title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 3.oktobrī. # B. F. Cadman pret Health & Safety Executive. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Apvienotā Karaliste. # Sociālā politika - EKL 141. pants - Vienlīdzīgas darba samaksas princips vīriešiem un sievietēm - Darba stāžs kā darba samaksas noteikšanas elements - Objektīvs pamatojums - Pierādīšanas pienākums. # Lieta C-17/05.

text:
      Lieta C‑17/05
      B. F. Cadman
      pret
      Health & Safety Executive
      [Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Sociālā politika – EKL 141. pants – Vienlīdzīgas darba samaksas princips darba ņēmējiem vīriešiem un sievietēm – Darba stāžs kā darba samaksas noteikšanas elements – Objektīvs pamatojums – Pierādīšanas pienākums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Sociālā politika – Vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmēji – Vienlīdzīga darba samaksa
      (EKL 141. pants; Padomes Direktīva 97/80)
      2.        Sociālā politika – Vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmēji – Vienlīdzīga darba samaksa
      (EKL 141. pants; Padomes Direktīva 97/80)
      1.        EKL 141. pants ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, ja darba samaksas noteikšanai kā elements tiek izmantots darba stāža
         kritērijs un tas rada atšķirības darba samaksā par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu starp vīriešu un sieviešu dzimuma darba
         ņēmējiem, kas iekļaujami salīdzinājumā, tā kā darba stāža kritērijs parasti ir piemērots līdzeklis leģitīmā mērķa sasniegšanai,
         t.i. – atlīdzināt par iegūto pieredzi, kura ļauj darba ņēmējam labāk izpildīt savus pienākumus, darba devējam nav īpaši jāpierāda,
         ka šī kritērija izmantošana ir piemērots līdzeklis minētā mērķa sasniegšanai attiecībā uz konkrēto darbu, ja vien darba ņēmējs
         neiesniedz pierādījumus, kas var radīt nopietnas šaubas šajā sakarā. Tāpēc darba devējam ir jāpierāda, ka vispārējais noteikums,
         proti, tas, ka darba stāža ilgums ir cieši saistīts ar pieredzi un ka tā ļauj darba ņēmējam labāk izpildīt savus pienākumus,
         attiecas arī uz konkrēto darbu.

      (sal. ar 38. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.        EKL 141. pants ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, ja darba samaksas noteikšanai kā elements tiek izmantots darba stāža
         kritērijs un tas rada atšķirības darba samaksā par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu starp vīriešu un sieviešu dzimuma darba
         ņēmējiem, kas iekļaujami salīdzinājumā, un ja darba samaksas noteikšanai tiek izmantota profesiju klasifikācijas sistēma,
         kuras pamatā ir veicamā darba izvērtējums, nav jāpierāda, ka darba ņēmējs konkrētajā gadījumā atbilstošajā laika posmā ir
         ieguvis pieredzi, kas ļauj tam labāk veikt savu darbu. Gluži pretēji, objektīvi ir jāņem vērā veicamā darba raksturs.

      (sal. ar 39. un 40. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 3. oktobrī (*)

      Sociālā politika – EKL 141. pants – Vienlīdzīgas darba samaksas princips darba ņēmējiem vīriešiem un sievietēm – Darba stāžs kā darba samaksas noteikšanas elements – Objektīvs pamatojums – Pierādīšanas pienākums
      Lieta C‑17/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 11. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 19. janvārī,
         tiesvedībā

      B. F. Cadman
      pret
      Health & Safety Executive,

      otrs lietas dalībnieks –
      Equal Opportunities Commission.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] un A. Ross [A. Rosas], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], N. Kolnerika [N. Colneric] (referente), S. fon Bārs [S. von Bahr], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], J. Klučka [J. Klučka], U. Lehmuss [U. Lõhmus], E. Levits, A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs B. Fīlups [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 8. martā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        B. F. Kedmenas [B. F. Cadman] vārdā – T. Gila [T. Gill], barrister, un E. Hoksvorta [E. Hawksworth], solicitor,

      –        Equal Opportunities Commission vārdā – R. Alens [R. Allen], QC, R. Krasnova [R. Crasnow], barrister, kā arī Dž. Hārdvika [J. Hardwick] un M. Robinsone [M. Robison], solicitors,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – M. Bezels [M. Bethell] un Ī. O'Nīla [E. O’Neill], pārstāvji, kam palīdz N. Anderhils [N. Underhill], QC, un N. Peins [N. Paines], QC, kā arī Dž. Īdija [J. Eady], barrister,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues], pārstāvis,

      –        Īrijas vārdā – D. O'Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz N. Traverss [N. Travers], BL,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Ž. Žonsī [M.‑J. Jonczy] un N. Jerela [N. Yerrell], pārstāves,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 18. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 141. pantu.

