title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 22.decembrī.#British Aggregates Association pret Eiropas Kopienu Komisiju un Apvienotā Karaliste.#Apelācija - Valsts atbalsts - Dabas resursu nodoklis par minerālajiem materiāliem Apvienotajā Karalistē.#Lieta C-487/06 P.

text:
      Lieta C‑487/06 P
      British Aggregates Association
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Valsts atbalsts – Dabas resursu nodoklis par minerālajiem materiāliem Apvienotajā Karalistē
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli
      (EKL 88. panta 2. un 3. punkts un EKL 230. panta ceturtā daļa)
      2.        Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli
      (EKL 88. pants un 230. panta ceturtā daļa)
      3.        Valsts atbalsts – Jēdziens – Pasākuma selektīvais raksturs – Minerālo materiālu tirdzniecībai piemērojamais dabas resursu
            nodoklis
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      4.        Valsts atbalsts – Jēdziens – Tiesisks raksturs – Interpretācija, balstoties uz objektīviem faktiem – Pārbaude tiesā
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      5.        Apelācija – Pamati – Pirmās instances tiesā izvirzīto pamatu un argumentu vienkārša atkārtošana – Nepieņemamība – Pirmās instances
            tiesas veiktas Kopienu tiesību interpretācijas vai piemērošanas apstrīdēšana – Pieņemamība
      (EKL 225. pants; Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa; Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      6.        Prasība atcelt tiesību aktu – Kopienu tiesas kompetence – Administratīvā akta pamatojuma interpretācija – Robežas
      (EKL 230. un 231. pants)
      1.        EKL 88. pantā paredzētās valsts atbalsta kontroles procedūras ietvaros ir jānošķir, pirmkārt, šā panta 3. punktā paredzētais
         atbalsta iepriekšējās izskatīšanas posms, kura vienīgais mērķis ir ļaut Komisijai formulēt savu sākotnējo nostāju par attiecīgā
         atbalsta pilnīgu vai daļēju saderīgumu, un, otrkārt, šā panta 2. punktā paredzētais pārbaudes posms. Tikai saistībā ar šo
         pēdējo minēto pārbaudi, kuras mērķis ir ļaut Komisijai iegūt pilnīgu informāciju par visiem lietas faktiem, Līgums paredz
         Komisijas pienākumu informēt ieinteresētās puses, lai tās varētu iesniegt savus apsvērumus.

      Gadījumā, ja, neuzsākot EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālās izmeklēšanas procedūru, Komisija ar lēmumu, kas pieņemts,
         pamatojoties uz šā paša panta 3. punktu, atzīst, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, personas, uz kurām attiecas šīs
         procesuālās garantijas, to izpildi var nodrošināt tikai tad, ja tās var apstrīdēt šo lēmumu Kopienu tiesā. Šī iemesla dēļ
         ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē celta prasība par šāda lēmuma atcelšanu ir atzīstama par pieņemamu, ja
         tās iesniedzējs ar šīs prasības palīdzību vēlas aizsargāt procesuālās tiesības, kas tam pastāv saskaņā ar iepriekš minēto
         tiesību normu. Par šādām ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, kas var celt prasību par tiesību akta atcelšanu
         saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu, ir uzskatāmas personas, uzņēmumi vai apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta
         piešķīrums, tas ir, it īpaši tie uzņēmumi, kas ir šī atbalsta saņēmēju konkurenti, un arodapvienības.

      Savukārt, ja prasītājs apstrīd lēmuma, ar kuru novērtēts atbalsts, pamatotību kā tādu, tikai ar to vien, ka attiecīgo prasītāju
         var uzskatīt par “ieinteresēto pusi” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, nav pietiekami, lai prasību atzītu par pieņemamu. Prasītājam
         ir jāpierāda, ka neatkarīgi no attiecīgā atbalsta pasākuma individuālā vai vispārīgā rakstura tam ir īpašs statuss, proti,
         ka attiecīgais lēmums ir to ietekmējis dažu tam specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura to raksturo
         attiecībā pret jebkuru citu personu un tādēļ to individuāli izceļ analogi adresātam. Tā tas tostarp ir tad, ja atbalsts, kas
         ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir būtiski ietekmējis prasītāja stāvokli tirgū. Fakts, ka tiesību akts pēc sava rakstura
         un piemērojamības ir vispārpiemērojams tiktāl, ciktāl tas ir piemērojams visiem ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem,
         neizslēdz, ka tas dažus no tiem var skart individuāli.

      Ir atzīstama par pieņemamu tāda prasība, ko cēlusi uzņēmumu apvienība, kas darbojas viena vai vairāku savu biedru vārdā, kuri
         paši būtu varējuši celt prasību, kas būtu pieņemama, apstrīdot Komisijas lēmumu iepriekšējās izskatīšanas procedūras noslēgumā
         necelt iebildumus pret valsts pasākumu, ja šis pasākums var būtiski ietekmēt vismaz viena tās biedra stāvokli tirgū.

      (sal. ar 26.–30., 32., 33., 35., 39. un 55. punktu)
      2.        Ar to apstākli vien, ka Komisijas lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, var zināmā mērā ietekmēt konkurences
         attiecības, kas pastāv attiecīgajā tirgū, un ka attiecīgais uzņēmums zināmā mērā konkurē ar šī tiesību akta adresātu, katrā
         ziņā nav pietiekami, lai varētu uzskatīt, ka šis tiesību akts minēto uzņēmumu ir skāris individuāli. Tādējādi uzņēmums nevar
         atsaukties tikai uz savu konkurenta statusu attiecībā pret atbalstu saņēmušo uzņēmumu, bet tam turklāt ir jāpierāda, ka tā
         faktiskā situācija to individuāli izceļ analogi adresātam.

      Valsts atbalsta piešķiršana var radīt kaitējumu saimnieciskās darbības subjekta konkurētspējas stāvoklim, tostarp radot peļņas
         zudumu vai nelabvēlīgāku attīstību nekā tā, kas būtu pastāvējusi šāda atbalsta neesamības gadījumā. Tāpat šāda kaitējuma apmērs
         var būt dažāds atkarībā no daudziem apstākļiem, kā, piemēram, attiecīgā tirgus struktūra vai attiecīgā atbalsta raksturs.
         Būtisku konkurenta stāvoklim tirgū radītu kaitējumu līdz ar to nevar pierādīt tikai atsevišķu apstākļu esamība, kas liecina
         par tā komerciālo vai finansiālo rādītāju pasliktināšanos.

      (sal. ar 47., 48. un 53. punktu)
      3.        Lai novērtētu valsts pasākuma selektivitāti, ir jāpārbauda, vai attiecīgās tiesiskās iekārtas ietvaros minētais pasākums ir
         uzskatāms par priekšrocību konkrētiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar citiem, kuri atrodas faktiski un juridiski salīdzināmā situācijā.
         Valsts atbalsta jēdziens tomēr neietver pasākumus, kuri izdevumu ziņā rada diferenciāciju uzņēmumu starpā, ja šāda diferenciācija
         izriet no attiecīgās sistēmas rakstura vai uzbūves. Turklāt valsts intervences pasākuma mērķis nav pietiekams apstāklis, lai
         šis pasākums netiktu atzīts par “atbalstu” EKL 87. panta izpratnē. EKL 87. panta 1. punktā nav paredzēts nodalījums atkarībā
         no tā, kādi ir valsts intervences pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas.

      Līdz ar to Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi šo tiesību normu, nospriežot, ka dalībvalstis, līdzsvarojot dažādas pastāvošās
         intereses, var brīvi definēt savas prioritātes vides aizsardzības jomā un līdz ar to – noteikt preces vai pakalpojumus, kuriem
         tās nolemj piemērot dabas resursu nodokli, no kā izriet, ka vienīgi tas apstāklis, ka līdzīgs nodoklis netiek piemērots visām
         līdzīgajām darbībām, kam ir līdzvērtīga ietekme uz vidi, neļauj uzskatīt, ka šīs līdzīgās darbības, kurām netiek piemērots
         šis dabas resursu nodoklis, saņem selektīvu priekšrocību. Šī pieeja, kurā tiek ņemts vērā vienīgi ar vides aizsardzību saistītais
         mērķis, a priori izslēdz iespēju uzskatīt, ka dabas resursu nodokļa nepiemērošana atsevišķiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri, ņemot
         vērā sasniedzamo mērķi, atrodas salīdzināmās situācijās, ir selektīva priekšrocība, neraugoties uz nodokļu pasākuma radītajām
         sekām.

      Kaut arī vides aizsardzība ir viens no Kopienas pamatmērķiem, tomēr tas, ka ir jāņem vērā ar šo aizsardzību saistītās prasības,
         nevar pamatot selektīvu pasākumu izslēgšanu no EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomas, kaut arī tie būtu tik specifiski
         pasākumi kā dabas resursu nodokļi, jo vides mērķi katrā ziņā var tikt ņemti vērā arī valsts atbalsta pasākuma saderīguma ar
         kopējo tirgu novērtēšanas brīdī saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu.

      (sal. ar 82.–87., 91. un 92. punktu)
      4.        Valsts atbalsta jēdzienam, kā tas ir definēts Līgumā, ir juridisks raksturs un tas ir interpretējams saskaņā ar objektīviem
         elementiem. Šī iemesla dēļ Kopienu tiesai ir pienākums, ņemot vērā gan konkrētos tajā izskatāmās lietas apstākļus, gan Komisijas
         veiktā novērtējuma tehnisko vai komplekso raksturu, veikt pilnīgu pārbaudi attiecībā uz jautājumu par to, vai pasākums ietilpst
         EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Nekas nepamato to, ka Komisijai saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu pieņemta lēmuma
         ietvaros būtu “plaša rīcības brīvība” attiecībā uz kāda pasākuma atzīšanu par “valsts atbalstu” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē,
         jo tas nozīmētu, ka tiesas pārbaude par Komisijas veikto novērtējumu principā nebūtu pilnīga. Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc,
         ka gadījumā, ja Komisija pēc pirmās pārbaudes EKL 88. panta 3. punktā paredzētās procedūras ietvaros nevar iegūt pārliecību,
         ka attiecīgais valsts pasākums vai nu nav “atbalsts” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, vai arī tas, lai gan ir atzīstams par
         atbalstu, tomēr ir saderīgs ar Līgumu, vai arī gadījumā, ja šī procedūra nav tai ļāvusi pārvarēt visas grūtības, ko rada attiecīgā
         pasākuma saderīguma novērtēšana, Komisijai ir pienākums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru “un tai šajā sakarā
         nav plašas rīcības brīvības”. Tāpat, kaut arī tiesas pārbaude attiecībā uz jautājumu par to, vai attiecīgais pasākums ietilpst
         EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā, ja Komisijas veiktajam novērtējumam ir tehnisks vai komplekss raksturs, ir ierobežota,
         Pirmās instances tiesai tas ir jākonstatē konkrētajā lietā.

      (sal. ar 111.–114., 185. un 186. punktu)
      5.        Apelācijas sūdzība, kurā tikai burtiski atkārtoti vai atspoguļoti pamati un argumenti, kas iepriekš iesniegti Pirmās instances
         tiesā, tostarp tādi, kas pamatoti ar faktiem, ko Pirmās instances tiesa noteikti noraidījusi, neatbilst prasībām par pamatojuma
         sniegšanu, kas izriet no EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta.
         Šāda apelācija faktiski ir prasība veikt vienkāršu Pirmās instances tiesā iesniegtā prasības pieteikuma pārskatīšanu, kas
         nav Tiesas kompetencē.

      Taču, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu Pirmās instances tiesā, tad
         pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs
         savu apelācijas sūdzību nevarētu balstīt uz pamatiem un argumentiem, kurus tas jau izmantojis Pirmās instances tiesā, tad
         apelācijas tiesvedība zaudētu daļu no savas jēgas.

      (sal. ar 122. un 123. punktu)
      6.        Veicot EKL 230. pantā paredzēto tiesību akta likumības pārbaudi, Tiesa un Pirmās instances tiesa var izskatīt prasības, kas
         celtas saistībā ar kompetences trūkumu, procesuālo noteikumu pārkāpumu, Līguma vai citu ar tā piemērošanu saistītu tiesību
         noteikumu pārkāpumu vai pilnvaru nepareizu izmantošanu. EKL 231. pantā ir paredzēts, ka gadījumā, ja prasība ir pamatota,
         apstrīdētais tiesību akts tiek atzīts par spēkā neesošu. Tiesa un Pirmās instances tiesa līdz ar to nevar aizstāt apstrīdētā
         tiesību akta autora pamatojumu ar savējo.

      Gadījumā, ja, izskatot prasību atcelt tiesību aktu, Pirmās instances tiesai ir jāinterpretē apstrīdētā tiesību akta pamatojums
         tādā veidā, kas atšķiras no šī tiesību akta autora sniegtā pamatojuma, un atsevišķos apstākļos ir pat jānoraida akta autora
         sniegtais formālais pamatojums, tā to nevar darīt, ja nepastāv nekādi materiāltiesiski apsvērumi, kas to pamatotu.

      Aizstājot no apstrīdētā lēmuma tieši izrietošo interpretāciju ar savu interpretāciju, kaut arī to nepamato nekādi materiāltiesiski
         apsvērumi, Pirmās instances tiesa līdz ar to ir pieļāvusi kļūdu interpretācijā.

      (sal. ar 141., 142. un 144. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 22. decembrī (*)

      Apelācija – Valsts atbalsts – Dabas resursu nodoklis par minerālajiem materiāliem Apvienotajā Karalistē
      Lieta C‑487/06 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2006. gada 27. novembrī iesniedza
      British Aggregates Association, ko pārstāv K. Paunsijs [C. Pouncey], solicitor, kam palīdz L. Van den Hende [L. Van den Hende], advocaat,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki –
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv J. Flets [J. Flett], B. Martenčuks [B. Martenczuk] un T. Šarfs [T. Scharf], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē,
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv T. Harisa [T. Harris], M. Hola [M. Hall] un Dž. Fačenna [G. Facenna], pārstāvji,

      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 17. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā apelācijas sūdzībā British Aggregates Association (turpmāk tekstā – “BAA” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. septembra spriedumu
         lietā T–210/02 British Aggregates/Komisija (Krājums, II‑2789. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tika noraidīta tās prasība daļēji atcelt
         Komisijas 2002. gada 24. aprīļa Lēmumu C (2002) 1478, galīgā redakcija, attiecībā uz valsts atbalsta lietu N 863/01 – Apvienotā
         Karaliste/Dabas resursu nodoklis par minerālajiem materiāliem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Prāvas priekšvēsture
      2        Šīs lietas pamatā esošie fakti pārsūdzētā sprieduma 1.–25. punktā ir izklāstīti šādi:

      “1      British Aggregates Association ir apvienība, kas apvieno mazos neatkarīgos uzņēmumus, kuri Apvienotajā Karalistē darbojas karjeru apsaimniekošanas nozarē.
         Tā ietver 55 dalībniekus, kas apsaimnieko vairāk nekā 100 karjerus.

      2      Minerālie materiāli ir granulēti ķīmiski inerti materiāli, kas tiek izmantoti būvniecības un inženierceltniecības nozarē.
         Tos var izmantot tādus, kādi tie ir to dabiskajā stāvoklī, piemēram, kā pildvielas vai balastu, vai arī tos var sajaukt ar
         tādu savienojošo vielu kā cements (kas ļauj iegūt betonu) vai bitums. Ar sijāšanas palīdzību var iegūt dažus materiālus, kam
         pēc to dabas ir granulēta forma, kā smilts un grants. Citi materiāli, kā, piemēram, cietais iezis, pirms sijāšanas ir jāsasmalcina.
         Dažādiem mērķiem izmantotajiem minerālajiem materiāliem ir jāatbilst attiecīgajām tehniskajām specifikācijām, un sākotnējā
         materiāla fiziskās raksturiezīmes nosaka, vai tas ir piemērots paredzētajam lietošanas veidam. Tādējādi tehniskās specifikācijas
         pildvielu jomā nav tik stingras kā to materiālu tehniskās specifikācijas, kas tiek izmantoti autoceļu pamatam, kas savukārt
         nav tik stingras kā tās, kas attiecas uz intensīvai lietošanai paredzētām virsmām, kā autoceļu virsmas pārklājums vai dzelzceļa
         sliežu balasts. Tādiem lietošanas mērķiem, kur prasības nav tik stingras, papildus minerālajiem materiāliem var izmantot arī
         vairākus citus materiālus, kamēr stingrākām prasībām atbilstoši materiāli ir retāk sastopami.

      Finance Act 2001
      3      Ar Finance Act 2001 (Finanšu likums 2001. gadam, turpmāk tekstā – “likums”) otrās daļas 16.–49. pantu un tā 4.–10. pielikumu Apvienotajā Karalistē
         ir ieviests Aggregates Levy (Nodoklis par minerālajiem materiāliem; turpmāk tekstā – “ AGL ” vai “nodoklis”).

      4      Tiesību noteikumi, kas paredzēja AGL ieviešanu, saskaņā ar likuma ieviešanas noteikumiem stājās spēkā 2002. gada 1. aprīlī.

      5      Ar Finance Act 2002 (Finanšu likums 2002. gadam) 129.–133. pantu un 38. pielikumu likums tika grozīts. Grozītie noteikumi paredz atbrīvojumu
         no nodokļa tiem atkritumiem (spoils), kas rodas no noteiktu minerālu, tostarp šīfera, slānekļa un keramikas izstrādājumos izmantojamā māla [ball clay] un kaolīna ieguves. Papildus tam tie paredz pārejas periodu nodokļa ieviešanai Ziemeļīrijā.

      6      AGL tiek piemērots 1,60 sterliņu mārciņu (GBP) apmērā par tonnu minerālo materiālu, kas tiek izmantoti komerciāliem mērķiem (likuma
         16. panta 4. punkts).

      7      Grozītā likuma 16. panta 2. punktā ir noteikts, ka AGL ir maksājams, tiklīdz, sākot no likuma spēkā stāšanās brīža, noteikts daudzums ar nodokli apliekamo minerālo materiālu tiek
         komerciāli izmantots Apvienotajā Karalistē. Līdz ar to tas attiecas gan uz ievestajiem minerālajiem materiāliem, gan uz Apvienotajā
         Karalistē iegūtajiem minerālajiem materiāliem.

