title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 16.jūnijā.#Strabag AG (C-462/03) un Kostmann GmbH (C-463/03) pret Österreichische Bundesbahnen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesvergabeamt - Austrija.#Publiskie iepirkumi - Direktīva 93/38/EEK - Ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozares - Jēdzieni tīklu "apsaimniekošana" un "nodrošināšana", lai iedzīvotājiem sniegtu pakalpojumus dzelzceļa transporta jomā - Dzelzceļa infrastruktūras darbi.#Apvienotās lietas C-462/03 un C-463/03.

text:
      Apvienotās lietas C‑462/03 un C‑463/03
      Strabag AG un Kostmann GmbH

      pret
      Österreichische Bundesbahnen
      (Bundesvergabeamt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Publiskie iepirkumi – Direktīva 93/38/EEK – Ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozare – Tīklu, kas paredzēti pakalpojumu sniegšanai iedzīvotājiem dzelzceļa transporta jomā, “apsaimniekošanas” un “nodrošināšanas”
         jēdzieni – Dzelzceļa infrastruktūras darbi

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 16. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana — Publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta
            un telekomunikāciju nozarē — Direktīva 93/38 — Piemērošanas joma — Līgumslēdzēji subjekti, kas veic direktīvā minētās darbības
            un piešķir līguma slēgšanas tiesības vai organizē konkursu, lai veiktu šādu darbību
      (Padomes Direktīvas 93/38 2. panta 2. punkts, 4. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts)
      Direktīvas 93/38, ar ko koordinē [publisko] līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes,
         enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, piemērojamība ir atkarīga no attiecīgā līgumslēdzēja subjekta veiktās
         darbības, kā arī no pastāvošās saistības starp šo darbību un minētā subjekta paredzēto publisko iepirkumu. Ja šis subjekts
         veic kādu no Direktīvas 93/38 2. panta 2. punktā minētajām darbībām un, veicot šādu darbību, plāno piešķirt publisko piegādes,
         būvdarbu vai pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības vai organizēt konkursu, kas valsts tiesai [iestādei] ir jāpārbauda, šim
         līgumam vai šim konkursam ir piemērojami šīs direktīvas noteikumi. Pretējā gadījumā atkarībā no situācijas minēto līgumu vai
         konkursu reglamentē direktīvās par publisko piegāžu, būvdarbu vai pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu paredzētās
         normas.

      Saskaņā ar Direktīvas 93/38 6. panta 1. punktu to nepiemēro līgumiem vai projektu konkursiem, ko līgumslēdzējs subjekts piešķir
         vai organizē citā nolūkā, kas nav šīs direktīvas 2. panta 2. punktā aprakstīto darbību veikšana. To turklāt nepiemēro tiem
         subjektiem, kas vai nu nedarbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta pakalpojumu vai telekomunikāciju nozarē, vai arī darbojas
         šajās nozarēs, taču ir tiešā saskarē ar konkurējošiem spēkiem tirgos, piekļuve kuriem nav ierobežota.

      (sal. ar 37.–39. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 16. jūnijā (*)

      Publiskie iepirkumi – Direktīva 93/38/EEK – Ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozare – Tīklu, kas paredzēti pakalpojumu sniegšanai iedzīvotājiem dzelzceļa transporta jomā, “apsaimniekošanas” un “nodrošināšanas”
         jēdzieni – Dzelzceļa infrastruktūras darbi

      Apvienotās lietas C‑462/03 un C‑463/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesvergabeamt (Austrija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2003. gada 27. oktobrī un kas Tiesā reģistrēti 2003. gada 4. novembrī, tiesvedībā

      Strabag AG (C‑462/03),

      Kostmann GmbH (C‑463/03)

      pret
      Österreichische Bundesbahnen.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], R. Šintgens [R. Schintgen], Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       StrabagAG vārdā – V. Mecenovičs [W. Mecenovic], Rechtsanwalt,

      –       KostmannGmbH vārdā – R. Kurboss [R. Kurbos], Rechtsanwalt,

      –       Österreichische Bundesbahnen vārdā – J. Šramms [J. Schramm], Rechtsanwalt,

      –       Austrijas valdības vārdā – M. Frūmans [M. Fruhmann], pārstāvis,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un D. Petraušs [D. Petrausch], pārstāvji,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – S. Terstala [S. Terstal] un N. A. J. Bels [N. A. J. Bel], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Vīdners [K. Wiedner], pārstāvis,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu 1993. gada 14. jūnija
         Padomes Direktīvā 93/38/EEK, ar ko koordinē [publisko] līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas
         ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.).

      2       Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar divām prāvām attiecīgi starp Strabag AG (turpmāk tekstā – “Strabag”) un Kostmann GmbH (turpmāk tekstā – “Kostmann”) pret Österreichische Bundesbahnen (Austrijas Valsts dzelzceļa sabiedrība, turpmāk tekstā – “ÖBB”) saistībā ar publiskā līguma par dzelzceļa būvi un paralēlu
         sliežu ceļu izveidošanu, tostarp zemesdarbu, izlīdzināšanas un betonēšanas darbu, kā arī dzelzceļa tiltu un konstrukciju būves
         slēgšanas tiesību piešķiršanu konkurējošiem uzņēmumiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Direktīvas 93/38 1. pantā ir definēti daži šajā direktīvā lietotie jēdzieni. Tā atbilstoši šī panta 1., 2., 4. un 7. punktam:
      “1)      “valsts iestādes” ir valsts, reģionālas vai vietējas iestādes, publisko tiesību subjekti vai apvienības, ko izveidojusi viena
         vai vairākas šādas iestādes vai publisko tiesību subjekti.

      Organizāciju uzskata par publisko tiesību subjektu, ja:
      –       tā ir nodibināta ar konkrētu mērķi apmierināt vispārējas vajadzības un neveic rūpnieciskas vai komerciālas darbības,
      –       ir juridiska persona,
      un
      –       to finansē galvenokārt valsts, reģionālas vai vietējas iestādes vai citi publisko tiesību subjekti, vai šie subjekti to pārrauga,
         vai arī tās vadībā, pārvaldē vai uzraudzības struktūrā vairāk nekā pusi locekļu ieceļ valsts, reģionālas vai vietējas iestādes
         vai citi publisko tiesību subjekti;

      2)      “valsts uzņēmums” ir jebkurš uzņēmums, attiecībā uz kuru valsts iestādēm ir iespējas tieši vai netieši īstenot dominējošo
         ietekmi, pamatojoties uz īpašuma tiesībām, finansiālu līdzdalību vai noteikumiem, kas to regulē. Uzskata, ka valsts iestādei
         ir dominējoša ietekme, ja šī iestāde kādā uzņēmumā tieši vai netieši:

      –       ir īpašnieks lielākajai daļai šā uzņēmuma parakstītā kapitāla,
      vai
      –       kontrolē balsu vairākumu, kas saistīts ar uzņēmuma emitētajām kapitāla daļām vai akcijām,
      vai
      –       var iecelt vairāk nekā pusi minētā uzņēmuma vadības, pārvaldes vai uzraudzības struktūras locekļu;
      [..]
      4)      “[..] būvdarbu [..] līgumi” ir līgumi, kuri peļņas gūšanas nolūkā rakstiski noslēgti starp kādu no 2. pantā minētajiem līgumslēdzējiem
         subjektiem un [..] būvuzņēmēju [..] un kuru priekšmets ir [..] vai nu XI pielikumā minēto būvdarbu vai civilās celtniecības
         darbu veikšana, vai arī to veikšana un projektēšana, vai arī to realizācija jebkādiem līdzekļiem. Šie līgumi var paredzēt
         arī piegādes un pakalpojumus, kas vajadzīgi to veikšanai [..];

      [..]
      7)      “atklātas, slēgtas un sarunu procedūras” ir līgumu piešķiršanas procedūras, ko piemēro līgumslēdzēji subjekti un saskaņā ar
         kurām:

      a)      atklātu procedūru gadījumā – visi ieinteresētie piegādātāji, būvuzņēmēji vai pakalpojumu sniedzēji var iesniegt piedāvājumus;
      b)      slēgtu procedūru gadījumā – piedāvājumus var iesniegt tikai tie dalībnieki, ko uzaicina līgumslēdzējs subjekts;
      c)      sarunu procedūru gadījumā – līgumslēdzējs subjekts apspriežas ar paša izraudzītiem piegādātājiem, būvuzņēmējiem vai pakalpojumu
         sniedzējiem un ar vienu vai vairākiem no tiem vienojas par līguma noteikumiem.”