      2        Šis prejudiciālais lūgums tika iesniegts tiesvedības ietvaros starp B. F. Kedmenu un Health and Safety Executive (Veselības aizsardzības un drošības aģentūra, turpmāk tekstā – “HSE”) par B. F. Kedmenas darba samaksas pielīdzināšanu viņas vīriešu dzimuma kolēģu darba samaksai.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        EKL 141. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:

      “1.      Visas dalībvalstis nodrošina to, lai tiktu ievērots princips, ka vīrieši un sievietes par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu
         saņem vienlīdzīgu darba samaksu.

      2.      Šajā pantā “darba samaksa” nozīmē parastu pamatalgu vai minimālo algu, kā arī jebkuru citu atlīdzību naudā vai natūrā, ko
         darba ņēmējs par darbu tieši vai netieši saņem no darba devēja.

      Vienāda [vienlīdzīga] darba samaksa bez dzimuma diskriminācijas nozīmē to, ka:
      a)      darba samaksu par akorddarbu aprēķina, izmantojot vienu un to pašu mērvienību;
      b)      darba samaksa atbilstīgi stundu likmēm par vienādu darbu ir vienāda.”
      4        Padomes 1975. gada 10. februāra Direktīvas 75/117/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu, ievērojot principu par vienlīdzīgu
         atalgojumu [darba samaksu] vīriešiem un sievietēm (OV L 45, 19. lpp.), 1. pantā ir paredzēts:

      “Vīriešu un sieviešu vienlīdzīga atalgojuma [vienlīdzīgas darba samaksas] princips, kas paredzēts [EKL 141. pantā], še turpmāk
         “vienlīdzīga atalgojuma [vienlīdzīgas darba samaksas] princips”, nozīmē likvidēt jebkādu dzimuma diskrimināciju attiecībā
         uz visiem atlīdzības aspektiem un nosacījumiem par tādu pašu darbu vai par līdzīgi kvalificējamu darbu.

      Ja atalgojuma [darba samaksas] noteikšanai izmanto profesiju klasifikācijas sistēmu, tās pamatā jābūt tiem pašiem kritērijiem
         vīriešiem un sievietēm un tai jābūt veidotai tā, lai nepieļautu nekādu dzimuma diskrimināciju.”

      5        Padomes 1997. gada 15. decembra direktīva 97/80/EK par pierādīšanas pienākumu diskriminācijas gadījumos, kas pamatojas uz
         dzimumu (OV 1998, L 14, 6. lpp.), saskaņā ar tās 3. panta 1. punktu ir piemērojama situācijās, uz kurām tai skaitā attiecas
         EKL 141. pants un Direktīva 75/117.

      6        Direktīvas 97/80 2. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Attiecībā uz 1. punktā minēto vienlīdzīgas attieksmes principu netieša diskriminācija pastāv tad, ja acīm redzami neitrāls
         noteikums, kritērijs vai prakse nostāda neizdevīgākā stāvoklī proporcionāli ievērojami lielāku daudzumu viena dzimuma pārstāvju,
         ja vien šis noteikums, kritērijs vai prakse nav atbilstīga un vajadzīga un to var attaisnot ar objektīviem faktoriem, kas
         nav saistīti ar dzimumu.”

      7        Saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 1. punktu dalībvalstis “veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka gadījumos,
         kad personas, kuras uzskata, ka tām nodarīts kaitējums, nepiemērojot vienlīdzīgas attieksmes principu, tiesā vai citā kompetentā
         iestādē paziņo faktus, pēc kuriem var uzskatīt, ka ir notikusi tieša vai netieša diskriminācija, atbildētājam ir uzdevums
         pierādīt, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nav pārkāpts”.

      8        Atbilstoši 2. pantam Padomes 1998. gada 13. jūlija direktīvā 98/52/EK par to, lai Direktīvu 97/80 attiecinātu uz Lielbritānijas
         un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (OV L 205, 66. lpp.), Direktīva 97/80 Apvienotajā Karalistē bija jātransponē vēlākais
         līdz 2001. gada 22. jūlijam.