      8      Ieviešanas noteikumu 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā apsaimniekotājam ir atļauts saņemt nodokļu kredītu, ja ar nodokli
         apliekamie minerālie materiāli tiek eksportēti vai izvesti no Apvienotās Karalistes bez tālākas to apstrādes.

      9      Grozītā likuma 17. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Šajā daļā “minerālie materiāli” (ievērojot šī likuma 18. pantu) nozīmē iezi, granti vai smilti, kā arī visus materiālus,
         kas tajos īslaicīgi ietilpst vai ir tajos sajaukušies dabiski.”

      10      Likuma 17. panta 2. punktā ir paredzēts, ka minerālie materiāli nav apliekami ar nodokli četros gadījumos: ja tie ir tieši
         atbrīvoti no nodokļa; ja tie ir iepriekš izmantoti būvniecības mērķiem; ja tie jau ir tikuši aplikti ar nodokli par minerālajiem
         materiāliem vai ja likuma spēkā stāšanas dienā tie neatrodas to izcelsmes vietā.

      11      Grozītā likuma 17. panta 3. un 4. punktā ir paredzēti atsevišķi atbrīvojuma no nodokļa gadījumi.
      12      Papildus tam grozītā likuma 18. panta 1., 2. un 3. punktā ir noteiktas darbības, kas ir atbrīvotas no nodokļa, un materiāli,
         uz kuriem attiecas šis atbrīvojums no nodokļa.

      Administratīvais process un tiesvedība valsts tiesā
      13      Ar vēstuli, kas datēta ar 2001. gada 24. septembri, Komisija saņēma [pirmo] sūdzību no diviem uzņēmumiem, kuriem nav nekādas
         saistības ar prasītāju un kuri lūdza neatklāt to identitāti attiecīgajai dalībvalstij saskaņā ar 6. panta 2. punktu Padomes
         1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai
         (OV L 83, 1. lpp.). Sūdzību iesniegušās personas būtībā apgalvoja, ka atsevišķu materiālu izslēgšana no AGL piemērošanas jomas, eksporta atbrīvojums no nodokļa un izņēmumi attiecībā uz Ziemeļīriju ir atzīstami par valsts atbalstu.

      14      Ar 2001. gada 20. decembra vēstuli Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste paziņoja Komisijai par valsts atbalsta
         shēmu ar nosaukumu “Pakāpeniska nodokļa par minerālajiem materiāliem ieviešana Ziemeļīrijā”.

      15      Ar 2002. gada 6. februāra vēstuli Komisija nosūtīja šai dalībvalstij pirmās sūdzības kopsavilkumu un uzaicināja to, pirmkārt,
         iesniegt savas piezīmes par šo sūdzību un, otrkārt, iesniegt papildu informāciju par AGL, ko tā izdarīja ar 2002. gada 19. februāra vēstuli.

      16      2002. gada 11. februārī prasītāja cēla prasību par AGL High Court of Justice [Augstā tiesa] [..]. Prasītāja cita starpā atsaucās uz Kopienu tiesību noteikumu valsts atbalsta jomā pārkāpumu. Ar 2002. gada
         19. aprīļa spriedumu High Court of Justice prasību noraidīja, tomēr atļaujot prasītājai iesniegt apelācijas sūdzību Court of Appeal [Apelācijas instances tiesa] [..]. Pēc apelācijas sūdzības iesniegšanas, ņemot vērā šīs prasības iesniegšanu Pirmās instances
         tiesā, Court of Appeal apturēja tiesvedību.

      17      Starplaikā prasītāja ar 2002. gada 15. aprīļa vēstuli jau bija iesniegusi Komisijai sūdzību par AGL [..]. Prasītāja būtībā apgalvoja, ka atsevišķu materiālu izslēgšana no AGL piemērošanas jomas, kā arī eksporta atbrīvojums no nodokļa ir atzīstami par valsts atbalstu. Attiecībā uz izņēmumiem saistībā
         ar Ziemeļīriju, par kuriem bija paziņojušas Apvienotās Karalistes iestādes, tie neesot saderīgi ar kopējo tirgu.

      Apstrīdētais lēmums
      18      2002. gada 24. aprīlī Komisija pieņēma [apstrīdēto] lēmumu necelt iebildumus pret AGL [..].

      19      2002. gada 2. maijā Apvienotās Karalistes iestādes nosūtīja apstrīdēto lēmumu prasītājai. Komisija par to prasītāju formāli
         informēja ar 2002. gada 27. jūnija vēstuli.

      20      Savā lēmumā (43. apsvērums) Komisija ir secinājusi, ka nodoklis neietver valsts atbalsta elementu EKL 87. panta 1. punkta
         izpratnē tiktāl, ciktāl tā piemērošanas joma ir pamatota ar nodokļu sistēmas loģiku un raksturu. Papildus tam Komisija uzskata,
         ka Ziemeļīrijai piešķirtais atbrīvojums no nodokļa, par kuru tika paziņots Komisijai, ir saderīgs ar kopējo tirgu.

      21      Aprakstot AGL piemērošanas jomu, Komisija būtībā uzsver, ka šis nodoklis tiek piemērots neapstrādātiem minerālajiem materiāliem, kas “ir
         definēti kā minerālie materiāli, kas iegūti no dabiskajām minerālvielu atradnēm to pirmajā ieguves reizē” un kas sastāv “no
         iežu fragmentiem, smiltīm un grants, kas var tikt izmantoti to dabiskajā stāvoklī vai pēc tādas mehāniskas apstrādes kā sasmalcināšana,
         skalošana un kalibrēšana” (8. un 9. apsvērums). Attiecībā uz materiāliem, kas ir izslēgti no nodokļa piemērošanas jomas, un
         sasniedzamajiem mērķiem Komisija apstrīdētā lēmuma 11.–13. apsvērumā norāda:

      “AGL netiks piemērots materiāliem, kas radušies kā citu procesu blakusprodukti vai atkritumi. Saskaņā ar Lielbritānijas iestāžu
         sniegto informāciju šo materiālu starpā ir slānekļa un kaolīna atkritumi, akmeņogļu raktuvju zeme, pelni, klinkers no domnas
         krāsnīm, stikla atkritumi un kaučuks. Tāpat tas neattieksies uz otrreiz pārstrādātajiem minerālajiem materiāliem, kas atbilst
         kategorijai, kurā ietilpst ieži, smilts un grants, kas tikuši vismaz vienreiz izmantoti (parasti būvniecības un inženierceltniecības
         nozarē).

      Saskaņā ar Lielbritānijas iestāžu sniegto informāciju šādu materiālu izslēgšanas no AGL piemērošanas jomas mērķis ir veicināt to izmantošanu kā būvniecības materiālus un samazināt pārmērīgu neapstrādāto minerālo
         materiālu ieguvi, tādējādi veicinot racionālu resursu apsaimniekošanu.

      Lielbritānijas iestāžu sākotnējās prognozes paredz, ka AGL ļaus samazināt pieprasījumu pēc neapstrādātajiem minerālajiem materiāliem par vidēji 20 miljoniem tonnu gadā no kopējā ikgadējā
         pieprasījuma Apvienotajā Karalistē, kas veido 230–250 miljonus tonnu.”

      22      Runājot par novērtējumu attiecībā uz AGL piemērošanas jomu, apstrīdētā lēmuma 29. un 31. apsvērumā ir paredzēts:

      “Komisija atzīmē, ka AGL attiecas tikai uz iežu, smilts un grants, kas tiek lietoti kā minerālie materiāli, komerciālo izmantošanu. Tas neattiecas
         uz šiem materiāliem, ja tie tiek izmantoti citiem mērķiem. AGL tiks iekasēts tikai par neapstrādātiem minerālajiem materiāliem. Tas netiks piemērots minerālajiem materiāliem, kas iegūti
         kā citu procesu blakusprodukti vai atkritumi (sekundārie minerālie materiāli), nedz arī otrreiz pārstrādātajiem minerālajiem
         materiāliem. Līdz ar to Komisija uzskata, ka AGL skar tikai noteiktas darbības nozares un uzņēmumus. Tādēļ Komisija atzīmē, ka ir jānovērtē, vai AGL piemērošanas joma ir pamatojama ar nodokļu sistēmas loģiku un vispārējo uzbūvi.

      [..] Apvienotā Karaliste, realizējot tās brīvību ieviest savu nacionālo nodokļu sistēmu, ir noteikusi AGL tādā veidā, lai palielinātu otrreiz pārstrādāto minerālo materiālu un citu neapstrādāto minerālo materiālu aizstātspējīgo
         produktu izmantošanu un veicinātu racionālu neapstrādāto minerālo materiālu, kas ir neatjaunojams dabas resurss, izmantošanu.
         Kaitējums videi, ko rada minerālo materiālu ieguve un ko Apvienotā Karaliste plāno ierobežot ar AGL palīdzību, ietver troksni, putekļus, kaitējumu bioloģiskajai daudzveidībai un ainavai.”

      23      Komisija no tā 32. apsvērumā secina, ka “AGL ir specifisks nodoklis, kura piemērošanas joma ir ļoti ierobežota, un dalībvalsts to ir noteikusi, ņemot vērā attiecīgās
         nozares īpašās raksturiezīmes,” un ka “nodokļa struktūra un piemērojamība atspoguļo acīmredzamo atšķirību starp neapstrādāto
         minerālo materiālu ieguvi, kas rada nevēlamu ietekmi uz vidi, un sekundāro vai otrreiz pārstrādāto minerālo materiālu ražošanu,
         kas ir nozīmīgs ieguldījums iežu, grants un smilts apstrādē, kas rodas no rakšanas darbiem un citiem darbiem vai apstrādes,
         kas ir likumīgi veikti dažādiem mērķiem”.

      24      Attiecībā uz to minerālo materiālu atbrīvošanu no nodokļa, kas tiek eksportēti, neveicot pārstrādi Apvienotajā Karalistē,
         apstrīdētā lēmuma 33. apsvērumā ir paredzēts:

      “[..] šāds risinājums ir pamatots ar to, ka minerālie materiāli var tikt atbrīvoti no nodokļa Apvienotajā Karalistē, ja tie
         tiek izmantoti no nodokļa atbrīvotos ražošanas procesos (piemēram, stikla, plastikāta, papīra, mēslojuma un pesticīdu ražošanā).
         Ņemot vērā, ka Lielbritānijas iestādes nevar kontrolēt minerālo materiālu izmantošanu ārpus tās teritorijas, atbrīvojums no
         nodokļa ir nepieciešams minerālo materiālu eksportētāju tiesiskās drošības nodrošināšanai un, lai izvairītos no nevienlīdzīgas
         attieksmes pret minerālo materiālu eksportu, kas pretējā gadījumā varētu saņemt atbrīvojumu no nodokļa Apvienotās Karalistes
         teritorijā.”

      25      Komisija 34. apsvērumā ir secinājusi:
      “Šādas aplikšanas ar nodokli raksturam un vispārējai uzbūvei ir raksturīgi, ka šis nodoklis netiek piemērots sekundārajiem
         minerālajiem materiāliem, nedz arī otrreiz pārstrādātajiem minerālajiem materiāliem. Nodokļa piemērošana neapstrādāto minerālo
         materiālu ieguvei veicinās pirmreizējo minerālo materiālu ieguves samazināšanos, neatjaunojamo resursu izmantošanas un kaitīgo
         seku videi samazināšanos. Līdz ar to Komisija uzskata, ka priekšrocības, kas AGL piemērošanas jomas noteikšanas dēļ var rasties dažiem uzņēmumiem, ir pamatojamas ar nodokļu sistēmas raksturu un vispārējo
         uzbūvi.”

       Pirmās instances tiesā celtā prasība un pārsūdzētais spriedums
      3        Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 12. jūlijā, BAA iesniedza prasību, lūdzot daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.

      4        Ar 2002. gada 28. novembra rīkojumu Apvienotajai Karalistei tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

      5        Savas prasības pamatojumam BAA norādīja, pirmkārt, uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, otrkārt, uz pamatojuma neesamību, treškārt, uz Komisijas pieļauto
         tās pienākuma uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru pārkāpumu un, ceturtkārt, uz pienākumu, kas šai iestādei pastāv iepriekšējās
         izskatīšanas ietvaros, neievērošanu.

      6        Neizvirzot formālu iebildi par nepieņemamību, Komisija apstrīdēja prasības pieņemamību, apgalvojot, ka apstrīdētais lēmums
         prasītāju nav skāris “individuāli” EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.

      7        Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 45.–68. punktā minēto iemeslu dēļ atzina prasību par pieņemamu. Pēc tam tā noraidīja
         pirmo un otro prasības pamatu, kas tika izskatīti kopā, kā arī trešo un ceturto prasības pamatu, pamatojoties uz pārsūdzētā
         sprieduma 104.–156., 163.–173. un 177.–180. punktā norādītajiem iemesliem. Līdz ar to Pirmās instances tiesa noraidīja prasību
         pilnā apmērā.

       Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
      8        BAA prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        noraidīt pretapelācijas sūdzību;
      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
      –        atcelt apstrīdēto lēmumu, izņemot daļu, kas attiecas uz Ziemeļīrijai piešķirto atbrīvojumu no nodokļa;
      –        piespriest Komisijai un personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās tiesvedības instancēs.
      9        Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu un nospriest, ka prasība nebija pieņemama vai pakārtoti,
      –        noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu un/vai nepamatotu;
      –        piespriest BAA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās tiesvedības instancēs.

      10      Apvienotās Karalistes valdība lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību pilnā apmērā.

       Par pretapelācijas sūdzību
      11      Tā kā Komisijas iesniegtā pretapelācijas sūdzība ir saistīta ar prasības, ko BAA cēlusi Pirmās instances tiesā, pieņemamību, šis jautājums, kurš ir jāatrisina pirms pamata apelācijas sūdzībā izvirzītajiem
         jautājumiem par lietas būtību, ir jāizskata vispirms.

      12      Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, atzīdama prasību par pieņemamu, ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā. Šis
         apelācijas sūdzības pamats sastāv no divām daļām.

       Par apelācijas sūdzības pamata, ar kuru norādīts uz prasības nepieņemamību, pirmo daļu
       Lietas dalībnieku argumenti
      13      Komisija uzskata, ka, neņemdama vērā AGL piemītošo vispārpiemērojama pasākuma raksturu, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Komisija apgalvo,
         ka ar šo pasākumu tiek ieviests nodoklis, kura piemērošanas nosacījumi ir formulēti objektīvā un abstraktā veidā, un kurš
         līdz ar to ir uzskatāms par vispārpiemērojamu normatīvu pasākumu, kas skar potenciāli neierobežotu skaitu saimnieciskās darbības
         subjektu Apvienotajā Karalistē.

      14      Gadījumā, kad atbalsta pasākums ir tieši un vispārīgi piemērojams, arī lēmums, ar kuru Komisija apstiprina šāda veida pasākumu,
         ir atzīstams par vispārpiemērojamu un tādēļ to pretēji Pirmās instances tiesas nospriestajam nevar uzskatīt par aktu, kas
         “individuāli” skar attiecīgā pasākuma saņēmēju vai tā konkurentus EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.

      15      Komisija šajā sakarā atgādina, ka gadījumā, kad – tāpat kā šajā lietā – prasītājs apstrīd lēmuma, ar kuru nolemts necelt iebildumus,
         pamatotību, prasības, ar kuru apstrīdēts attiecīgais tiesību akts, pieņemamība atbilstoši judikatūrai ir atkarīga no tā, vai
         atbalsts, kas ir attiecīgā lēmuma priekšmets, ir būtiski ietekmējis prasītāja stāvokli tirgū. Savukārt, gadījumā, ja prasītājs,
         lai aizsargātu savas EKL 88. panta 2. punktā garantētās procesuālās tiesības, vēlas apstrīdēt lēmumu, ar kuru nolemts neuzsākt
         formālo izmeklēšanas procedūru, pietiek ar to vien, ka tam ir “ieinteresētās puses” statuss šīs iepriekš minētās tiesību normas
         izpratnē, lai būtu iespējams apstrīdēt šo lēmumu (šajā sakarā skat. 1993. gada 19. maija spriedumu lietā C‑198/91 Cook/Komisija, Recueil, I‑2487. lpp., 23. punkts, un 1993. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑225/91 Matra/Komisija, Recueil, I‑3203. lpp., 17. punkts).

      16      Pārbaudot, vai prasītājs ir ticis individuāli skarts tādas atbalsta shēmas gadījumā, kas, tāpat kā pamata lietā, ir vispārīga,
         ir jāpiemēro striktāks kritērijs nekā būtiska ietekme uz prasītāja konkurētspējas stāvokli tirgū (šajā sakarā skat. Tiesas
         1988. gada 2. februāra spriedumu apvienotajās lietās 67/85, 68/85 un 70/85 Kwekerij van der Kooy u.c./Komisija, Recueil, 219. lpp., 15. punkts; Pirmās instances tiesas 1996. gada 5. jūnija spriedumu lietā T‑398/94 Kahn Scheepvaart/Komisija, Recueil, II‑477. lpp., 39.–41. punkts, kā arī 1999. gada 11. februāra spriedumu lietā T‑86/96 Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen un Hapag‑Lloyd/Komisija, Recueil, II‑179. lpp., 45. punkts).

      17      Komisija arī norāda, ka, neraugoties uz pasākuma vispārīgo raksturu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 58.–66. punktā
         ir pamatojusies tikai un vienīgi uz AGL iespējamo ietekmi uz trīs BAA biedru konkurējošo stāvokli. Šo trīs konkrēto biedru izvēle nav pamatota ne ar vienu apstākli, kas būtu tiem raksturīgs.

      18      BAA biedri nav vienīgie uzņēmumi, kurus ir negatīvi ietekmējis attiecīgais nodoklis. AGL ir negatīvi ietekmējis arī daudzus citus uzņēmumus un, ņemot vērā objektīvo un abstrakto veidu, kādā ir formulēts nodokļa
         maksāšanas pienākums, tas var skart potenciāli neierobežotu skaitu uzņēmumu. Līdz ar to lēmums, ar kuru apstiprināts AGL, individuāli neskar nevienu no šiem uzņēmumiem.