      4       Atbilstoši Direktīvas 93/38/EEK 2. panta 1. punktam “šī direktīva attiecas uz līgumslēdzējiem subjektiem:
      a)      kas ir valsts iestādes vai valsts uzņēmumi un kas veic kādu no 2. punktā minētajām darbībām;
      [..].”
      5       Par Direktīvas piemērošanas jomai atbilstošām darbībām, uz kurām izdarīta atsauce šī paša panta 1. punktā un kas aprakstītas
         šīs direktīvas 2. panta 2. punktā, uzskata:

      “a)      fiksētu tīklu nodrošināšanu vai apsaimniekošanu, kas paredzēti pakalpojumu sniegšanai iedzīvotājiem saistībā ar:
      i)      dzeramā ūdens
      vai
      ii)      elektroenerģijas,
      vai
      iii)      gāzes vai siltuma
      ražošanu, pārvadāšanu vai padevi vai dzeramā ūdens, elektroenerģijas, gāzes vai siltuma piegādi šādiem tīkliem;
      b)      ģeogrāfiskā apgabala izmantošanu, lai:
      i)      meklētu vai iegūtu naftu, gāzi, ogles vai citus cietos kurināmos
      vai
      ii)      sniegtu lidostu, jūras vai iekšzemes ostu vai citu staciju pakalpojumus pārvadātājiem pa gaisu, jūras vai iekšzemes ūdensceļiem;
      c)      tādu tīklu apsaimniekošanu, kas iedzīvotājiem nodrošina pakalpojumus dzelzceļa, automātisko sistēmu, tramvaju, trolejbusu,
         autobusu vai kabeļu transporta jomā.

      Attiecībā uz transporta pakalpojumiem uzskata, ka tīkls pastāv, ja pakalpojumu sniedz saskaņā ar kādas dalībvalsts kompetentas
         iestādes noteiktiem darbības nosacījumiem, kā, piemēram, nosacījumiem par apkalpojamiem maršrutiem, piedāvājamo pakalpojuma
         apjomu vai biežumu;

      d)      valsts telekomunikāciju tīklu nodrošināšanu vai apsaimniekošanu vai arī viena vai vairāku valsts telekomunikāciju pakalpojumu
         nodrošināšanu.”

      6       Direktīvas 93/38 4. panta 1. punkts noteic:
      “Piešķirot [publiskos] piegāžu, būvdarbu vai pakalpojumu līgumus vai rīkojot projektu konkursus, līgumslēdzēji subjekti piemēro
         procedūras, kas pielāgotas šās direktīvas noteikumiem.”

      7       Šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punkts precizē: “ja netiek fiziski izmantots kāds tīkls vai ģeogrāfisks apgabals Kopienā,
         tad šo direktīvu nepiemēro līgumiem vai projektu konkursiem, ko līgumslēdzējs subjekts piešķir vai organizē citā nolūkā, kas
         nav 2. panta 2. punktā aprakstīto darbību veikšana vai šādu darbību veikšana valstī, kura nav dalībvalsts”.

      8       Visbeidzot, atbilstoši Direktīvas 93/38 20. panta 1. punktam “līgumslēdzēji subjekti, ievērojot 2. punktu, var izvēlēties
         jebkuru no 1. panta 7. punktā aprakstītajām procedūrām, ar noteikumu, ka saskaņā ar 21. pantu ir izsludināts konkurss”. Minētajā
         punktā ir precīzi uzskaitīti gadījumi, kuros līgumslēdzēji subjekti var izmantot procedūru, iepriekš neizsludinot konkursu.

       Valsts tiesiskais regulējums
       1997. gada federālais likums “Par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu”
      9       Direktīva 93/38 tika transponēta Austrijas tiesībās ar 1997. gada federālo likumu “Par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas
         tiesību piešķiršanu” [Bundesgesetz über die Vergabe von Aufträgen (Bundesvergabegezetz) 1997, BGBl. I, 56/1997; turpmāk tekstā – “1997. gada BVergG”]. Atbilstoši šī likuma 5. nodaļas ar nosaukumu “Īpaši noteikumi par līgumslēdzējiem subjektiem ūdensapgādes, enerģētikas
         un transporta, kā arī telekomunikāciju nozarē” 84. panta 1., 2. un 4. punktam:

      “(1)      Šīs nodaļas noteikumus piemēro, ja šajā likumā minētie līgumslēdzēji subjekti veic 2. punktā minētās darbības [..].
      (2)      1. punktā minēto darbību veidi ir šādi:
      1)      fiksētu tīklu nodrošināšana vai apsaimniekošana [..];
      2)      ierobežota ģeogrāfiskā apgabala izmantošana, lai [..];
      3)      tādu tīklu apsaimniekošanu, kas iedzīvotājiem nodrošina pakalpojumus dzelzceļa, automātisko sistēmu, tramvaju, trolejbusu,
         autobusu vai kabeļu transporta jomā;

      4)      valsts telekomunikāciju tīklu nodrošināšana vai apsaimniekošana vai arī viena vai vairāku valsts telekomunikāciju pakalpojumu
         sniegšana.

      [..]
      (4)      Attiecībā uz 2. punkta 3. apakšpunktā minētajiem transporta pakalpojumiem uzskata, ka tīkls pastāv, ja pakalpojumu sniedz
         saskaņā ar kādas dalībvalsts kompetentas iestādes noteiktiem darbības nosacījumiem, kā, piemēram, nosacījumiem par apkalpojamiem
         maršrutiem, piedāvājamo pakalpojuma apjomu vai biežumu. [..]”

      10     1997. gada BVergG 113. pantā ir noteiktas Bundesvergabeamt (Federālais iepirkumu birojs) pilnvaras. Tajā paredzēts:

      “(1)      Bundesvergabeamt izskata tam iesniegtās sūdzības saskaņā ar nākošās nodaļas noteikumiem.

      (2)      Lai novērstu šī federālā likuma un tā piemērošanas noteikumu pārkāpumus, līdz pat publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību
         piešķiršanas brīdim Bundesvergabeamt ir tiesības:

      1)      veikt pagaidu pasākumus un
      2)      atcelt līgumslēdzēju iestāžu subjektu prettiesiskus lēmumus.
      (3)      Pēc publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas vai publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras izbeigšanas
         Bundesvergabeamt ir tiesības atzīt, ka šī federālā likuma un tā piemērošanas noteikumu pārkāpuma dēļ publiskais līgums nav bijis piešķirts
         subjektam, kas izteicis labāko piedāvājumu.[..]”

       2002. gada federālais likums “Par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu”
      11     1997. gada BVergG atcēla un no 2002. gada 1. septembra aizvietoja ar jaunu federālo likumu “Par publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību
         piešķiršanu” [Bundesgesetz über die Vergabe von Aufträgen (Bundesvergabegesetz) 2002, BGBl. I, 99/2002; turpmāk tekstā – “2002. gada BVergG”]. 2002. gada BVergG  120. pantā lielā mērā ir pārņemti 1997. gada BVergG  84. panta noteikumi. Atšķirībā no 1997. gada BVergG  84. panta minētā 120. panta 2. punkta 3. apakšpunkts attiecībā uz transporta nozari paredz, ka tīklu, kas iedzīvotājiem nodrošina
         pakalpojumus dzelzceļa, automātisko sistēmu, tramvaju, trolejbusu, autobusu vai kabeļu transporta jomā, apsaimniekošana un
         nodrošināšana ietilpst likuma 1. punktā minētajās darbībās, kurām līdz ar to piemēro Direktīvā 93/38 paredzēto īpašo kārtību.

      12     Attiecībā uz Bundesvergabeamt piešķirtajām pilnvarām 2002. gada BVergG  lielā mērā atkārto tos pašus 1997. gada BVergG  noteikumus, 2002. gada BVergG  162. pantam ar dažiem grozījumiem pārņemot 1997. gada BVergG  113. panta normas.

      13     2002. gada BVergG  188. pantā par šī likuma stāšanos spēkā un 1997. gada BVergG  atcelšanu tā 1. punktā ir precizēts, ka 2002. gada BVergG  nepiemēro publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību pieškiršanas procedūrām, kas uzsāktas līdz šī likuma spēkā stāšanās
         dienai. Līdz ar to šī paša panta 3. punkts paredz, ka sūdzības, kas Bundesvergabeamt iesniegtas līdz 2002. gada 1. septembrim, šai iestādei principā ir jāizskata, balstoties uz 1997. gada BVergG  noteikumiem to redakcijā, kas publicēta BGBl. I, 136/2001.

      14     Atbilstoši šī noteikuma otrajam teikumam šo normu tomēr nepiemēro gadījumos, ja procedūru uz laiku aptur vai uzdod prejudiciālu
         jautājumu [..]. Šajos divos gadījumos pēc lēmuma par tiesvedības apturēšanu vai pēc prejudiciāla nolēmuma saņemšanas Bundesvergabeamt faktiski ir jārīkojas saskaņā ar 2002. gada BVergG  noteikto procedūru.