      9        Padomes 1976. gada 9. februāra direktīvas 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem
         un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem (OV L 39, 40. lpp.), kurā
         grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra direktīvu 2002/73/EK (OV L 269, 15. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Direktīva 76/207”), 2. panta 2. punkts noteic:

      “Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
      [..]
      –        netieša diskriminācija: ja šķietami neitrāls noteikums, kritērijs vai prakse nostāda viena dzimuma personas īpaši nelabvēlīgā
         situācijā salīdzinājumā ar otra dzimuma personām, ja vien minētais noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnojams
         ar tiesisku mērķi un ja vien tas nav atbilstīgs un vajadzīgs līdzeklis šāda mērķa sasniegšanai,

      [..].”
      10      Saskaņā ar Direktīvas 76/207 3. panta 1. punktu:

      “Vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošana nozīmē to, ka nav tiešas vai netiešas diskriminācija dzimuma dēļ valsts vai
         privātajos sektoros, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:

      [..]
      c)      nodarbinātības un darba nosacījumiem, tostarp atlaišanu no darba, kā arī atalgojumu [darba samaksu], kā paredzēts Direktīvā
         75/117/EEK;

      [..].”
      11      Atbilstoši Direktīvas 2002/73 2. panta 1. punkta pirmajam teikumam dalībvalstis vēlākais līdz 2005. gada 5. oktobrim nodrošina,
         ka stājas spēkā normatīvie vai administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šo direktīvu, vai arī nodrošina, ka darba
         devēji un darba ņēmēji vēlākais līdz minētajam datumam ievieš vajadzīgos noteikumus, noslēdzot līgumus.

       Valsts tiesiskais regulējums
      12      1. pants 1970. gada likumā par vienlīdzīgu darba samaksu (Equal Pay Act 1970, turpmāk tekstā – “Equal Pay Act”) noteic:

      “1)      Ja tādā darba līgumā, atbilstoši kuram sieviete tiek nodarbināta uzņēmumā, kas atrodas Apvienotajā Karalistē, (tieši vai atsaucoties
         uz koplīgumu vai uz kādu citu vienošanos) nav ietverta vienlīdzības klauzula, tiks pieņemts, ka šāda klauzula tajā ir ietverta.

      2)      Vienlīdzības klauzula ir noteikums, kas attiecas uz līgumtiesiskajiem nosacījumiem (kas ir saistīti ar darba samaksu vai arī
         nav ar to saistīti), atbilstoši kuriem tiek nodarbināta sieviešu dzimuma darba ņēmēja (turpmāk tekstā – “sieviešu dzimuma
         darba ņēmējas līgums”) un kas nosaka:

      [..]
      b)      gadījumā, ja sieviešu dzimuma darba ņēmēja ir pieņemta darbā tāda darba veikšanai, kas tiek uzskatīts par līdzvērtīgu vīriešu
         dzimuma darba ņēmēja darbam, kas veic to pašu darbu:

      i)      ja (izņemot vienlīdzības klauzulu) kāds sieviešu dzimuma darba ņēmējas līguma noteikums, kurš tiek noteikts, ņemot vērā darba
         vērtējumu, ir vai kļūst nelabvēlīgāks sieviešu dzimuma darba ņēmējai nekā līdzīgs attiecīgā vīriešu dzimuma darba ņēmēja līguma
         noteikums, sieviešu dzimuma darba ņēmējas līgumā ietvertais noteikums tiks uzskatīts par grozītu tādējādi, ka tas pārstāj
         būt nelabvēlīgāks, un

      ii)      ja (izņemot vienlīdzības klauzulu) sieviešu dzimuma darba ņēmējas līgumā kādā brīdī nav ietverts noteikums, kas atbilst attiecīgā
         vīriešu dzimuma darba ņēmēja līgumā ietvertajai priekšrocībai un kurš tiek noteikts, ņemot vērā darba vērtējumu, tiks uzskatīts,
         ka sieviešu dzimuma darba ņēmējas līgumā šāds noteikums ir ietverts.

      [..]
      3)      Vienlīdzības klauzula neietekmē atšķirības starp sieviešu un vīriešu dzimuma darba ņēmēju līgumiem, ja darba devējs pierāda,
         ka šī atšķirība ir radusies tāda materiāla kritērija rezultātā, kas nav saistīts ar atšķirībām dzimuma dēļ, un ka šis kritērijs:

      a)      tādas vienlīdzības klauzulas gadījumā, kas ietilpst iepriekš minētā 2. punkta a) vai b) apakšpunkta piemērošanas jomā, izriet
         no faktiskas atšķirības starp sieviešu un vīriešu dzimuma darba ņēmēju situācijām;

