Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums, 2015. gada 15. decembris.#Nicole Clarke u.c. pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Civildienests – Pagaidu darbinieki – ITSB personāls – Uz noteiktu laiku noslēgts līgums, kurā ir ietverts noteikums par līguma izbeigšanu – Noteikums, saskaņā ar kuru līgums tiek izbeigts, ja darbinieks netiek iekļauts konkursa rezerves sarakstā – Noteikuma par darba līguma izbeigšanu spēkā stāšanās diena – Atklātie konkursi ITSB/AD/01/13 un ITSB/AST/02/13.#Apvienotās lietas F-101/14 līdz F-103/14.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 24.martā.#Kaimer GmbH & Co. Holding KG un citi pret Eiropas Komisiju.#Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Vara un vara sakausējumu savienotājelementu nozare - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Tiesības uz aizstāvību - Līdzdalība pārkāpumā - Pārkāpuma ilgums - Naudas sodi - Atbildību mīkstinoši apstākļi - Samērīgums - Vienlīdzīga attieksme.#Lieta T-379/06.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 24. marta spriedums – Kaimer u.c./Komisija
      (lieta T‑379/06)
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Vara un vara sakausējumu savienotājelementu nozare – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Tiesības uz aizstāvību – Līdzdalība pārkāpumā – Pārkāpuma ilgums – Naudas sodi – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Samērīgums – Vienlīdzīga attieksme
      1.                     Konkurence – Administratīvais process – Tiesību uz aizstāvību ievērošana – Piekļuve lietas materiāliem – Piemērojamība – Apsūdzoša
            dokumenta nepaziņošana – Sekas, kas atšķiras atkarībā no dokumenta nozīmes saistībā ar Komisijas pierādīšanas pienākumu (sal.
            ar 30.–32. punktu)
      2.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Pierādījumi – Komisijas izraudzīto pierādījumu nepieciešamā precizitātes pakāpe (EKL
            81. panta 1. punkts) (sal. ar 47.–49. punktu)
      3.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi starp uzņēmumiem – Pierādījumi – Apsūdzētā uzņēmuma paziņojums, ko apstrīdējuši
            pārējie tās pašas aizliegtās vienošanās dalībnieki uzņēmumi – Pierādījuma spēks – Novērtēšana (EKL 81. panta 1. punkts) (sal.
            ar 50. punktu)
      4.                     Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Komisijas pienākums pierādīt pārkāpumu
            un tā ilgumu – Pierādīšanas pienākuma apjoms (EKL 81. panta 1. punkts) (sal. ar 51. punktu)
      5.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Uzņēmuma līdzdalība pret konkurenci vērstās iniciatīvās – Bez publiskas norobežošanās
            klusējot izteikta apstiprinājuma pietiekamība, lai uzņēmumu sauktu pie atbildības (EKL 81. panta 1. punkts) (sal. ar 86.–88. punktu)
      6.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Uzņēmuma pasīva vērotāja
            vai sekotāja loma – Vērtējuma kritēriji (Komisijas Paziņojums 98/C 9/03) (sal. ar 98. un 99. punktu)
      Priekšmets

               Prasība daļēji atcelt Komisijas 2006. gada 20. septembra Lēmumu C(2006) 4180 par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas
                  procedūru (Lieta COMP/F‑1/38.121 – Savienojumi [Savienotājelementi]), kā arī, pakārtoti, prasība samazināt prasītājām minētajā
                  lēmumā uzliktā naudas soda apmēru

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Komisijas 2006. gada 20. septembra Lēmuma C(2006) 4180 par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru
                     (Lieta COMP/F‑1/38.121 – Savienojumi [Savienotājelementi]) 1. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Kaimer GmbH & Co. Holding KG
                     un Sanha Kaimer GmbH & Co. KG līdzdalību pārkāpumā laika posmā no 1996. gada 30. jūlija līdz 1997. gada 31. jūlijam un Sanha
                     Italia Srl līdzdalību pārkāpumā laika posmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 14. jūlijam;

                  2)

                  	noteikt Kaimer naudas sodu EUR 7,15 miljonu apmērā, par kura samaksu tā ir solidāri atbildīga ar Sanha Kaimer EUR 7,15 miljonu
                     apmērā un ar Sanha Italia – EUR 6,325 miljonu apmērā;

                  3)

                  	pārējā daļā prasību noraidīt;

                  4)

                  	Kaimer, Sanha Kaimer un Sanha Italia sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas un atlīdzina pusi Eiropas Komisijas tiesāšanās
                     izdevumu;

                  5)

                  	Komisija sedz pusi savu tiesāšanās izdevumu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1995. gada 14. septembrī. # Īrija pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF Kontu dzēšana/ Grāmatojumu noskaidrošana. # Lieta C-49/94.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 15.novembrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Austrijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - EKL 28. - 30. pants - Preču brīva aprite - Regulas (EEK) Nr. 881/92 1. un 3. pants - Regulas (EEK) Nr. 3118/93 1. un 6. pants - Transports - Sektorāls kravas automašīnu, kas smagākas par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, kustības aizliegums - Gaisa kvalitāte - Veselības un vides aizsardzība - Samērīguma princips.#Lieta C-320/03.

text:
      Lieta C‑320/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Austrijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28.–30. pants – Preču brīva aprite – Regulas (EEK) Nr. 881/92 1. un 3. pants – Regulas (EEK) Nr. 3118/93 1. un 6. pants – Transports – Sektorāls kravas automašīnu, kas smagākas par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, kustības aizliegums – Gaisa kvalitāte – Veselības un vides aizsardzība – Samērīguma princips
      Ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumi, sniegti 2005. gada 14. jūlijā

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 15. novembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Preču brīva aprite — Kvantitatīvie ierobežojumi — Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību — Sektorāls kravas automašīnu, kas smagākas
            par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, kustības aizliegums — Nepieļaujamība — Pamatojums — Vides aizsardzība
      (EKL 28. un 29. pants)
      Dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. un 29. pants, ja tā, lai attiecīgajā zonā nodrošinātu gaisa
         kvalitāti, pieņem noteikumus, ar ko aizliedz kravas automašīnu, kas smagākas par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, kustību
         pa pirmās nozīmes autoceļa posmu, kas ir viens no galvenajiem savienojumiem pa sauszemi atsevišķu dalībvalstu starpā.

      Šāds aizliegums ir šķērslis preču brīvai apritei un it īpaši to brīvam tranzītam un tādējādi ir uzskatāms par pasākumu ar
         kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas nav saderīgs ar Kopienu tiesībās noteiktajiem pienākumiem, kas
         izriet no EKL 28. un 29. panta, ja šo pasākumu objektīvi nevar pamatot.

      Savukārt šādi noteikumi nav pamatojami ar obligātām prasībām, kas attiecas uz vides aizsardzību, ja nav pierādīts, ka sasniedzamo
         mērķi nevar īstenot ar citu, brīvu apriti mazāk ierobežojošu pasākumu palīdzību.

      (sal. ar 66., 69., 71., 87., 89. un 95. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 15. novembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 28.–30. pants – Preču brīva aprite – Regulas (EEK) Nr. 881/92 1. un 3. pants – Regulas (EEK) Nr. 3118/93 1. un 6. pants – Transports – Sektorāls kravas automašīnu, kas smagākas par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, kustības aizliegums – Gaisa kvalitāte – Veselības un vides aizsardzība – Samērīguma princips
      Lieta C–320/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 24. jūlijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Šmite [C. Schmidt] kā arī V. Vilss [W. Wils] un G. Brauns [G. Braun], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      ko atbalsta:
      Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv V. D. Plesings [W.–D. Plessing] un A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāvji, kam palīdz T. Lībigs [T. Lübbig], Rechtsanwalt,

      Itālijas Republika, ko pārstāv I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāve,

      personas, kas iestājušās lietā,
      pret
      Austrijas Republiku, ko pārstāv E. Rīdls [E. Riedl] un H. Dosi [H. Dossi], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas] un K. Šīmans [K. Schiemann], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] un E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 24. maijā,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 14. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesai atzīt, ka Austrijas Republika, Tiroles 2003. gada 27. maija
         ministru prezidenta noteikumu, ar ko uz autoceļa A 12 Innas ielejā ierobežo kustību (sektorālais kustības aizliegums) [Verordnung des Landeshauptmanns von Tirol, mit der auf der A 12 Inntalautobahn verkehrsbeschränkende Maßnahmen erlassen werden
            (sektorales Fahrverbot)] (BGBl. II, 279/2003; turpmāk tekstā – “strīdīgie noteikumi”), pieņemšanas rezultātā aizliedzot kravas automašīnu, kas smagākas par
         7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, kustību pa vienu no autoceļa A 12 posmiem Innas ielejā (Austrija), nav izpildījusi
         pienākumus, ko tai uzliek 1. un 3. pants Padomes 1992. gada 26. marta Regulā (EEK) Nr. 881/92 par piekļuvi Kopienas kravu
         autopārvadājumu tirgum, ja pārvadājumus veic uz dalībvalsts teritoriju vai no tās, vai arī šķērsojot vienas vai vairāku dalībvalstu
         teritoriju (OV L 95, 1. lpp.), ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 1. marta Regula Nr. 484/2002 (OV L 76, 1. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Regula Nr. 881/92”), un 1. un 6. pants Padomes 1993. gada 25. oktobra Regulā (EEK) Nr. 3118/93, ar ko paredz
         nosacījumus, saskaņā ar kuriem ārvalstu pārvadātāji dalībvalstī drīkst sniegt kravu iekšzemes autopārvadājumu pakalpojumus
         (OV L 279, 1. lpp.), ko groza Regula Nr. 484/2002 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3118/93”), kā arī EKL 28.–30. pants.

       Atbilstošās tiesību normas un fakti
       Kopienu tiesiskais regulējums par autopārvadājumu iekšējo tirgu
      2       Regula Nr. 881/92 un Regula Nr. 3118/93 regulē autotransporta kravu pārvadājumus Kopienas teritorijā.
      3       Regulas Nr. 881/92, ko atbilstoši tās 1. panta 1. punktam piemēro starptautiskajiem autotransporta kravu komercpārvadājumiem
         Kopienu teritorijā, 3. pants paredz dalībvalstu izsniegtu Kopienas atļauju pārvadātājiem, kas veic uzņēmējdarbību tās teritorijā
         un kuriem ir tiesības nodarboties ar starptautiskiem kravu pārvadājumiem.

      4       Turklāt atbilstoši Regulas Nr. 3118/93 1. panta 1. punktam:
      “Katrs autopārvadātājs, kas veic kravu komercpārvadājumus un kam ir izsniegta Kopienas atļauja, kura paredzēta Regulā (EEK)
         Nr. 881/92, ir tiesīgs saskaņā ar šajā regulā izklāstītiem nosacījumiem pagaidu kārtā sniegt iekšzemes autopārvadājumu pakalpojumus
         komerciālā nolūkā citā dalībvalstī, še turpmāk, attiecīgi “kabotāžas pārvadājumi” un “uzņēmēja dalībvalsts”, neizveidojot
         šajā valstī juridisko adresi vai struktūru.”

      5       Atbilstoši Regulas Nr. 3118/93 6. pantam kabotāžas pārvadājumu operāciju izpildē, izņemot gadījumus, kad Kopienas regulās
         paredzēts citādi, ievēro normatīvos un administratīvos aktus, kas uzņēmējā dalībvalstī ir spēkā, minētā panta 1. punktā norādītajās
         [operācijās tos] piemēro ārvalstu pārvadātājiem ar tādiem pašiem noteikumiem, kādus dalībvalsts piemēro saviem pilsoņiem,
         lai novērstu jebkādu atklātu vai apslēptu diskrimināciju attiecībā uz pilsonību vai uzņēmējdarbības veikšanas vietu.