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
      15     Pamata prāvas balstās uz līdzīgiem faktiem. To pamatā ir lēmums, ar ko ÖBB [Austrijas Federālais dzelzceļš] – sabiedrība, kuras kapitāls pilnībā pieder Austrijas valstij un kuras uzdevums saskaņā
         ar 1992. gada federālā likuma “Par dzelzceļiem” (Bundesbahngesetz 1992, BGBl. 825/1992) 1. panta 3. punktu ir nodrošināt personu un preču pārvadājumus, kā arī izbūvēt un uzturēt šim nolūkam vajadzīgās infrastruktūras
         – noraidīja sabiedrību, kas ir prasītājas pamata prāvās, iesniegtos piedāvājumus un piešķīra šajās prāvās apstrīdēto publisko
         būvdarbu līgumu slēgšanas tiesības sabiedrībām, kas ir minēto sabiedrību konkurentes. Strabag un Kostmann būtībā apstrīd ÖBB minēto publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, izmantojot sarunu procedūru.

       Lieta C‑462/03
      16     2000. gada 29. decembrī ÖBB “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī” publicēja paziņojumu par paredzamo publisko līgumu, kas saistīts ar dažādu dzelzsbetona
         darbu, dzelzceļa konstrukciju, kā arī dzelzceļa tiltu būvniecības darbu veikšanu.

      17     Šī konkursa ietvaros savus piedāvājumus iesniedza četrpadsmit būvniecības uzņēmumi, to skaitā arī Strabag un Kostmann. Tomēr šo sabiedrību piedāvājumi tika noraidīti. Kad ar 2002. gada 5. jūlija telefaksa ziņojumu tika paziņots par ÖBB izvēlēto sabiedrību, kas ieguvusi tiesības slēgt līgumu, Strabag nolēma pret lēmumu par minētā publiskā līguma slegsanas tiesību piešķiršanu iesniegt sūdzību Bundesvergabeamt, kuram tā lūdza, piemērojot 1997. gada BVergG  113. panta 2. punktu, pirmkārt, atcelt šo lēmumu un, otrkārt, veikt pagaidu pasākumus, šajā gadījumā – adresēt rīkojumu līgumslēdzējām
         iestādēm, lai apturētu apstrīdētā līguma noslēgšanu, līdz prasība tiks izspriesta pēc būtības.

      18     Ar pirmo lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 22. jūlijā – dienā, kad noslēgts līgums starp ÖBB un uzņēmumu, kas ieguvis tiesības slēgt līgumu, – Bundesvergabeamt pieņēma izskatīšanai lūgumu veikt pagaidu pasākumus un izdeva Strabag prasīto rīkojumu.

      19     Ar otro lēmumu, kas datēts ar 2002. gada 30. augustu, šī iestāde, lemjot pēc būtības, tomēr sprieda, ka ÖBB konkurss ir norisinājies saskaņā ar valsts un Kopienu normām par publiskiem iepirkumiem, tādēļ vairs nav iespējams izskatīt
         lūgumu par minētā līguma atcelšanu. Šajā pašā lēmumā Bundesvergabeamt tomēr atzina, ka atsauce uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas sarunu procedūru bijusi pretiesiska. Šajā sakarā tā balstījās
         uz faktu, ka pamata lietā apstrīdētais infrastruktūru projekts attiecās uz sabiedriskā transporta tīklu “nodrošināšanu” un
         tādējādi to nevarēja uzskatīt par 1997. gada BVergG  84. panta 2. punkta 3. apakšpunktam atbilstošu darbību. Saskaņā ar Bundesvergabeamt minēto šāds atzinums par prettiesiskumu tomēr neprasa, lai Eiropas Kopienu Tiesai tiktu iesniegts jautājums par Kopienu tiesību
         aktu interpretāciju, jo attiecīgie valsts tiesību noteikumi ir skaidri un šajā sakarā pārliecinoši atspoguļo Direktīvas 93/38,
         it īpaši tās 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta, normas.

      20     Pēc Bundesvergabeamt otrā lēmuma pieņemšanas Strabag, pirmkārt, iesniedza sūdzību Verfassungsgerichtshof [Administratīvajā tiesā], cita starpā norādot, ka Bundesvergabeamt kļūdaini noraidījusi iespēju iesniegt lūgumu par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, kas tai bija jāiesniedz. Otrkārt, Strabag lūdza Bundesvergabeamt atzīt, ka atbilstoši 1997. gada BVergG  113. panta 3. punktam pēc šī likuma pārkāpuma līguma slēgsanas tiesības netika piešķirtas subjektam, kas izteicis labāko piedāvājumu.
         Šajā sakarā minētā sabiedrība balstījās uz šīs pašas iestādes pausto atzinumu, ka ÖBB publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršana, izmantojot sarunu procedūru, ir kļūdaina. Šis 2002. gada 30. augusta lūgums
         Bundesvergabeamt tika iesniegts 2. septembrī, tātad nākamajā dienā pēc 2002. gada BVergG  stāšanās spēkā.

      21     Uzskatot, ka šādos apstākļos, saskaroties ar jautājumu, kur ir vajadzīga Kopienu tiesību interpretācija, it īpaši ņemot vērā
         2002. gada BVergG  par transporta nozari noteikuma jauno redakciju, proti – šī likuma 120. panta 2. punkta 3. apakšpunktu, un pastāvošās terminoloģijas
         un lingvistiskās atšķirības starp pieņēmumiem, kas minēti, no vienas puses, Direktīvas 93/38 2. panta 2. punkta a) un d) apakšpunktā
         un, no otras puses, uz kuriem izdarīta atsauce šī paša punkta b) un c) apakšpunktā, Bundesvergabeamt nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas 93/38/EEK 2. panta 2. punkta c) apakšpunkts interpretējams tādējādi, ka attiecībā uz transporta pakalpojumiem
         pretēji citiem Direktīvas 2. panta 2. punkta pieņēmumiem “tikai” tīklu apsaimniekošana ir uzskatāma par šajā nozarē ietilpstošu
         darbību?

      2)      Kādas darbības ietver formulējums “tīklu apsaimniekošana, kas iedzīvotājiem nodrošina pakalpojumus dzelzceļa [..] transporta
         jomā”, piemērojot Direktīvas 93/38/EEK 2. panta 2. punkta c) apakšpunktu? Kādā mērā tas varētu ietvert infrastruktūru projektus?
         Cik lielā mērā šādus projektus ietver formulējums “tīklu nodrošināšana”?

      3)      Tā kā transporta (pa dzelzceļu) jomā tikai tīklu apsaimniekošanu reglamentē Direktīva 93/38/EEK (un gadījumā, ja uz pirmo
         jautājumu tiktu sniegta pozitīva atbilde), vai par prasības izskatīšanu atbildīgajai iestādei ir jānoraida valsts normas piemērošana,
         saskaņā ar kuru pretēji Direktīvas 93/38/EEK redakcijai “tīklu nodrošināšana, lai iedzīvotājiem sniegtu pakalpojumus dzelzceļa
         [..] transporta jomā”, tāpat ir šajā nozarē ietilpstoša darbība?”

       Lieta C‑463/03
      22     Kā tas norādīts šī sprieduma 15. punktā, otrās lietas rašanās fakti ir līdzīgi lietas C‑462/03 pamatā esošajiem faktiem. Pēc
         tam, kad ÖBB publicēja dažādus paziņojumus par līgumiem saistībā ar rakšanas, izlīdzināšanas un zemes darbu, betonēšanas darbu, kā arī
         tiltu, šahtu, tuneļu un virszemes pāreju būvdarbu, kas saistīti ar noteiktu dzelzceļa maršrutu būvniecību vai paralēlu sliežu
         ceļu izveidošanu, izpildi, Kostmann iesniedza piedāvājumus, lai pretendētu uz tiesībām noslēgt minēto publisko iepirkumu.

      23     Kad ÖBB saņēma paziņojumu par to, ka pirmā līguma ietvaros tās iesniegtais piedāvājums nav akceptēts un ka šis līgums ir piešķirts
         citam, konkurējošam uzņēmumam, Kostmann ar 2000. gada 13. decembra vēstuli lūdza Bundesvergabeamt, piemērojot 1997. gada BVergG  113. panta 3. punktu, atzīt, ka publiskā līguma slēgšanas tiesības nav piešķirtas pretendentam, kas izteicis labāko piedāvājumu,
         jo, pēc Kostmann domām, pārkāpjot šo likumu, nepamatoti tika izmantota sarunu procedūra.

      24     Šīs procedūras izmantošanas tiesiskums ir apstrīdēts strīdā starp Kostmann un ÖBB par citiem pēc ÖBB lūguma publicētiem paziņojumiem saistībā ar citiem publiskiem iepirkumiem sūdzības par procedūras atcelšanu ietvaros, ko
         Kostmann ar 2000. gada 13. decembra un 2001. gada 13. janvāra vēstulēm ir iesniegusi šajā pašā iestādē tikai dažas dienas pēc minēto
         paziņojumu publicēšanas “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī”. Šajās lietās līgumu slēgšanas tiesības tāpat piešķirtas uzņēmumiem,
         kas ir prasītājas pamata prāvā konkurenti, pēc tam, kad atsevišķos gadījumos ir noraidīts šīs sabiedrības iesniegtais lūgums
         veikt pagaidu pasākumus.