      [..]
      [..].”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      13      B. F. Kedmena strādā HSE. Kopš viņa strādā šajā iestādē, darba samaksas sistēma ir tikusi vairākkārt grozīta. Pirms 1992. gada šī sistēma balstījās
         uz indicētu darba samaksas palielinājumu, t.i., katrs darba ņēmējs saņēma ikgadēju darba samaksas palielinājumu līdz brīdim,
         kad tas sasniedz savas pakāpes augstāko līmeni. 1992. gadā HSE ieviesa darba samaksas elementu, kas ir saistīts ar sniegumu un kas ļauj pielāgot ikgadējā palielinājuma apmēru, lai atspoguļotu
         darba ņēmēja individuālo sniegumu. Šajā sistēmā spējīgākie darba ņēmēji varēja ātri sasniegt augstāko līmeni. Pēc tam, kad
         1995. gadā stājās spēkā ilgtermiņa nolīgums par darba samaksu, ikgadējais darba samaksas palielinājums tika noteikts, piešķirot
         punktus, kas tiek saukti par “equity shares” un kas ir saistīti ar darba ņēmēja sniegumu. Šo izmaiņu rezultātā lēnāk samazinājās darba samaksas atšķirības starp vienas
         un tās pašas pakāpes darba ņēmējiem, kuriem ir liels darba stāžs, un tiem darba ņēmējiem, kuriem ir mazāks darba stāžs. Visbeidzot,
         2000. gadā, sistēma tika vēlreiz grozīta, lai ļautu darba ņēmējiem, kas atrodas zemākajos pakāpes līmeņos, saņemt ievērojamāku
         ikgadējās darba samaksas palielinājumu un līdz ar to – ātrāku pāriešanu nākamajā līmenī.

      14      2001. gada jūnijā B. F. Kedmena vērsās Employment Tribunal [Darba tiesa] ar prasību, kas balstīta uz Equal Pay Act. Prasības pieteikuma iesniegšanas dienā B. F. Kedmena jau gandrīz piecus gadus bija nodarbināta administrācijā kā inspektore
         2. darba samaksas līmenī. Kā personas, ar kurām iespējams veikt salīdzinājumu, viņa ir norādījusi četrus vīriešu dzimuma kolēģus,
         kas arī ir inspektori 2. darba samaksas līmenī.

      15      Kaut arī viņiem bija tāds pats līmenis kā B. F. Kedmenai, šīm četrām personām bija ievērojami augstāka darba samaksa nekā
         B. F. Kedmenai. Viņas ikgadējā darba samaksa 2000./2001. finanšu gadā bija GBP 35 129, kamēr attiecīgās summas, ko saņēma
         minētās personas, ar kurām tika veikts salīdzinājums, bija attiecīgi GBP 39 125, GBP 43 345, GBP 43 119 un GBP 44 183.

      16      Ir vispāratzīts, ka Employment Tribunal iesniegtās prasības brīdī četrām vīriešu dzimuma personām, ar kurām tika veikts salīdzinājums, bija ievērojami lielāks darba
         stāžs nekā B. F. Kedmenai, kuru tā daļēji bija ieguvusi zemākos amatos.

      17      Employment Tribunal nolēma, ka saskaņā ar Equal Pay Act 1. pantu B. F. Kedmenas darba līguma noteikumi attiecībā uz darba samaksu bija jāgroza, lai tie nebūtu nelabvēlīgāki nekā
         četru personu, ar kurām tika veikts salīdzinājums, līgumos ietvertie noteikumi.

      18      HSE vērsās Employment Appeal Tribunal [Darba strīdu apelācijas tiesa] ar prasību par šī nolēmuma atcelšanu. Šī tiesa nolēma, pirmkārt, ka, ņemot vērā 1989. gada
         17. oktobra spriedumu lietā 109/88 Danfoss (Recueil, 3199. lpp., 25. punkts), nevienlīdzīga attieksme darba samaksas ziņā, kas izriet no darba stāža kritērija piemērošanas,
         nav īpaši jāpamato. Otrkārt, minētā tiesa uzskatīja, ka, pat pieņemot, ka šāds pamatojums būtu nepieciešams, Employment Tribunal savā novērtējumā ir pieļāvis tiesisku kļūdu.

      19      Ar procesuālo aktu, kas datēts ar 2003. gada 4. novembri, B. F. Kedmena iesniedza apelācijas sūdzību par Employment Appeal Tribunal nolēmumu iesniedzējtiesā.

      20      Court of Appeal [Apelācijas tiesa] norāda, ka darba samaksas atšķirības, uz kurām savas prasības pamatojumam ir atsaukusies B. F. Kedmena,
         ir izskaidrojamas ar darba samaksas sistēmas struktūru, jo HSE piemēro tādu darba samaksas palielinājuma sistēmu, kurā vienā vai otrā veidā tiek ņemts vērā darba stāžs un darbinieks par
         to tiek atalgots.

      21      Tā kā sievietēm, kurām ir 2. darba samaksas līmenis, un vispārēji tām sievietēm, kas ietilpst attiecīgajās HSE darbinieku grupās, vidēji ir mazāks darba stāžs nekā vīriešiem, atsaukšanās uz darba stāža kritēriju kā darba samaksas noteikšanas
         elementu rada nelabvēlīgas sekas sievietēm.