      19      Komisija apgalvo, ka gadījumā, ja šī Pirmās instances tiesas pieeja tiktu apstiprināta, rastos būtiskas sistēmiskas sekas,
         jo Komisijas lēmumus attiecībā uz iespējamajiem vispārpiemērojamiem atbalsta pasākumiem, tostarp nodokļu formā, varētu apstrīdēt
         potenciāli neierobežots personu skaits, kas atņemtu EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzētajam “individuālas skaršanas” jēdzienam
         visu lietderīgo iedarbību.

      20      BAA savukārt vispirms norāda, ka Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka attiecībā uz BAA ir izpildīts nosacījums par būtisku ietekmi uz tās stāvokli attiecīgajā tirgū. Līdz ar to Pirmās instances tiesai nebija
         jāpārbauda, vai ar to apstākli, ka BAA ir “ieinteresētā puse” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, ir pietiekami, lai prasību atzītu par pieņemamu, kaut arī tā bija
         izvirzījusi arī citus prasības pamatus, nevis tikai pamatu attiecībā uz Komisijas neizpildīto pienākumu uzsākt formālo izmeklēšanas
         procedūru.

      21      BAA uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā sakarā ar to, ka nav ņēmusi vērā AGL piemītošo vispārpiemērojama pasākuma raksturu. Judikatūrā, izvērtējot tādas prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, ko par
         lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu, cēlis kāds attiecīgā atbalsta saņēmēja konkurents, nav paredzēts
         nodalījums atkarībā no tā, vai attiecīgais pasākums ir vispārpiemērojams vai individuāls.

      22      Turklāt kaut arī attiecīgā atbalsta pasākuma vispārpiemērojama pasākuma vai individuāla lēmuma raksturu var uzskatīt par prasības,
         ko cēlis viens no šī pasākuma saņēmējiem, pieņemamības nosacījumu, tā tas nav konkurenta celtas prasības gadījumā. Atbalsta
         pasākuma raksturam nevajadzētu ietekmēt attiecīgi skarto konkurentu skaitu, nedz arī veidu, kādā tie tiek skarti. Līdz ar
         to BAA uzskata, ka konkrētam uzņēmumam pārskaitīta “individuāla” subsīdija var ietekmēt nenoteiktu skaitu konkurentu, kurus visus
         tas var ietekmēt kā konkurentus.

      23      BAA norāda, ka iepriekš minētajiem spriedumiem lietā Kwekerij van Van der Kooy u.c./Komisija un lietā Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen un Hapag-Lloyd/Komisija šajā lietā nav nekādas nozīmes, jo tajos tika izskatītas potenciālo atbalsta saņēmēju celtās prasības par saskaņā
         ar EKL 88. panta 2. punktu pieņemtiem lēmumiem. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Kahn Scheepvaart/Komisija netika konstatēta atbalsta pasākuma ietekme uz prasītāja konkurētspējas stāvokli, kamēr šobrīd izskatāmajā lietā
         Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka attiecīgais pasākums būtiski ietekmē BAA biedru konkurētspējas stāvokli.

       Tiesas vērtējums
      24      Ar pirmo šī pamata daļu Komisija apstrīd vērtējumu, ko Pirmās instances tiesa ir sniegusi par prasības pieņemamību tiktāl,
         ciktāl tā ir secinājusi, ka apstrīdētais lēmums BAA ir skāris “individuāli” EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, lai gan, ņemot vērā šī lēmuma vispārīgo piemērošanas jomu,
         Pirmās instances tiesai bija jānospriež, ka šis lēmums nav individuāli skāris BAA.

      25      Saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var griezties Tiesā par lēmumu, kas adresēts
         citai personai, tikai tad, ja šis lēmums to skar tieši un individuāli.

      26      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis
         lēmums tās ietekmē dažu tām specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura tās raksturo attiecībā pret jebkuru
         citu personu un tādēļ tās individuāli izceļ analogi adresātam (skat. it īpaši 1963. gada 15. jūlija spriedumu lietā 25/62
         Plaumann/Komisija, Recueil, 197. un 223. lpp.; iepriekš minēto 1993. gada19. maija spriedumu lietā Cook/Komisija, 20. punkts; iepriekš minēto 1993. gada 15. jūnija spriedumu lietā Matra/Komisija, 14. punkts; 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑78/03 P Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, Krājums, I‑10737. lpp., 33. punkts, kā arī 2008. gada 11. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑75/05 P un C‑80/05 P
         Vācija u.c./Kronofrance, Krājums, I‑0000. lpp., 36. punkts).

      27      Tā kā šī prasība attiecas uz Komisijas valsts atbalsta jomā pieņemtu lēmumu, ir jāatgādina, ka EKL 88. pantā paredzētās valsts
         atbalsta kontroles procedūras ietvaros ir jānošķir, pirmkārt, šā panta 3. punktā paredzētais atbalsta iepriekšējās izskatīšanas
         posms, kura vienīgais mērķis ir ļaut Komisijai formulēt savu pirmo nostāju par attiecīgā atbalsta pilnīgu vai daļēju saderīgumu,
         un, otrkārt, šā panta 2. punktā paredzētais pārbaudes posms. Tikai saistībā ar šo pēdējo minēto pārbaudi, kuras mērķis ir
         ļaut Komisijai iegūt pilnīgu informāciju par visiem lietas faktiem, EK līgums paredz Komisijas pienākumu informēt ieinteresētās
         puses, lai tās varētu iesniegt savus apsvērumus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Cook/Komisija, 22. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Matra/Komisija, 16. punkts; 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., 38. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 34. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Vācija u.c./Kronofrance, 37. punkts).

      28      No tā izriet, ka gadījumā, ja, neuzsākot EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālās izmeklēšanas procedūru, Komisija ar lēmumu,
         kas pieņemts, pamatojoties uz šā paša panta 3. punktu, atzīst, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, personas, uz kurām
         attiecas šīs procesuālās garantijas, to izpildi var nodrošināt tikai tad, ja tās var apstrīdēt šo lēmumu Kopienu tiesā. Šī
         iemesla dēļ ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē celta prasība par šāda lēmuma atcelšanu ir atzīstama par
         pieņemamu, ja tās iesniedzējs ar šīs prasības palīdzību vēlas aizsargāt procesuālās tiesības, kas tam pastāv saskaņā ar iepriekš
         minēto tiesību normu (iepriekš minētie spriedumi lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī apvienotajās lietās Vācija u.c./Kronofrance, 38. punkts).

      29      Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka par šādām ieinteresētajām pusēm ir uzskatāmas personas, uzņēmumi vai apvienības, kuru
         intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, tas ir, it īpaši tie uzņēmumi, kas ir šī atbalsta saņēmēju konkurenti, un arodapvienības
         (iepriekš minētie spriedumi lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 41. punkts; lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 36. punkts, kā arī apvienotajās lietās Vācija u.c./Kronofrance, 39. punkts).

      30      Savukārt, ja prasītājs apstrīd lēmuma, ar kuru novērtēts atbalsts, pamatotību kā tādu, tikai ar to vien, ka attiecīgo prasītāju
         var uzskatīt par “ieinteresēto pusi” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, nav pietiekami, lai prasību atzītu par pieņemamu. Prasītājam
         ir jāpierāda, ka tam ir īpašs statuss iepriekš minētā sprieduma lietā Plaumann/Komisija izpratnē. Šāds īpašs statuss prasītājam tostarp būs tad, ja atbalsts, kas ir attiecīgā lēmuma priekšmets, ir būtiski
         ietekmējis prasītāja stāvokli tirgū (šajā sakarā skat. 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 169/84 Cofaz u.c./Komisija, Recueil, 391. lpp., 22.–25. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 37. punkts, kā iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Vācija u.c./Kronofrance, 40. punkts).

      31      Pretēji Komisijas paustajam apgalvojumam apstrīdētā lēmuma vispārpiemērojamais raksturs, kurš izriet no tā, ka šī lēmuma mērķis
         ir atļaut tāda nodokļu režīma īstenošanu, kas vispārīgā un abstraktā veidā ir piemērojams noteiktai saimnieciskās darbības
         subjektu kategorijai, nevar būt pamats iepriekš minētās judikatūras nepiemērošanai.

      32      Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka fakts, ka tiesību akts pēc sava rakstura un piemērojamības ir vispārpiemērojams tiktāl,
         ciktāl tas ir piemērojams visiem ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, neizslēdz, ka tas dažus no tiem var skart
         individuāli (skat. it īpaši 1994. gada 18. maija spriedumu lietā C‑309/89 Codorniu/Padome, Recueil, I‑1853. lpp., 19. punkts), kā arī 2006. gada 22. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑182/03 un C‑217/03 Beļģija un Forum 187/Komisija, Krājums, I‑5479. lpp., 58. punkts).

      33      Attiecībā uz tādas prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, kas vērsta pret vispārīgu atbalsta shēmu, Tiesa vēl pavisam nesen
         ir atzinusi, ka apvienību, kas izveidota konkrētas personu kategorijas interešu pārstāvībai un kuras mērķis ir panākt apstrīdētā
         lēmuma atcelšanu pēc būtības, var uzskatīt par individuāli skartu tiktāl, ciktāl atbalsta shēma, uz kuru attiecas apstrīdētais
         lēmums, “ir būtiski ietekmējusi tās biedru stāvokli tirgū” (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 70. punkts).

      34      Turklāt, kā savu secinājumu 40.–43. punktā norādījis ģenerāladvokāts, Komisijas izvirzītā tēze par to, ka gadījumā, ja apstrīdētais
         lēmums attiecas uz vispārīgu atbalsta shēmu, ir jāpiemēro striktāks kritērijs nekā ar būtisku ietekmi uz stāvokli attiecīgajā
         tirgū saistītais kritērijs, no Komisijas iepriekš minētajiem spriedumiem nav izsecināma.

      35      No iepriekš minētā izriet, ka, neraugoties uz to, vai attiecīgais atbalsta pasākums ir individuāls vai vispārpiemērojams,
         gadījumā, ja prasītājs apstrīd lēmuma, ar kuru novērtēts atbalsts, pamatotību kā tādu, prasītājam ir jāpierāda, ka tam ir
         “īpašs statuss” iepriekš minētā sprieduma lietā Plaumann/Komisija izpratnē, kas tā ir, piemēram, tad, ja atbalsts, kas ir attiecīgā lēmuma priekšmets, ir būtiski ietekmējis prasītāja
         stāvokli attiecīgajā tirgū.

      36      Līdz ar to, prasot pierādīt, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšana ir būtiski ietekmējusi BAA stāvokli attiecīgajā tirgū, Pirmās instances tiesa ir pareizi piemērojusi šī sprieduma 30. punktā minēto judikatūru.

      37      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 54. punktā ir konstatējusi – un Komisija nav to apstrīdējusi –, ka BAA ir ne tikai apstrīdējusi Komisijas atteikumu uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru, bet ir apstrīdējusi arī apstrīdētā lēmuma
         pamatotību.

      38      Pirmās instances tiesa, izvērtējot, vai ir ievērots nosacījums, ka attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt individuāli skartam EKL
         230. panta ceturtās daļas izpratnē, ir pamatoti pārbaudījusi, vai BAA ir pienācīgi norādījusi iemeslus, kādēļ AGL varēja būtiski ietekmēt vismaz viena tās biedra stāvokli minerālo materiālu tirgū.

      39      Pretēji Komisijas apgalvojumiem un atbilstoši Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 47. punktā pamatoti norādītajam
         ir atzīstama par pieņemamu tāda prasība, ko cēlusi apvienība, kas darbojas viena vai vairāku savu biedru vārdā, kuri paši
         būtu varējuši celt prasību, kas būtu pieņemama (šajā sakarā skat. it īpaši 1997. gada 18. decembra rīkojumu lietā C‑409/96 P
         Sveriges Betodlares un Henrikson/Komisija, Recueil, I‑7531. lpp., 46. un 47. punkts).

      40      Līdz ar to ir noraidāms arī Komisijas izvirzītais iebildums par patvaļīgo un nepamatoto izvēli norādīt konkrētos trīs BAA biedrus, kuru konkurētspējas stāvoklis tika ņemts vērā, pārbaudot, vai apelācijas sūdzības iesniedzēja bija jāatzīst par
         individuāli skartu EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.

      41      Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisijas izvirzītā apelācijas sūdzības pamata, ar kuru norādīts uz prasības nepieņemamību, pirmā
         daļa ir noraidāma.

       Par apelācijas sūdzības pamata, ar kuru norādīts uz prasības nepieņemamību, otro daļu
       Lietas dalībnieku argumenti
      42      Komisija norāda, ka, pienācīgi nepārbaudīdama, vai ir ticis būtiski ietekmēts BAA biedru konkurētspējas stāvoklis, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo, pamatojoties uz atsevišķām
         norādēm un neņemot vērā vispārīgo tirgū pastāvošo situāciju, ir atzinusi šo nosacījumu par izpildītu.

      43      Attiecībā uz trīs uzņēmumiem, uz kuriem ir atsaukusies BAA, Pirmās instances tiesa katrā attiecīgajā gadījumā esot norādījusi, ka ar AGL tiek aplikta noteikta šo uzņēmumu saražotās produkcijas daļa un ka ar šo nodokli apliekamie produkti konkurē ar citiem produktiem,
         kas netiek aplikti ar šo nodokli. Tomēr Pirmās instances tiesa neesot norādījusi iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka “attiecīgo
         uzņēmumu konkurētspējas stāvoklis ir ticis būtiski ietekmēts” judikatūras izpratnē. It īpaši Pirmās instances tiesa neesot
         norādījusi šīs konkurences radītās sekas cenu, tirgus daļas vai uzņēmumu rentabilitātes ziņā, kas ir pretrunā judikatūrā paredzētajam,
         saskaņā ar kuru uzņēmums nevar atsaukties tikai uz savu konkurenta statusu attiecībā pret atbalstu saņēmušo uzņēmumu, bet
         tam ir arī jāpierāda, ka tas atrodas tādā situācija, kas to individuāli izceļ analogi adresātam.

      44      Komisija uzskata, ka ir iespējams, ka ar AGL apliekamo produktu tirgus daļa var samazināties salīdzinājumā ar citiem produktiem un nozarēm un nav neiespējami, ka šāds
         vispārējs tirgus daļas samazinājums var ietekmēt visus Apvienotajā Karalistē reģistrētos uzņēmumus, kuri ražo minerālos materiālus.
         Tomēr šai ietekmei ir sektorāls raksturs un tā nav saistīta ar kādu īpašu apstākli, kas raksturīgs šim individuālajam uzņēmumam
         salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kas darbojas šajā nozarē. Šo iemeslu dēļ Pirmās instances tiesas sniegtā interpretācija,
         saskaņā ar kuru uzņēmums var būt būtiski skarts pat tad, ja tā stāvoklis nekādā ziņā neatšķiras no daudzu citu uzņēmumu stāvokļa,
         pēc Komisijas domām, nav saderīga ar EKL 230. panta ceturto daļu, kā to interpretējusi Tiesa.

      45      BAA apgalvo, ka pat pieņemot, ka šajā gadījumā ir piemērojams Pirmās instances tiesas lietotais striktākais pieņemamības kritērijs,
         kas paredz, ka ir ticis būtiski ietekmēts prasītāja stāvoklis attiecīgajā tirgū, Pirmās instances tiesa pamatoti ir nospriedusi,
         ka prasītājas biedri ir tikuši būtiski ietekmēti. BAA esot sniegusi precīzu informāciju par AGL ietekmi uz atsevišķu tās biedru konkurētspējas stāvokli un Pirmās instances tiesa ir pamatojusies uz šo informāciju, izdarot
         secinājumu, ka BAA biedru konkurētspējas stāvoklis ir ticis būtiski ietekmēts. Pirmās instances tiesas vērtējums esot faktiska rakstura jautājums,
         kas nav pakļauts Tiesas pārbaudei apelācijas tiesvedības ietvaros.

       Tiesas vērtējums
      46      Šī apelācijas sūdzības pamata, ar kuru norādīts uz prasības nepieņemamību, otrajā daļā Komisija apstrīd vērtējumu, pamatojoties
         uz kuru Pirmās instances tiesa secināja, ka ir ticis būtiski ietekmēts prasītājas stāvoklis tirgū. Komisija būtībā pārmet
         Pirmās instances tiesai, ka tā nav norādījusi iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka ir būtiski skarts attiecīgo uzņēmumu konkurētspējas
         stāvoklis, un it īpaši tā nav norādījusi, kādas sekas izriet no šīs konkurences cenas, tirgus daļas vai uzņēmumu rentabilitātes
         ziņā, tādējādi pārkāpdama judikatūrā paredzēto, saskaņā ar kuru uzņēmums nevar atsaukties tikai uz savu konkurenta statusu
         attiecībā pret atbalstu saņēmušo uzņēmumu.

      47      Saistībā ar “būtiskas ietekmes uz prasītāja stāvokli attiecīgajā tirgū” konstatēšanu Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka
         ar to apstākli vien, ka kāds tiesību akts var zināmā mērā ietekmēt konkurences attiecības, kas pastāv attiecīgajā tirgū, un
         ka attiecīgais uzņēmums zināmā mērā konkurē ar šī tiesību akta adresātu, katrā ziņā nav pietiekami, lai varētu uzskatīt, ka
         šis tiesību akts minēto uzņēmumu ir skāris individuāli (skat it īpaši 2007. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑524/04 P Spānija/Lenzing, Krājums, I‑9947. lpp., 32. punkts).

      48      Tādējādi uzņēmums nevar atsaukties tikai uz savu konkurenta statusu attiecībā pret atbalstu saņēmušo uzņēmumu, bet tam turklāt
         ir jāpierāda, ka tā faktiskā situācija to individuāli izceļ analogi adresātam (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
         Spānija/Lenzing, 33. punkts).

      49      Šajā lietā pretēji Komisijas apgalvotajam Pirmās instances tiesa nav vienīgi apstiprinājusi parastu konkurences attiecību
         esamību starp BAA biedriem un uzņēmumiem, kuriem AGL netiek piemērots.