       Kopienu direktīvas par apkārtējā gaisa kvalitātes aizsardzību
      6       Kopienu tiesiskais regulējums par apkārtējā gaisa kvalitātes aizsardzību noteikts Padomes 1996. gada 27. septembra Direktīvā 96/62/EK
         par apkārtējā gaisa kvalitātes novērtēšanu un pārvaldību (OV L 296, 55. lpp.) un Padomes 1999. gada 22. aprīļa Direktīvā 1999/30/EK
         par robežvērtību noteikšanu sēra dioksīda, slāpekļa dioksīda un slāpekļa oksīdu, makrodaļiņu un svina koncentrācijai apkārtējā
         gaisā (OV L 163, 41. lpp.), ko groza Komisijas 2001. gada 17. oktobra Lēmums 2001/744/EK (OV L 278, 35. lpp.; turpmāk tekstā
         – “Direktīva 1999/30”).

      7       Atbilstoši Direktīvas 96/62 1. pantam tās galvenais mērķis ir definēt kopējas stratēģijas pamatprincipus, lai:
      –       noteiktu un izvirzītu mērķus attiecībā uz apkārtējā gaisa kvalitāti Kopienā nolūkā nepieļaut, novērst vai samazināt piesārņojuma
         kaitējumu iedzīvotāju veselībai un videi kopumā,

      –       novērtētu apkārtējā gaisa kvalitāti dalībvalstīs pēc vienotām metodēm un kritērijiem,
      –       iegūtu objektīvu informāciju par apkārtējā gaisa kvalitāti un nodrošinātu tās pieejamību atklātībā, cita starpā izmantojot
         trauksmes sliekšņus,

      –       saglabātu gaisa kvalitāti, ja tā ir laba, un to uzlabotu citos gadījumos.
      8       Direktīvas 96/62 4. pants paredz, ka par piesārņojošām vielām, kas uzskaitītas I pielikumā, Komisija turpmāk minētajos termiņos
         iesniedz Eiropas Savienības Padomei priekšlikumus robežvērtību noteikšanai.

      9       Direktīvas 96/62 7. pants nosaka:
      “Apkārtējā gaisa kvalitātes uzlabošana
      Vispārīgas prasības
      1. Dalībvalstis veic robežvērtību ievērošanas nodrošināšanai vajadzīgos pasākumus.
      [..]
      3. Dalībvalstis izstrādā rīcības plānus, kur gadījumiem, kad pastāv robežvērtību un/vai trauksmes sliekšņu pārsniegšanas risks,
         paredz īstermiņa pasākumus šā riska un šādu notikumu varbūtējā ilguma samazināšanai. Šajos plānos katrā konkrētā gadījumā
         var paredzēt ierobežot un vajadzības gadījumos pārtraukt darbības, ieskaitot mehānisko transportlīdzekļu satiksmi, kas izraisa
         robežvērtību pārsniegšanu.”

      10     Direktīvas 96/62 8. panta 3. punkts turklāt noteic:
      “Zonās un aglomerācijās, [..] [kur vienas vai vairāku piesārņojošo vielu līmenis pārsniedz pielaides robežas summu], dalībvalstis
         veic pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek izstrādāts un īstenots plāns vai programma piesārņojuma samazināšanai līdz robežvērtībai
         noteiktā termiņā.

      Minētais plāns vai programma jānodod atklātībai, un tajā obligāti jābūt vismaz IV pielikumā uzskaitītajai informācijai.”
      11     Slāpekļa dioksīda (NO2) robežvērtība ir noteikta Direktīvā 1999/30.

      12     Atbilstoši Direktīvas 1999/30 4. pantam:
      “Slāpekļa dioksīds un slāpekļa oksīdi
      1. Dalībvalstis veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 7. pantu noteiktā slāpekļa dioksīda, atbilstošos
         gadījumos – slāpekļa oksīdu, koncentrācija apkārtējā gaisā II pielikuma I iedaļā norādītajos termiņos nepārsniedz tajā noteiktās
         robežvērtības.

      Direktīvas II pielikuma I iedaļā noteiktās pielaides piemēro saskaņā ar Direktīvas 96/62/EK 8. pantu.
      2. Slāpekļa dioksīda radītā apkārtējā gaisa piesārņojuma trauksmes slieksnis ir noteikts II pielikuma II iedaļā.”
      13     No Direktīvas 1999/30 II pielikuma I iedaļas izriet, ka attiecībā uz slāpekļa dioksīdu:
      –       stundas robežvērtība ir noteikta 200 μg/m3, ko “kalendārā gada laikā nedrīkst pārsniegt vairāk kā 18 reizes”, reizinot ar piesārņojuma izteiksmi procentos, ko pakāpeniski
         samazina līdz 2010. gada 1. janvārim;

      –       gada robežvērtība ir noteikta 40 μg/m3, to reizinot ar tādu pašu piesārņojuma izteiksmi procentos, ko pakāpeniski samazina līdz 2010. gada 1. janvārim, vai 56 μg/m3 2002. gadam.

      14     Minētajā I iedaļā vienlīdz paredzēts, ka augstākminētās robežvērtības ir jānodrošina, sākot ar 2010. gada 1. janvāri.
      15     Atbilstoši Direktīvas 1999/30 ceturtajam apsvērumam tajā noteiktās robežvērtības ir obligātās prasības un saskaņā ar EKL 176. pantu
         dalībvalstis var paturēt spēkā vai no jauna noteikt stingrākus aizsargpasākumus, proti, noteikt striktākas robežvērtības.

       Valsts tiesības un prāvas rašanās fakti
      16     Direktīva 96/62 un Direktīva 1999/30 Austrijas tiesībās tika transponēta, grozot Likumu par gaisa aizsardzību pret piesārņojumiem
         (Immissionsschutzgesetz–Luft BGBl. I, 115/1997; turpmāk tekstā – “IG‑L”).

      17     IG‑L 10. pants paredz veicamo pasākumu saraksta publicēšanu robežvērtības pārsniegšanas gadījumā. Šī likuma 11. pantā minēti principi,
         kas šajā sakarā jāievēro – tādi kā piesārņotāja–maksātāja princips un samērīguma princips. Tā paša likuma 14. pantā ietverti
         noteikumi, kas īpaši piemērojami pārvadājumu nozarē.

      18     Pēc tam, kad Tiroles iestādes konstatēja Direktīvas 1999/30 II pielikuma I iedaļā definētās slāpekļa dioksīda robežvērtības
         pārsniegšanu, tās 2002. gada 1. oktobrī uz laiku aizliedza [transporta] kustību nakts stundās lielas kravnesības automašīnām
         pa vienu no autoceļa A 12 posmiem Innas ielejā.

      19     2002. gada laikā minētajā II pielikumā noteiktā robežvērtība 56 μg/m3 atkārtoti šī autoceļa posmā tika pārsniegta kontroles punktā Fompas/Raštštetes [Vomp/Raststätte], vidējam reģistrētajam rādītājam esot 61 μg/m3.

      20     Tādējādi [transporta] kustības nakts stundās aizliegums tika pagarināts un vēlāk, sākot ar 2003. gada 1. jūniju, tika aizstāts
         ar pastāvīgu aizliegumu nakts stundās preču pārvadājumiem, ko veic lielas kravnesības automašīnas, kas smagākas par 7,5 t;
         šāds aizliegums bija spēkā visu gadu.

      21     2003. gada 27. maijā Landeshauptmann von Tirol [Tiroles zemes ministru prezidents], pamatojoties uz IG‑L, pieņēma strīdīgos noteikumus, ar ko, sākot no 2003. gada 1. augusta, uz nenoteiktu laiku pa attiecīgo autoceļa A 12 posmu
         tika aizliegta lielas kravnesības automašīnu, ar ko pārvadā noteiktas preces, kustība.

      22     Strīdīgo noteikumu 1. pantā paredzēts samazināt ar cilvēku darbībām saistītā piesārņojuma izplūdi un uzlabot gaisa kvalitāti,
         lai nodrošinātu ilgstošu cilvēku, kā arī faunas un floras veselību.

      23     Ar strīdīgo noteikumu 2. pantu tika norobežota “sanitārā zona”, kas ir 46 km gara autoceļa A 12 posms starp Kundlas [Kundl] un Ampasas [Ampass] pagastiem.

      24     Ar to pašu noteikumu 3. pantu lielas kravnesības automašīnām vai lielas kravnesības tām automašīnām ar puspiekabi, kas smagākas
         par 7,5 t, un lielas kravnesības automašīnām ar piekabi, kuru maksimāli atļautā pievienotā masa pārsniedz 7,5 t, tika aizliegts
         pārvietoties pa minēto posmu un pārvadāt šādas preces: visus Eiropas atkritumu katalogā minētos atkritumus [kas ietverti Komisijas
         2000. gada 3. maija Lēmumā 2000/532/EK, ar kuru aizstāj Lēmumu 94/3/EK, ar ko izveido atkritumu katalogu, piemērojot Padomes
         Direktīvas 75/442/EEK par atkritumiem 1. panta a) punktu, un Padomes Lēmumu 94/904/EK, ar ko izveido bīstamo atkritumu katalogu
         saskaņā ar 1. panta 4. punktu Padomes Direktīvā 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem (OV L 226, 3. lpp.), versijā, kas izriet
         no Padomes 2001. gada 23. jūlija Lēmuma 2001/573/EK, ar ko groza Lēmumu 2000/532 attiecībā uz atkritumu katalogu (OV L 203,
         18. lpp.)], labību, guļbaļķus, mizas un korķi, dzelzsrūdu un rūdu, kas nav dzelzsrūda, akmeņus, zemi, gruvešus, motorizētus
         transportlīdzekļus un piekabes vai būvniecībai paredzētu tēraudu. Aizliegums bija piemērojams nekavējoties – sākot no 2003. gada
         1. augusta – un kompetentajām iestādēm nevajadzēja papildus iejaukties.

      25     Ar strīdīgo noteikumu 4. pantu aizliegumam, kas noteikts ar 3. pantu, netika pakļautas lielas kravnesības automašīnas, kas
         ierodas vai atstāj Insbrukas pilsētas teritoriju vai Kufšteinas [Kufstein], Švacas [Schwaz] vai Insbruklandes [Innsbruck‑Land] apriņķus. Turklāt IG‑L ietvēra arī citas atkāpes: aizliegums neattiecās uz citu kategoriju automašīnām, tostarp uz automašīnām – autoceļu tīrītājām,
         atkritumu savācējām, kā arī uz lauksaimniecības un meža tehniku. Turklāt īpaša atkāpe varēja attiekties uz citu kategoriju
         automašīnām būtisku sabiedrības vai privātu interešu dēļ.

       Pirmstiesas procedūra
      26     Pēc pirmās savstarpējās korespondences apmaiņas ar Austrijas Republiku Komisija 2003. gada 25. jūnijā šai dalībvalstij nosūtīja
         brīdinājuma vēstuli un aicināja to sniegt atbildi vienas nedēļas laikā. Austrijas valdība sniedza atbildi ar 2003. gada 3. jūlija
         vēstuli.

      27     2003. gada 9. jūlijā Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu Austrijas Republikai nosūtīja argumentētu atzinumu, nosakot Austrijas
         Republikai vienas nedēļas termiņu, lai izpildītu šī atzinuma prasības. Šī dalībvalsts atbildi uz argumentēto atzinumu sniedza
         ar 2003. gada 18. jūlija vēstuli.

      28     Komisija, uzskatot, ka Austrijas Republikas atbildē uz argumentēto atzinumu sniegtie paskaidrojumi nav apmierinoši, nolēma
         celt šo prasību.