      22      Iesniedzējtiesa konstatē, ka Equal Opportunities Commission (Vienlīdzīgu iespēju komisija) iesniegtie pierādījumi, kuriem ir piekrituši visi lietas dalībnieki, atklāj, ka Apvienotajā
         Karalistē un visā Eiropas Savienībā sieviešu dzimuma darba ņēmējām kopumā ir zemāks darba stāžs nekā vīriešu dzimuma darba
         ņēmējiem. Darba stāža kritērija pielietošana, nosakot darba samaksu, ir nozīmīgs faktors, lai turpinātu saglabāties darba
         samaksas atšķirības, kas tomēr nenoliedzami samazinās, starp sieviešu un vīriešu dzimuma darba ņēmējiem.

      23      Šajā sakarā Court of Appeal vēlas noskaidrot, vai Tiesas judikatūrā ir notikusi atkāpe no secinājuma, pie kura Tiesa bija nonākusi iepriekš minētajā
         spriedumā lietā Danfoss un saskaņā ar kuru “darba devējam nav īpaši jāpamato darba stāža kritērija izmantošana”. Jaunākie spriedumi, to skaitā 1991. gada
         7. februāra spriedums lietā C‑184/89Nimz (Recueil, I‑297. lpp.), 1997. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑1/95 Gerster (Recueil, I‑5253. lpp.) un 1998. gada 17. jūnija spriedums lietā C‑243/95 Hill un Stapleton (Recueil, I‑3739. lpp.), atspoguļo zināmu pavērsienu Tiesas judikatūrā. Šajā sakarā Court of Appeal atzīmē, ka to nepārliecina HSE argumentācija, saskaņā ar kuru vēlākā Tiesas judikatūra ir izmainījusi iepriekš minētā sprieduma lietā Danfoss piemērojamību tikai attiecībā uz nepilna darba laika darba ņēmējiem un ka tādēļ darba stāža kritērijam nekad nav vajadzīgs
         objektīvs pamatojums, izņemot gadījumu, ja tas attiecas uz šiem iepriekš minētajiem darba ņēmējiem.

      24      Papildus tam iesniedzējtiesa pievienojas Employment Appeal Tribunal nostājai, saskaņā ar kuru gadījumā, ja jautājums par iepriekš minētā sprieduma lietā Danfoss piemērojamību būtu izlemjams B. F. Kedmenai labvēlīgi, lieta būtu jānosūta citam Employment Tribunal iztiesāšanas sastāvam, lai pārskatītu jautājumu par pamatojumu.

      25      Pastāvot šādiem apstākļiem, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Gadījumā, ja darba devējs kā kritēriju darba samaksas noteikšanai izmanto darba stāža ilgumu un tas rada būtiskas atšķirības
         attiecībā uz vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmējiem, vai EKL 141. pants uzliek minētajam darba devējam pienākumu sniegt
         īpašu pamatojumu šī kritērija izmantošanai? Ja atbilde ir atkarīga no apstākļiem, kādi ir šie apstākļi?

      2)      Vai atbilde uz iepriekšējo jautājumu būtu citāda, ja darba devējs darba stāža ilgumu kā kritēriju izmantotu, katrā atsevišķā
         gadījumā novērtējot, ciktāl ilgāks darba stāžs pamato augstāku darba samaksu?

      3)      Vai ir būtiskas atšķirības, kas jāievēro, izmantojot darba stāža ilgumu kā kritēriju attiecībā uz nepilna darba laika darba
         ņēmējiem, un šī kritērija izmantošanā attiecībā uz pilna darba laika darba ņēmējiem?”

       Par pirmo un otro prejudiciālo jautājumu
      26      Ar savu pirmo un otro jautājumu, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai – un attiecīgā gadījumā – kādos apstākļos
         EKL 141. pants uzliek darba devējam pienākumu pamatot darba stāža kritērija izmantošanu kā darba samaksas noteikšanas elementu,
         ja tā piemērošana rada atšķirības darba samaksā starp salīdzināmajiem vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmējiem.

       Par vispārējo sistēmu, kas izriet no EKL 141. panta 1. punkta
      27      EKL 141. panta 1. punktā ir paredzēts princips, saskaņā ar kuru par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu ir saņemama vienlīdzīga
         darba samaksa, neraugoties uz to, vai to veic vīriešu vai sieviešu dzimuma darba ņēmējs (2002. gada 17. septembra spriedums
         lietā C‑320/00 Lawrence u.c., Recueil, I‑7325. lpp., 11. punkts).