      25     Šo dažādo procedūru laikā Bundesvergabeamt izvirzītā argumentācija pēc būtības ir tāda pati, uz kuru balstās lieta C‑462/03. ÖBB aizstāv publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu, izmantojot sarunu procedūru, norādīdama uz faktu, ka dažādo paziņojumu
         par paredzamajiem publiskajiem iepirkumiem pamatā bija infrastruktūru projekti, kas ietilpst Direktīvas 93/38 2. panta 2. punkta
         c) apakšpunktā, kā arī 1997. gada BVergG  attiecīgajā noteikumā minētajā nozarē, un līdz ar to saskaņā ar šīs direktīvas 20. panta 1. punktu līgumslēdzēja iestāde varēja
         brīvi izmantot atklātu, slēgtu vai sarunu procedūru. Turpretī Kostmann apgalvo pretējo – ka ÖBB vajadzēja izmantot parastos publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas noteikumus un it īpaši tos, kas paredzēti Padomes
         1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/37/EEK par to, kā koordinēt publiskā būvdarbu līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras
         (OV L 199, 54. lpp.), kas paredz sarunu procedūras izmantošanu tikai izņēmuma gadījumos, jo pamata prāvā apstrīdētie infrastruktūras
         darbi nav minēti to darbību vidū, kuras attiecas uz Direktīvas 93/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā minēto nozari.

      26     Šādos apstākļos, uzskatot, ka ir vajadzīga Direktīvas 93/38 normu interpretācija, Bundesvergabeamt nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus, kuru redakcija ir identiska šī sprieduma
         21. punktā izklāstītajiem jautājumiem.

      27     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 16. janvāra rīkojumu lietas C‑462/03 un C‑463/03 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu
         procesā, kā arī galīgā sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
      28     Tiesai iesniegtajos apsvērumos Eiropas Kopienu Komisija vispirms izskaidro šaubas par uzdoto jautājumu pieņemamību. Šajā sakarā
         tā norāda, ka šiem jautājumiem ir tīri teorētisks raksturs, jo ÖBB ir tāda līgumslēdzēja subjekta statuss, kas veic Direktīvas 93/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā īpaši minēto darbību,
         un ka pamata prāvā apstrīdētie infrastruktūru projekti ir tieši saistīti ar šo darbību. Jautājums ir par to, vai dzelzceļa
         tīklu nodrošināšana, ko reglamentē šī panta 2. punkta c) apakšpunkts, attiecas uz pamata prāvām.

      29     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai principā tikai valsts tiesai [iestādei], kas izskata lietu
         un kurai ir jāuzņemas atbildība par tiesiska lēmuma pieņemšanu, ņemot vērā lietas apstākļus, ir jānovērtē gan nepieciešamība
         uzdot prejudiciālu jautājumu, lai pasludinātu spriedumu, gan tās Tiesai uzdoto jautājumu atbilstība. Tiesa var atteikties
         izskatīt valsts tiesas [iestādes] uzdoto jautājumu tikai tad, ja ir skaidri redzams, ka norādīto Kopienu tiesību interpretācija
         nav saistīta ar realitāti vai pamata prāvas priekšmetu, ja problēmai ir pieņēmuma raksturs vai arī ja Tiesas rīcībā nav faktisko
         un tiesisko apstākļu, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. cita starpā 2002. gada 22. janvāra
         spriedumu lietā C‑390/99 Canal Satélite Digital, Recueil, I‑607. lpp., 18. un 19. punkts; 2003. gada 27. februāra spriedumu lietā C‑373/00 Adolf Truley, Recueil, I‑1931. lpp., 21. un 22. punkts, kā arī 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑380/01 Schneider, Recueil, I‑1389. lpp., 21. un 22. punkts).

      30     Šajā gadījumā nav skaidri redzams, ka iesniedzējiestādes uzdotie jautājumi atbilst minētajam gadījumam.
      31     Pirmkārt, nav atbalstāms, ka norādīto Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar realitāti vai pamata prāvas priekšmetu
         vai ka izvirzītajai problēmai ir pieņēmuma raksturs, jo publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas, izmantojot sarunu
         procedūru, tiesiskuma vērtējums, ko sniedz šī iestāde, ir atkarīgs no atbildes uz jautājumu, vai pamata prāvā apstrīdētie
         infrastruktūru projekti ietilpst Direktīvas 93/38 materiālās piemērošanas jomā.

      32     Otrkārt, Bundesvergabeamt ir iesniedzis Tiesai ziņas par visiem apstākļiem, kas tai ļauj sniegt lietderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem.

      33     Līdz ar to uzdotie jautājumi ir jāatzīst par pieņemamiem.
       Par pirmo un otro jautājumu
      34     Ar šiem diviem pirmajiem jautājumiem, kas ir jāskata kopā, iesniedzējiestāde būtībā jautā par Direktīvas 93/38 materiālās
         piemērošanas jomu. Faktiski gan no iesniedzējiestādes lēmumos sniegtajiem skaidrojumiem, gan no Tiesai iesniegtajiem apsvērumiem
         izriet, ka ar šiem jautājumiem par terminu transporta tīklu “apsaimniekošana” un “nodrošināšana” piemērojamību Bundesvergabeamt vēlas noskaidrot, vai pamata prāvā apstrīdētie infrastruktūru projekti ir darbības, kas attiecas uz šīs direktīvas 2. panta
         2. punkta c) apakšpunktā minēto nozari, un vai līgumslēdzēja iestāde līdz ar to var atkāpties no Direktīvā 93/37 paredzētajām
         parastajām publiskā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas normām, lai piemērotu Direktīvas 93/38 normas, kas pieļauj ievērojami
         lielāku atsauci uz sarunu procedūru.

      35     Šajā sakarā ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Direktīvas 93/38 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu šo Direktīvu piemēro
         līgumslēdzējiem subjektiem, kas ir valsts iestādes vai valsts uzņēmumi un kas veic kādu no šī panta 2. punktā minētajām darbībām.

      36     Otrkārt, no minētās direktīvas 4. panta 1. punkta izriet, ka, piešķirot publisko piegāžu, būvdarbu vai pakalpojumu līgumu
         slēgšanas tiesības vai rīkojot projektu konkursus, līgumslēdzēji subjekti piemēro procedūras, kas pielāgotas šās direktīvas
         noteikumiem.

      37     Kā uz to pamatoti norāda Komisija savos rakstveida apsvērumos, no šo divu noteikumu apvienotās redakcijas izriet, ka Direktīvas
         93/38 piemērojamība ir atkarīga no attiecīgā līgumslēdzēja subjekta veiktās darbības, kā arī no pastāvošās saistības starp
         šo darbību un minētā subjekta paredzēto publisko iepirkumu. Ja šis subjekts veic kādu no Direktīvas 93/38 2. panta 2. punktā
         minētajām darbībām un, veicot šādu darbību, plāno piešķirt publisko piegādes, būvdarbu vai pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības
         vai organizēt konkursu, kas valsts tiesai [iestādei] ir jāpārbauda, šim līgumam vai šim konkursam ir piemērojami šīs direktīvas
         noteikumi. Pretējā gadījumā atkarībā no situācijas minēto līgumu vai konkursu reglamentē direktīvās par publisko piegāžu,
         būvdarbu vai pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu paredzētās normas.

      38     Šo interpretāciju, visbeidzot, skaidri nostiprina gan pati Direktīvas 93/38 6. panta 1. punkta redakcija, saskaņā ar kuru
         šo direktīvu nepiemēro līgumiem vai projektu konkursiem, ko līgumslēdzējs subjekts piešķir vai organizē citā nolūkā, kas nav
         2. panta 2. punktā aprakstīto darbību veikšana, gan arī Direktīvas 93/38 trīspadsmitā apsvēruma redakcija, kurā precizēts,
         ka šo direktīvu nepiemēro tiem subjektiem, kas vai nu nedarbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta pakalpojumu vai telekomunikāciju
         nozarē, vai arī darbojas šajās nozarēs, taču ir tiešā saskarē ar konkurējošiem spēkiem tirgos, piekļuve kuriem nav ierobežota.

      39     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz diviem pirmajiem jautājumiem, kas uzdoti katrā no pamata prāvām, ir jāatbild –
         ja līgumslēdzējs subjekts, veicot kādu no Direktīvas 93/38 2. panta 2. punktā īpaši minētajām darbībām, plāno, veicot šādu
         darbību, piešķirt publisko piegādes, būvdarbu vai pakalpojumu līgumu slēgšanas tiesības vai organizēt konkursu, šo publisko
         līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu vai šo konkursu reglamentē šīs direktīvas noteikumi.

