomi. # Apelācija - Civildienesta lietas - Ierēdņi - Pieņemšana darbā. # Lieta T-248/08 P.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1970. gada 28. maijā. # Denise Richez-Parise un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas 19, 20, 25 un 30-69.