      28      Kā to savā 1976. gada 8. aprīļa spriedumā lietā 43/75 Defrenne (Recueil, 455. lpp., 12. punkts) ir atzinusi Tiesa, šis princips, kas ir vispārējā vienlīdzības principa īpaša izpausme, – principa,
         kas aizliedz atšķirīgu attieksmi salīdzināmās situācijās, ja vien atšķirībām nav objektīva pamata – ir viens no Kopienu pamatprincipiem
         (skat. arī 2001. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑381/99 Brunnhofer, Recueil, I‑4961. lpp., 28. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Lawrence u.c., 12. punkts).

      29      Turklāt ir jāatgādina vispārējais Direktīvas 75/117 1. panta pirmajā daļā ietvertais noteikums, kura mērķis galvenokārt ir
         atvieglot konkrēto EKL 141. panta 1. punktā ietverto vienlīdzīgas darba samaksas principa piemērošanu, neietekmējot tā saturu
         vai piemērojamību (skat. 1981. gada 31. marta spriedumu lietā 96/80 Jenkins, Recueil, 911. lpp., 22. punkts). Šis noteikums paredz likvidēt jebkādu dzimuma diskrimināciju attiecībā uz visiem darba samaksas
         aspektiem un nosacījumiem par tādu pašu darbu vai par līdzīgi kvalificējamu darbu (skat. 1986. gada 1. jūlija spriedumu lietā
         237/85 Rummler, Recueil, 2101. lpp., 11. punkts).

      30      EKL 141. panta 1. punkta piemērošanas jomā ietilpst ne vien tieša, bet arī netieša diskriminācija (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Jenkins, 14. un 15. punkts, kā arī 2004. gada 27. maija spriedumu lietā C‑285/02 Elsner‑Lakeberg, Krājums, I‑5861. lpp., 12. punkts).

      31      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka EKL 141. pants, tāpat kā iepriekš spēkā esošais EEK līguma 119. pants [jaunajā redakcijā
         – EKL 119. pants] (EK līguma 117.–120. pants ir aizstāti ar EKL 136.–143. pantu), ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja pastāv
         aizdomas par diskrimināciju, darba devējam ir jāpierāda, ka attiecīgā prakse ir pamatota ar objektīviem apstākļiem un nav
         saistīta ar jebkādu diskrimināciju dzimuma dēļ (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Danfoss, 22. un 23. punkts; 1990. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑33/89 Kowalska, Recueil, I‑2591. lpp., 16. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Hill un Stapleton, 43. punkts, un 2003. gada 23. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑4/02 un C‑5/02Schönheit un Becker, Recueil, I‑12575. lpp., 71. punkts).

      32      Sniegtajam pamatojumam ir jābūt balstītam uz leģitīmu mērķi. Līdzekļiem, kas izvēlēti šī mērķa sasniegšanai, ir jābūt piemērotiem
         un nepieciešamiem (šajā sakarā skat. 1986. gada 13. maija spriedumu lietā 170/84 Bilka, Recueil, 1607. lpp., 37. punkts).

       Par darba stāža kritērija izmantošanu
      33      Iepriekš minētā sprieduma lietā Danfoss 24. un 25. punktā Tiesa, vispirms norādot, ka nav izslēgts, ka darba stāža kritērija izmantošana var radīt nelabvēlīgāku
         attieksmi pret darba ņēmējām sievietēm nekā pret darba ņēmējiem vīriešiem, konstatēja, ka darba devējam nav īpaši jāpamato
         šī kritērija izmantošana.

      34      Pieņemot šādu nostāju, Tiesa ir atzinusi – tam, ka tostarp tiek ņemta vērā iegūtā pieredze, kas ļauj darba ņēmējam labāk izpildīt
         savus pienākumus, ir leģitīms darba samaksas politikas mērķis.

      35      Parasti darba stāža kritērija izmantošana ir piemērots līdzeklis šī mērķa sasniegšanai. Būtībā darba stāža ilgums ir cieši
         saistīts ar darba pieredzi, un tā parasti ļauj darba ņēmējam labāk izpildīt savus pienākumus.

      36      Līdz ar to darba devējs ir tiesīgs atalgot par darba stāžu, un viņam nav jāparāda, kāda ir šī darba stāža nozīme īpašo darba
         ņēmējam uzlikto pienākumu izpildē.

      37      Šajā pašā spriedumā Tiesa tomēr nav izslēgusi, ka var pastāvēt situācijas, kurās darba devējam ir detalizēti jāpamato darba
         stāža kritērija izmantošana.

      38      Tāds gadījums tostarp ir tad, ja darba ņēmējs iesniedz pierādījumus, kas var radīt nopietnas šaubas par spēju sasniegt iepriekš
         minēto mērķi, kāds šajā gadījumā piemīt darba stāža kritērija izmantošanai. Tāpēc darba devējam ir jāpierāda, ka vispārējais
         noteikums, proti, tas, ka darba stāža ilgums ir cieši saistīts ar pieredzi un ka tā ļauj darba ņēmējam labāk izpildīt savus
         pienākumus, attiecas arī uz konkrēto darbu.