      50      No pārsūdzētā sprieduma 55.–62. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa, šī sprieduma 63. punktā izdarot secinājumu, ka strīdīgais
         valsts pasākums varēja ietekmēt atsevišķu BAA biedru konkurētspējas stāvokli un ka šī “ietekme ir bijusi būtiska”, ir ņēmusi vērā šādus apstākļus:

      –        AGL mērķis ir pārvietot pieprasījuma pēc neapstrādātiem minerālajiem materiāliem daļu uz citiem produktiem, kas ir atbrīvoti
         no nodokļa, lai veicinātu to kā minerālo materiālu izmantošanu un samazinātu neapstrādāto minerālo materiālu ieguvi. Saskaņā
         ar Lielbritānijas iestāžu prognozēm, kas minētas apstrīdētajā lēmumā un kas nav tikušas apstrīdētas, šis nodoklis ļaus samazināt
         pieprasījumu pēc neapstrādātiem minerālajiem materiāliem vidēji par 8–9 % gadā (pārsūdzētā sprieduma 55. punkts);

      –        saskaņā ar informāciju, kuras precizitāti nav apstrīdējusi nedz Komisija, nedz Apvienotās Karalistes valdība, atsevišķi BAA biedri, tostarp Torrington Stone, Sherburn Stone Co. Ltd un Cloburn Quarry, atrodas tiešās konkurences attiecībās ar materiālu, kas ir atbrīvoti no nodokļa, ražotājiem, kuri ir kļuvuši konkurētspējīgi,
         pateicoties AGL ieviešanai (pārsūdzētā sprieduma 58. punkts);

      –        Torrington Stone, kas apsaimnieko karjeru Devonā [Devon], ražo nesadalītus būvniecības akmeņus un pārklājumam izmantojamus akmeņus, kas tiek tirgoti vidēji par GBP [konfidenciāla
         informācija] par tonnu ex works, kā arī sadalītus būvniecības akmeņus, kas tiek tirgoti vidēji par GBP [konfidenciāla informācija] par tonnu ex works. Šie produkti veido no 3 līdz 5 % no iegūtā ieža apjoma. Atlikušos 95 % veido atvasinātie produkti vai blakusprodukti, kas
         šajā gadījumā ir parastās pildvielas (kas tiek tirgotas vidēji par GBP [konfidenciāla informācija] par tonnu ex works) un sadrupinātās pildvielas (kas tiek tirgotas vidēji par GBP [konfidenciāla informācija] par tonnu ex works). Tikai būvniecībā izmantojamais sadalītais akmens nav apliekams ar AGL. Pirms šī nodokļa ieviešanas pildvielas tika tirgotas 50 kilometru rādiusā. Pēc nodokļa ieviešanas tās šajā zonā savstarpēji
         konkurē ar atvasinātajiem materiāliem, kas tostarp nāk no kaolīna karjeriem, kas izvietoti vairāk nekā 80 kilometru attālumā
         un kuriem AGL nav piemērojams (pārsūdzētā sprieduma 59. punkts);

      –        Sherburn Stone Co Ltd., kas tostarp apsaimnieko kādu Jorkšīrā izvietotu karjeru, izgatavo materiālus ar paaugstinātām tehniskajām specifikācijām,
         kas paredzēti augstas izturības betona ražošanai. Šiem produktiem, kas veido 50 % no iegūtajiem iežiem un kuru vidējā cena
         ir GBP [konfidenciāla informācija] par tonnu ex works, ir piemērojams AGL. No atlikušajiem 50 % iegūto iežu Sherburn Stone Co Ltd. ražo sabirzumus un māla pārpalikumus, kas ir izmantojami kā pildvielas un tiek tirgoti vidēji par GBP [konfidenciāla informācija]
         par tonnu ex works. Kopš AGL ieviešanas šo atvasināto produktu pārdošana ir kļuvusi arvien sarežģītāka un to krājumi ir kļuvuši nepārvaldāmi (pārsūdzētā
         sprieduma 60. punkts);

      –        Cloburn Quarry, kas apsaimnieko karjeru Skotijā, produkcija ir orientēta uz augstākas izturības minerālajiem materiāliem, kam ir pieņemamas
         augstākas transportēšanas izmaksas. Visiem tā ražotajiem produktiem ir piemērojams AGL. Sarkanie oļi un granīts ar paaugstinātām tehniskajām specifikācijām, ko ražo šis uzņēmums un kas tostarp tiek izmantoti
         kā balasts vai nu augstas izturības betonā, vai kopā ar asfaltu, tiek tirgoti vidēji par GBP [konfidenciāla informācija] par
         tonnu ex works, un tie nekonkurē ar materiāliem, kas nav apliekami ar nodokli un kas atvasinātā veidā tiek iegūti, ražojot kaolīnu vai šīferi.
         Savukārt 25 % no atvasinātajiem produktiem, kas tiek iegūti Cloburn Quarry karjerā un kas galvenokārt sastāv no sabirzumiem, kas tiek tirgoti par vidējo cenu GBP [konfidenciāla informācija] par tonnu
         ex works, lai tiktu izmantoti kā pildvielas, konkurē ar materiāliem, kas netiek aplikti ar nodokli (pārsūdzētā sprieduma 61. punkts);

      –        šo uzņēmumu darbībai minerālo materiālu tirgū, salīdzinot ar to galveno darbību, nav tikai maznozīmīgs raksturs un no iepriekš
         minētajiem skaitļiem izriet, ka atvasināto produktu kā minerālo materiālu komerciāla izmantošana ir relatīvi nozīmīga attiecīgo
         uzņēmumu darbības daļa (pārsūdzētā sprieduma 62. punkts).

      51      Atzīstot, ka strīdīgais valsts pasākums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz eksporta atbrīvojumu no nodokļa, varēja ietekmēt atsevišķu
         BAA biedru konkurētspējas stāvokli un ka šī ietekme ir bijusi būtiska, Pirmās instances tiesa ir pamatojusies uz šādiem apsvērumiem:

      –        BAA norāda, ka šim atbrīvojumam no nodokļa pretēji to nozīmīgākajiem konkurentiem Apvienotās Karalistes tirgū ir negatīva ietekme
         arī uz to tās biedru konkurētspējas stāvokli, kuri eksportē ļoti maz vai pat nemaz. Būtībā eksporta atbrīvojums no nodokļa
         tās konkurentiem un it īpaši Glensandas [Glensanda] karjera apsaimniekotājam, no kura nāk vairāk nekā 90 % eksportēto minerālo materiālu, piešķir priekšrocību neciest zaudējumus,
         kas būtu pievienojami tā Apvienotajā Karalistē tirgoto produktu cenai. Prasītājas biedri savukārt ir spiesti pārdot to ar
         nodokli apliktos minerālos materiālus ar zaudējumiem un pārnest nodokļa smagumu uz visiem saviem produktiem (pārsūdzētā sprieduma
         65. punkts);

      –        eksporta atbrīvojums no nodokļa var būtiski ietekmēt vismaz viena prasītājas biedra konkurences pozīciju, jo, kā norādījusi
         prasītāja, ko nav apstrīdējusi nedz Komisija, nedz persona, kas iestājusies lietā, granīta ar augstām tehniskajām specifikācijām
         tirgū un ko tostarp izmanto kā balastu dzelzceļiem (tiek aplikts ar AGL), Cloburn Quarry atrodas tiešās konkurences attiecībās ar Glensandas karjeru, kas tāpat kā Cloburn Quarry apsaimniekotais karjers atrodas Skotijā. BAA savā replikā ir norādījusi, un to neapstrīd arī pārējie lietas dalībnieki, ka Glensandas karjers eksportē 50 % savas produkcijas.
         Zemām tehniskajām specifikācijām atbilstošo materiālu eksporta atbrīvojums no nodokļa tādējādi piešķir šo karjeru apsaimniekojošajam
         uzņēmumam konkurences priekšrocību minerālo materiālu ar augstām tehniskajām specifikācijām tirgū Skotijā tiktāl, ciktāl –
         pretēji Cloburn Quarry, kurš savus minerālos materiālus ar zemām tehniskajām specifikācijām Apvienotajā Karalistē tirgo ar zaudējumiem un šos zaudējumus
         atgūst no materiālu ar augstām tehniskām specifikācijām cenas, – kopējā AGL summa, kas Glensandas karjeram ir jāpiemēro tā klientiem valsts iekšējā tirgū, ir proporcionāli samazināta par pusi attiecībā
         pret summu, ko piemēro konkurents, kas neveic eksportu (pārsūdzētā sprieduma 66. punkts).

      52      No iepriekš minētā izriet, ka Pirmās instances tiesa nepavisam nav vienīgi konstatējusi parastu konkurences attiecību esamību
         starp BAA biedriem un uzņēmumiem, kuriem attiecīgais nodoklis netiek piemērots, bet ir izvērtējusi, vai strīdīgais valsts pasākums
         varēja ietekmēt atsevišķu tās biedru konkurētspējas stāvokli un vai šī ietekme ir uzskatāma par būtisku.

      53      Pretēji Komisijas apgalvotajam no Tiesas judikatūras neizriet, ka šāds īpašs statuss, kas izceļ “personas, kas nav lēmuma
         adresāti”, iepriekš minētā sprieduma lietā Plaumann/Komisija izpratnē attiecībā pret pārējiem saimnieciskās darbības subjektiem, noteikti ir izsecināms no tādiem apstākļiem
         kā ievērojams apgrozījuma samazinājums, būtisks finansiāls zaudējums vai arī ievērojama tirgus daļas samazināšanās pēc attiecīgā
         atbalsta piešķiršanas. Valsts atbalsta piešķiršana var radīt kaitējumu saimnieciskās darbības subjekta konkurētspējas stāvoklim
         arī citādākos veidos, tostarp radot peļņas zudumu vai nelabvēlīgāku attīstību nekā tā, kas būtu pastāvējusi šāda atbalsta
         neesamības gadījumā. Tāpat šāda kaitējuma apmērs var būt dažāds atkarībā no daudziem apstākļiem, kā, piemēram, attiecīgā tirgus
         struktūra vai attiecīgā atbalsta raksturs. Būtisku konkurenta stāvoklim tirgū radītu kaitējumu līdz ar to nevar pierādīt tikai
         atsevišķu apstākļu esamība, kas liecina par tā komerciālo vai finansiālo rādītāju pasliktināšanos (iepriekš minētais spriedums
         lietā Komisija/Lenzing, 34. un 35. punkts).

      54      Komisija arī pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir nospriedusi, ka BAA ir tikusi būtiski skarta, lai arī tās stāvoklis nekādi neatšķiras no daudzu citu uzņēmumu stāvokļa, bet tai bija jāpiemēro
         striktāks kritērijs, lai konstatētu ietekmi uz prasītājas konkurētspējas stāvokli tādas vispārīgas atbalsta shēmas kā šajā
         lietā izskatāmā gadījumā.

      55      Tomēr, kā jau norādīts šī sprieduma 35. punktā, no pastāvīgās Tiesas judikatūras izriet, ka, neraugoties uz to, vai attiecīgais
         atbalsta pasākums ir individuāls vai vispārpiemērojams, gadījumā, ja prasītājs apstrīd lēmuma, ar kuru novērtēts atbalsts,
         pamatotību kā tādu, prasītājam ir jāpierāda, ka tam ir “īpašs statuss” iepriekš minētā sprieduma lietā Plaumann/Komisija izpratnē, kas tā ir, piemēram, tad, ja atbalsts, kas ir attiecīgā lēmuma priekšmets, ir būtiski ietekmējis prasītāja
         stāvokli attiecīgajā tirgū (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 70. punkts).

      56      Ja šāda ietekme ir tikusi pierādīta, tas apstāklis, ka attiecīgā gadījumā nenoteikts skaits citu konkurentu var atsaukties
         uz analoģisku kaitējumu, nav šķērslis attiecīgā uzņēmuma celtās prasības pieņemamībai. Kā savu secinājumu 65. punktā norādījis
         arī ģenerāladvokāts, AGL ir tiešs mērķis izmainīt attiecīgā tirgus struktūru, pārvietojot daļu no pieprasījuma pēc neapstrādātiem minerālajiem materiāliem
         uz alternatīviem produktiem, kā rezultātā ar šo nodokli ir paredzēts ietekmēt tirgū darbojošos uzņēmumu konkurētspējas stāvokli.

      57      Līdz ar to Pirmās instances tiesa, izvērtējot, vai BAA bija individuāli skarta, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

      58      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, apelācijas sūdzības pamata, ar kuru norādīts uz prasības nepieņemamību, otrā daļa
         ir noraidāma. Līdz ar to pilnā apmērā ir noraidāma arī pretapelācijas sūdzība.

       Par galveno apelācijas sūdzību
      59      BAA ir izvirzījusi sešus pamatus savas apelācijas sūdzības pamatojumam. Tā norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdas
         tiesību piemērošanā:

      –        neobjektīvi pārbaudot valsts atbalsta esamību;
      –        nepiemērojot pareizo “pārbaudes kritēriju”;
      –        kļūdaini novērtējot AGL “raksturu un vispārējo uzbūvi”;

      –        attiecībā uz eksporta atbrīvojumu no nodokļa;
      –        apstiprinot, ka Komisijai nebija pienākuma uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru;
      –        secinot, ka apstrīdētais lēmums bija pietiekami pamatots.
       Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz kļūdainu valsts atbalsta esamības novērtējumu
      60      BAA ir izvirzījusi trīs iebildumus šī apelācijas sūdzības pamata atbalstam. Vispirms tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir
         piemērojusi neobjektīvu valsts atbalsta jēdzienu, kā tas it īpaši izriet no pārsūdzētā sprieduma 117. punkta. Pārsūdzētā sprieduma
         120. un 121. punktā tā esot arī kļūdaini atzinusi, ka šī lieta ir nodalāma no lietas, kuras rezultātā tika pasludināts 2001. gada
         8. novembra spriedums lietā C‑143/99 Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (Recueil, I‑8365. lpp.). Visbeidzot, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka dabas resursu nodoklis
         nav uzskatāms par selektīvu, ja tas attiecas uz konkrētu nozari, nepastāvot precīzai šīs nozares definīcijai.

       Par pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmo un otro daļu
      61      Tā kā pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmā un otrā daļa ir cieši saistītas, tās ir jāizskata kopā.

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      62      BAA uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir neobjektīvi novērtējusi valsts atbalsta esamību. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāds
         nodokļu pasākums, kas selektīvā veidā tiek piemērots salīdzināmām nozarēm, ņemot vērā sasniedzamo mērķi, ir atzīstams par
         valsts atbalstu (šajā sakarā skat. it īpaši 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑75/97 Beļģija/Komisija, Recueil, I‑3671. lpp., 31. punkts).

      63      Tas apstāklis, ka nodoklim ir ar vispārīgo politiku saistīti mērķi, pēc BAA domām, neliedz atzīt šo pasākumu par valsts atbalstu. Līdz ar to ar attiecīgo dabas resursu nodokli ieviestā diferenciācija
         var netikt atzīta par valsts atbalstu tikai tad, ja tā ir pamatojama ar šim nodoklim raksturīgajiem vides aizsardzības apsvērumiem.

      64      BAA uzskata, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 117. punktā ir ieņēmusi citādāku nostāju, kas vēlreiz apstiprināta
         pārsūdzētā sprieduma 115. un 128. punktā, no kuriem izriet, ka selektivitāte nav konstatējama gadījumā, kad dalībvalsts ir
         ieviesusi dabas resursu nodokli atsevišķās nozarēs vai attiecībā uz atsevišķām precēm vai pakalpojumiem, bet nav ieviesusi
         dabas resursu nodokli attiecībā uz visām līdzīgām darbībām, kam ir “salīdzināma ietekme” uz vidi, vai attiecībā uz visām karjeru
         un raktuvju apsaimniekošanas nozarēm, kam ir “tāda pati ietekme” uz vidi.

      65      Citiem vārdiem sakot, Pirmās instances tiesa esot nepārprotami atzinusi, ka uzņēmumi, kuriem tiek piemērots nodoklis, un uzņēmumi,
         kuriem tas netiek piemērots, atrodas salīdzināmā situācijā attiecībā pret vides politikas mērķi, ko paredzēts sasniegt ar
         attiecīgo pasākumu, tomēr nenospriežot, ka šīs atšķirības rada selektivitāti un ir atzīstamas par valsts atbalstu, pat tad,
         ja šīs izvēles pamatā ir vēlme saglabāt atsevišķu nozaru starptautisko konkurētspēju, kā to pārsūdzētā sprieduma 128. punktā
         atzinusi Pirmās instances tiesa.

      66      Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 120. un 121. punktā turklāt esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nodalīdama
         šo lietu no lietas, kuras rezultātā tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, kas attiecās uz nodokļa par elektrības un dabas gāzes patēriņu samazinājumu atsevišķiem uzņēmumiem.

      67      BAA šajā sakarā norāda, ka nozīme ir tikai un vienīgi nodokļa pasākuma radītajām sekām un ka nav nekādu atšķirību starp vispārīgā
         veidā definētu atbrīvojumu no nodokļa un izslēgšanu no strikti noteiktas nodokļa piemērošanas jomas. Sekas ir tādas pašas,
         jo tas dod priekšroku konkrētiem ražotājiem vai konkrētām precēm.

      68      Apelācijas sūdzības iesniedzēja pamato savu argumentāciju, apstiprinādama, ka karjeri un raktuves, kurās tiek iegūti tādi
         materiāli kā šīferis, kaolīns, keramikas izstrādājumos izmantojamais māls, ogles un lignīts, ir izslēgti no AGL piemērošanas jomas, lai konkrēti nodrošinātu to starptautisko konkurētspēju.

      69      Komisija un Apvienotās Karalistes valdība nepiekrīt šai kritikai.

      70      Apgalvojums, ka nodokļa pasākums, kas selektīvā veidā tiek piemērots salīdzināmām nozarēm, ir atzīstams par “valsts atbalstu”,
         nav pamatojams nedz ar iepriekš minētā sprieduma lietā Beļģija/Komisija, 31. punktu, nedz arī ar judikatūru kopumā. Tāds dabas
         resursu nodoklis kā AGL rada papildu izmaksas un nepiešķir selektīvu priekšrocību atsevišķiem uzņēmumiem, bet drīzāk rada selektīvas neērtības minerālo
         materiālu ražotājiem. Visiem pārējiem Apvienotās Karalistes uzņēmumiem, kas nav minerālo materiālu ražotāji, šis nodoklis
         netiek piemērots, kā rezultātā šī “priekšrocība” nav selektīva nekādā šī jēdziena nozīmē.