       Sektorālā kustības aizlieguma izpildes apturēšana
      29     Ar 2003. gada 30. jūlija rīkojumu lietā C‑320/03 R Komisija/Austrija (Recueil, I‑7929. lpp.) Tiesas priekšsēdētājs aizsardzības nolūkā Austrijas Republikai noteica apturēt strīdīgajos noteikumos minētā
         sektorālā kustības aizlieguma izpildi līdz rīkojuma par pagaidu noregulējumu pasludināšanai.

      30     Ar 2003. gada 2. oktobra rīkojumu lietā C‑320/03 R Komisija/Austrija (Recueil, I‑11665. lpp.) minētā kustības aizlieguma izpildes apturēšana tika pagarināta līdz 2004. gada 30. aprīlim, un ar 2004. gada
         27. aprīļa rīkojumu (C‑320/03 R, Recueil, I‑3593. lpp.) šis pagarinājums ir spēkā līdz brīdim, kad Tiesa izskatīs lietu pēc būtības.

       Par prasības pieņemamību
      31     Austrijas Republika apstrīd prasības pieņemamību ārkārtīgi īso termiņu dēļ, kas tai tika piešķirti pirmstiesas procedūras
         laikā, lai sagatavotu atbildes uz Komisijas nosūtīto brīdinājuma vēstuli un argumentēto atzinumu. Tā uzskata, ka nav ievērotas
         aizstāvības tiesības un apšauba, vai Komisijas dienesti nopietni ir pārbaudījuši Austrijas iestāžu apsvērumus šajā procedūras
         stadijā.

      32     Austrijas Republika piebilst, ka Komisijai vajadzēja piemērot procedūru, kas paredzēta Padomes 1998. gada 7. decembra Regulā (EK)
         Nr. 2679/98 par iekšējā tirgus darbību attiecībā uz brīvu preču apriti starp dalībvalstīm (OV L 337, 8. lpp.).

      33     Šajā sakarā ir jākonstatē, ka ļoti īsie termiņi, ko Komisija noteica Austrijas Republikai atbildes uz brīdinājuma vēstuli
         sniegšanai un argumentētā atzinuma izpildei, tika uzlikti ar datumu, kad stājās spēkā strīdīgie noteikumi, ko Austrijas iestādes
         bija noteikušas pašas. Otrkārt, ir skaidrs, ka tām bija zināms Komisijas viedoklis pirms pirmstiesas procedūras uzsākšanas
         un pat pirms strīdīgo noteikumu pieņemšanas, jo – kā tas izriet no lietas materiāliem – Komisija, izskatot sūdzību, ar 2003. gada
         6. maija vēstuli lūdza minētās iestādes tai iesniegt informāciju par [noteikumu] teksta redakciju tā izstrādes laikā.

      34     Šādos apstākļos Komisijai, kurai atbilstoši EKL 211. pantam ir jānodrošina, lai dalībvalstis ievēro pienākumus, ko tām uzliek
         Kopienu tiesības, nevar pārmest, ka tā ir noteikusi termiņus, ievērojot šo lietu raksturojošos apstākļus un tostarp steidzamību
         [šajā sakarā skat. 1988. gada 2. februāra spriedumu lietā 293/85 Komisija/Beļģija (Recueil, 305. lpp., 14. punkts), 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑328/96 Komisija/Austrija (Recueil, I‑7479. lpp., 34. un 51. punkts), kā arī 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑1/00 Komisija/Francija (Recueil, I‑9989. lpp., 64. un 65. punkts)].

      35     Runājot par procedūru, kas ieviesta ar Regulu Nr. 2679/98, kuras mērķis ir iespējami īsā laikā novērst šķēršļus preču brīvai
         apritei starp dalībvalstīm, kā tas noteikts šīs regulas 1. pantā, ir jākonstatē – kā to arī savu secinājumu 35. punktā norāda
         ģenerāladvokāts – šādas procedūras īstenošana nekādā gadījumā nerada iepriekšēju nosacījumu, kas Komisijai būtu jāizpilda
         pirms pirmstiesas procedūras uzsākšanas saskaņā ar EKL 226. pantu, un minētā regula nekādā mērā neierobežo kompetences, kas
         šai iestādei ar šo pantu piešķirtas (šajā sakarā skat. 2005. gada 2. jūnija spriedumu lietā C‑394/02 Komisija/Grieķija, Krājums,
         I‑4713. lpp., 27. un 28. punkts, kā arī minēto judikatūru).

      36     Tā rezultātā šī prasība ir uzskatāma par pieņemamu.
       Par lietas būtību
       Komisijas un lietā iestājušos dalībvalstu argumenti
      37     Atbilstoši Komisijas teiktajam strīdīgie noteikumi ir pretrunā ar Kopienu noteikumiem pārvadājumu pakalpojumu sniegšanas brīvības
         jomā, ko ietver Regula Nr. 881/92, kā arī Regula Nr. 3118/93, un ar tiem tiek radīti šķēršļi preču brīvai apritei, ko nodrošina
         EKL 28.–30. pants.

      38     Ar strīdīgajiem noteikumiem pasludinātais aizliegums pārsvarā skar starptautisko preču tranzītu. Faktiski šāda pasākuma skartus
         tranzīta pārvadājumus vairāk nekā 80 % gadījumu veic uzņēmumi, kas nav Austrijas uzņēmumi, kaut arī pārvadājumus, kurus neskar
         šis pasākums, veic vairāk nekā 80 % Austrijas uzņēmumu. Minētie noteikumi vismaz netiešā veidā ietver diskrimināciju, kas
         nav saderīga ar Regulu Nr. 881/92 un Regulu Nr. 3118/93, kā arī ar EKL 28.–30. pantu.

      39     Tā kā šāds pasākums ir piemērojams atšķirīgi, to nevar pamatot ar apsvērumiem, kas saistīti ar vides aizsardzību. Ja ir tiesa,
         ka Austrijas Republika strīdīgos noteikumus sliecas pamatot ar iemesliem, kas vienlaikus attiecas uz sabiedrības veselību
         un vides aizsardzību, tad ir acīmredzams tas, ka atbilstoši Komisijas un lietā iestājušos dalībvalstu teiktajam šis otrais
         mērķis ir dominējošais. Tomēr ar sabiedrības veselību saistīto apsvērumu pamatošana EKL 30. panta ietvaros ir iespējama tikai
         tad, ja attiecīgās preces tieši un patiesi apdraud personu veselību. Šis, acīmredzami, nav tāds gadījums.

      40     Pieņemot, ka Tiesa uzskata, ka strīdīgie noteikumi, lai gan piemērojami atšķirīgi, varētu būt pietiekami pamatoti ar apsvērumiem,
         kas saistīti ar vides aizsardzību, Komisija pakārtoti uzskata, ka šie noteikumi nav pamatojami, balstoties uz Direktīvu 96/62
         un Direktīvu 1999/30. Faktiski, no vienas puses, sektorālais kustības aizliegums uz nenoteiktu laiku nav pamatojams ar Direktīvas 96/62
         7. panta 3. punktu, kas attiecas tikai uz steidzamiem un termiņā noteiktiem pasākumiem. No otras puses, ja šīs direktīvas
         8. panta 3. punktā paredzētā slāpekļa dioksīda robežvērtība, kas palielināja piesārņojuma izteiksmi, 2002. gadā nepārprotami
         palielinājās, IG‑L 10. pantā ietvertais pasākumu saraksts neietvēra elementus, kas kā prasība izvirzīti Direktīvas 96/62 IV pielikuma 8. panta
         3. punktā.

      41     Lietā iestājušās dalībvalstis vienlīdz kritizē Austrijā pielietoto metodi, ar kuru tiek noteikts piesārņojuma līmenis un secināts,
         ka slāpekļa dioksīda izplūdi it īpaši rada noteikta lielas kravnesības automašīnu kategorija. Vācijas valdība it īpaši uzsver,
         ka atbilstoši Direktīvas 1999/30 II pielikuma I iedaļai gada robežvērtība cilvēku veselības aizsardzības nolūkā būs saistoša,
         tikai sākot no 2010. gada 1. janvāra. Līdz šim datumam dažādiem gadiem noteiktās robežvērtības pārsniegšana nav pamatojama
         ar tūlītējiem pasākumiem, ko veic dalībvalstis. Tās nevar tos veikt, izņemot gadījumus, kad ir pārsniegts minētās direktīvas
         2. panta 6. punktā un II pielikuma II iedaļā paredzētais “trauksmes slieksnis”, ko Austrijas Republika nav nedz norādījusi,
         nedz apgalvojusi. Otrkārt, atbilstoši Vācijas un Itālijas valdības teiktajam slāpekļa dioksīda robežvērtības pārsniegšana,
         uz ko ir balstīti strīdīgie noteikumi, netika novērtēta atbilstoši prasībām, kas izriet no Direktīvas 1999/30 V un VI pielikuma.
         Vācijas valdība vienlaikus norāda uz vairākiem metodoloģiskās norises, kas raksturo Austrijas iestāžu veikto novērtējumu,
         trūkumiem. Turklāt tā atzīmē, ka garāku apvedceļu izmantošana vairāk piesārņo atmosfēru un problēmu neatrisina.

      42     Katrā ziņā strīdīgie noteikumi nav saderīgi ar samērīguma principu.
      43     Šajā sakarā Komisija konstatē, ka atbilstoši Tiroles iestāžu apkopotajai statistikai 2002. gadā autoceļu A 12 izmantoja vidēji
         5200 lielas kravnesības automašīnas starp Verglas [Wörgl] (kas atrodas Vācijas pierobežā) un Halles [Hall] aglomerācijām (kas atrodas 10 km attālumā no Insbrukas). Tomēr strīdīgo noteikumu pieņemšanas rezultātā tika aizliegta visa
         starptautisko lielas kravnesības automašīnu, kas pārvadā šajos noteikumos uzskaitītās preces, pārvadājumu satiksme, paredzot,
         ka citu attiecīgo uzņēmēju transportlīdzekļi, kas pārvietojas pa autoceļu, brauc ar ievērojamu līkumu.

      44     Otrkārt, kaut arī strīdīgajos noteikumos preču pārvadāšanu pa autoceļiem ir paredzēts aizstāt ar dzelzceļa transportu, atbilstoši
         Komisijas un lietā iestājušos dalībvalstu teiktajam īslaicīga auto transporta uzņēmumu aizstāšana ar dzelzceļu nav reāls alternatīvs
         risinājums Brenneres [Brenner] dzelzceļa maģistrāles kapacitātes dēļ, kā arī, ņemot vērā tehniskos ierobežojumus, kavējumus un uzticamības trūkumu šim
         transporta veidam.

      45     Komisija norāda arī uz ievērojamām ekonomiska rakstura sekām, kādas radīsies ar strīdīgajiem noteikumiem pasludinātā pasākuma
         īstenošanas rezultātā – ne tikai transporta industrijā, bet arī attiecīgo preču ražotājiem, kuriem būs jāsedz augstākas transporta
         izmaksas; un Vācijas un Itālijas uzņēmumi būs pirmie, kurus skars šis pasākums. Komisija un lietā iestājušās dalībvalstis
         norāda, ka apdraudēti ir mazie un vidējie transporta uzņēmumi, no kuriem daudzi ir specializējušies noteiktu norādīto preču
         pārvadājumos.