      39      Ir jāpiebilst – ja darba samaksas noteikšanai tiek izmantota profesiju klasifikācijas sistēma, kuras pamatā ir veicamā darba
         izvērtējums, netiek prasīts, lai konkrētā kritērija izmantošanas pamatojums katrā atsevišķā gadījumā attiektos uz konkrēto
         darba ņēmēju situāciju. Līdz ar to, ja mērķis, kādēļ tika pielietots darba stāža kritērijs, ir iegūtās pieredzes novērtēšana,
         šādas sistēmas ietvaros nav jāpierāda, ka darba ņēmējs konkrētajā gadījumā atbilstošajā laika posmā ir ieguvis pieredzi, kas
         ļauj tam labāk veikt savu darbu. Gluži pretēji, objektīvā veidā ir jāņem vērā veicamā darba raksturs (iepriekš minētais spriedums
         lietā Rummler, 13. punkts).

      40      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo un otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 141. pants ir interpretējams
         tādējādi, ka gadījumā, ja darba samaksas noteikšanai kā elements tiek izmantots darba stāža kritērijs un tas rada atšķirības
         darba samaksā par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu starp vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmējiem, kas iekļaujami salīdzinājumā:

      –        tā kā darba stāža kritērijs parasti ir piemērots līdzeklis leģitīmā mērķa sasniegšanai, t.i. – atlīdzināt par iegūto pieredzi,
         kura ļauj darba ņēmējam labāk izpildīt savus pienākumus, darba devējam nav īpaši jāpierāda, ka šī kritērija izmantošana ir
         piemērots līdzeklis minētā mērķa sasniegšanai attiecībā uz konkrēto darbu, ja vien darba ņēmējs neiesniedz pierādījumus, kas
         var radīt nopietnas šaubas šajā sakarā;

      –        ja darba samaksas noteikšanai tiek izmantota profesiju klasifikācijas sistēma, kuras pamatā ir veicamā darba izvērtējums,
         nav jāpierāda, ka darba ņēmējs konkrētajā gadījumā atbilstošajā laika posmā ir ieguvis pieredzi, kas ļauj tam labāk veikt
         savu darbu.

       Par trešo prejudiciālo jautājumu
      41      Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz pirmo un otro jautājumu, uz trešo jautājumu nav jāatbild.

       Par šī sprieduma iedarbību laikā
      42      Apvienotās Karalistes un Īrijas valdības uzskata – ja Tiesa vēlētos atkāpties no principiem, ko tā noteikusi iepriekš minētajā
         spriedumā lietā Danfoss, tiesiskās drošības apsvērumi prasītu ierobežot pieņemamā sprieduma iedarbību laikā.

      43      Tā kā pašreizējais spriedums ietver tikai vienu judikatūras šajā jomā precizējumu, nav jāierobežo tā iedarbība laikā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      44      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      EKL 141. pants ir interpretējams tādējādi, ka gadījumā, ja darba samaksas noteikšanai kā elements tiek izmantots darba stāža
            kritērijs un tas rada atšķirības darba samaksā par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu starp vīriešu un sieviešu dzimuma darba
            ņēmējiem, kas iekļaujami salīdzinājumā:
      –        tā kā darba stāža kritērijs parasti ir piemērots līdzeklis leģitīmā mērķa sasniegšanai, t.i. – atlīdzināt par iegūto pieredzi,
            kura ļauj darba ņēmējam labāk izpildīt savus pienākumus, darba devējam nav īpaši jāpierāda, ka šī kritērija izmantošana ir
            piemērots līdzeklis minētā mērķa sasniegšanai attiecībā uz konkrēto darbu, ja vien darba ņēmējs neiesniedz pierādījumus, kas
            var radīt nopietnas šaubas šajā sakarā;
      –        ja darba samaksas noteikšanai tiek izmantota profesiju klasifikācijas sistēma, kuras pamatā ir veicamā darba izvērtējums,
            nav jāpierāda, ka darba ņēmējs konkrētajā gadījumā atbilstošajā laika posmā ir ieguvis pieredzi, kas ļauj tam labāk veikt
            savu darbu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1980. gada 28. maijā. # Richard Kuhner pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas 33/79 un 75/79.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 12.jūlijā. # Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "VITACOAT" reģistrācijas pieteikums - Valsts agrākas vārdiskas preču zīmes "VITAKRAFT" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-277/04.