      71      Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka dabas resursu nodoklis ir nodalāms no pasākuma, ar kuru tiek samazinātas izmaksas,
         jo dabas resursu nodoklis rada papildu izmaksas kādai konkrētai darbības nozarei, bet pasākums, ar kuru tiek samazinātas izmaksas,
         rada selektīvu priekšrocību, atkāpjoties no uzņēmumiem parasti pastāvošo izmaksu sistēmas.

      72      Pirmās instances tiesa esot konstatējusi, ka šī nekonsekvence ir pamatojama ar AGL loģiku un mērķiem, kurus noteikusi Apvienotā Karaliste. Komisija attiecībā uz to vides politikas mērķu noteikšanu, ko paredzēts
         sasniegt ar tādu autonomu nodokļu pasākumu kā dabas resursu nodoklis, nav tiesīga aizstāt dalībvalsti.

      73      Pretēji BAA apgalvotajam Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 117. punktā neesot ieviesusi neobjektīvu valsts atbalsta jēdzienu,
         bet galvenokārt atgādinājusi EKL 6. panta saturu, kurā noteikts, ka ar vides aizsardzību saistītās prasības ir integrējamas
         Kopienu politikā, kas paredzēta EKL 3. pantā un kas ietver arī konkurences politiku.

      74      Komisija piebilst, ka pretēji BAA apgalvotajam Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 115. punktā neesot vēlējusies pamatot atbrīvojumu no AGL, kas ir attiecināts uz konkrētām precēm vai uzņēmumiem, kuriem saskaņā ar attiecīgā nodokļa pasākuma mērķiem būtu bijis jāpiemēro
         šis mērķis. Pirmās instances tiesa drīzāk esot atsaukusies uz dalībvalstu prerogatīvu atbilstoši šobrīd spēkā esošajam tiesiskajam
         regulējumam noteikt prioritāros mērķus, ko tā, ieviešot dabas resursu nodokli, vēlas sasniegt vides aizsardzības jomā.

      75      Atbildot uz BAA kritiku attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 128. punktu, Komisija atzīmē, ka jautājums par to, vai pasākums ir atzīstams par
         valsts atbalstu, ir izvērtējams, ņemot vērā attiecīgā pasākuma radītās sekas, un nevis tā pieņemšanas iemeslus vai mērķus.
         Komisija arī norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja atkal nav ņēmusi vērā, ka nodoklis drīzāk ir uzskatāms par apgrūtinājumu
         nekā par priekšrocību, kādēļ dalībvalstīm principā ir tiesības nepiemērot papildu nodokļu pasākumus to uzņēmumiem.

      76      Pirmās instances tiesa turklāt esot pamatoti nodalījusi šo lietu no lietas, kuras rezultātā tika taisīts iepriekš minētais
         spriedums lietā Adria-Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke. Ņemot vērā vides mērķus, ko bija paredzēts sasniegt ar šajā lietā izskatāmo pasākumu, attiecīgā nodokļa samazinājuma attiecināšana
         tikai un vienīgi uz rūpniecības nozari, izslēdzot pakalpojumu nozari, nav pamatojama ar attiecīgās sistēmas raksturu vai vispārējo
         uzbūvi.

      77      Šobrīd izskatāmajā lietā šādas pretrunas neesot. Ja iepriekš minētajā lietā bija acīmredzams, ka ogļu vai lignīta ieguve varēja
         radīt zināmu ietekmi uz vidi, nav iespējams apgalvot, ka šī ietekme ir tāda pati kā tā, kas rodas minerālo materiālu ieguves
         rezultātā un ka līdz ar to obligāti ir jāievieš tāds pats nodokļa maksājums. Šādu darbību izslēgšana no nodokļa piemērošanas
         jomas atbilstot nodokļa vispārējai uzbūvei.

      78      Apvienotās Karalistes valdība piebilst, ka iepriekš minētajā spriedumā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke jautājums bija par selektīvu atbrīvojumu no dabas resursu nodokļa, kas pretējā gadījumā būtu piemērojams. Citiem vārdiem
         sakot, iepriekš minētajā lietā runa bija par selektīvu priekšrocību, bet šobrīd izskatāmajā lietā atsevišķu darbības nozaru
         izslēgšana no AGL piemērošanas jomas izriet no šī nodokļa loģikas un piemērošanas jomas un tas nav atbrīvojums no nodokļa, kas pretējā gadījumā
         būtu piemērojams.

      –       Tiesas vērtējums
      79      Ar šī apelācijas sūdzības pamata pirmo un otro daļu BAA norāda, ka ar pārsūdzēto spriedumu ir pārkāpts EKL 87. panta 1. punkts, jo Pirmās instances tiesa, neraugoties uz secinājumu,
         ka attiecībā uz šī nodokļa ar vides aizsardzību saistīto mērķi uzņēmumi, kuriem AGL ir piemērojams, un uzņēmumi, kuriem tas nav piemērojams, atrodas salīdzināmā situācijā, ir nospriedusi, ka attiecīgais pasākums
         nav selektīvs. BAA šajā sakarā atsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 115., 117. un 128. punktu. Tā kritizē arī pārsūdzētā sprieduma 120. un 121. punktu,
         kuros Pirmās instances tiesa kļūdaini ir nodalījusi šo lietu no lietas, kuras rezultātā tika taisīts iepriekš minētais spriedums
         lietā Adria-Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke.

      80      Pārsūdzētā sprieduma attiecīgie punkti, par kuriem ir runa šajā pirmā apelācijas sūdzības pamata daļā, ir formulēti šādi:

      “115      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka dalībvalstis, kas pašreizējā Kopienu tiesību attīstības stāvoklī, kad nepastāv koordinācija šajā
         jomā, saglabā savu kompetenci vides politikas jomā, var ieviest sektorālus dabas resursu nodokļus, lai sasniegtu noteiktus
         vides mērķus, kas minēti iepriekšējā punktā. Dalībvalstis, līdzsvarojot dažādas pastāvošās intereses, tostarp var brīvi definēt
         savas prioritātes vides aizsardzības jomā un līdz ar to – noteikt preces vai pakalpojumus, kuriem tās nolemj piemērot dabas
         resursu nodokli. No tā izriet, ka vienīgi tas apstāklis, ka dabas resursu nodoklis ir īpašs pasākums, kas attiecas uz konkrētām
         precēm vai īpašiem pakalpojumiem un kuru nevar uzskatīt par vispārējās nodokļu sistēmas, kas piemērojama visām līdzīgajām
         darbībām, kurām ir salīdzināma ietekme uz vidi, sastāvdaļu, principā neļauj uzskatīt, ka līdzīgas darbības, kurām netiek piemērots
         dabas resursu nodoklis, saņem selektīvu priekšrocību.

               [..]
      117      Šajā juridiskajā kontekstā, tā kā dabas resursu nodokļi pēc to rakstura ir specifiski pasākumi, ko dalībvalstis veikušas savas
         vides politikas ietvaros, kas ir joma, kurā tām joprojām ir kompetence, jo nepastāv saskaņošanas pasākumi, Komisijai, izvērtējot
         dabas resursu nodokli attiecībā pret Kopienu noteikumiem par valsts atbalstu, ir jāņem vērā ar vides aizsardzību saistītās
         prasības, kas paredzētas EKL 6. pantā. Minētajā pantā ir paredzēts, ka, nosakot un īstenojot tostarp tādu sistēmu, kas nodrošina,
         ka iekšējā tirgū netiek izkropļota konkurence, tajā jāparedz šīs prasības.

               [..]
      120      Šajā sakarā pašreizējā lieta atšķiras no strīda, kas tika izskatīts iepriekš minētajā spriedumā lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer      Zementwerke, uz kuru atsaucas prasītāja. Minētajā spriedumā Tiesa tika lūgta pārbaudīt nevis dabas resursu nodokļa materiālās piemērošanas
         jomas noteikšanu, kā tas ir šajā gadījumā, bet gan daļēju atbrīvojumu no šāda nodokļa samaksas, kurš minētajā gadījumā 1996. gada
         Strukturanpassungsgesetz (Austrijas likums par struktūru adaptāciju) ietvaros bija ieviests attiecībā uz uzņēmumu dabasgāzes un elektroenerģijas patēriņu
         un kas tika piešķirts tikai preču ražotājiem.

      121      Iepriekš minētajā spriedumā izskatītā diferenciācija tādējādi bija saistīta nevis ar produkta, kuram tika piemērots attiecīgais
         dabas resursu nodoklis, veidu, bet gan ar rūpnieciskajiem izmantotājiem atkarībā no tā, vai tie darbojās vai nedarbojās primārajos
         un sekundārajos valsts ekonomikas sektoros. Tiesa atzina, ka priekšrocību piešķiršana tiem uzņēmumiem, kuru galvenā darbība
         ir preču ražošana, nav pamatojama ar nodokļu sistēmas, kas ieviesta saskaņā ar Strukturanpassungsgesetz, raksturu vai vispārējo struktūru. Tiesa būtībā nolēma, ka tiktāl, ciktāl preču ražotāju sektora un pakalpojumus sniedzošo
         uzņēmumu patērētā enerģija nodara vienādu kaitējumu videi, Strukturanpassungsgesetz pamatā esošie vides apsvērumi nepamato dažādu attieksmi pret šiem diviem sektoriem. Tieši šādā kontekstā Tiesa tostarp noraidīja
         Austrijas valdības argumentu, kas bija pamatots ar ideju par preču ražotāju konkurētspējas saglabāšanu un saskaņā ar kuru
         attiecīgo dabas resursu nodokļu daļēja atmaksa tikai šiem uzņēmumiem bija pamatota ar to, ka šie nodokļi šos uzņēmumus proporcionāli
         ietekmēja vairāk nekā citus uzņēmumus (sprieduma 44., 49. un 52. punkts).

               [..]
      128      Pirmkārt, ir jākonstatē, ka materiāli, kas netiek laisti apgrozībā kā minerālie materiāli, neietilpst nozarē, kurai tiek piemērots
         AGL. Pretēji prasītājas apgalvojumam to atbrīvojumam no nodokļa tādēļ nav izņēmuma raksturs salīdzinājumā ar attiecīgo dabas
         resursu nodokļa sistēmu. It īpaši lēmums par dabas resursu nodokļa ieviešanu vienīgi minerālo materiālu nozarē – nevis vispārīgā
         veidā visām karjerus un raktuves apsaimniekojošajām nozarēm, kurām ir tāda pati ietekme uz vidi kā minerālo materiālu ieguvei,
         – ietilpst attiecīgās dalībvalsts kompetencē noteikt savas prioritātes ekonomikas, nodokļu un vides politikas jomā. Šāda izvēle,
         pat ja tā ir pamatota ar vēlmi saglabāt atsevišķu nozaru starptautisko konkurētspēju, līdz ar to neļauj apstrīdēt AGL atbilstību sasniedzamajiem vides mērķiem (skat. šī sprieduma 115. punktu).”

      81      Lai atbildētu uz apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem iebildumiem, ir jāatgādina Tiesas judikatūra jautājumā par
         selektivitātes nosacījuma, kas veido valsts atbalsta jēdzienu, izvērtēšanu (2006. gada 6. septembra spriedums lietā C‑88/03
         Portugāle/Komisija, Krājums, I‑7115. lpp., 54. punkts).

      82      EKL 87. panta 1. punktā ir aizliegts valsts atbalsts, kas “dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai”,
         proti, – selektīvs atbalsts. Lai novērtētu pasākuma selektivitāti, ir jāpārbauda, vai attiecīgās tiesiskās iekārtas ietvaros
         minētais pasākums ir uzskatāms par priekšrocību konkrētiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar citiem, kuri atrodas faktiski un juridiski
         salīdzināmā situācijā (skat. it īpaši 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑409/00 Spānija/Komisija, Recueil, I‑1487. lpp., 47. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Portugāle/Komisija, 54. punkts, kā arī 2008. gada 11. septembra
         spriedumu apvienotajās lietās no C‑428/06 līdz C‑434/06 UGT‑Rioja u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 46. punkts).

      83      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts atbalsta jēdziens neietver valsts pasākumus, kuri rada diferenciāciju uzņēmumu starpā
         un tādējādi a priori ir selektīvi, ja šāda diferenciācija izriet no sistēmas, kurā tie ietilpst, rakstura vai uzbūves (šajā sakarā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, 42. punkts, kā arī lietā Portugāle/Komisija, 52. punkts).

      84      Turklāt Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka valsts intervences pasākuma mērķis nav pietiekams apstāklis, lai šis pasākums
         netiktu atzīts par “atbalstu” EKL 87. panta izpratnē (skat. it īpaši 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑241/94 Francija/Komisija,
         Recueil, I‑4551. lpp., 21. punkts; 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑342/96 Spānija/Komisija, Recueil, I‑2459. lpp., 23. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Beļģija/Komisija, 25. punkts).

      85      EKL 87. panta 1. punktā nav paredzēts nodalījums atkarībā no tā, kādi ir valsts intervences pasākuma iemesli vai mērķi, bet
         šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas (1996. gada 29. februāra spriedums lietā C‑56/93 Beļģija/Komisija, Recueil, I‑723. lpp., 79. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Francija/Komisija, 20. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā
         Beļģija/Komisija, 25. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Spānija/Komisija, 46. punkts).

      86      Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāsecina, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu, kā to ir interpretējusi
         Tiesa, pārsūdzētā sprieduma 115. punktā nospriežot, ka dalībvalstis, līdzsvarojot dažādas pastāvošās intereses, tostarp var
         brīvi definēt savas prioritātes vides aizsardzības jomā un līdz ar to – noteikt preces vai pakalpojumus, kuriem tās nolemj
         piemērot dabas resursu nodokli, no kā izriet, ka vienīgi tas apstāklis, ka līdzīgs nodoklis netiek piemērots visām līdzīgajām
         darbībām, kam ir līdzvērtīga ietekme uz vidi, neļauj uzskatīt, ka šīs līdzīgās darbības, kurām netiek piemērots šis dabas
         resursu nodoklis, saņem selektīvu priekšrocību.

      87      Kā savu secinājumu 98. punktā norādījis ģenerāladvokāts, šī pieeja, kurā tiek ņemts vērā vienīgi ar vides aizsardzību saistītais
         mērķis, a priori izslēdz iespēju uzskatīt, ka dabas resursu nodokļa nepiemērošana atsevišķiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri, ņemot
         vērā sasniedzamo mērķi, atrodas salīdzināmās situācijās, ir “selektīva priekšrocība”, neraugoties uz nodokļu pasākuma radītajām
         sekām, lai gan EKL 87. panta 1. punktā nav paredzēts nekāds nodalījums atkarībā no tā, kādi ir attiecīgā valsts intervences
         pasākuma iemesli vai mērķi, bet šie pasākumi ir definēti, ņemot vērā to radītās sekas.

      88      Šāds secinājums kļūst vēl acīmredzamāks, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 128. punktu, saskaņā ar kuru iespējamās nekonsekvences,
         kas saistībā ar attiecīgajiem vides mērķiem, kurus paredzēts sasniegt ar šo nodokli, pieļautas AGL piemērošanas jomas noteikšanā, var būt pamatojamas pat tad, ja to pamatā ir ar vides aizsardzību nesaistīti mērķi, kā, piemēram,
         vēlme saglabāt atsevišķu nozaru starptautisko konkurētspēju. Līdz ar to starp uzņēmumiem pastāvošo diferenciāciju tāpat nav
         iespējams pamatot ar sistēmas, kurā tā ietilpst, raksturu vai uzbūvi (šajā sakarā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu
         lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, 54. punkts).

      89      Tāpat Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 120. un 121. punktā esot kļūdaini nodalījusi pašreiz izskatāmo lietu no
         lietas, kuras rezultātā tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Adria‑Wien Pipeline un Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, pamatojoties uz to, ka minētajā spriedumā Tiesa tika lūgta pārbaudīt nevis dabas resursu nodokļa materiālās piemērošanas
         jomas noteikšanu, kā tas ir šajā lietā, bet gan daļēju atbrīvojumu no šāda nodokļa samaksas, kurš bija piešķirts noteiktai
         uzņēmumu kategorijai. EKL 87. panta 1. punktā valsts intervences pasākumi tiek definēti, ņemot vērā to radītās sekas un tātad
         – neatkarīgi no lietotajām metodēm.

      90      Nenoliedzami – kā pārsūdzētā sprieduma 117. punktā norādījusi Pirmās instances tiesa – Komisijai, attiecībā pret Kopienu noteikumiem
         par valsts atbalstu izvērtējot tādu īpašu pasākumu kā dabas resursu nodoklis, ko dalībvalstis pieņēmušas jomā, kurā tām, nepastāvot
         saskaņošanas pasākumiem, ir kompetence, ir jāņem vērā ar vides aizsardzību saistītās prasības, kas paredzētas EKL 6. pantā,
         saskaņā ar kuru, nosakot un īstenojot tostarp tādu sistēmu, kas nodrošina, ka iekšējā tirgū netiek izkropļota konkurence,
         tajā jāparedz šīs prasības.

      91      Tāpat ir jāatceras, ka vides aizsardzība ir viens no Kopienas pamatmērķiem. Šajā sakarā EKL 2. pantā ir noteikts, ka Kopienai
         ir jāveicina “augsta vides kvalitātes aizsardzības un uzlabošanas pakāpe”, un šim mērķim EKL 3. panta 1. punkta l) apakšpunkts
         paredz ieviest “vides politiku” (skat. 1985. gada 7. februāra spriedumu lietā 240/83 ADBHU, Recueil, 531. lpp., 13. punkts; 1988. gada 20. septembra spriedumu lietā 302/86 Komisija/Dānija, Recueil, 4607. lpp., 8. punkts; 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑213/96 Outokumpu, Recueil, I‑1777. lpp., 32. punkts, un 2005. gada 13. septembra spriedumu lietā C‑176/03 Komisija/Padome, Krājums, I‑7879. lpp., 41. punkts).

      92      Tomēr tas, ka ir jāņem vērā ar vides aizsardzību saistītās prasības, lai cik leģitīmas tās arī nebūtu, nevar pamatot selektīvu
         pasākumu izslēgšanu no EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomas, kaut arī tie būtu tik specifiski pasākumi kā dabas resursu
         nodokļi (šajā sakarā skat. it īpaši iepriekš minēto 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā Spānija/Komisija, 54. punkts),
         jo vides mērķi katrā ziņā var tikt ņemti vērā arī valsts atbalsta pasākuma saderīguma ar kopējo tirgu novērtēšanas brīdī saskaņā
         ar EKL 87. panta 3. punktu.