      46     Komisija, kuru atbalsta lietā iestājušās dalībvalstis, min dažādus pasākumus, kas atbilstoši šo dalībnieku teiktajam mazāk
         traucētu preču brīvu apriti un pārvadājumu pakalpojumu sniegšanas brīvību un būtu piemēroti strīdīgajos noteikumos paredzētā
         mērķa sasniegšanai, proti:

      –       iespēju pakāpeniski ieviest dažādu EURO klašu lielas kravnesības automašīnu aizliegumu;

      –       ekopunktu sistēmas ieviešanu, ko paredz Protokols Nr. 9 par auto un dzelzceļa transportu, un kombinēto transportu Austrijā
         (turpmāk tekstā – “Protokols Nr. 9”), kas pievienots Aktam par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes
         pievienošanās nosacījumiem un Līgumu pielāgojumiem, uz kuriem balstās Eiropas Savienība (OV 1994, C 241, 21. lpp., un OV 1995,
         L 1, 1. lpp.), kur šim protokolam jau ir būtiska loma lielas kravnesības automašīnu satiksmes saskaņošanā ar prasībām, kas
         saistītas ar vides aizsardzību;

      –       lielas kravnesības automašīnu satiksmes ierobežošanu sastrēgumstundās;
      –       šo automašīnu kustības aizliegumu nakts stundās;
      –       maksas sistēmu ieviešanu atkarībā no radītā piesārņojuma daudzuma vai
      –       ātruma ierobežojumu ieviešanu.
      47     Šie dažādie pasākumi, kas vairāk atbilst principam izcelsmes vietā cīnīties pret vides piesārņojumu un piesārņotāja–maksātāja
         principam, vienlīdz attiektos uz vietējo satiksmi un samazinātu to automašīnu radīto piesārņojumu, kuras neskar strīdīgie
         noteikumi. Katrā ziņā bez novērtējuma par sekām saistībā ar slāpekļa dioksīda koncentrāciju aizliegt kustību nakts stundās
         dažus mēnešus pirms minēto strīdīgo noteikumu pieņemšanas būtu pāragri.

      48     Vācijas valdība turklāt uzsver, ka norādīto preču izvēle ir patvaļīga un netaisnīga. Atbilstoši Nīderlandes valdības teiktajam
         strīdīgie noteikumi ir attiecināmi tikai uz vienu no vairākiem attiecīgās zonas piesārņojama avotiem un ar tiem ierobežo pat
         relatīvi tīru EURO‑ 3 klases lielas kravnesības automašīnu pielietojumu. Itālijas valdība uzskata, ka ar šiem noteikumiem vienlīdz tiek pārkāptas
         ar Kopienu tiesībām nodrošinātās pārvadāšanas tiesības attiecībā uz automašīnām, kurām ir piešķirti ekopunkti.

      49     Visbeidzot, Vācijas valdība norāda, ka EKL 10. pants Austrijas Republikai pirms tik radikāla pasākuma kā sektorāls kustības
         aizliegums pieņemšanas izvirza prasību iespējami īsā laikā apspriesties ar attiecīgajām dalībvalstīm un Komisiju. Atbilstoši
         Komisijas teiktajam šāds pasākums ir jāievieš vismaz pakāpeniski, lai tā skartās nozares varētu sagatavoties šī pasākuma ieviešanas
         rezultātā radīto apstākļu maiņai.

       Austrijas Republikas argumenti
      50     Austrijas Republika uzskata, ka strīdīgie noteikumi ir saderīgi ar Kopienu tiesībām. Tie tika pieņemti, ievērojot direktīvu
         par apkārtējā gaisa kvalitāti noteikumus, it īpaši Direktīvas 96/62 7. un 8. pantu, kas transponēti Austrijas tiesiskajā kārtībā.

      51     Šī minētā direktīva saistībā ar Direktīvu 1999/30 slāpekļa dioksīda gada robežvērtības pārsniegšanas gadījumā attiecīgajai
         dalībvalstij uzliek par pienākumu rīkoties. Tostarp, un Komisija to neapstrīd, 2002. gadā robežvērtība, pārsniedzot pielaides
         normu 56 μg/m3, tika pārsniegta Fompas/Raštštetes kontrolpunktā, bet 2003. gadā, kad slāpekļa dioksīda koncentrācija apkārtējā gaisā bija
         68 μg/m3, šī robežvērtība tika ievērojami pārsniegta. Šādos apstākļos arī tika pieņemti strīdīgie noteikumi.

      52     Austrijas Republika atzīst, ka Protokols Nr. 9, ar ko reglamentē ekopunktus, skaidri paredz atkāpes no Kopienu atvasinātajām
         tiesībām. Tajā pat laikā šīs atkāpes izsmeļošā veidā ir uzskaitītas un Direktīvas 96/62 un Direktīvas 1999/30 to vidū nav.

      53     Zinātniskie pētījumi skaidri pierāda, ka slāpekļa dioksīda izplūde no lielas kravnesības automašīnām ir galvenais atmosfēras
         piesārņojuma avots zonā, uz kuru norāda strīdīgie noteikumi. Acīmredzami pastāvēja vajadzība ierobežot šo automašīnu pārvadājumu
         skaitu. Tādēļ Austrijas iestādes izvēlējās preces, attiecībā uz kurām dzelzceļa transports būtu efektīvs alternatīvs risinājums
         gan no tehniskā, gan arī no ekonomiskā viedokļa. Šajā sakarā Austrijas Republika atsaucas uz dažādu publisku un privātu, vietējo
         un ārvalstu dzelzceļa transporta uzņēmumu izdotiem dokumentiem, no kuriem izriet, ka kapacitāte ir pietiekama, lai apmierinātu
         straujo, pieņemto noteikumu dēļ radušos pieprasījumu. Vienlaikus pastāv arī alternatīvi autoceļu maršruti. Faktiski gandrīz
         pusei no lielas kravnesības automašīnu tranzīta autosatiksmei Brenneres braukšanas posmā bija iespēja izmantot citu, īsāku
         vai vismaz tādu maršrutu, kas identisks Brenneres autoceļam.

      54     Ņemot vērā šos alternatīvos risinājumus, nav pamata Komisijas paniskajam satraukumam, kas balstās uz pieņēmumu, ka visi attiecīgie
         ārvalstu lielas kravnesības automašīnu tranzīta pārvadājumi ir jānovirza vai nu uz Šveici vai arī Tauernas [Tauern] virzienā Austrijā.

      55     Austrijas Republika vienlīdz apstrīd argumentus par to, ka strīdīgie noteikumi ekonomiski ietekmē transporta nozari. Tam ir
         raksturīga strukturāli pārmērīga kapacitāte un īpaši vājas peļņas iespējas. Fakts, ka minētie noteikumi var šīs problēmas
         saasināt, nerada iemeslu atzīt tos par prettiesiskiem.

      56     Runājot par strīdīgo noteikumu iespējamo diskriminējošo raksturu, Austrijas Republika uzsver, ka kustības aizliegums vienlīdz
         skar iekšējo satiksmi un ka šajos noteikumos veiktā minēto preču izvēle bija atkarīga no iespējas viegli to pārvadāšanu novirzīt
         pa dzelzceļu.

      57     Austrijas Republika piebilst, ka apstāklis, ka uz pārvadājumiem, kuru sākumpunkts vai galamērķis ir attiecīgajā zonā, aizliegums
         neattiecas, nav uzskatāms par to pārvadātāju diskrimināciju, kuri nav Austrijas pārvadātāji. Izņēmums par labu vietējai satiksmei
         faktiski būtu raksturīgs ieviestajai sistēmai, jo šāda veida satiksmes novirzīšana pa dzelzceļu, pieņemot, ka tā norisinās
         tajā pašā zonā, radītu šķēršļus garākiem maršrutiem, kuru mērķis ir dzelzceļa gala stacijas, un tas ir pretrunā ar strīdīgo
         noteikumu mērķi.

      58     Katrā ziņā, pat ja Tiesai būtu jānospriež, ka strīdīgie notikumi ir netieši diskriminējoši, kustības aizliegums būtu pamatojams
         gan ar cilvēku veselības, gan arī ar vides aizsardzību. Austrijas Republika šajā sakarā uzsver, ka Direktīvā 96/62 un Direktīvā 1999/30
         minētās robežvērtības ir noteiktas, pamatojoties uz zinātniskiem kritērijiem, lai atbilstošā līmenī nodrošinātu ilgstošu sabiedrības
         veselības, kā arī ekosistēmu un floras aizsardzību. No tā izriet, ka nav vajadzīgs pierādīt, ka katra minēto vērtību pārsniegšana
         apdraud sabiedrības veselību vai vidi kopumā.

      59     Otrkārt, strīdīgajos noteikumos minētajam aizliegumam vienlaicīgi ir jābūt piemērotam, vajadzīgam un samērīgam ar sasniedzamo
         mērķi. Komisija neapstrīd pasākuma atbilstību – vismaz līdz replikas raksta iesniegšanai – ne arī tā vajadzību, ņemot vērā
         gada robežvērtību pārsniegumu. Savukārt Austrijas Republika apstrīd Komisijas un lietā iestājušos dalībvalstu piedāvāto alternatīvo
         risinājumu piemērotību. Aizliegt noteiktu EURO klašu automašīnu [kustību] (klase no 0 līdz 1) būtu vai nu nepietiekami, vai nesamērīgi (attiecībā uz klasi 0, 1 un 2). Šis
         minētais aizliegums skartu 50 % no lielas kravnesības automašīnu satiksmes, un ar to nekādā mērā netiktu ņemta vērā iespēja
         to novirzīt pa dzelzceļu. Austrijas Republika turklāt norāda, ka robežvērtības tika pārsniegtas, neskatoties uz ekopunktu
         sistēmas ieviešanu, un, pieņemot minētos noteikumus, tika ieviests lielas kravnesības automašīnu kustības aizliegums nakts
         stundās.

      60     Turklāt sektorāls lielas kravnesības automašīnu kustības aizliegums nav atzīstams par izolētu pasākumu, jo tika veiktas arī
         citas strukturāla rakstura darbības, kā, piemēram, dzelzceļa infrastruktūras paplašināšana un vietējā un reģionālā pasažieru
         sabiedriskā transporta uzlabošana.

      61     Visbeidzot, Austrijas Republika uzskata, ka Komisijas minētais arguments iebilduma, kas saistīts ar Regulas Nr. 881/92 un
         Regulas Nr. 3118/93 pārkāpumiem, atbalstam ir neskaidrs un pārāk neizvērsts. Precīzāk, Komisija nav paskaidrojusi iemeslus,
         kuru dēļ šīs regulas tika pārkāptas; tādējādi nav ievēroti Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētie nosacījumi.

       Tiesas vērtējums
      62     Komisijas prasība vispārīgi ir vērsta uz to, lai Tiesa atzītu, ka strīdīgie noteikumi, aizliedzot kravas automašīnām, kas
         smagākas par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, pārvietoties pa vienu no autoceļa A 12 posmiem Innas ielejā, rada šķērsli,
         kas nav saderīgs ar preču brīvu apriti, ko nodrošina ar EK līgumu, un ka tie pārkāpj Regulu Nr. 881/92 un Regulu Nr. 3118/93.
         Tādējādi šie divi iebildumi ir jāizvērtē secīgi.

      Attiecībā uz iespējamo Līguma noteikumu par preču brīvu apriti pārkāpumu
      –       Par šķēršļiem preču brīvai apritei
      63     Šajā sakarā sākotnēji ir jāatgādina, ka preču brīva aprite ir viens no Līguma pamatprincipiem (1997. gada 9. decembra spriedums
         lietā C‑265/95 Komisija/Francija, Recueil, I‑6959. lpp., 24. punkts).