       Par trešo jautājumu
      40     Ar savu trešo jautājumu, kas katrā pamata prāvā formulēts identiski, iesniedzējiestāde būtībā vēlas noskaidrot, vai tai nav
         jāpiemēro valsts tiesību norma, kas pretēji Direktīvas 93/38 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta redakcijai paredz, ka tīklu
         nodrošināšana, lai sniegtu pakalpojumu iedzīvotājiem dzelzceļa transporta jomā, ir darbība, kas attiecas uz šajā direktīvā
         minēto nozari.

      41     Šis jautājums balstās uz pieņēmumu, ka pamata prāvā apstrīdētie infrastuktūras būvdarbi neietilpst Direktīvas 93/38 materiālās
         piemērošanas jomā, līdz ar to saskaņā ar iesniedzējiestādes viedokli šādi būvdarbi būtu jāpielīdzina transporta tīklu “nodrošināšanai”,
         un ka šī darbība neietilpst darbībās, kas skaidri norādītas minētās direktīvas 2. panta 2. punkta c) apakšpunktā.

      42     Tomēr šāds pieņēmums ir kļūdains. Kā tas norādīts šī sprieduma 37. punktā, Direktīvas 93/38 piemērojamība ir atkarīga no attiecīgā
         līgumslēdzēja subjekta veiktās darbības, kā arī no pastāvošās saistības starp šo darbību un minētā subjekta paredzēto publisko
         iepirkumu.

      43     Šādos apstākļos uz trešo jautājumu nav jāatbild.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      44     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku izdevumus, nav
         atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      ja līgumslēdzējs subjekts, veicot kādu no Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/38/EEK, ar ko koordinē [publisko] līgumu
            piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē,
            2. panta 2. punktā īpaši minētajām darbībām, plāno, veicot šādu darbību, piešķirt publisko piegādes, būvdarbu vai pakalpojumu
            līgumu slēgšanas tiesības vai organizēt konkursu, šo publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu vai šo konkursu reglamentē
            šīs direktīvas noteikumi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1985. gada 7. martā. # Van Gend & Loos NV pret Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen, Enschede. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tariefcommissie - Nīderlande. # Kopējais muitas tarifs. # Lieta 32/84.


title: Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 2005. gada 27. oktobris.#Eden SARL pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs.#Lieta T-305/04.

text:
      Lieta T‑305/04
      Eden SARL
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Ar ožu uztverama preču zīme “Nogatavojošos zemeņu smarža” – Absolūts atteikuma pamatojums – Apzīmējums, ko nav iespējams attēlot grafiski – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts
      Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 27. oktobrī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Apzīmējumi, kas var būt preču zīme – Apzīmējumi, kurus
            nevar uztvert vizuāli – Iekļaušana – Nosacījums – Apzīmējumi, kurus var attēlot grafiski – Ar ožu uztverami apzīmējumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 4. pants)
      2.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Apzīmējumi, kas nevar
            būt preču zīme – Ar ožu uztverams apzīmējums – Nogatavojušos zemeņu smarža
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 4. pants un 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      1.     Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka apzīmējums, kuru pašu par sevi nevar uztvert
         vizuāli, var būt preču zīme, ar nosacījumu, ka to var attēlot grafiski, tostarp ar figūrām, līnijām vai raksturīgām pazīmēm,
         ja tas ir skaidrs, precīzs, pats par sevi pilnīgs, viegli pieņemams, saprotams, noturīgs un objektīvs. Apzīmējuma grafiskajam
         attēlam ir jānodrošina, ka to var precīzi identificēt, lai garantētu preču zīmju reģistrācijas sistēmas labu darbību. Līdz
         ar to nevar ne mainīt, ne mīkstināt nosacījumus grafiskā attēla derīguma atzīšanai, lai atvieglotu tādu apzīmējumu reģistrāciju,
         kuru raksturs apgrūtina grafisko attēlojumu.

      Attiecībā uz apzīmējumiem, kurus uztver ar ožu, nevar izslēgt, ka šādu apzīmējumu eventuāli var aprakstīt atbilstoši visiem
         Regulas Nr. 40/94 4. panta nosacījumiem.

      (sal. ar 24.-25., 28., 39. punktu)
      2.     Kopienas preču zīme Regulas Nr. 40/94 4. panta un 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē nevar būt ar ožu uztverams apzīmējums,
         kas nav uztverams vizuāli, ir aprakstīts ar vārdiem “nogatavojušos zemeņu smarža” un papildināts ar krāsainu nogatavojušās
         zemenes attēlu, jo to nevar attēlot grafiski.

      Faktiski, tā kā apraksts “nogatavojušos zemeņu smarža” var attiekties uz vairākām zemeņu šķirnēm un attiecīgi, uz vairākām
         atšķirīgām smaržām, tas nav ne vienreizējs, ne precīzs, un neļauj izslēgt visus subjektivitātes elementus, identificējot un
         uztverot attiecīgo apzīmējumu.

      Tādējādi zemenes attēls, kas atveido tikai augli, kurš rada attiecīgajam, ar ožu uztveramajam apzīmējumam šķietami identisku
         smaržu un nevis attiecīgo smaržu, nav ar ožu uztverama apzīmējuma grafiskais attēls. Turklāt tā kā zemenēm, vismaz dažām no
         tām, ir smarža, kas atkarībā no šķirnes atšķiras, tādas zemenes, kuras šķirne nav norādīta, attēls neļauj skaidri un precīzi
         identificēt ar ožu uztveramo attiecīgo apzīmējumu.

      Visbeidzot, attēlam izmantoto līdzekļu, kas paši par sevi nevar izpildīt grafiskajam attēlam izvirzītās prasības, kombinācija
         nav tāda, kas atbilst minētajām prasībām, un ir nepieciešams, lai vismaz viens no attēla elementiem atbilst visām prasībām.
         Līdz ar to, tā kā nogatavojušās zemenes vārdiskais apraksts un attēls neatbilst grafiskajam attēlam izvirzītajām prasībām,
         arī to kombinācija neatbilst grafiskajam attēlam izvirzītajām prasībām.

      (sal. ar 33., 40.-41., 45. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS
      (trešā palāta)
      2005. gada 27. oktobrī (*)

      Kopienas preču zīme – Ar ožu uztverama preču zīme “Nogatavojušos zemeņu smarža” – Absolūts atteikuma pamatojums – Apzīmējums, ko nav iespējams attēlot grafiski – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts
      Lieta T‑305/04
      Eden SARL, Parīze (Francija), ko pārstāv M. Antuāns‑Lalāns (M. Antoine‑Lalance), avocat,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Foliards‑Mongirāls (A. Folliard‑Monguiral), pārstāvis,

      atbildētājs,
      par prasību par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2004. gada 24. maija lēmumu (lieta R 591/2003‑1) attiecībā uz apzīmējuma “Nogatavojušos
         zemeņu smarža”, kas uztverams ar ožu, reģistrāciju kā Kopienas preču zīmi.

      EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESA

      (trešā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Jēgers [M. Jaeger], tiesneši V. Tīli [V. Tiili] un O. Cūcs [O. Czúcz],

      sekretāre B. Pastora [B. Pastor], sekretāra palīdze,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 26. jūlijā,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 25. oktobrī,
      pēc tiesas sēdes 2005. gada 21. aprīlī
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       1999. gada 26. martā Laboratoires France Parfum SA (turpmāk tekstā – “LFP”) Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994,
         L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir ar ožu uztverams apzīmējums, kas nav uztverams vizuāli, ir aprakstīts ar vārdiem “Nogatavojušos zemeņu smarža” un papildināts ar šādu attēlu:

      3       Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas
         Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām ietilpst 3., 16., 18. un
         25. klasē un atbilst šādam aprakstam:

      –       3. klase: “Mazgāšanas un balināšanas līdzekļi; tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi; ziepes, smaržīgās
         ziepes, parfimērijas izstrādājumi, tualetes ūdens, smaržas, ēteriskās eļļas, kosmētiskās eļļas, mandeļu eļļas un mandeļu piens
         kosmētiskām vajadzībām, kosmētiskie krāsu līdzekļi, pretsviedru kosmētiskie līdzekļi, kosmētikas līdzekļi, lūpu krāsas, vate
         kosmētiskām vajadzībām, pūderkrēms, kosmētiskie ādas kopšanas līdzekļi, kosmētiskie līdzekļi vannām, vates kociņi kosmētiskam
         vajadzībām, kosmētikas krēmi, kosmētiskie zīmuļi, līdzekļi dekoratīvās kosmētikas noņemšanai, dekoratīvā kosmētika, acu dekoratīvās
         kosmētikas rokasgrāmata, kosmētiskās nagu lakas, kosmētiskās ziedes, kosmētiskie ādas sauļošanas līdzekļi, šampūni, matu losjoni,
         kosmētiskās krāsas, skūšanās līdzekļi, losjoni pēc skūšanās, zobu pulveri un pastas, mutes kopšanas līdzekļi nemedicīniskām
         vajadzībām, tualetes talks, depilācijas līdzekļi, matu losjoni, krēmveida matu maskas, eļļas maskas matiem, parfimērijas izstrādājumi,
         mīkstināšanas līdzekļi, pulēšanas līdzekļi, pumeks”;