      93      Šo iepriekš minēto iemeslu dēļ, pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmā un otrā daļa ir atzīstamas par pamatotām.

       Par pirmā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      94      BAA uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav precīzi un objektīvi definējusi “minerālo materiālu nozari”. Apelācijas sūdzības iesniedzēja
         tostarp pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir akceptējusi, ka atsevišķi ģeoloģiski atšķirīgu iežu veidi, kā, piemēram,
         šīferis, slāneklis, keramikas izstrādājumos izmantojamais māls vai kaolīns, neietilpst minerālo materiālu sastāvā, kā arī,
         ka tā nav ņēmusi vērā pierādījumus, ko BAA bija iesniegusi šajā sakarā, lai pierādītu, ka Pirmās instances tiesas sniegtā minerālo materiālu nozares definīcija nevarēja
         izskaidrot atšķirīgo attieksmi nodokļu ziņā starp uzņēmumiem, kas atrodas salīdzināmā situācijā.

      95      Komisija un Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka BAA kļūdās, apgalvojot, ka Pirmās instances tiesa nav precīzi definējusi attiecīgo nozari. Turklāt Pirmās instances tiesa esot
         ļoti labi izpratusi AGL piemērošanas jomu un attiecīgās darbības nozares. Pirmās instances tiesa esot nepārprotami norādījusi, ka tādi materiāli kā
         augstas kvalitātes šīferis un slāneklis to fizisko īpašību dēļ nav izmantojami kā minerālie materiāli. Katrā ziņā runa ir
         par faktu novērtējumu, ko veikusi Pirmās instances tiesa un ko BAA nav tiesīga apstrīdēt apelācijas tiesvedības ietvaros.

      –       Tiesas vērtējums
      96      No EKL 225. panta un Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka Pirmās instances tiesa ir vienīgā instance,
         kas ir tiesīga, no vienas puses, konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad šo konstatāciju materiālā neprecizitāte izriet no
         šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un, no otras puses, veikt šo faktu vērtējumu. Ja Pirmās instances tiesa ir konstatējusi
         vai novērtējusi faktus, tad Tiesa saskaņā ar EKL 225. pantu ir kompetenta pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās
         sekas, kuras ir paredzējusi Pirmās instances tiesa (skat. it īpaši 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑551/03 P General Motors/Komisija, Krājums, I‑3173. lpp., 51. punkts, kā arī 2008. gada 22. maija spriedumu lietā C‑266/06 P Evonik Degussa/Komisija un Padome, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑81.* lpp., 72. punkts).

      97      Tādējādi Tiesas kompetencē nav konstatēt faktus vai pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu
         pamatojumam. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārīgie tiesību principi un procesuālie noteikumi attiecībā
         uz pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, iesniegto pierādījumu izvērtējums ir jāveic Pirmās instances tiesai pašai.
         Līdz ar to šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas jāpārbauda Tiesai (skat.
         it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā General Motors/Komisija, 52. punkts, un lietā Evonik Degussa/Komisija un Padome, 73. punkts).

      98      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka šādai sagrozīšanai acīmredzami jāizriet no lietā esošiem dokumentiem; ja tas tā nav, nav vēlreiz
         jāvērtē fakti un pierādījumi (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā General Motors/Komisija, 54. punkts, un lietā Evonik Degussa/Komisija un Padome, 74. punkts).

      99      Apelācijas sūdzības iesniedzēja būtībā kritizē Pirmās instances tiesu par to, ka tā nav ņēmusi vērā pierādījumus, ko BAA bija tai iesniegusi, lai pierādītu, ka nav objektīva iemesla, lai atsevišķi ģeoloģiski atšķirīgu iežu veidi, kā, piemēram,
         šīferis, slāneklis, keramikas izstrādājumos izmantojamais māls un kaolīns, neietilptu “minerālo materiālu nozares” sastāvā
         un ka līdz ar to nav šādas precīzi definētas nozares, kuru būtu iespējams nodalīt no “nozarēm”, kas nav apliktas ar attiecīgo
         nodokli.

      100    Kā izriet no judikatūras, kas minēta šī sprieduma 96.–98. punktā, Pirmās instances tiesa vienīgā ir tiesīga interpretēt pierādījumus
         un novērtēt tiem piemītošo pierādījumu vērtību. Tā kā BAA nav nedz pierādījusi, nedz arī kaut vai tikai apgalvojusi, ka pierādījumi būtu tikuši sagrozīti, šī pirmā apelācijas sūdzības
         pamata daļa ir noraidāma kā nepieņemama.

      101    Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmā un otrā daļa ir apmierināmas, bet šī pamata
         trešā daļa ir noraidāma.

       Par otro apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz Pirmās instances tiesas veiktās pārbaudes apjomu
       Lietas dalībnieku argumenti
      102    BAA apgalvo, ka – atbilstoši pārsūdzētā sprieduma 118. punktā norādītajam –, pārbaudot vienīgi, vai apstrīdētajā lēmumā nav pieļauta
         acīmredzama kļūda vērtējumā, un neveicot pilnīgu pārbaudi par lietas būtību, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību
         piemērošanā. Pirmās instances tiesas pieeja, kas būtu piemērota tāda lēmuma gadījumā, ar kuru atbalsts atzīts par saderīgu
         ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu, tāda nav, kad runa ir par kāda pasākuma atzīšanu par “valsts atbalstu”
         EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (skat. it īpaši 2000. gada 16. maija spriedumu lietā C‑83/98 P Francija/Ladbroke Racing un Komisija, Recueil, I‑3271. lpp., 25. punkts).

      103    BAA uzskata, ka, nepiemērojot pareizo pārbaudes kritēriju, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā
         uz visu pārsūdzētajā spriedumā ietverto novērtējumu par lietas būtību. Pamatodamās uz Komisijas “plašo rīcības brīvību”, Pirmās
         instances tiesa neesot ņēmusi vērā, ka valsts atbalsta jēdziens ir objektīvs jēdziens.

      104    Komisija un Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav ņēmusi vērā to faktu, ka pārsūdzētā
         sprieduma 118. punktā Pirmās instances tiesa nav izskatījusi nedz “atbalsta” jēdzienu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, nedz
         “saderīguma” novērtējumu EKL 87. panta 3. punkta izpratnē, bet drīzāk ir izvērtējusi, kādā apmērā ir pārbaudāms saskaņā ar
         EKL 88. panta 3. punktu pieņemts Komisijas lēmums par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās formālās izmeklēšanas procedūras
         neuzsākšanu.

      105    Komisija un Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka pārbaude, ko Pirmās instances tiesa veikusi pārsūdzētā sprieduma 118. punktā,
         atbilst judikatūrai (iepriekš minētais spriedums lietā Matra/Komisija, 45. un 46. punkts). Fakts, ka valsts atbalsts ir objektīvs jēdziens, neietekmē šīs fundamentālās pārbaudes, kas
         jāveic attiecībā uz saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu pieņemtiem lēmumiem, apmēru.

      106    Komisija un Apvienotās Karalistes valdība piebilst, ka BAA pirmajā instancē izvirzīto prasības pamatu mērķis bija pierādīt, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta virkne acīmredzamu kļūdu
         vērtējumā.

      107    Komisija un Apvienotās Karalistes valdība tāpat norāda, ka Pirmās instances tiesa katrā ziņā nav veikusi tikai ierobežotu
         pārbaudi, bet ir vispusīgi izskatījusi attiecīgo tiesību jautājumu.

       Tiesas vērtējums
      108    Ar šo apelācijas sūdzības pamatu BAA apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, aprobežojoties tikai ar pārbaudi, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā, ir
         margināli pārbaudījusi Komisijas lēmumu, ar kuru tā atteikusies atzīt AGL par “valsts atbalstu” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      109    Pārsūdzētā sprieduma 118. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka, pārbaudot Komisijas lēmumu, ar kuru tā nolēmusi
         neuzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru, Kopienu tiesai, “ņemot vērā plašo rīcības brīvību,
         kāda EKL 88. panta 3. punkta piemērošanā ir Komisijai”, ir vienīgi jāpārbauda procesuālo noteikumu un pienākuma norādīt pamatojumu
         ievērošana, faktu materiālā precizitāte, acīmredzamu kļūdu neesamība šo faktu vērtējumā, kā arī pilnvaru nepareizas izmantošanas
         neesamība.

      110    Kā pamatoti norādījusi BAA, pārsūdzētais spriedums un it īpaši tā 134., 139., 154. vai 171. punkts apstiprina, ka Pirmās instances tiesa patiešām ir
         ierobežoti pārbaudījusi Komisijas veikto novērtējumu attiecībā uz jautājumu par to, vai AGL ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā.

      111    Saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts atbalsta jēdzienam, kā tas ir definēts Līgumā, ir juridisks raksturs un tas ir interpretējams
         saskaņā ar objektīviem elementiem. Šī iemesla dēļ Kopienu tiesai ir pienākums, ņemot vērā gan konkrētos tajā izskatāmās lietas
         apstākļus, gan Komisijas veiktā novērtējuma tehnisko vai komplekso raksturu, veikt pilnīgu pārbaudi attiecībā uz jautājumu
         par to, vai pasākums ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Francija/Ladbroke Racing un Komisija, 25. punkts).

      112    Kā savu secinājumu 144. punktā norādījis ģenerāladvokāts, nekas nepamato, ka Komisijai saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu
         pieņemta lēmuma ietvaros būtu “plaša rīcības brīvība” attiecībā uz kāda pasākuma atzīšanu par “valsts atbalstu” EKL 87. panta
         1. punkta izpratnē, jo tas nozīmētu, ka pretēji tam, kas izriet no šī sprieduma iepriekšēja punktā atgādinātās judikatūras,
         tiesas pārbaude par Komisijas veikto novērtējumu principā nebūtu pilnīga.

      113    Tas tā vēl jo vairāk ir tāpēc, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, ja Komisija pēc pirmās pārbaudes EKL 88. panta
         3. punktā paredzētās procedūras ietvaros nevar iegūt pārliecību, ka attiecīgais valsts pasākums vai nu nav “atbalsts” EKL
         87. panta 1. punkta izpratnē, vai arī tas, lai gan ir atzīstams par atbalstu, tomēr ir saderīgs ar Līgumu, vai arī gadījumā,
         ja šī procedūra nav tai ļāvusi pārvarēt visas grūtības, ko rada attiecīgā pasākuma saderīguma novērtēšana, Komisijai ir pienākums
         uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru “un tai šajā sakarā nav plašas rīcības brīvības” (šajā sakarā skat. it
         īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Matra/Komisija, 33. punkts, un Komisija/Sytraval un Brink’s France, 39. punkts). Kā Pirmās instances tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 165. punktā, šo pienākumu tieši apstiprina arī Padomes
         Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punkts un 13. panta 1. punkts, lasot tos kopā.

      114    Nenoliedzami, Tiesa tāpat ir arī nospriedusi, ka tiesas pārbaude attiecībā uz jautājumu par to, vai attiecīgais pasākums ietilpst
         EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā, ja Komisijas veiktajam novērtējumam ir tehnisks vai komplekss raksturs, ir ierobežota
         (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Francija/Ladbroke Racing un Komisija, 25. punkts; lietā Matra/Komisija, 29. un 30. punkts; 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā Beļģija/Komisija, 10. un 11. punkts, kā arī lietā Spānija/Lenzing, 56. punkts). Pirmās instances tiesa tomēr nekonstatēja, ka tas tā ir šajā lietā.

      115    Līdz ar to, kā pamatoti norādījusi BAA, pilnībā nepārbaudot Komisijas sniegto vērtējumu jautājumā par to, vai AGL ietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā
         uz visu apstrīdētā lēmuma vērtējumu pēc būtības.

      116    Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, otrais apelācijas sūdzības pamats ir apmierināms.

       Par trešo apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā, kas pieļautas, izvērtējot AGL raksturu un vispārējo uzbūvi
      117    BAA apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, novērtēdama AGL raksturu un vispārējo uzbūvi, ir pieļāvusi vairākas kļūdas vērtējumā. Šie apgalvojumi attiecas uz iespējamajām nekonsekvencēm,
         kas pieļautas nodokļa materiālās piemērošanas jomas noteikšanā un kas ir radušās atsevišķu materiālu vai produktu neiekļaušanas
         rezultātā.

      118    Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka AGL radīto atšķirību teorētiskais pamatojums neatbilst patiesajai AGL piemērošanas jomai. Pirmās instances tiesa esot izstrādājusi pati savu vērtējumu attiecībā uz AGL raksturu un vispārējo uzbūvi. Šādi rīkojoties, tā esot nepareizi piemērojusi EKL 88. panta 3. punktu un EKL 253. pantu un
         ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus.

      119    Komisija uzskata, ka šis apelācijas sūdzības pamats ir atzīstams par nepieņemamu, jo tajā ir izvirzīti vairāki faktiska, nevis
         tiesiska rakstura jautājumi. BAA ir apgalvojusi, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi faktus un tā apstrīd Pirmās instances tiesas faktiska rakstura secinājumus
         jautājumā par AGL piemērošanas jomu. Komisija uzskata, ka šis apelācijas sūdzības pamats būtībā ir pielīdzināms pārskatīšanas lūgumam, kas
         nav Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedības ietvaros.

      120    Apvienotās Karalistes valdība arī uzskata, ka šis apelācijas sūdzības pamats ir atzīstams par nepieņemamu, jo Pirmās instances
         tiesas veiktais pierādījumu vērtējums, tās identificētie fakti un secinājumi, kurus tā izdarījusi no tai iesniegtajiem pierādījumiem,
         ir faktiska rakstura jautājumi, kas neietilpst Tiesas veicamajā pārbaudē. Pat ja šis pamats tiktu atzīts par daļēji pieņemamu,
         tas ir arī acīmredzami nepamatots. Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka Pirmās instances tiesa bija tiesīga izdarīt faktiska
         rakstura secinājumus attiecībā uz AGL piemērošanas jomu un tie ir pilnībā pamatoti, ņemot vērā Pirmās instances tiesā iesniegtos pierādījumus.

       Ievada apsvērumi
      121    Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 225. panta, Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmās
         daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda apstrīdētie
         elementi spriedumā, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības
         atbalstam (skat. it īpaši 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑240/03 P Comunità montana della Valnerina/Komisija, Krājums, I‑731. lpp., 105. punkts).

      122    Apelācijas sūdzība, kurā tikai burtiski atkārtoti vai atspoguļoti pamati un argumenti, kas iepriekš iesniegti Pirmās instances
         tiesā, tostarp tādi, kas pamatoti ar faktiem, ko Pirmās instances tiesa noteikti noraidījusi, neatbilst prasībām par pamatojuma
         sniegšanu, kas izriet no šiem noteikumiem. Šāda apelācija faktiski ir prasība veikt vienkāršu Pirmās instances tiesā iesniegtā
         prasības pieteikuma pārskatīšanu, kas nav Tiesas kompetencē (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Comunità montana della Valnerina/Komisija, 106. punkts).

      123    Taču, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu Pirmās instances tiesā, tad
         pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs
         savu apelācijas sūdzību nevarētu balstīt uz pamatiem un argumentiem, kurus tas jau izmantojis Pirmās instances tiesā, tad
         apelācijas tiesvedība zaudētu daļu no savas jēgas (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Comunità montana della Valnerina/Komisija, 107. punkts).

      124    Šajā lietā tas tā arī ir, gan attiecībā uz šī apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu, gan attiecībā uz šī pamata otro un trešo
         daļu, kā rezultātā pretēji Komisijas apgalvojumiem trešais apelācijas sūdzības pamats ir pieņemams attiecībā uz visām tajā
         ietvertajām trim daļām.

       Par trešā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu, kas attiecas uz AGL piemērošanu atsevišķiem neapstrādātajiem materiāliem, kas netiek izmantoti kā minerālie materiāli un kuriem nepastāv aizstājējmateriāli

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      125    Ar trešā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu BAA norāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 135. un 136. punktā atbilstoši “piesārņotājs maksā” principam ir atzinusi
         par pamatotu AGL piemērošanu atsevišķiem par “neapstrādātiem” materiāliem sauktiem materiāliem, kā, piemēram, granītam, kas tiek izmantots
         kā balasts, vai sarkanajiem oļiem, kas tiek izmantoti kā gājēju celiņu pārsegums, un kuriem nepastāv aizstājējmateriāli, lai
         gan apstrīdētajā lēmumā ir paredzēts, ka smiltis, ieži un grants, kas tiek iegūti kā neapstrādāts materiāls, ir atbrīvoti
         no nodokļa, ja tie netiek izmantoti kā minerālie materiāli, jo šādas izmantošanas nolūkiem tos nav iespējams aizstāt ar tādiem
         aizstājējmateriāliem, kas būtu videi labvēlīgāki.

      126    Tā kā apstrīdētajā lēmumā šī neaizstājamība ir atzīta par tādu apstākli, kas var izslēgt no AGL piemērošanas jomas atsevišķu neapstrādāto materiālu, kuriem pretējā gadījumā šis nodoklis būtu bijis piemērojams, izmantošanu,
         Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz “piesārņotājs maksā” principu, esot aizstājusi Komisijas sniegto vērtējumu ar savējo,
         lai pamatotu tādu materiālu aplikšanu ar nodokli, kurus nav iespējams aizstāt. Tā turklāt esot piemērojusi šo principu selektīvā
         veidā un nav pietiekami pamatojusi savus secinājumus.

      127    Komisija uz to atbild, ka BAA nav ņēmusi vērā to apstākli, ka AGL ir sektorāls nodoklis, kurš ir piemērojams vienīgi minerālo materiālu nozarei, kas izskaidro, kādēļ produktus, kurus nav
         iespējams aizstāt, kā, piemēram, smiltis, ieži un grants, un kas netiek nedz tirgoti, nedz izmantoti kā minerālie materiāli,
         var atbrīvot no attiecīgā nodokļa. Ja šie produkti tiek izmantoti kā minerālie materiāli, to aplikšana ar AGL atbilst mērķim internalizēt ar ražošanu un neapstrādāto minerālo materiālu izmantošanu saistītās vides izmaksas. Šī apelācijas
         sūdzības pamata daļa līdz ar to ir nepamatota.