      64     Tāpat EKL 3. panta, kas iekļauts Līguma pirmajā daļā ar nosaukumu “Principi”, 1. punkta c) apakšpunktā noteikts, ka, lai sasniegtu
         šī Līguma 2. punktā izvirzītos mērķus, Kopienas darbība paredz iekšējo tirgu, kurā dalībvalstis atceļ šķēršļus, t. sk. preču
         brīvai apritei. Tāpat EKL 14. panta 2. punktā paredzēts, ka “iekšējais tirgus aptver telpu bez iekšējām robežām, kurā ir nodrošināta
         preču [..] brīva aprite”, kā tas tostarp noteikts EKL 28. un 29. pantā.

      65     Šāda brīva aprite rada vispārīgu principu Kopienas iekšienē brīvi pārvadāt preces (skat. 1983. gada 16. marta spriedumu lietā
         266/81 SIOT, Recueil, 731. lpp., 16. punkts).

      66     Acīmredzot, strīdīgie noteikumi, aizliedzot lielas kravnesības automašīnām, kas smagākas par 7,5 t un kuras pārvadā noteiktu
         kategoriju preces, pārvietoties pa vienu no pirmās nozīmes autoceļa posmiem, kas ir viens no galvenajiem sauszemes ceļiem
         un savieno Dienvidvāciju ar Ziemeļitāliju, rada šķērsli preču brīvai apritei un, it īpaši, to brīvam tranzītam.

      67     Kā to atzīmē Austrijas Republika – tas, ka pastāv alternatīvi maršruti vai citi transporta veidi attiecīgo preču piegādei,
         nav pamats, lai noraidītu šķēršļa esamību. Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai kopš 1974. gada 11. jūlija sprieduma lietā 8/74
         Dassonville (Recueil, 837. lpp., 5. punkts) EKL 28. un 29. pants, to piemērojot atbilstošā kontekstā, ir saprotams kā centieni Kopienas tirdzniecībā
         izskaust visus šķēršļus, tiešos vai netiešos, esošos vai iespējamos (skat. 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑112/00
         Schmidberger, Recueil, I‑5659. lpp., 56. punkts).

      68     Tomēr nevar noliegt, ka ar strīdīgajiem noteikumiem pasludinātais kustības aizliegums, turklāt attiecīgajiem uzņēmumiem traucējot
         ļoti īsā laikā rast alternatīvu, rentablu risinājumu šajos noteikumos minēto preču pārvadāšanai, ir atzīstams par tādu, ar
         ko ierobežo iespējas [preču] apmaiņā starp Ziemeļeiropu un Ziemeļitāliju.

      69     No tā izriet, ka strīdīgie noteikumi ir uzskatāmi par pasākumu ar kvantitatīvajiem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas
         principā nav saderīgs ar Kopienu tiesībās noteiktajam pienākumam, kas izriet no EKL 28. un 29. panta, vismaz gadījumā, ja
         šo pasākumu objektīvi nevar pamatot.

      –       Par iespējamo šķēršļa pamatojumu
      70     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts pasākumus, kas var ietekmēt tirdzniecību Kopienā, var pamatot ar obligātām vides aizsardzības
         prasībām, ciktāl attiecīgie pasākumi ir samērīgi ar izvirzīto mērķi (skat. 2004. gada 14. decembra spriedumus lietā C‑463/01
         Komisija/Vācija, Krājums, I‑11705. lpp., 75. punkts, kā arī lietā C‑309/02 Radlberger Getränkegesellschaft un S. Spitz, Krājums, I‑11763. lpp., 75. punkts).

      71     Šajā gadījumā ir skaidrs, ka strīdīgie noteikumi tika pieņemti ar mērķi attiecīgajā zonā nodrošināt apkārtējā gaisa kvalitāti
         un tādējādi ir pamatojami ar iemesliem, kas saistīti ar vides aizsardzību.

      72     Šajā sakarā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka vides aizsardzība ir viens no būtiskākajiem Kopienu mērķiem (skat. 1985. gada 7. februāra
         spriedumu lietā 240/83 ADBHU, Recueil, 531. lpp., 13. punkts; 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 302/86 Komisija/Dānija, Recueil, 4607. lpp., 8. punkts; 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑213/96 Outokumpu, Recueil, I‑1777. lpp., 32. punkts, un 2005. gada 13. septembra spriedumu lietā C‑176/03 Komisija/Padome, Krājums, I‑7879. lpp., 41. punkts).
         Šajā sakarā EKL 2. pants noteic, ka Kopienas uzdevums ir veicināt “augstu vides kvalitātes aizsardzības un uzlabošanas pakāpi”,
         un šim nolūkam EKL 3. panta 1. punkta l) apakšpunkts ievieš “vides politiku”.

      73     Turklāt saskaņā ar EKL 6. pantu, “nosakot un īstenojot Kopienas politiku un darbības, tajās jāparedz visas aizsardzības prasības,
         lai veicinātu noturīgu attīstību” – noteikums, ar ko pasludina, ka šim mērķim ir visaptveroša un fundamentāla nozīme (skat.
         iepriekšminēto spriedumu Komisija/Padome, 42. punkts).

      74     Otrkārt, ir svarīgi atzīmēt, ka it īpaši attiecībā uz apkārtējā gaisa kvalitātes aizsardzību Direktīvas 1999/30 II pielikumā
         ir definētas robežvērtības slāpekļa dioksīdam un slāpekļa oksīdiem, lai novērtētu tā [gaisa] kvalitāti un noteiktu, kad ir
         jāpieņem preventīvs vai koriģējošs pasākums.

      75     Šajā kontekstā ar Direktīvu 96/62 ir radīta atšķirība, atbilstoši kurai vai nu pastāv “robežvērtību pārsniegšanas risks” vai
         arī tās faktiski tiek pārsniegtas.

      76     Tāpat šīs direktīvas 7. panta 3. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis “izstrādā rīcības plānus [..] šā riska samazināšanai”.
         Atbilstoši šim pašam noteikumam šajos plānos var paredzēt “ierobežot [..] darbības, ieskaitot mehānisko transportlīdzekļu
         satiksmi, kas izraisa robežvērtību pārsniegšanu”.

      77     Otrajā gadījumā, proti, kad ir skaidrs, ka viena vai vairāku piesārņojošo vielu robežvērtība pārsniedz pielaides normu, Direktīvas 96/62
         8. panta 3. punkts noteic, ka dalībvalstis “veic pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek izstrādāts un īstenots plāns vai programma
         piesārņojuma samazināšanai līdz robežvērtībai noteiktā termiņā”. Šie plāni vai programmas tiek izziņotas, un tie sevī ietver
         minētās direktīvas IV pielikumā ietverto informāciju.

      78     Tā kā Austrijas Republika atzīmē, ka uz IG‑L, ar ko valsts tiesībās transponēta Direktīva 96/62 un Direktīva 1999/30, balstītie strīdīgie noteikumi nepārprotami ir vērsti
         uz to, lai tiktu īstenots Direktīvas 96/62 7. un 8. pants, vispirms ir jāizvērtē, vai minētajiem noteikumiem tik tiešām ir
         šāds mērķis.

      79     Šajā sakarā, kaut arī metodi, ko izmanto slāpekļa dioksīda līmeņa noteikšanai apkārtējā gaisā, kritizēja Vācijas Federatīvā
         Republika un Itālijas Republika, Komisija pati neapstrīd, ka 2002. un 2003. gadā konstatētā gada robežvērtība šai piesārņojošajai
         vielai pārsniedza pielaides normu Fompas/Raštštetes kontroles punktā.

      80     Šādos apstākļos, ņemot vērā Direktīvas 96/62 8. panta 3. punktā minēto, Austrijas Republikai bija pienākums rīkoties. Skaidrs,
         ka robežvērtības slāpekļa dioksīdam atbilstoši Direktīvas 1999/30 II pielikuma I iedaļai nebija jāievēro līdz 2010. gada 1. janvārim.
         Taču tik un tā, ja tiek pārsniegtas robežvērtības, dalībvalstij nevar pārmest, ka tā ir rīkojusies atbilstoši 8. panta 3. punktam
         jau pirms šī termiņa, lai paredzētajā termiņā sekmīgi īstenotu un sasniegtu šajā direktīvā norādīto mērķi.

      81     It īpaši no Direktīvas 96/62 8. panta 3. punkta izriet, ka robežvērtību pārsniegšanas gadījumā attiecīgajai dalībvalstij ir
         jārīkojas vai jāīsteno plāns vai programma, kurai sevī jāietver šīs direktīvas IV pielikumā ietvertā informācija – tāda kā
         pārmērīga piesārņojuma lokalizācija, galvenie piesārņojuma avoti, kuru dēļ piesārņojums radies, vai arī veiktie un paredzētie
         pasākumi. Pēc definīcijas šādam plānam vai programmai sevī jāietver virkne piemērotu un konsekventu pasākumu, lai konkrētajos
         apstākļos attiecīgajā zonā samazinātu piesārņojuma līmeni.

      82     Katrā ziņā ir jākonsatē, ka IG‑L 10. pantā minētie pasākumi, šī paša likuma 11. pantā noteiktie principi un īpašie noteikumi attiecībā uz pārvadājumu nozari,
         ko sevī ietver IG‑L 14. pants, nav atzīstami par “plānu” vai “programmu” Direktīvas 96/62 8. panta 3. punkta nozīmē, jo tie nav saistīti ar konkrēto
         situāciju, kad ir pārsniegtas robežvērtības. Runājot par pašiem strīdīgajiem noteikumiem, kas pieņemti, balstoties uz iepriekš
         minētajiem IG‑L noteikumiem, pat pieņemot, ka tos var atzīt par plānu vai programmu, tie, kā to atzīmē Komisija, sevī neietver visas Direktīvas 96/62
         IV pielikumā, it īpaši šī pielikuma 7.–10. punktā paredzētās norādes.

      83     Šādos apstākļos, pat atzīstot, ka strīdīgie noteikumi ir balstīti uz Direktīvas 96/62 8. panta 3. punktu, nevar uzskatīt,
         ka ar tiem pareizi un pilnībā īsteno šos noteikumus.

      84     Tomēr iepriekš minētais secinājums nekādā gadījumā neizslēdz, ka šķērsli preču brīvai apritei, kas ir ar strīdīgajiem noteikumiem
         pasludinātais kustības aizlieguma pasākuma rezultāts, var pamatot ar vienu no sabiedrības interešu obligātajām prasībām, kas
         nostiprinājušās Tiesas judikatūrā.

      85     Lai pārbaudītu, vai šāds šķērslis ir samērīgs ar sasniedzamo leģitīmo mērķi šajā lietā, proti, vides aizsardzību, ir jānosaka,
         vai tas ir vajadzīgs un piemērots atļautā mērķa sasniegšanai.

      86     Šajā sakarā Komisija un lietā iestājušās dalībvalstis norāda, ka, vienlaicīgi pastāvot derīgiem alternatīviem līdzekļiem attiecīgo
         preču pārvadāšanai un vairākiem citiem pasākumiem – tādiem kā ātruma ierobežojumu vai ar dažādu lielas kravnesības automašīnu
         klašu saistītu maksas sistēmu ieviešana, vai ekopunktu sistēmas ieviešana, varētu samazināt slāpekļa dioksīda izplūdi līdz
         pieņemamam līmenim.

      87     Tā kā Tiesai pašai nav jāpauž sava nostāja par alternatīviem līdzekļiem – dzelzceļu vai autoceļu – lai ekonomiski pieņemamos
         apstākļos nodrošinātu strīdīgajos noteikumos minēto preču pārvadājumus, ne arī jāpārbauda, vai citi pasākumi – kombinētie
         vai nekombinētie – varēja tikt pieņemti, lai sasniegtu mērķi – samazināt piesārņojošo vielu izplūdi attiecīgajā zonā, šajā
         sakarā ir pietiekami norādīt, ka pirms tik radikāla pasākuma kā pilnīgs kustības aizliegums pa vienu no autoceļa posmiem,
         kas ir viens no svarīgākajiem satiksmes ceļiem starp dalībvalstīm, pieņemšanas Austrijas iestādēm bija rūpīgi jāizvērtē iespēja
         ieviest brīvu apriti mazāk ierobežojošus pasākumus un no tiem neizvairīties, izņemot gadījumu, kad tie nepārprotami nav piemēroti
         mērķa sasniegšanai.