      –       16. klase: “Rakstāmlietas, pildspalvas, zīmuļi, zīmuļu pagarinātāji, dzēšamgumijas, lapas (rakstāmlietām), burtnīcas, rakstāmmapes,
         bloknoti (rakstāmlietām); iespiedprodukcija, grāmatas, žurnāli, laikraksti, periodika, mācību un uzskates līdzekļi (izņemot
         aparatūru), spēļu kārtis”;

      –       18. klase: “Ādas izstrādājumi no ādas vai ādas imitācijas (izņemot futrāļus, kas ir pielāgoti tajos izvietotajām precēm, cimdus
         un jostas), portfeļi, atslēgu piekari, naudas maki, rokassomas, ceļojumu somas, mugursomas, seglinieku izstrādājumi, ceļasomas
         un čemodāni, automašīnām pielāgotas somas ar ādas apdari uz ritenīšiem, lietussargi, spieķi; apģērbi, jo īpaši bikses, krekli
         un īsie krekliņi, svārki un kleitas, apakšveļa, jakas un mēteļi, apavi, galvassegas un visi sporta apģērbi, ādas apģērbi”;

      –       25. klase: “Veļa (apģērbi), apakšveļa (apģērbi), sieviešu apakšbikses, vīriešu apakšbikses, peldbikses, sporta krekli, kombinezoni
         (veļa un apakšveļa), sieviešu veļa, kostīmi, kaklasaites, krekli, īsie krekliņi, šalles, svārki, apakšsvārki, krūšturi, mēteļi,
         bikses, halāti, žaketes, peldkostīmi, pludmales tērpi, kleitas, rītakleitas, zeķes, gumijas, zābaki, sandales, sporta apavi;
         galvassegas, naģenes, cepures”.

      4       Ar 2003. gada 7. augusta lēmumu pārbaudītājs noraidīja reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 38. pantu,
         motivējot ar to, ka, pirmkārt, reģistrācijai pieteikto, ar ožu uztveramo apzīmējumu nevarēja attēlot grafiski un attiecīgi
         tas bija pretrunā minētās Regulas 7. panta 1. punkta a) apakšpunktam un, otrkārt, tam trūka atšķirtspējas šīs pašas Regulas
         7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē attiecībā uz noteiktām konkrētām precēm.

      5       2003. gada 6. oktobrī LFP saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu par pārbaudītāja lēmumu iesniedza apelāciju ITSB.

      6       Ar 2004. gada 24. maija lēmumu (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome noraidīja apelāciju, motivējot
         ar to, ka pieteikto apzīmējumu nebija iespējams attēlot grafiski Regulas Nr. 40/94 4. panta izpratnē un tā rezultātā, attiecīgi,
         ir piemērojams Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais atteikums.

      7       Ar 2000. gada 21. decembra aktu LFP tika cedēts prasītājai. 2004. gada 9. jūlijā par šo cesiju tika paziņots ITSB, kurš 2004. gada 20. jūlijā paziņoja par attiecīgās
         Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma nodošanu prasītājai.

      Lietas dalībnieku prasījumi
      8       Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      9       ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamats
      10     Pamatojot savu prasību, prasītāja izvirza vienu pamatu – apgalvojumu par Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         pārkāpumu.

      Lietas dalībnieku argumenti
      11     Prasītāja atgādina, ka Tiesa 2002. gada 12. decembra spriedumā lietā Sieckmann (C‑273/00, Recueil, I‑11737. lpp.) nosprieda – apzīmējumi, kas paši par sevi nav uztverami vizuāli, tādi kā skaņa vai smarža, var veidot preču
         zīmi ar nosacījumu, ka tos var attēlot grafiski. Prasītāja uzsver, ka šajā spriedumā Tiesa uzskatīja, ka smaržu var attēlot
         grafiski, izmantojot figūras, līnijas vai rakstu zīmes, un attēlam jābūt “skaidram, precīzam, pašam par sevi pilnīgam, viegli
         pieņemamam, saprotamam, noturīgam un objektīvam” (sprieduma 55. punkts). Prasītāja atgādina, ka it īpaši attiecībā uz apzīmējumiem,
         ko uztver ar ožu, Tiesa nosprieda, ka “ķīmiskā formula, vārdisks apraksts, smaržas parauga iesniegšana vai visu šo elementu
         kombinācija neizpilda grafiskajam attēlam izvirzītās prasības” (sprieduma 73. punkts).

      12     Prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka tā šo judikatūru attiecinājusi uz izskatāmo lietu, neņemot vērā attiecīgajam reģistrācijas
         pieteikumam raksturīgās pazīmes.

      13     Pirmkārt, prasītāja norāda, ka atšķirībā no iepriekš minētajā spriedumā lietā Sieckmann apskatītā reģistrācijas pieteikuma šis reģistrācijas pieteikums nesatur ne paraugu, ne ķīmisku formulu. Tā uzskata, ka Apelāciju
         padomei bija jāpārbauda, vai reģistrācijas pieteikumā ietvertais grafiskais attēls ir vārdisks apraksts un krāsains nogatavojušās
         zemenes attēls, kas atbilst Regulas Nr. 40/94 4. pantā paredzētajam nosacījumam.

      14     Otrkārt, prasītāja uzskata, ka Apelāciju padome, veicot reģistrācijas pieteikumā norādīto grafisko elementu analīzi, pieļāvusi
         kļūdu.

      15     Vispirms, attiecībā uz vārdisko attēlu prasītāja, atbildot uz argumentu par to, ka reģistrācijas pieteikumā norādīto preču
         zīmes aprakstu var interpretēt subjektīvi, norāda – šai piezīmei nav nozīmes, jo katru apzīmējumu viens vai otrs indivīds
         var uztvert dažādi. Prasītāja uzskata, ka apzīmējumam ir jābūt spējīgam vienīgi atšķirt preces, ko tas apzīmē, un, lai preču
         zīme pildītu šo funkciju, ir pietiekami, ja cilvēks uzskata to par tādu. Katru apzīmējumu patērētājs intelektuāli asociē ar
         formu, ko tas uztver un ar attiecīgo apzīmējumu atkarībā no sava kultūras līmeņa un savas sajūtu pieredzes.

      16     Atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Sieckmann, prasītāja norāda, ka ir pietiekami, ja grafiskais attēls “nav divdomīgs”, un nav jācenšas noskaidrot, vai patērētājs šo
         attēlu uztvers vairāk vai mazāk subjektīvi. Šajā sakarā tā uzskata, ka apzīmējumam izvirzītais objektivitātes kritērijs nepastāv
         attiecībā uz citiem apzīmējumu veidiem un tāpēc to nedrīkst pārspīlēt arī attiecībā uz apzīmējumiem, kurus uztver ar ožu.

      17     Prasītāja norāda – Apelāciju padomes apgalvojums saskaņā ar kuru apraksts un smarža ir atšķirīgi, jo ir daudzas zemeņu šķirnes,
         kas pēc savas smaržas var atšķirties, ir nepareizs. Tā uzsver, ka iesniegtie pierādījumi liecina, ka vienai vai otrai zemeņu
         šķirnei ir viena un tā pati smarža, vienīgi garša atkarībā no veida ir atšķirīga. Prasītāja no tā secina, ka nogatavojušās
         zemenes smarža ir stabila un noturīga.

      18     Prasītāja piebilst, ka iesniegtā smarža ir arī precīza, jo tā neattiecas uz jebkuras zemenes smaržu, bet uz nogatavojušās
         zemenes smaržu. Turklāt šī smarža ir labi pazīstama patērētājam, kurš to atceras kopš bērnības.

      19     Turklāt attiecībā uz grafisko attēlu prasītāja norāda, ka Apelāciju padome Apstrīdētajā lēmumā nepaskaidro, kāpēc vārdiska
         apraksta un attēla kombinācija nav pietiekami precīza un skaidra. Tā apstiprina, ka ne sabiedrība, ne kompetentās iestādes
         nogatavojušās zemenes attēlu nevar uztvert izolēti, bet tas asociējas ar citām reģistrācijas pieteikumā minētajām norādēm,
         proti, aprakstu “nogatavojušās zemenes smarža” un “ar ožu uztverama preču zīme”. Līdz ar to reģistrācijai pieteiktā preču
         zīme veido veselumu, ko iestādes un sabiedrība kā tādu uztver.