      –       Tiesas vērtējums
      128    Pārsūdzētā sprieduma 124. punktā Pirmās instances tiesa ir nospriedusi, ka no vēstules, ar kuru paziņots par attiecīgo pasākumu,
         un apstrīdētā lēmuma tieši izriet, ka AGL mērķis ir, no vienas puses, palielināt otrreiz pārstrādāto minerālo materiālu vai citu aizstāt spējīgo materiālu izmantošanu
         salīdzinājumā ar neapstrādātajiem minerālajiem materiāliem un veicināt racionālu neapstrādāto minerālo materiālu, kas ir neatjaunojams
         dabas resurss, izmantošanu. No otras puses, vēstulē, ar kuru tika paziņots par attiecīgo pasākumu, un apstrīdētajā lēmumā
         netiešākā veidā tāpat ir atsauce uz “vides izmaksu internalizāciju atbilstoši “patērētājs maksā” principam”, jo šajos dokumentos
         AGL mērķu noteikšanas kontekstā ir noteikts, ka “vides izmaksas saistībā ar to minerālo materiālu ieguvi, kam piemērojams nodoklis,
         ietver troksni, putekļus, bioloģiskās daudzveidības apdraudējumu un vizuālo degradāciju”. Pirmās instances tiesa šajā pašā
         punktā ir piebildusi, ka šie mērķi ir sīkāk paskaidroti Apvienotās Karalistes 2002. gada 19. februāra vēstulē Komisijai.

      129    Pat pieņemot, ka Pirmās instances tiesa ir aizstājusi apstrīdētajā lēmumā ietverto pamatojumu ar savējo, pārsūdzētā sprieduma
         124. punktā atsaukdamās uz “piesārņotājs maksā” principu un šī sprieduma 135. un 136. punktā atzīdama par pamatotu to produktu
         aplikšanu ar nodokli, kurus nav iespējams aizstāt ar alternatīviem produktiem, ņemot vērā mērķi “internalizēt ar neapstrādāto
         minerālo materiālu ražošanu saistītās vides izmaksas”, pārmetums par to, ka Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 135. un
         136. punktā ir sniegusi pati savu vērtējumu par AGL raksturu un vispārējo uzbūvi, katrā ziņā nav atbalstāms tiktāl, ciktāl pirmajā instancē izvirzītā iebilduma noraidījums ir
         pamatots arī ar citiem apsvērumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 47. punkts).

      130    Kā Komisija pamatoti norādījusi, BAA apgalvojumi, uz kuriem Pirmās instances tiesa ir atbildējusi pārsūdzētā sprieduma 135. un 136. punktā, ir balstīti uz to
         pašu kļūdaino pieņēmumu, saskaņā ar kuru neapstrādāto materiālu, kas netiek izmantoti kā minerālie materiāli, izslēgšana no
         AGL piemērošanas jomas ir pamatojama ar aizstājējmateriālu neesamību. Kā savu secinājumu 108. punktā ir norādījis arī ģenerāladvokāts,
         no apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet, ka šo materiālu izslēgšana patiesībā ir izskaidrojama ar Apvienotās Karalistes iestāžu
         nodomu aplikt ar nodokli vienīgi minerālos materiālus.

      131    Līdz ar to iebildums, kas saistīts ar “piesārņotājs maksā” principa selektīvu piemērošanu, ir noraidāms kā neefektīvs un nešķiet
         arī, ka pārsūdzētā sprieduma attiecīgo punktu pamatojums ir nepietiekams, lai arī tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu.

      132    Šādos apstākļos trešā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa ir noraidāma pilnā apmērā.

       Par trešā apelācijas sūdzības pamata otro daļu, kas attiecas uz AGL piemērošanu atsevišķiem no primāro materiālu iegūšanas atvasinātiem produktiem, kurus nav iespējams aizstāt un kuriem nodoklis
         nav piemērojams

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      133    Ar trešā apelācijas sūdzības pamata otro daļu BAA it īpaši apstrīd pārsūdzētā sprieduma 112. un 137. punktā ietverto Pirmās instances tiesas vērtējumu, ar kuru tā noraidīja
         izvirzītos apgalvojumus par atsevišķu no primāro materiālu iegūšanas atvasināto produktu, kurus nav iespējams aizstāt un kuriem
         nodoklis nav piemērojams, aplikšanas ar nodokli nesaderību ar AGL mērķiem. BAA uzskata, ka šie blakusprodukti nebūtu apliekami ar nodokli tiktāl, ciktāl runa ir par “sekundāriem” minerālajiem materiāliem.

      134    Pārsūdzētā sprieduma 112. punktā Pirmās instances tiesa, nospriezdama, ka “sekundāro” minerālo materiālu jēdziens vispārīgā
         veidā attiecas uz materiāliem, kuriem nodoklis netiek piemērots, neesot pareizi interpretējusi apstrīdētā lēmuma 29. apsvērumu.
         Šādi rīkodamās, Pirmās instances tiesa esot aizstājusi Komisijas sniegto pamatojumu ar savējo un nav pietiekami pamatojusi
         savus secinājumus.

      135    Turklāt Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 137. punktā piekrītot
         sniegtajam pamatojumam attiecībā uz atšķirību starp sekundārajiem minerālajiem materiāliem saistībā ar to aplikšanu ar AGL. BAA it īpaši norāda, ka Pirmās instances tiesa ir selektīvi piemērojusi ar principu “piesārņotājs maksā” saistītos vides aizsardzības
         apsvērumus, bez nekādiem pierādījumiem ir akceptējusi, ka šī atšķirība ir pamatojama ar neiespējamību ierobežot blakusproduktu
         apjomu, ir balstījusies uz iespējamo nelielo cenu atšķirību starp zemākas kvalitātes minerālajiem materiāliem un neizstājamajiem
         materiāliem, kuru blakusprodukti tie ir, un šajā kontekstā ir kļūdaini atsaukusies uz Apvienotās Karalistes 2002. gada 19. februāra
         vēstules 4.10.–4.15. punktu.

      136    Komisija atbild, ka BAA kļūdaini kritizē pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā secināts, ka zemākas kvalitātes minerālo materiālu, kas ir tādi
         ar nodokli neapliekamo materiālu ieguves rezultātā radušies blakusprodukti kā minerālie materiāli, kas rodas kaļķa, noteikta
         izmēra akmeņu vai silīcija smilšu ieguves rezultātā, aplikšana ar nodokli ir saderīga ar AGL raksturu un vispārējo uzbūvi.

      137    Attiecībā uz kritiku, kas vērsta pret pārsūdzētā sprieduma 112. punktu, Komisija apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 29. apsvērumā
         ietvertā atsauce uz primārajiem minerālajiem materiāliem ir attiecināma uz tādiem produktiem, kuriem tiek piemērots nodoklis,
         bet atsauce uz sekundārajiem minerālajiem materiāliem – uz likumā uzskaitītajiem ar nodokli neapliekamajiem minerālajiem materiāliem.
         Līdz ar to faktiska rakstura secinājums, kuru pārsūdzēta sprieduma 112. punktā izdarījusi Pirmās instances tiesa, nav kļūdains.

      138    Attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 137. punktu Komisija apgalvo, ka pretēji BAA apgalvotajam princips “piesārņotājs maksā” obligāti nenozīmē AGL piemērošanu atsevišķu citu ar nodokli neapliekamo produktu blakusproduktiem, kā, piemēram, šīfera iezim, tiktāl, ciktāl dalībvalstu
         politiskās izvēles ziņā ir piemērot nodokli minerālo materiālu nozares produktiem un nevis citām nozarēm, kurās parasti netiek
         ražoti minerālie materiāli, kā, piemēram, šīfera ieguvei un blakusproduktiem, kas rodas tā rezultātā.

      139    Kā pārsūdzētā sprieduma 137. punktā norādījusi Pirmās instances tiesa, salīdzinoši nelielā cenu atšķirība starp zemākas kvalitātes
         atvasinātajiem minerālajiem materiāliem un neaizstājamajiem materiāliem, kuru blakusprodukti tie ir, pamato atvasināto minerālo
         materiālu aplikšanu ar attiecīgo nodokli, lai samazinātu zemākas kvalitātes minerālo materiālu proporciju. BAA paustā kritika, kas vērsta gan pret Pirmās instances tiesas secinājumiem attiecībā uz cenas attiecību starp attiecīgajiem
         produktiem, gan arī pret atsauci uz Apvienotās Karalistes 2002. gada 19. janvāra vēstuli, ir nepamatota.

      –       Tiesas vērtējums
      140    BAA vispirms ir kritizējusi Pirmās instances tiesu par to, ka tā pārsūdzētā sprieduma 112. punktā ir nospriedusi, ka apstrīdētajā
         lēmumā un it īpaši tā 29. apsvērumā “sekundāro” minerālo materiālu jēdziens vispārīgā veidā attiecas uz materiāliem, kuriem
         netiek piemērots AGL, lai gan patiesībā tas attiecas uz atvasinātajiem produktiem, kas rodas “primāro” materiālu ieguves rezultātā, kas ir karjera
         apsaimniekošanas darbības galvenais priekšmets. Līdz ar to Pirmās instances tiesa esot aizstājusi Komisijas sniegto pamatojumu
         ar savējo.

      141    Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, veicot EKL 230. pantā paredzēto tiesību akta likumības pārbaudi, Tiesa un Pirmās instances
         tiesa var izskatīt prasības, kas celtas saistībā ar kompetences trūkumu, procesuālo noteikumu pārkāpumu, Līguma vai citu ar
         tā piemērošanu saistītu tiesību noteikumu pārkāpumu vai pilnvaru nepareizu izmantošanu. EKL 231. pantā ir paredzēts, ka gadījumā,
         ja prasība ir pamatota, apstrīdētais tiesību akts tiek atzīts par spēkā neesošu. Tiesa un Pirmās instances tiesa līdz ar to
         nevar aizstāt apstrīdētā tiesību akta autora pamatojumu ar savējo (skat. it īpaši 2000. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑164/98 P
         DIR International Film u.c./Komisija, Recueil, I‑447. lpp., 38. punkts).

      142    Gadījumā, ja, izskatot prasību atcelt tiesību aktu, Pirmās instances tiesai ir jāinterpretē apstrīdētā tiesību akta pamatojums
         tādā veidā, kas atšķiras no šī tiesību akta autora sniegtā pamatojuma, un atsevišķos apstākļos ir pat jānoraida akta autora
         sniegtais formālais pamatojums, tā to nevar darīt, ja nepastāv nekādi materiāltiesiski apsvērumi, kas to pamatotu (iepriekš
         minētais spriedums lietā DIR International Film u.c./Komisija, 42. punkts).

      143    Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 29. apsvērumu “ar AGL tiks aplikti vienīgi neapstrādātie minerālie materiāli. Ar AGL netiks aplikti minerālie materiāli, kuri ir iegūti kā blakusprodukti vai citu produktu atkritumi (sekundārie minerālie materiāli),
         tāpat ar to netiks aplikti pārstrādātie minerālie materiāli”. Turklāt šī lēmuma 32. apsvērumā Komisija ir apstiprinājusi,
         ka nodokļa struktūra un piemērošanas joma atspoguļo nepārprotamu atšķirību starp “neapstrādāto” minerālo materiālu ieguvi,
         kas sev līdzi nes nevēlamu ietekmi uz vidi, un “sekundāro” vai pārstrādāto minerālo materiālu ražošanu, kas ievērojami veicina
         iežu, grants un smilšu, kuri tiek iegūti no izrakumiem vai citiem likumīgi veiktiem būvdarbiem dažādu iemeslu dēļ, apstrādi.

      144    Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 112. punktā nospriezdama, ka Komisija visā apstrīdētajā lēmumā un it īpaši 29. apsvērumā ir
         atzinusi, ka termins “primārie minerālie materiāli” galvenokārt apzīmē tos minerālos materiālus, “kuriem tiek piemērots AGL”, un termins “sekundārie minerālie materiāli” apzīmē galvenokārt tos minerālos materiālus, “kas ir atbrīvoti no nodokļa”
         un ir precīzi uzskaitīti likumā, un no iepriekš minētā izdarīdama secinājumu, ka Komisija šajā apsvērumā ir vienīgi apstiprinājusi,
         ka “AGL netiks piemērots atvasinātajiem produktiem vai atkritumiem, kas radušies pirmās ieguves rezultātā, ja tie ar likumu ir atbrīvoti
         no nodokļa”, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu interpretācijā un ir aizstājusi no apstrīdētā lēmuma tieši izrietošo
         interpretāciju ar savu interpretāciju, kaut arī to nepamato nekādi materiāltiesiski apsvērumi.

      145    Šajos apstākļos trešā apelācijas sūdzības pamata pirmais iebildums ir apmierināms.

      146    BAA ir arī norādījusi, ka Pirmās instances tiesa par pamatotu ir atzinusi AGL piemērošanu noteiktiem produktiem, kas radušies ar šo nodokli neapliekamu materiālu ieguves rezultātā. Apelācijas sūdzības
         iesniedzēja šajā sakarā norāda uz pamatojuma aizstāšanu, kļūdām vērtējumā un pierādījumu sagrozīšanu.

      147    Pārsūdzētā sprieduma 137. punktā Pirmās instances tiesa vispirms ir norādījusi, ka “princips “piesārņotājs maksā”, kā tas
         izriet no Apvienotās Karalistes iestāžu 2002. gada 19. februāra vēstules, tāpat ļauj pamatot nodokļa piemērošanu tiem produktiem,
         kas radušies no tādu materiālu ieguves, ko nevar aizstāt ar alternatīviem produktiem, it īpaši nodokļa piemērošanu zemākas
         kvalitātes minerālajiem materiāliem [..]”.

      148    Pirmās instances tiesa turpinājumā ir norādījusi, ka “nodokļa piemērošana šiem produktiem var tikt pamatota arī ar tās mērķi
         – uz kuru iepriekš minētajā vēstulē atsaucas arī persona, kas iestājusies lietā, un tas ir – veicināt racionālāku minerālo
         materiālu ieguvi un apstrādi, lai samazinātu zemākas kvalitātes minerālo materiālu proporciju. Būtībā šī proporcija, kas,
         kā to norāda prasītāja, katrā karjerā ir atšķirīga, kādā karjerā tomēr var tikt mainīta. Komisija šajā sakarā tostarp savā
         iebildumu rakstā, ko prasītāja arī nav apstrīdējusi, ir norādījusi, ka starp zemākas kvalitātes minerālajiem materiāliem un
         neaizstājamajiem materiāliem, kuru blakusprodukti tie ir, pastāv salīdzinoši neliela cenas atšķirība.”

      149    Attiecībā uz iebildumiem par to, ka Pirmās instances tiesa bez nekādiem pierādījumiem esot akceptējusi, ka neiespējamība ierobežot
         blakusproduktu apjomu pamato atsevišķu sekundāro minerālo materiālu veidu aplikšanu ar nodokli tiktāl, ciktāl Pirmās instances
         tiesa ir kļūdaini balstījusies uz salīdzinoši nelielo cenas atšķirību starp zemākas kvalitātes minerālajiem materiāliem un
         neaizstājamajiem materiāliem, kuru blakusprodukti tie ir, un tiktāl, ciktāl Pirmās instances tiesa ir kļūdaini atsaukusies
         uz Apvienotās Karalistes 2002. gada 19. februāra vēstules 4.10. un 4.15. punktu, pietiek konstatēt, ka ar šiem iebildumiem
         tiek apstrīdēts faktiska rakstura vērtējums. Tā kā nav tikusi pierādīta Pirmās instances tiesā iesniegto faktu un pierādījumu
         sagrozīšana, šie iebildumi ir noraidāmi kā nepieņemami.

      150    Attiecībā uz pārējo ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesas sniegtais pamatojums ir balstīts ne tikai uz principu “piesārņotājs
         maksā”, bet arī uz mērķi veicināt racionālāku neapstrādāto minerālo materiālu ieguvi un apstrādi, par kuru ir skaidrs, ka
         tas ir viens no apstrīdētā lēmuma 31. apsvērumā minētajiem mērķiem, kā rezultātā nav konstatējams, ka Pirmās instances tiesa
         būtu pieļāvusi pamatojuma aizstāšanu.

      151    Šo iemeslu dēļ trešā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir apmierināma daļā, kurā tā attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 112. punktu
         un ir noraidāma attiecībā uz pārējo.

       Par trešā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu, kas attiecas uz atsevišķu neapstrādāto minerālo materiālu veidu atbrīvojumu
         no AGL
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      152    Ar šo trešā apelācijas sūdzības pamata trešo daļu BAA kritizē Pirmās instances tiesu par to, ka tā ir atzinusi par pamatotu atsevišķu neapstrādāto minerālo materiālu, tādu kā
         šīferis, slāneklis, keramikas izstrādājumos izmantojamais māls, kaolīns, māls, ogles un lignīts, neaplikšanu ar attiecīgo
         nodokli.

      153    Pirmās instances tiesa esot aizstājusi apstrīdētajā lēmumā ietverto pamatojumu ar savējo, pārsūdzētā sprieduma 130., 131.,
         133. un 134. punktā apstiprinot, ka šī atbrīvojuma no nodokļa mērķis ir veicināt, lai šie neapstrādātie minerālie materiāli
         tiktu izmantoti kā alternatīvi produkti tiem neapstrādātajiem minerālajiem materiāliem, kas tiek aplikti ar AGL. BAA apgalvo, ka šāds mērķis iedragā AGL ar vides apsvērumiem saistīto “raksturu un vispārējo uzbūvi”.

      154    Pirmās instances tiesas vērtējuma pamatā ir tiesvedības laikā iesniegto pierādījumu, it īpaši Apvienotās Karalistes 2002. gada
         19. februāra vēstules, sagrozīšana un ar to tiek pārkāptas apelācijas sūdzības iesniedzējas tiesības uz aizstāvību, jo tā
         nav varējusi paust savu nostāju par šo jauno minēto pierādījumu interpretāciju.