      88     Precīzāk, ņemot vērā pausto mērķi novirzīt attiecīgo preču transporta plūsmu no autoceļa uz dzelzceļu, minētajām iestādēm
         pirms lēmuma pieņemšanas par strīdīgajos noteikumos pasludinātā pasākuma īstenošanu bija jānodrošina, lai dzelzceļa kapacitāte
         būtu pietiekama un piemērota šādai kustībai.

      89     Tomēr, kā to savu secinājumu 113. punktā norāda ģenerāladvokāts, šajā gadījumā nav nepārprotami pierādīts, ka Austrijas iestādes,
         izstrādājot strīdīgos noteikumus, ir pietiekami izpētījušas jautājumu par to, vai mērķi – samazināt piesārņojošo vielu izplūdi
         – var sasniegt arī ar citiem, brīvu apriti mazāk ierobežojošiem līdzekļiem un vai tik tiešām pastāvēja reāls alternatīvs risinājums
         attiecīgo preču pārvadāšanai ar citu transporta veidu palīdzību vai pa citiem autoceļu maršrutiem.

      90     Turklāt divu mēnešu pārejas perioda termiņš no strīdīgo noteikumu pieņemšanas līdz Austrijas iestāžu paredzētajam laikam sektorālā
         kustības aizlieguma īstenošanai acīmredzami nav pietiekams, lai attiecīgās ieinteresētās personas saprātīgi varētu pielāgoties
         jaunajiem apstākļiem (šajā sakarā skat. iepriekš minētos 2004. gada 14. decembra spriedumus lietā Komisija/Vācija, 79. un
         80. punkts, un lietā Radlberger Getränkegesellschaft un S. Spitz, 80. un 81. punkts).

      91     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka strīdīgos noteikumus, tiem pārkāpjot samērīguma principu, nepamato gaisa
         kvalitātes aizsardzības iemesli. Tādējādi šie noteikumi nav saderīgi ar EKL 28. un 29. pantu.

      Attiecībā uz Regulas Nr. 881/92 un Regulas Nr. 3118/93 pārkāpumu
      92     Atbilstoši Komisijas teiktajam strīdīgie noteikumi pārkāpj Regulas Nr. 881/92 1. un 3. pantu, kā arī Regulas Nr. 3118/93 1. un
         6. pantu.

      93     Šajā sakarā ir pietiekami konstatēt, ka ne savā prasības pieteikumā, ne replikas rakstā, ne arī tiesas sēdē Komisija nav minējusi
         īpašus argumentus šī iebilduma pamatošanai.

      94     Tā rezultātā šis iebildums ir jānoraida.
      95     Ņemot vērā visu iepriekš teikto, ir jākonstatē, ka Austrijas Republika, strīdīgo noteikumu pieņemšanas rezultātā aizliedzot
         automašīnu, kas smagākas par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, kustību pa vienu no autoceļa A 12 posmiem Innas ielejā,
         nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. un 29. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      96     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Austrijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Austrijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar tā paša panta 4. punktu dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Austrijas Republika, Tiroles ministru prezidenta 2003. gada 27. maijā izdoto noteikumu, ar ko Innas ielejā ierobežo pārvadājumus
            pa autoceļu A 12 (sektorāls kustības aizliegums) [Verordnung des Landeshauptmanns von Tirol, mit der auf der A 12 Inntalautobahn verkehrsbeschränkende Maßnahmen erlassen werden
               (sektorales Fahrverbot)], pieņemšanas rezultātā aizliedzot automašīnu, kas smagākas par 7,5 t un kas pārvadā noteiktas preces, kustību pa vienu no
            autoceļa A 12 posmiem Innas ielejā, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. un 29. pants;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt;
      3)      Austrijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      4)      Vācijas Federatīvā Republika, Itālijas Republika un Nīderlandes Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2007. gada 16.maijā. # Gruppo La Perla SpA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Anulēšanas process - Kopienas vārdiska preču zīme " NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC" - Valsts agrākas grafiskas un vārdiskas preču zīmes "la PERLA" un "LA PERLA PARFUMS" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Regulas (EK) Nr. 40/94 52. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts. # Lieta T-137/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2007. gada 16. maija spriedums – La Perla/ITSB – Worldgem Brands (“NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC”)
      (lieta T‑137/05)
      Kopienas preču zīme – Spēkā neesamības pasludināšanas process – Kopienas vārdiska preču zīme “NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC” – Valsts agrākas grafiskas un vārdiskas preču zīmes “la PERLA” un “LA PERLA PARFUMS” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Regulas (EK) Nr. 40/94 52. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Identiskas vai līdzīgas agrākas preču zīmes, kam ir reputācija, īpašnieka iebildumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts)
         (sal. ar 51. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 25. janvāra lēmumu (lieta R 537/2004‑1) attiecībā uz spēkā neesamības
                  pasludināšanas procesu starp

               Gruppo La Perla SpA
               un
               Worldgem Brands
                –
               Gestão e Investimentos Lda
            Informācija par lietu

               Reģistrētā Kopienas preču zīme, kuru lūdz atzīt par spēkā neesošu:

               vārdiska preču zīme “NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 14. klasē, – reģistrācijas pieteikums
                  Nr. 713446

               Kopienas preču zīmes īpašniece:

               Worldgem Brands – Gestão e Investimentos Lda, iepriekšējais nosaukums: Cielo Brands – Gestão e Investimentos Lda

               Lietas dalībniece, kas iesniegusi lūgumu par spēkā neesamības atzīšanu:

               Gruppo La Perla SpA

               Lūguma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējai piederošās preču zīmes:

               Itālijas preču zīmes:
               “la PERLA”, kas attiecas uz precēm, kuras ietilpst 25. klasē, – grafiska preču zīme Nr. 769526;
               “LA PERLA PARFUMS”, kas attiecas uz precēm, kuras ietilpst 3. klasē, – vārdiska preču zīme Nr. 776082;
               “la PERLA”, kas attiecas uz precēm, kuras ietilpst 3., 9., 14., 16., 18., 24., 25. un 35. klasē, – grafiska preču zīme Nr. 804992;
               “la PERLA”, kas attiecas uz precēm, kuras ietilpst 3. klasē, – grafiska preču zīme Nr. GE 2000 C 000181

               Anulēšanas nodaļas lēmums:

               apmierināt lūgumu par spēkā neesamības atzīšanu un atzīt Kopienas preču zīmi par spēkā neesošu

               Apelāciju padomes lēmums:

               apmierināt apelācijas sūdzību un atcelt Anulēšanas nodaļas lēmumu

      Rezolutīvā daļa:

                  atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 25. janvāra
                     lēmumu lietā R 537/2004‑1;

                  persona, kas iestājusies lietā, sedz savus un atlīdzina vienu trešdaļu prasītājas tiesāšanās izdevumu;

                  prasītāja sedz divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu;

                  ITSB sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.


Tiesas spriedums 1995. gada 19. septembrī. # Antonio Marinari pret Lloyds Bank plc un Zubaidi Trading Company. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte suprema di Cassazione - Itālija. # Briseles Konvencija. # Lieta C-364/93.


Tiesas spriedums 1976. gada 20. maijā. # Adriaan de Peijper, directeur de la société Centrafarm BV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Kantongerecht Rotterdam - Nīderlande. # Lieta 104-75.


title: Tiesas (otrā palāta) 2012. gada 26. janvāra spriedums.#Minister Finansów pret Kraft Foods Polska SA.#Naczelny Sąd Administracyjny lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Nodokļi – PVN – Direktīva 2006/112/EK – 90. panta 1. punkts – Cenas samazināšana pēc darījuma izpildes – Valsts tiesiskais regulējums, kurā nodokļa bāzes samazināšanai ir paredzēts nosacījums, ka preču vai pakalpojuma piegādātājam ir preču vai pakalpojumu saņēmēja izdots apstiprinājums par rēķina labojumu saņemšanu – PVN neitralitātes princips – Samērīguma princips.#Lieta C‑588/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2012. gada 26. janvārī (
            *1
         )
      “Nodokļi — PVN — Direktīva 2006/112/EK — 90. panta 1. punkts — Cenas samazināšana pēc darījuma izpildes — Valsts tiesiskais regulējums, kurā nodokļa bāzes samazināšanai ir paredzēts nosacījums, ka preču vai pakalpojuma piegādātājam ir preču vai pakalpojumu saņēmēja izdots apstiprinājums par rēķina labojumu saņemšanu — PVN neitralitātes princips — Samērīguma princips”
      Lieta C-588/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Naczelny Sąd Administracyjny (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 16. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 14. decembrī, tiesvedībā

            Minister Finansów

      pret

            Kraft Foods Polska SA.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre K. Štranca-Slavičeka [K. Sztranc-Sławiczek],
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 15. novembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Minister Finansów vārdā – J. Kvasņickis [J. Kwaśnicki], juriskonsults,

               —

                  Kraft Foods Polska SA vārdā – P. Žurovskis [P. Żurowski], nodokļu konsultants, un A. Smoļiņska-Višņoha [A. Smolińska-Wiśnioch], adwokat,

               —

               Polijas valdības vārdā – A. Kraiņska [A. Kraińska] un A. Kramarčiks [A. Kramarczyk], kā arī M. Špunars [M. Szpunar], pārstāvji,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – K. Hermane [K. Herrmann] un L. Losano Palasiosa [L. Lozano Palacios], pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 90. panta 1. punkta, kā arī pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) neitralitātes un samērīguma principa interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Minister Finansów (Polijas finanšu ministrs) un Kraft Foods Polska SA (turpmāk tekstā – “KFP”) par individuālu paziņojumu, kurš adresēts KFP un kurā ir konstatēta nodokļa bāzes samazināšanas, pamatojoties uz labotā rēķina datumu, kas adresēts līgumslēdzējai pusei, nelikumība atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam, kā arī maksājamā PVN summa, ja PVN deklarācijas iesniegšanas dienā KFP rīcībā nav bijis šīs līgumslēdzējas puses izdots apliecinājums par minēto rēķina labojumu saņemšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

               3

               PVN direktīvas 1. panta 2. punktā ir noteikts, ka “kopējās PVN sistēmas princips ir piemērot precēm un pakalpojumiem vispārēju nodokli par patēriņu, kas būtu tieši proporcionāls preču un pakalpojumu cenai neatkarīgi no to darījumu skaita, kas veikti ražošanas un izplatīšanas procesā pirms stadijas, kurā uzliek nodokli”.

               4

               Atbilstoši šīs direktīvas 73. pantam “preču piegādei un pakalpojumu sniegšanai, uz ko neattiecas 74. līdz 77. pants, summa, kurai uzliek nodokli [nodokļa bāze], ir visa summa, kas veido atlīdzību, kuru piegādātājs vai pakalpojumu sniedzējs par šiem darījumiem ir saņēmis vai saņems no pircēja, pakalpojumu saņēmēja vai trešās personas, tostarp subsīdijas, kas tieši saistītas ar šo darījumu cenām”.