      20     Visbeidzot, attiecībā uz abu grafisko elementu – apraksta un attēla – kombināciju prasītāja apstrīd Apelāciju padomes apgalvojumu,
         saskaņā ar ko “ja nogatavojošās zemenes smaržas vārdisks apraksts vai zemenes attēla vienkārša reprodukcija paši par sevi
         nevar izpildīt grafiskajam attēlam izvirzītās prasības, arī to kombinācija nevar apmierināt šīs prasības, jo īpaši tādas kā
         skaidrība un precizitāte”. Prasītāja uzskata, ka Apelāciju padome ir aprobežojusies ar to, ka atkārtojusi iepriekš minētā
         sprieduma lietā Sieckmann formulējumu, lai gan elementi, kas ir izmantoti, lai attēlotu attiecīgo preču zīmi, atšķiras no tiem, kas ir izmantoti, lai
         attēlotu šajā spriedumā minēto preču zīmi. Prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka Apstrīdētajā lēmumā tā pārbaudījusi vārdisko
         aprakstu un attēlu atsevišķi tā vietā, lai pārbaudītu preču zīmes attēlu kopumā.

      21     Līdz ar to prasītāja uzskata, ka preču zīmes grafiskais attēls izpildīja judikatūrā izvirzītās prasības. Tā norāda, ka vārdiskais
         apraksts ir skaidrs, precīzs, viegli pieņemams, saprotams, noturīgs un objektīvs un ka attēls ļauj padarīt apzīmējumu pašu
         par sevi pilnīgu. Tā kā abu šo elementu kombinācija atbilst Regulas Nr. 40/94 4. pantā paredzētajām grafiskā attēla prasībām,
         reģistrācijas pieteikums ir jāapmierina.

      22     ITSB atbalsta Apelāciju padomes vērtējumu.
      Pirmās instances tiesas vērtējums
      23     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu nereģistrē apzīmējumus, kas neatbilst minētās regulas 4. panta
         prasībām. Ceturtais pants paredz, ka “Kopienas preču zīme var tikt izveidota no visiem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski,
         it īpaši no vārdiem – tostarp personvārdiem – modeļiem, burtiem, cipariem, preču vai to iepakojuma formas, ar nosacījumu,
         ka tās ir atšķiramas starp dažādu uzņēmumu precēm un pakalpojumiem”.

      24     It īpaši sakarā ar ožu uztveramu preču zīmju reģistrāciju Tiesa attiecībā uz 2. pantu Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajā
         direktīvā 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kas ir izteikts
         Regulas Nr. 40/94 4. pantam identiskā redakcijā, nosprieda, ka “apzīmējums, kuru pašu par sevi nevar uztvert vizuāli, var
         būt preču zīme ar nosacījumu, ja to var attēlot grafiski, tostarp ar figūrām, līnijām vai raksturīgām pazīmēm, ja tas ir skaidrs,
         precīzs, pats par sevi pilnīgs, viegli pieņemams, saprotams, noturīgs un objektīvs” (iepriekš minētais spriedums lietā Sieckmann).

      25     Pirmkārt, ir jākonstatē, ka, neskatoties uz faktu (kā tas tika apstiprināts tiesas sēdē), ka ožas atmiņa, iespējams, ir visuzticamākā
         no cilvēkam piemītošajām, un tādēļ uzņēmēji ir acīmredzami ieinteresēti izmantot ar ožu uztveramus apzīmējumus savu preču
         identificēšanai, jebkurā gadījumā apzīmējuma grafiskajam attēlam ir jānodrošina, ka to var precīzi identificēt, lai garantētu
         preču zīmju reģistrācijas sistēmas labu darbību (iepriekš minētais Tiesas spriedums lietā Sieckmann, 46. un 47. punkts, 2003. gada 6. maija spriedums lietā C‑104/01 Libertel, Recueil, I‑3793. lpp., 28. punkts, un 2004. gada 24. jūnija spriedums lietā C‑49/02 Heidelberger Bauchemie, Krājums, I‑6129. lpp., 25. un 26. punkts). Līdz ar to nevar ne mainīt, ne mīkstināt nosacījumus grafiskā attēla derīguma
         atzīšanai, lai atvieglotu tādu apzīmējumu reģistrāciju, kuru raksturs apgrūtina grafisko attēlojumu.

      26     Izskatāmajā lietā ar ožu uztveramo preču zīmi papildina kombinācija, ko veido grafiskais elements – reproducētais attēls (skat.
         iepriekš 2. punktu) – un vārdiskais apraksts “nogatavojušās zemenes smarža”. Apelāciju padome uzskatīja, ka šis attēls nav
         derīgs grafiskais attēls Regulas Nr. 40/94 4. panta izpratnē, kā tas ir interpretēts judikatūrā, un atteica preču zīmes reģistrāciju,
         pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto.

      27     Vispirms, attiecībā uz vārdisko elementu Apelāciju padome uzskatīja, ka, pirmkārt, attiecīgais apraksts bija subjektīvu faktoru
         pārpilns un tādēļ to varēja interpretēt subjektīvi un, otrkārt, ka ir grūti veikt attiecīgā apzīmējuma aprakstu pietiekami
         skaidrā, precīzā un nepārprotamā veidā, jo, ņemot vērā zemeņu smaržu, kas ir atšķirīga atkarībā no šķirnes, noteikti pastāv
         atšķirība starp tās aprakstu un patieso smaržu. Apelāciju padome no tā secināja, ka apraksts nevar veidot grafisko attēlu
         smaržai, kurai tās ieskatā ir jābūt izteiktai rakstveidā.

      28     Pirmās instances tiesa šajā sakarā uzskata – ja, saskaņā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Sieckmann, apraksts nevar grafiski attēlot ar smaržu uztveramus apzīmējumus (kurus var aprakstīt daudzos veidos), tomēr nevar izslēgt
         iespēju, ka ar smaržu uztveramu apzīmējumu var aprakstīt atbilstoši visiem Regulas Nr. 40/94 4. panta nosacījumiem, kā tas
         ir interpretēts judikatūrā.

      29     Izskatāmajā lietā prasītāja norāda, ka nogatavojušās zemenes smarža vienā vai otrā gadījumā nemainās, līdz ar to apraksts
         “nogatavojušās zemenes smarža” ir nepārprotams, precīzs un objektīvs. Šo savu secinājumu tā balsta uz diviem savam prasības
         pieteikumam pievienotiem pētījumiem.

      30     Pirmkārt, attiecībā uz Smaržu aizsardzības institūta pētījumiem ir jākonstatē – tā kā tie netika iesniegti Apelāciju padomē,
         tos nevar ņemt vērā. Ievērojot to, ka prasības Pirmās instances tiesā tiek iesniegtas ar mērķi pārbaudīt ITSB Apelāciju padomju
         lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 40/94 63. panta izpratnē, Pirmās instances tiesai nav atkārtoti jāpārbauda faktiskie apstākļi
         to pierādījumu kontekstā, kurus tai iesniedz pirmo reizi (Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. jūlija spriedums lietā T‑129/01
         Alejandro/ITSB – Anheuser‑Busch (BUDMEN), Recueil, II‑2251. lpp., 67. punkts, un 2005. gada 1. februāra spriedums lietā T‑57/03 SPAG/ITSB – Dann un Backer (HOOLIGAN), Krājums, II‑287. lpp., 20. punkts).

      31     Turklāt attiecībā uz pētījumu, ko veikusi Eiropas kooperācija zinātniskās un tehniskās izpētes jomā (EKZT), ir jākonstatē,
         ka šis pētījums neapstiprina prasītājas tēzi, saskaņā ar ko visām zemeņu šķirnēm ir viena un tā pati smarža. Bez tam šī pētījuma
         4., 5. un 6. tabulā ir norādīts, ka degustētāji no sajūtu speciālistu grupas ar savu ožu var atšķirt piecus no deviņiem pētījumā
         pārbaudītajiem smaržu veidu paraugiem (it īpaši pētījumos, kas veikti 1997. gada 9. jūlijā, 1998. gada 3. un 10. jūnijā, 1998. gada
         15. jūlijā un 1999. gada 2. jūnijā) un to pieļaujamā kļūda bija vienāda vai lielāka par 5 %, kas saskaņā ar šīm tabulām pievienotajiem
         skaidrojumiem nozīmē, ka dažādu šķirņu zemenēm ir atšķirīgas īpašās smaržas. Šo interpretāciju apstiprina fakts, ka pieļaujamā
         kļūda, ko konstatēja “nogatavojušās zemenes smaržas” aprakstītāji (attiecībā uz noteiktiem paraugiem), ir identiska tai, ko
         citi aprakstītāji konstatēja attiecībā uz “zemeņu garšu (aromātu)” vai “saldu garšu”, kas pētījumā tika atzīta par ļoti derīgu,
         lai nošķirtu zemeņu šķirnes.