      155    Komisija norāda, ka atsevišķu primāro materiālu, kā, piemēram, šīfera, slānekļa, keramikas izstrādājumos izmantojamā māla,
         kaolīna, māla, ogļu un lignīta atbrīvošana no nodokļa ir pamatojama ar to faktu, ka šie materiāli parasti netiek izmantoti
         kā minerālie materiāli un līdz ar to tie neietilpst minerālo materiālu nozarē, kā Pirmās instances tiesa to ir atzinusi pārsūdzētā
         sprieduma 128. un 129. punktā.

      156    Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 130., 131., 133. un 134. punktā esot pamatoti atzinusi, ka Apvienotajai Karalistei
         bija tiesības veicināt šīfera gruvešu un līdzīgu materiālu izmantošanu kā neapstrādāto minerālo materiālu alternatīvus produktus.
         Visbeidzot, Pirmās instances tiesa, tostarp pamatodamās uz Apvienotās Karalistes 2002. gada 19. februāra vēstuli, nav pieļāvusi
         kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 133. punktā nospriežot, ka minerālo materiālu ieguve tiek uzskatīta par galveno
         vides degradācijas cēloni, kā tas izriet no iepriekš minētās vēstules.

      157    Komisija uzskata, ka Kopienu iestādēm nav jāizvērtē, cik nozīmīgas ir izskatītās vides problēmas salīdzinājumā ar citām šāda
         veida problēmām, kas var pastāvēt tajā pašā dalībvalstī. Līdz ar to jautājumam, kāds procentuālais īpatsvars ir minerālo materiālu
         ieguvei salīdzinājumā ar vispārīgo minerālu ieguvi Apvienotajā Karalistē, šajā lietā nav nekādas nozīmes.

      –       Tiesas vērtējums
      158    Pārsūdzētā sprieduma 130. punktā Pirmās instances tiesa, ņemot vērā sasniedzamos vides mērķus, ir atzinusi par pamatotu atsevišķu
         materiālu, tostarp kaļķa un sliktas kvalitātes šīfera, māla, kā arī kaolīna un keramikas izstrādājumu izgatavošanā izmantojamā
         māla atkritumu atbrīvošanu no nodokļa, pat ja tie pēc to ieguves tiek izmantoti kā minerālie materiāli, tiktāl, ciktāl saskaņā
         ar Pirmās instances tiesas faktiska rakstura secinājumu šie materiāli “līdz pat šai dienai [tikuši] maz izmantoti kā minerālie
         materiāli to paaugstināto transportēšanas izmaksu dēļ”.

      159    Pirmās instances tiesa tai pašā pārsūdzētā sprieduma punktā no tā ir secinājusi, ka šo materiālu neaplikšana ar AGL ļauj izmantot šos materiālus kā neapstrādāto minerālo materiālu aizstājējus un tādējādi var veicināt šo materiālu ieguves
         un izmantošanas racionalizāciju.

      160    Pretēji BAA apgalvojumiem Pirmās instances tiesa, šādi rīkodamās, nav aizstājusi Komisijas vērtējumu ar savējo, jo neapstrādāto minerālo
         materiālu ieguves un izmantošanas racionalizācija, kā tas atgādināts šī sprieduma 150. punktā, ir viens no apstrīdētajā lēmumā
         uzskaitītajiem mērķiem.

      161    Tiktāl, ciktāl tādu neapstrādāto materiālu, kas līdz šai dienai tikuši maz izmantoti kā minerālie materiāli, izmantošanas
         veicināšana – kā Pirmās instances tiesa, nepieļaudama kļūdu tiesību piemērošanā, ir norādījusi – ir saderīga ar mērķi racionalizēt
         minerālo materiālu izmantošanu, šo materiālu izmantošanas veicināšana neiedragā arī AGL ar vides aizsardzību saistīto raksturu un vispārējo uzbūvi.

      162    Visbeidzot, attiecībā uz šajā sakarā norādīto tiesvedības laikā iesniegto pierādījumu un it īpaši Apvienotās Karalistes 2002. gada
         19. janvāra vēstules sagrozīšanu, no lietas materiāliem šāda sagrozīšana nav izsecināma, kā rezultātā šis iebildums un līdz
         ar to arī iebildums par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu nav atbalstāmi.

      163    Līdz ar to trešā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa ir noraidāma pilnā apmērā.

       Par ceturto apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā, kas pieļautas, novērtējot eksporta atbrīvojumu
            no nodokļa
      164    BAA norāda, ka Pirmās instances tiesa, pārsūdzētā sprieduma 147. un turpmākajos punktos nospriezdama, ka eksportēto minerālo materiālu
         atbrīvošana no AGL ir pamatojama ar AGL “netiešā” nodokļa raksturu, pirmkārt, ir pārkāpusi EKL 91. un 92. pantu, kā arī pienākumu norādīt pamatojumu un, otrkārt,
         ir ļāvusi retroaktīvi uzlabot apstrīdētā lēmuma pamatojumu.

      165    Vispirms ir jāizskata šī pamata otrā daļa.

       Par ceturtā apelācijas sūdzības pamata otro daļu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      166    BAA apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 150. un 151. punktā norādot pamatojumu, kas ir saistīts ar AGL netiešā nodokļa raksturu, uz ko Komisija un Apvienotā Karaliste pirmoreiz norādījušas Pirmās instances tiesā, tika atļauts
         retroaktīvi uzlabot apstrīdēto lēmumu, kas saskaņā ar Kopienu tiesībām nav pieļaujams (šajā sakarā skat. 1996. gada 24. oktobra
         spriedumu apvienotajās lietās C‑329/93, C‑62/95 un C‑63/95 Vācija u.c./Komisija, Recueil, I‑5151. lpp., 47. un 48. punkts).

      167    Paskaidrojumam, ko Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 33. apsvērumā, lai pamatotu eksportēto minerālo materiālu atbrīvojumu
         no šī nodokļa, nav nekādas nozīmes attiecībā pret tādu argumentāciju, kas pamatota ar EKL 91. pantu un ko Pirmās instances
         tiesā aizstāvējusi Komisija un Apvienotās Karalistes valdība un kuru Pirmās instances tiesa kļūdaini atzina par saistītu ar
         šī 33. apsvēruma pamatojumu.

      168    Komisija un Apvienotās Karalistes valdība uz to atbild, ka Pirmās instances tiesa, pamatojoties uz AGL netiešā nodokļa raksturu, nav atļāvusi “retroaktīvi uzlabot” apstrīdēto lēmumu, bet gan atļāvusi sniegt detalizētākus paskaidrojumus
         un šī lēmuma 33. apsvērumā norādīto iemeslu plašāku izklāstījumu.

      169    Pārsūdzētā sprieduma 150. punktā Pirmās instances tiesa esot atzinusi, ka pamatojums, kas balstīts uz AGL netiešā nodokļa raksturu, ir ņemams vērā tiktāl, ciktāl tas atspoguļo apstrīdētā lēmuma 33. apsvērumā paustos Komisijas motīvus.

      170    Komisija un Apvienotās Karalistes valdība apgalvo, ka EKL 253. pants neliedz vēlāk sīkāk izskaidrot Komisijas lēmumā ietvertos
         motīvus.

      171    Turklāt ir acīmredzams, ka šobrīd izskatāmajā lietā šajā jomā piemērojamie tiesību noteikumi ir EKL 91. pants un princips,
         saskaņā ar kuru nodokļi tiek piemēroti galamērķa valstī. Līdz ar to šis tiesību noteikums acīmredzami ir apstrīdētā lēmuma
         juridiskā konteksta sastāvdaļa.

      –       Tiesas vērtējums
      172    Attiecībā uz Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais
         pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai, un tam nepārprotami jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai
         ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot pārbaudi. Pamatojuma
         prasība ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto motīvu būtību un akta adresātu
         vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai
         pamatojums precizētu visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos apstākļus, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL
         253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas,
         kas regulē attiecīgo jomu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 63. punkts).

      173    Konkrētāk, tāda Komisijas lēmuma gadījumā, kurā secināts, ka nepastāv valsts atbalsts, par kuru informējis sūdzības iesniedzējs,
         Komisijai katrā ziņā ir pietiekamā apmērā jānorāda sūdzības iesniedzējam iemesli, kādēļ ar sūdzībā norādītajiem faktiskajiem
         un juridiskajiem elementiem nebija pietiekami, lai pierādītu valsts atbalsta esamību (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Sytraval un Brink’s France, 64. punkts).

      174    Šajā lietā ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 33. apsvērumā eksportēto minerālo materiālu atbrīvojums no nodokļa ir pamatots
         ar to, ka Apvienotajā Karalistē minerālie materiāli var tikt atbrīvoti no nodokļa, ja tie tiek izmantoti no nodokļa atbrīvotos
         ražošanas procesos, kā, piemēram, stikla, plastikāta, papīra, mēslojuma un pesticīdu ražošana.

      175    Tā kā Apvienotās Karalistes iestādes nevar izkontrolēt minerālo materiālu izmantošanu ārpus tās teritorijas, eksporta atbrīvošana
         no nodokļa ir nepieciešama minerālo materiālu eksportētāju tiesiskās drošības dēļ un lai izvairītos no nevienlīdzīgas attieksmes
         pret to minerālo materiālu eksportu, kas pretējā gadījumā varētu saņemt atbrīvojumu no nodokļa Apvienotās Karalistes teritorijā.

      176    Apstrīdētā lēmuma 33. apsvērumā norādītais pamatojums tādējādi ir saistīts ar nevienlīdzīgu attieksmi, kas, nepastāvot eksportēto
         minerālo materiālu atbrīvošanai no nodokļa, rastos sakarā ar to, ka Apvienotajā Karalistē tirgotie minerālie materiāli ir
         atbrīvoti no nodokļa, ja tie tiek izmantoti noteiktiem mērķiem, bet tiem pašiem mērķiem izmantotie minerālie materiāli to
         ievešanas valstī tiktu aplikti ar AGL sakarā ar to, ka Apvienotās Karalistes iestādes nevar izkontrolēt minerālo materiālu izmantošanu ārpus Apvienotās Karalistes
         teritorijas.

      177    Šāds pamatojums nekādā veidā nav saistīts ar AGL “netiešā nodokļa” raksturu EKL 91. panta izpratnē, kas varētu pamatot eksportēto minerālo materiālu atbrīvošanu no nodokļa,
         kas ir pamatota ar atšķirību, no vienas puses, starp Apvienotajā Karalistē tirgotajiem minerālajiem materiāliem un, no otras
         puses, eksportētajiem minerālajiem materiāliem.

      178    Līdz ar to pretēji Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 150. punktā nospriestajam uz EKL 91. pantu balstītu pamatojumu
         nevar uzskatīt par tādu, kas ir saistīts ar apstrīdētajā lēmumā norādītajiem motīviem, kuri attiecas uz Apvienotās Karalistes
         iestāžu nespēju pārbaudīt, vai attiecīgie materiāli ārpus Apvienotās Karalistes tiek izmantoti kā minerālie materiāli, bet
         tas drīzāk ir uzskatāms par atsevišķu pamatojumu, kas sniegts pēc šī lēmuma pieņemšanas. Tādējādi Pirmās instances tiesa ir
         pārkāpusi EKL 253. pantu, ņemdama vērā šo pamatojumu saistībā ar apstrīdētajā lēmumā norādītajiem motīviem.

      179    Līdz ar to ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa ir apmierināma.

       Par ceturtā apelācijas sūdzības pamata pirmo daļu
      180    Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz šī pamata otro daļu, šī pamata pirmā daļa nav jāizskata.

       Par piekto apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz EKL 88. panta 2. punktā paredzētās formālās izmeklēšanas procedūras
            neuzsākšanu
       Lietas dalībnieku argumenti
      181    BAA norāda, ka Pirmās instances tiesa, lai gan pārsūdzētā sprieduma 165.–167. punktā pareizi ir atgādinājusi attiecīgo judikatūru,
         ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, šī sprieduma 171. un 172. punktā nospriezdama, ka Komisija ir pamatoti nolēmusi neuzsākt
         EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru.

      182    Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Komisija nevarēja “iegūt pārliecību”, ka AGL nav atzīstams par valsts atbalstu, pamatojoties uz dažiem apsvērumiem, kas šajā sakarā bija ietverti apstrīdētajā lēmumā.
         Par to it īpaši liecinot tas apstāklis, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums ir daudz detalizētāks un garāks nekā lēmumā ietvertais
         pamatojums, kā arī tas fakts, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums ir balstīts uz argumentiem, kas atšķiras no apstrīdētajā
         lēmumā ietvertajiem.

      183    Komisija un Apvienotās Karalistes valdība uz to atbild, ka vienīgi tas apstāklis, ka pārsūdzētais spriedums ir garāks nekā
         apstrīdētais lēmums, nevar būt pamats secinājumam, ka šī iestāde ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pieņemot savu lēmumu
         par atteikumu uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru.

      184    Apvienotās Karalistes valdība piebilst, ka Pirmās instances tiesa ir pareizi rezumējusi un piemērojusi attiecīgo judikatūru
         un secinājusi, ka BAA izvirzītie argumenti šī pamata atbalstam, kas attiecas uz iespējamām nesaskaņām AGL piemērošanas jomas noteikšanā, ietvēra tos, kurus tā jau bija izklāstījusi pamata attiecībā uz EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu
         ietvaros. Šis pamats vienīgi atkārto Pirmās instances tiesā jau izvirzītos argumentus.

       Tiesas vērtējums
      185    Kā norādīts šī sprieduma 113. punktā, EKL 88. panta 2. punktā paredzētajai procedūrai ir obligāts raksturs, ja Komisijai ir
         radušās nopietnas grūtības, novērtējot, vai atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu.

      186    Līdz ar to Komisija var īstenot EKL 88. panta 3. punktā paredzēto iepriekšējās izskatīšanas stadiju, lai pieņemtu lēmumu,
         kas ir labvēlīgs attiecībā pret kādu valsts pasākumu, tikai tad, ja tā pēc sākotnējas pārbaudes var iegūt pārliecību, ka šis
         pasākums nav uzskatāms par “atbalstu” EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, vai arī gadījumā, ja tas būtu atzīstams par “atbalstu”,
         tas tomēr ir saderīgs ar Līgumu.

      187    Savukārt gadījumā, ja šīs sākotnējās pārbaudes noslēgumā Komisija iegūst pretēju pārliecību vai ja šī pārbaude neļauj tai
         pārvarēt visas grūtības, ko radījusi attiecīgā pasākuma saderības ar kopējo tirgu novērtēšana, Komisijai ir pienākums saņemt
         visus nepieciešamos viedokļus un uzsākt šajā sakarā EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru.

      188    Kā pamatoti norādījusi Komisija un Apvienotās Karalistes valdība, BAA apgalvojums, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums atšķiras no apstrīdētā lēmuma pamatojuma un ir detalizētāks un garāks nekā
         šajā lēmumā ietvertais pamatojums, pats par sevi nav pietiekams, lai pierādītu, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu
         tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 172. punktā secinādama, ka Komisija nav pārkāpusi tās rīcības brīvības robežas,
         uzskatot, ka ar EKL 87. panta 1. punktu saistītā kontrole gan attiecībā uz AGL materiālās piemērošanas jomas noteikšanu, gan eksporta atbrīvojumu no nodokļa, nav radījusi nekādas nopietnas grūtības, kas
         uzliktu tai pienākumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto formālās izmeklēšanas procedūru.

      189    Tā kā BAA nav norādījusi, kādas tieši nopietnas grūtības varēja rasties Komisijai, piektais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms.

       Par sesto apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz nepietiekamu apstrīdētā lēmuma pamatojumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      190    Šī apelācijas sūdzības pamata atbalstam BAA norāda, ka ar to apstākli, ka Pirmās instances tiesa ir norādījusi no apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem argumentiem atšķirīgus
         argumentus, pietiek, lai konstatētu, ka Pirmās instances tiesa nebija tiesīga pārsūdzētā sprieduma 146. punktā secināt, ka
         apstrīdētajā lēmumā bija norādīts pietiekams pamatojums, ņemot vērā EKL 253. panta prasības.

      191    Komisija, pirmkārt, norāda, ka BAA nav norādījusi nekādus konkrētus argumentus šī pamata atbalstam un, otrkārt, apgalvo, ka apstrīdētais lēmums bija pietiekami
         pamatots. Apvienotās Karalistes valdība atzīmē, ka BAA ir vienīgi norādījusi, ka Pirmās instances tiesa ir izskatījusi lietas dalībnieku izvirzītos argumentus plašāk, nekā tas ir
         darīts apstrīdētajā lēmumā un ka līdz ar to šis apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms.

       Tiesas vērtējums
      192    Nenoliedzami, kā norādīts šī sprieduma 173. punktā, tāda Komisijas lēmuma gadījumā, ar kuru konstatēta valsts atbalsta, par
         kuru informējis sūdzības iesniedzējs, neesamība, Komisijai katrā ziņā ir pietiekamā apmērā jānorāda sūdzības iesniedzējam
         iemesli, kādēļ sūdzībā norādītie faktiskie un juridiskie elementi nav bijuši pietiekami, lai pierādītu valsts atbalsta esamību.

      193    Tomēr ar apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem argumentiem, saskaņā ar kuriem Pirmās instances tiesa ir norādījusi
         tādu pamatojumu, kas ir atšķirīgs un detalizētāks nekā Komisijas sniegtais pamatojums, nav iespējams pierādīt, ka Pirmās instances
         tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriezdama, ka apstrīdētajā lēmumā ir ietverts pietiekams pamatojums attiecībā
         uz tajā izklāstītajiem motīviem.

      194    Šādos apstākļos arī sestais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms.

      195    No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, ņemot vērā dažādās konstatētās kļūdas tiesību piemērošanā, pārsūdzētais spriedums
         ir atceļams.

       Par lietas nodošanu atpakaļ Pirmās instances tiesai
      196    Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Pirmās instances tiesas nolēmums tiek atcelts, tā var pati taisīt galīgo
         spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Pirmās instances tiesā.

      197    Šajā gadījumā, ņemot vērā šī sprieduma 86.–92. un 110.–115. punktā konstatētās kļūdas tiesību piemērošanā, lieta ir jānodod
         atpakaļ Pirmās instances tiesai.

      198    Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Pirmās instances tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar šo apelācijas
         tiesvedību, pieņemšana ir jāatliek.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. septembra spriedumu lietā T‑210/02 British Aggregates Association/Komisija;
      2)      nodot lietu atpakaļ Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesai;
      3)      lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.