               5

               Minētās direktīvas 79. pantā ir paredzēts:
               “Summā, kurai uzliek nodokli, [nodokļa bāzē] neietver šādas sastāvdaļas:

                        a)

                        cenu samazinājumus atlaižu veidā par pirmstermiņa samaksu;

                        b)

                        cenu atlaides un rabatus, ko piešķir pircējam vai pakalpojumu saņēmējam un ko tas iegūst darījuma veikšanas laikā;

                        c)

                        summas, ko nodokļa maksātājs saņēmis no pircēja vai pakalpojumu saņēmēja kā tādu izmaksu atmaksāšanu, kuras veiktas pircēja vai pakalpojumu saņēmēja vārdā un interesēs un kuras iegrāmatotas šā nodokļa maksātāja pagaidu kontā.

                  Nodokļa maksātājs pamato pirmās daļas c) punktā minēto izmaksu faktisko summu, un tas nedrīkst atskaitīt PVN, kas varētu būt iekasēts.”

               6

               Saskaņā ar PVN direktīvas 90. panta 1. punktu “anulēšanas, atteikuma vai pilnīgas vai daļējas nemaksāšanas gadījumā, vai arī ja cenu samazina pēc tam, kad notikusi piegāde, saskaņā ar dalībvalstu paredzētajiem noteikumiem attiecīgi samazina summu, kurai uzliek nodokli”.

               7

               Šīs direktīvas 273. pantā ir noteikts:
               “Dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu, saskaņā ar prasību par vienādu režīmu iekšzemes darījumiem un darījumiem starp dalībvalstīm, ko veic nodokļa maksātāji, ar noteikumu, ka šādi pienākumi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada formalitātes, šķērsojot robežas.
               Pirmajā daļā paredzēto izvēles iespēju nevar izmantot tam, lai noteiktu citus ar rēķinu sagatavošanu saistītus pienākumus papildus tiem, kas noteikti 3. nodaļā.”

               8

               Atbilstoši PVN direktīvas 183. pantam:
               “Ja kādam taksācijas periodam atskaitīšanas summa pārsniedz maksājamo PVN, dalībvalstis var saskaņā ar pašu pieņemtiem noteikumiem vai nu pārnest pārpalikumu uz nākamo periodu, vai arī veikt atmaksāšanu.
               Tomēr dalībvalstis var atteikties veikt pārnešanu vai atmaksāšanu, ja pārpalikuma summa ir nenozīmīga.”

         Valsts tiesiskais regulējums

               9

               2004. gada 11. marta Likuma par preču un pakalpojumu nodokli (ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług, Dz. U. Nr. 54, position 535; turpmāk tekstā – “Likums par PVN”) 29. panta 4.a–4.c punktā ir noteikts:
               “4.a   Tam paredzētajos gadījumos nodokļa maksātājs var samazināt rēķinā noteikto nodokļa bāzi, ar nosacījumu, ka viņš pirms termiņa, kas paredzēts PVN deklarācijas iesniegšanai par taksācijas periodu, kurā preces vai pakalpojuma ieguvējs ir saņēmis rēķina [labojumu], saņem apstiprinājumu par to, ka minētais ieguvējs ir saņēmis šo rēķinu. Ja preču vai pakalpojuma ieguvējs saņēmis rēķinu pēc nodokļa deklarēšanai par attiecīgo taksācijas periodu paredzētā termiņa beigām, nodokļa maksātājam ir tiesības ņemt vērā rēķina [labojumu] taksācijas periodā, kurā viņš ir saņēmis apstiprinājumu no saņēmēja.
               4.b   Nosacījums, ka nodokļa maksātājs ir saņēmis apstiprinājumu par to, ka preces vai pakalpojuma ieguvējs ir saņēmis rēķinu, nav piemērojams šādos gadījumos:

                        1)

                        ja preces tiek eksportētas, preces tiek piegādātas Kopienā vai arī tiek piegādātas preces, kuras tiek apliktas ar nodokļiem ārvalstīs;

                        2)

                        attiecībā uz ieguvējiem, kuriem tiek pārdota elektroenerģija vai termālā enerģija, cauruļvadu gāze, telekomunikāciju vai radio pakalpojumi vai šī likuma 3. pielikuma 138. un 153. pozīcijā minētie pakalpojumi.

                  4.c   4.a punkts ir piemērojams arī gadījumos, kad rēķinā tiek konstatēta kļūda attiecībā uz nodokļa summu un kad tiek piegādāts rēķina, kurā ir norādīta lielāka summa nekā maksājamā nodokļa summa, labojums.”

         Pamatprāva un prejudiciālie jautājumi

               10

                  KFP darbojas pārtikas ražošanas un izplatīšanas jomā. Pārdodot savas preces daudziem līgumpartneriem, tā izsniedz ievērojamu skaitu rēķinu un rēķinu labojumu, kuri tiek izdoti it īpaši par saņemtajām atlaidēm, par preču atpakaļatdošanu un kļūdu gadījumā.

               11

                  KFP regulāri tikai ar būtisku nokavēšanos saņem apstiprinājumus par rēķina labojumu saņemšanu no saņēmējiem vai pat tos nesaņem. Lai iegūtu šādus apstiprinājumus par saņemšanu, bieži ir jāsūta atgādinājumi, kā arī jāveic sarakste, un tas prasa sekot līdzi šo apstiprinājumu par saņemšanu pienākšanai.

               12

                  KFP, uzskatot, ka tā bija tiesīga samazināt nodokļa bāzi un maksājamo PVN summu, pamatojoties uz rēķina, kas ņemts vērā PVN deklarācijā laikposmā, kurā minētais rēķins ir izdots, labojumiem, lai gan šīs deklarācijas iesniegšanas brīdī tās rīcībā nebija apstiprinājuma par minēto rēķina labojumu saņemšanu, nosūtīja Minister Finansów lūgumu apstiprināt tās veikto Likuma par PVN 29. panta interpretāciju.

               13

               Individuālā 2009. gada 10. aprīļa paziņojumā Minister Finansów pauda viedokli, ka no minētā likuma 29. panta 4.a punkta gramatiskās interpretācijas izrietot, ka pārdevēja tiesības samazināt maksājamā PVN summas ir atkarīgas no tā, vai tā rīcībā ir saņēmēja izdots apstiprinājums par rēķina labojumu saņemšanu, un praktiskajām grūtībām, ar ko KFP varētu sastapties, lai saņemtu šo apstiprinājumu par saņemšanu, neesot nekādas nozīmes.

               14

               Pēc neauglīgas administratīvas sūdzības KFP vērsās Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Varšavas Administratīvā tiesa), apgalvojot, ka ir pārkāpti, pirmkārt, Likuma par PVN 29. panta 4.a un 4.c punkts, skatīti kopā ar PVN direktīvas 73. un 79. pantu, – PVN neitralitātes principa pārkāpuma dēļ, otrkārt, samērīguma princips, treškārt, Savienības tiesību pārākuma princips un, ceturtkārt, procedūras noteikumi – it īpaši atteikuma piemērot Tiesas judikatūru dēļ.

               15

                  Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie, pirmkārt, uzskatīja, ka Likuma par PVN 29. panta 4.a punktā ir noteikts pienākums nodokļa maksātājam, kas vēlas samazināt summu, kurai tiek uzlikts nodoklis, saņemt pierādījumu par rēķina labojumu nodošanu preču vai pakalpojumu saņēmējam.

               16

               Otrkārt, šī tiesa uzskatīja, ka minētais 29. panta 4.a punkts ir pretrunā Savienības tiesībām, jo PVN direktīvas 73.–92. pantā nav paredzēts pienākums iegūt apstiprinājumu par rēķina labojumu saņemšanu, un tas, ka valsts likumdevējs ir ieviesis šādu pienākumu, ir pretrunā PVN neitralitātes un samērīguma principam. Šīs valsts tiesību normas sekas būtu faktiskās samazinātās nodokļa bāzes neņemšana vērā, uzliekot nodokļus un paredzot formālas prasības, kas pārsniedz to, kas vajadzīgs, lai kontrolētu iespējamu krāpšanu.

               17

                  Minister Finansów iesniedzējtiesā iesniedza kasācijas sūdzību par šo spriedumu. Viņš uzskata, ka, prasot apstiprinājumu par rēķina labojumu saņemšanu, valsts likumdevējs ir tikai izmantojis tam PVN direktīvā atzītās tiesības izvēlēties tiesību samazināt nodokļa bāzi īstenošanas formas un līdzekļus. Šī prasība esot vērsta uz to, lai nodrošinātu darījumu likumību, un ar to netiekot pārkāpti ne PVN neitralitātes, ne samērīguma principi.

               18

               Šādos apstākļos Naczelny Sąd Administracyjny nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai, ņemot vērā, ka atbilstoši [PVN direktīvas] 90. panta 1. punktam, ja cena tiek samazināta pēc tam, kad notikusi piegāde, saskaņā ar dalībvalstu paredzētajiem noteikumiem attiecīgi tiek samazināta nodokļa bāze, šo noteikumu jēdzienā ietilpst tāds nosacījums, kāds ir paredzēts [Likuma par PVN] 29. panta 4.a punktā, saskaņā ar kuru tiesībām samazināt izdotajā rēķinā noteikto nodokļa bāzi ir noteikts nosacījums, ka nodokļa maksātājs pirms termiņa, kas paredzēts nodokļu deklarācijas iesniegšanai par taksācijas periodu, kurā preces vai pakalpojuma ieguvējs ir saņēmis rēķina labojumu, saņem apstiprinājumu par to, ka preces vai pakalpojuma, par kuru ir izdots rēķins, ieguvējs ir saņēmis rēķina labojumus, un vai ar to netiek pārkāpti arī pievienotās vērtības nodokļa neitralitātes un samērīguma principi?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               19

               Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai prasība, saskaņā ar kuru nodokļa bāzes, kas izriet no sākotnējā rēķina, samazināšanai ir paredzēts nosacījums, ka nodokļa maksātājs ir ieguvis apstiprinājumu par rēķina labojumu saņemšanu, ko izdevis preču vai pakalpojumu saņēmējs, ietilpst PVN direktīvas 90. panta 1. punktā noteiktajā noteikumu jēdzienā un vai šāda prasība nav pretrunā PVN neitralitātes, kā arī samērīguma principiem.

               20

               Runājot par jautājumu, vai pamatlietā aplūkojamā prasība ietilpst PVN direktīvas 90. panta 1. punktā norādītajā noteikumu jēdzienā, ir jāatgādina, ka no PVN direktīvas 1. panta 2. punkta un 73. panta izriet, ka kopējās PVN sistēmas princips nozīmē, ka precēm un pakalpojumiem tiek piemērots vispārējs patēriņa nodoklis, kas ir tieši proporcionāls to cenai, un ka summa, kurai tiek uzlikts nodoklis, ietver visu, ko preču piegādātājs vai pakalpojumu sniedzējs ir saņēmis kā atlīdzību par norādītajiem darījumiem no ieguvēja, saņēmēja vai trešās personas.

               21

               It īpaši, ja cena tiek samazināta pēc tam, kad darījums ir noticis, PVN direktīvas 90. panta 1. punktā ir noteikts, ka “saskaņā ar dalībvalstu paredzētajiem noteikumiem attiecīgi samazina summu, kurai uzliek nodokli [nodokļa bāzi]”.

               22

               Turklāt atbilstoši minētās direktīvas 273. pantam dalībvalstis var paredzēt pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu pareizu PVN piedziņu un lai novērstu krāpšanu, ar nosacījumu, ka tiek ievērota vienlīdzīga attieksme pret iekšējiem darījumiem un darījumiem, ko starp dalībvalstīm veic nodokļa maksātāji, ka tirdzniecībā starp dalībvalstīm šie pienākumi netiek piemēroti formalitātēm, kas saistītas ar robežas šķērsošanu, un ka šīs tiesības netiek izmantotas, lai noteiktu pienākumus izrakstīt rēķinus papildus tiem, kas noteikti šīs pašas direktīvas 3. nodaļā.