      32     Tomēr no minētajām tabulām izriet, ka visos iegūtajos paraugos zemeņu smarža neļauj jūtami atšķirt zemeņu šķirnes. Ir jāatzīmē
         – lai pārbaudītu, cik pamatots ir prasītājas arguments, saskaņā ar kuru nogatavojušās zemenes smarža ir unikāla un nepārprotama
         visām zemeņu šķirnēm, nav vajadzīgs, lai tām vienmēr būtu būtiskas smaržas atšķirības. Tikai secinājums, ka pētījumā no pārbaudītajiem
         deviņiem paraugiem pēc to smaržas varēja atšķirt piecas šķirnes, ir pietiekams, lai pierādītu, ka zemenes smarža nav unikāla.

      33     Tādējādi ir jākonstatē, ka procesā Apelāciju padomē iesniegtie pierādījumi liecina, ka zemenes smarža vienai vai otrai šķirnei
         ir atšķirīga. Līdz ar to, tā kā apraksts “nogatavojušās zemenes smarža” var attiekties uz vairākām šķirnēm un attiecīgi, uz
         vairākām atšķirīgām smaržām, tas nav ne vienreizējs, ne precīzs un neļauj izslēgt visus subjektivitātes elementus, identificējot
         un uztverot attiecīgo apzīmējumu.

      34     Turklāt nav noliedzams, ka šobrīd nav starptautiskas, vispārēji atzītas smaržu klasifikācijas, kas tāpat kā starptautiskie
         krāsu kodi vai mūzikas ieraksti ļautu objektīvi un precīzi identificēt ar ožu uztveramu apzīmējumu, pateicoties katrai smaržai
         piešķirtajam nosaukumam vai precīzam kodam.

      35     Iepriekš minētais ļauj secināt, ka prasītāja nav pierādījusi, ka Apelāciju padome būtu pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka apraksts
         “nogatavojušās zemenes smarža” nav objektīvs, skaidrs un precīzs.

      36     Otrkārt, attiecībā uz grafisko elementu Apelāciju padome apstiprināja, ka “tāds attēls [bija] vēl mazāk precīzs nekā vārdiskais
         apraksts”, motivējot ar to, ka, pirmkārt, “kompetentajām iestādēm un sabiedrībai [nebija] iespējams [..] noteikt, vai aizsargājamais
         apzīmējums ir pašas nogatavojušās zemenes vai tās smaržas attēls”, un, otrkārt, zemenes attēls “domās esot aizstāts ar tās
         lingvistisko ekvivalentu “sarkana zemene” [vai] “nogatavojusies zemene”, lai atkal no jauna, ar vārdu palīdzību, definētu
         smaržu, jo viena tāda definīcija jau tika atzīta par ļoti neprecīzu”.

      37     Šajā sakarā (kā to apstiprina prasītāja), pirmkārt, ir jākonstatē – nav nekāda pamata uzskatīt, ka iestādes un sabiedrība
         nevarētu noteikt, vai aizsargājamais apzīmējums ir grafisks apzīmējums, kas sastāv no vienas zemenes, vai ar ožu uztverams
         apzīmējums, kuram šķietami varētu būt tāda pati smarža kā gatavai zemenei. Tā kā reģistrācijas pieteikumā ir norādīts, ka
         tā ir ar ožu uztverama preču zīme, nav šaubu par reģistrējamā apzīmējuma raksturu, tieši tāpat kā iestādes un sabiedrība pašas
         var noteikt, vai nošu pieraksts ir no līnijām un zīmēm sastāvošs grafiskais apzīmējums vai melodija, kura ir pierakstīta ar
         šīm notīm.

      38     Otrkārt, Pirmās instances tiesa konstatē, ka nav nozīmes faktam, ka zemenes attēlu prātā var aizstāt ar frāzi “sarkana zemene”.
         Jebkuras preču zīmes (neatkarīgi no tās veida) grafisko attēlu var aprakstīt vārdiski un prātā aizstāt ar aprakstu ikreiz,
         kad šo aprakstu ir vieglāk atcerēties nekā tās pašas zīmes grafisko attēlu. It īpaši skaņas apzīmējuma nošu pieraksts, kas
         veido labi pazīstamu melodiju, ļoti iespējams, prātā tiks aizstāts ar šīs melodijas nosaukumu.

      39     Savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Sieckmann (69. punkts) Tiesa nosprieda, ka ar ožu uztveramas preču zīmes grafiskajam attēlam, lai to atzītu, ir jāattēlo smarža, kuru
         lūdz reģistrēt, nevis prece, kas to rada. Turklāt Tiesa uzskatīja, ka attiecīgo smaržu izraisošās vielas ķīmisko formulu nevar
         uzskatīt par derīgu grafisko attēlu.

      40     Līdz ar to Pirmās instances tiesa var tikai konstatēt – tā kā reģistrācijas pieteikumā iekļautais zemenes attēls attēlo tikai
         augli, kas rada attiecīgajam, ar ožu uztveramam apzīmējumam šķietami identisku smaržu, nevis attiecīgo smaržu, tas nav ar
         ožu uztverama apzīmējuma grafiskais attēls.

      41     Turklāt uz šo attēlu attiecas tādi paši iebildumi kā uz aprakstu “nogatavojušās zemenes smarža”. Tā kā ir konstatēts, ka zemenēm,
         vismaz dažām no tām, ir smarža, kas atkarībā no šķirnes ir dažāda, zemenes, kuras šķirne nav norādīta, attēls neļauj skaidri
         un precīzi identificēt ar ožu uztveramo attiecīgo apzīmējumu.

      42     Līdz ar to ir jāapstiprina arī Apelāciju padomes konstatējumus attiecībā uz sarkanas zemenes attēlu.
      43     Treškārt, attiecībā uz vārdiska apraksta un attēla kombināciju Apelāciju padome uzskatīja – tā kā divi elementi nav derīgi
         grafiskie attēli, arī to kombināciju nevar uzskatīt par pieņemamu grafisko attēlu.

      44     Prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka tā abus attēla elementus esot pārbaudījusi atsevišķi tā vietā, lai tos pārbaudītu kā
         vienotu attēlu, un norāda, ka attēls papildina aprakstu tādējādi, ka tas atspoguļo brieduma stāvokli, kurā zemenes rada attiecīgo
         smaržu, tātad padara grafisko attēlu pašu par sevi pilnīgu.

      45     Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atzīmē, ka pirmkārt, no judikatūras izriet, ka attēlam izmantoto līdzekļu, kuri paši par
         sevi nevar izpildīt grafiskajam attēlam izvirzītās prasības, kombinācija nav tāda, kas atbilst minētajām prasībām, un ka ir
         nepieciešams, lai vismaz viens no attēla elementiem atbilst visām prasībām (iepriekš minētā sprieduma lietā Sieckmann 72. punkts un iepriekš minētā sprieduma lietā Libertel 36. punkts). Līdz ar to, tā kā tiek uzskatīts, ka attiecīgais vārdiskais apraksts un iepriekš 2. punktā attēlotais nogatavojušās
         zemenes attēls neatbilst grafiskajam attēlam izvirzītajām prasībām, ir jākonstatē, ka arī to kombinācija neatbilst grafiskajam
         attēlam izvirzītajām prasībām.

      46     Turklāt, pretēji prasītājas apgalvotajam, attēls nepievieno nekādu papildu informāciju salīdzinājumā ar vārdisko aprakstu.
         Šķietami pievienotā informācija, proti, brieduma stāvoklis, kurā zemenes rada attiecīgo smaržu, ir jau ietverts attiecīgajā
         aprakstā, jo tajā ir paskaidrots, ka tā ir “nogatavojušās” zemenes smarža. Turklāt tā kā abi attēla elementi izplata vienu
         un to pašu informāciju, to kombinācijai nav citas vērtības kā vien šo abu komponentu summa un tā neļauj pārvarēt iebildumus,
         kas izvirzīti pret katru no tiem individuāli.

      47     No visa iepriekš minētā izriet, ka Apelāciju padome pamatoti varēja uzskatīt, ka ar ožu uztveramais attiecīgais apzīmējums
         nav grafiskais attēls Regulas Nr. 40/94 4. panta izpratnē, kā to interpretē judikatūra.

      48     Līdz ar to, tā kā vienīgais izvirzītais pamats nav pamatots, prasība ir jānoraida.
      Par tiesāšanās izdevumiem
      49     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums
         ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētāja prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA
      (trešā palāta)
      nospriež:
      1) prasību noraidīt;
      2) prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Jaeger

               Tiili

               Czúcz

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 27. oktobrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               H. Jung

                     M. Jaeger

      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1993. gada 25. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta C-228/91.


Tiesas spriedums 1979. gada 4. oktobrī. # Interquell Stärke-Chemie GmbH & Co. KG un Diamalt AG pret Eiropas Kopienu Padomi un Komisiju. # Apvienotās lietas 261 un 262/78.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1998. gada 22.oktobrī. # Office National des pensions (ONP) pret Francesco Conti. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour du travail de Liège - Beļģija. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta C-143/97.