               23

               Tā kā PVN direktīvas 90. panta 1. punkta un 273. panta normās nav precizēti ne nosacījumi, ne pienākumi, ko dalībvalstis ārpus tajās noteiktajām robežām var paredzēt, ir jākonstatē, ka šīs tiesību normas piešķir dalībvalstīm rīcības brīvību, it īpaši attiecībā uz formalitātēm, kas nodokļa maksātājiem ir jāizpilda attiecīgās valsts nodokļu iestādēs, lai saņemtu attiecīgu nodokļa bāzes samazinājumu gadījumā, ja cena ir samazināta pēc darījuma izpildes.

               24

               Šajā gadījumā ir skaidrs, ka tad, ja cena tiek samazināta pēc darījuma izpildes, pamatlietā aplūkotajā Polijas tiesiskajā regulējumā atbilstošam nodokļa bāzes samazinājumam ir noteikts nosacījums, ka nodokļa maksātājs ir saņēmis apstiprinājumu par to, ka preču vai pakalpojumu pircējs ir saņēmis rēķina labojumus, un ka šī prasība ir vērsta uz to, lai nodrošinātu pareizu PVN piedziņu un novērstu krāpšanu, kā to it īpaši apgalvo Polijas valdība.

               25

               Šāda prasība attiecas vienlaikus gan uz PVN direktīvas 90. panta 1. punktā norādīto noteikumu jēdzienu, gan uz šīs direktīvas 273. pantā norādīto pienākumu.

               26

               Attiecībā uz jautājumu, vai šāda prasība nav pretrunā PVN neitralitātes un samērīguma principam, ir jāatgādina, ka PVN direktīvas 90. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums samazināt nodokļa bāzi un tātad PVN summu, kas nodokļa maksātājam jāmaksā, katrreiz, kad pēc darījuma noslēgšanas nodokļa maksātājs nav saņēmis daļu no atlīdzības vai visu atlīdzību (skat. 1997. gada 3. jūlija spriedumu lietā C-330/95 Goldsmiths, Recueil, I-3801. lpp., 16. punkts).

               27

               Šajā tiesību normā izpaužas PVN direktīvas pamatprincips, ka nodokļa bāzi veido faktiski saņemtā atlīdzība, un tātad nenovēršams secinājums ir tāds, ka nodokļu administrācija nevar piedzīt kā PVN summu, kas pārsniedz nodokļa maksātāja saņemto summu (skat. šajā ziņā iepriekš minēto spriedumu lietā Goldsmiths, 15. punkts).

               28

               No judikatūras izriet arī, ka pasākumi, ko dalībvalstis var ieviest, lai pareizi iekasētu nodokļus un novērstu krāpšanu, nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs šo mērķu sasniegšanai. Tātad tos nedrīkst izmantot tā, ka tie ietekmē PVN neitralitāti, kas ir ar Savienības tiesību aktiem šajā jomā ieviestās kopējās PVN sistēmas pamatprincips (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Goldsmiths, 21. punkts; 2009. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-566/07 Stadeco, Krājums, I-5295. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2011. gada 27. janvāra spriedumu lietā C-489/09 Vandoorne, Krājums, I-225. lpp., 27. punkts).

               29

               Līdz ar to, ja nav iespējams panākt PVN atmaksāšanu vai tā kļūst pārmērīgi grūta nosacījumu, pie kādiem var prasīt nodokļa atmaksāšanu, dēļ, atbilstoši minētajiem principiem dalībvalstis var paredzēt līdzekļus un procesuālus noteikumus, kas ļauj minētajam nodokļa maksātājam atgūt nodokli, par kuru ir kļūdaini izrakstīts rēķins (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Stadeco, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               Runājot par iespēju, pamatojoties uz PVN direktīvas 183. pantu, paredzēt, ka pārmaksātais PVN tiek pārnests uz nākamo taksācijas periodu vai arī atmaksāts, Tiesa ir precizējusi, ka ar dalībvalstu šajā ziņā paredzētajiem noteikumiem nedrīkst tikt pārkāpts nodokļu sistēmas neitralitātes princips, liekot nodokļa maksātājam pilnībā vai daļēji uzņemties šo nodokļa nastu (2011. gada 28. jūlija spriedums lietā C-274/10 Komisija/Ungārija, Krājums, I-7289. lpp., 45. punkts).

               31

               Tiesa ir uzsvērusi, ka šādiem noteikumiem ir jāļauj nodokļa maksātājam ar atbilstošiem nosacījumiem atgūt visu parādu, kas izriet no šī pārmaksātā PVN, un tas nozīmē, ka atmaksāšana ir jāveic saprātīgā termiņā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Ungārija, 45. punkts).

               32

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka tas, ka preču vai pakalpojumu sniedzējs ir ieguvis preču vai pakalpojumu saņēmēja izdotu apstiprinājumu par rēķina labojumu saņemšanu, var būt pierādījums, ka pēdējais ir informēts, ka viņam, īstenojot tā varbūtējās tiesības uz PVN atskaitīšanu, tas ir jāaprēķina, pamatojoties uz minētajiem rēķina labojumiem.

               33

               Aplūkotā prasība būtībā var gan veicināt pareizu PVN piedziņas nodrošināšanu un novērst krāpšanu, gan arī likvidēt risku zaudēt budžeta ieņēmumus. No tā izriet, ka Polijas Republika pamatoti var apgalvot, ka šī prasība atbilst PVN direktīvas 90. panta 1. punktā un 273. pantā noteiktajiem likumīgajiem mērķiem.

               34

               Polijas Republika Tiesā norādīja, ka pamatlietā aplūkotā prasība, pirmkārt, ir piemērojama tikai iekšējiem darījumiem un, otrkārt, nav saistīta ne ar kādām formas prasībām un tādējādi to var izpildīt ar jebkādu piemērotu līdzekļu palīdzību. Šī prasība varot tikt uzskatīta par tādu, kas principā nav pārāk traucējoša nodokļa maksātājiem – preču vai pakalpojumu piegādātājiem.

               35

               Tomēr KFP tiesas sēdē apgalvoja, ka praksē administrācija akceptē tikai viena īpaša veida apstiprinājumu par saņemšanu, proti, rēķina labojumu kopiju ar preču un pakalpojumu saņēmēja uzliktu spiedogu.

               36

               Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, kāda veida apstiprinājumus par saņemšanu nodokļu administrācija akceptē kā pierādījumus, ka ir izpildīta pamatlietā aplūkotā prasība.

               37

               Turklāt, tā kā attiecīgā apstiprinājuma par saņemšanu saņemšana ļauj preču un pakalpojumu piegādātājam aprēķināt maksājamo PVN, pamatojoties uz rēķina labojumos norādītajām summām, vai atgūt visu nodokļu administrācijai pārmaksāto PVN, šī prasība būtībā neietekmē PVN neitralitāti.

               38

               Tomēr, tā kā apstiprinājuma par saņemšanu saņemšana saskaņā ar valsts tiesībām ir nosacījums sine qua non PVN, kas jāmaksā, pamatojoties uz summām, kas norādītas rēķina labojumos, aprēķināšanai vai pārmaksātā PVN atgūšanai, ir jākonstatē, ka, ievērojot šī sprieduma 29.–31. punktā atgādināto judikatūru, PVN neitralitāte tiek ietekmēta, ja preču vai pakalpojumu piegādātājam nav iespējams vai ir pārmērīgi grūti saņemt šādu apstiprinājumu par saņemšanu saprātīgā termiņā.

               39

               Šajā ziņā KFP precizēja, kas nav ticis apstrīdēts, ka Polijas tiesībās preču vai pakalpojumu saņēmējam nav paredzēts nekāds juridiski saistošs pienākums paziņot par rēķina labojumu saņemšanu; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

               40

               Ja pamatlietā aplūkotā nosacījuma dēļ preču vai pakalpojumu sniedzējam kļūst neiespējami vai pārāk sarežģīti atgūt PVN, kas, pamatojoties uz sākotnējo rēķinu, ir pārmaksāts nodokļu administrācijai, PVN neitralitātes un samērīguma princips prasa, lai attiecīgā dalībvalsts atļautu nodokļa maksātājam ar citiem līdzekļiem pierādīt valsts nodokļu iestādēm, pirmkārt, ka tas lietas apstākļos ir izrādījis pietiekamu rūpību, lai nodrošinātu, ka preču vai pakalpojumu saņēmējs saņem rēķina labojumus un ar tiem iepazīstas, un, otrkārt, ka attiecīgais darījums tiešām ir īstenots saskaņā ar minētajos rēķina labojumos norādītajiem nosacījumiem.

               41

               Šajā ziņā var tikt izmantotas rēķina labojumu un preču vai pakalpojumu saņēmējam adresētu atgādinājumu, lai tas nosūtītu apstiprinājumu par saņemšanu, kopijas, kā arī, kā to KFP apgalvoja tiesas sēdē, kas nav ticis apstrīdēts, samaksas pierādījumi vai tikt iesniegti grāmatvedības dokumenti, kas ļauj konstatēt, kādu summu preču vai pakalpojumu saņēmējs faktiski ir samaksājis nodokļa maksātājam saistībā ar attiecīgo darījumu.

               42

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka:

                        —

                        prasība, saskaņā ar kuru nodokļa bāzes, kas izriet no sākotnējā rēķina, samazināšanai ir paredzēts nosacījums, ka nodokļa maksātājs ir ieguvis apstiprinājumu par rēķina labojumu saņemšanu, ko izdevis preču vai pakalpojumu saņēmējs, ietilpst PVN direktīvas 90. panta 1. punktā noteiktajā noteikumu jēdzienā;

                        —

                        šāda prasība būtībā nav pretrunā PVN neitralitātes, kā arī samērīguma principiem. Tomēr, ja nodokļa maksātājam – preču vai pakalpojumu piegādātājam – izrādās neiespējami vai pārāk sarežģīti saņemt saprātīgā termiņā šādu apstiprinājumu par saņemšanu, tam nevar liegt ar citiem līdzekļiem pierādīt valsts nodokļu iestādēm, pirmkārt, ka tas lietas apstākļos ir izrādījis pietiekamu rūpību, lai nodrošinātu, ka preču vai pakalpojumu saņēmējs saņem rēķina labojumus un ar tiem iepazīstas, un, otrkārt, ka attiecīgais darījums tiešām ir īstenots saskaņā ar minētajos rēķina labojumos norādītajiem nosacījumiem.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               43

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                     Prasība, saskaņā ar kuru nodokļa bāzes, kas izriet no sākotnējā rēķina, samazināšanai ir paredzēts nosacījums, ka nodokļa maksātājs ir ieguvis apstiprinājumu par rēķina labojumu saņemšanu, ko izdevis preču vai pakalpojumu saņēmējs, ietilpst Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 90. panta 1. punktā noteiktajā noteikumu jēdzienā.

                     Šāda prasība būtībā nav pretrunā PVN neitralitātes, kā arī samērīguma principiem. Tomēr, ja nodokļa maksātājam – preču vai pakalpojumu piegādātājam – izrādās neiespējami vai pārāk sarežģīti saņemt saprātīgā termiņā šādu apstiprinājumu par saņemšanu, tam nevar liegt ar citiem līdzekļiem pierādīt valsts nodokļu iestādēm, pirmkārt, ka tas lietas apstākļos ir izrādījis pietiekamu rūpību, lai nodrošinātu, ka preču vai pakalpojumu saņēmējs saņem rēķina labojumus un ar tiem iepazīstas, un, otrkārt, ka attiecīgais darījums tiešām ir īstenots saskaņā ar minētajos rēķina labojumos norādītajiem nosacījumiem.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – poļu.