text:
      Lieta T‑277/04
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “VITACOAT” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrākas vārdiskas preču zīmes “VITAKRAFT” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      3.      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      4.      Kopienas preču zīme – Apelācijas process
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 63. pants un 74. panta 1. punkts)
      1.      Sajaukšanas iespējas vērtējums Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir atkarīgs
         no vairākiem faktoriem un it īpaši no tā, vai preču zīme attiecīgajā tirgū sabiedrībai ir pazīstama. Lai pieņemtu, ka atšķirtspēja
         ir augstāka par parasto tāpēc, ka preču zīme tirgū sabiedrībai ir pazīstama, ir noteikti nepieciešams, lai šī preču zīme būtu
         pazīstama vismaz ievērojamai konkrētās sabiedrības daļai, bez obligātas prasības, lai tai piemistu reputācija Regulas Nr. 40/94
         8. panta 5. punkta izpratnē. To, ka preču zīmei ir augsta atšķirtspēja saistībā ar tās pazīstamību, nevar konstatēt vispārējā
         veidā, piemēram, ar noteiktu procentuālu izteiksmi attiecībā uz preču zīmes pazīstamības pakāpi konkrētajā sabiedrības daļā.
         Tomēr ir jāatzīst zināma savstarpēja saistība starp preču zīmes pazīstamību un tās atšķirtspēju tādējādi, ka, jo vairāk preču
         zīme ir pazīstama mērķa sabiedrībai, jo vairāk pastiprinās šīs preču zīmes atšķirtspēja.

      Lai pārbaudītu, vai preču zīmei saistībā ar tās pazīstamību piemīt augsta atšķirtspēja, ir jāņem vērā visi uz lietu attiecināmie
         fakti, it īpaši preču zīmes tirgus daļa, šīs preču zīmes izmantošanas intensitāte, ģeogrāfiskā platība un ilgums, uzņēmuma
         šīs preču zīmes popularizēšanai veikto investīciju apjoms, konkrētās sabiedrības daļas proporcija, kura, pateicoties preču
         zīmei, identificē preci vai pakalpojumu kā tādu, ko ražojis vai sniedzis attiecīgais uzņēmums, kā arī Tirdzniecības un rūpniecības
         kameru un citu profesionālo apvienību paziņojumi.

      (sal. ar 33.–35. punktu)
      2.      Agrākajai preču zīmei, lai tās atšķirtspēja būtu augstāka saistībā ar tās iespējamo pazīstamību sabiedrībā, katrā ziņā ir
         jābūt pazīstamai sabiedrībai datumā, kurā iesniegts preču zīmes reģistrācijas pieteikums, vai attiecīgā gadījumā – prioritātes
         datumā, uz ko atsaucas, lai pamatotu šo pieteikumu. Tomēr a priori nevar izslēgt, ka pētījumā, kas veikts zināmu laiku pirms vai pēc šī datuma, var būt ietvertas lietderīgas norādes, vienlaikus
         apzinoties, ka tā pierādījumu vērtība var mainīties atkarībā no tā, cik tuvu vai tālu aptvertais periods ir no attiecīgās
         preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma vai prioritātes datuma.

      (sal. ar 38. punktu)
      3.      Vācijas vidusmēra patērētājiem, kuriem pieder mājdzīvnieki, nepastāv sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču
         zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē starp apzīmējumu “VITACOAT”, ko pieteica reģistrācijai attiecībā uz “Šampūniem;
         līdzekļiem, ko izmanto pēc šampūnu lietošanas; izstrādājumiem matiem un ādai; dezodorantiem – viss paredzēts dzīvniekiem”,
         “Līdzekļiem kožu, utu, blusu un citu parazītu iznīcināšanai – viss paredzēts dzīvniekiem” un “Sukām un ķemmēm dzīvniekiem”,
         kas Nicas Nolīguma izpratnē attiecīgi ietilpst 3., 5. un 21. klasē, un agrāku Vācijā reģistrētu preču zīmi “VITAKRAFT” attiecībā
         uz daļēji identiskām un daļēji līdzīgām precēm. Ņemot vērā, ka vārdam “Kraft” ir precīza un vācu patērētājiem acumirklī uztverama
         nozīme, turpretim vārdam “coat” viņu uztverē nebūs nekādas nozīmes vai arī to atpazīs kā angļu vārdu ar atšķirīgu nozīmi,
         starp apzīmējumiem eksistē tāda konceptuālā atšķirība, kas var lielā mērā neitralizēt attiecīgo apzīmējumu nelielās vizuālās
         un fonētiskās līdzības. Apzīmējumi tātad ir pietiekami atšķirīgi, it īpaši konceptuālajā ziņā, lai izslēgtu sajaukšanas iespējas
         pastāvēšanu pat attiecībā uz identiskām precēm, pat ņemot vērā nelielo uzmanības pakāpi, ko veltī, izvēloties attiecīgās preces.

      (sal. ar 61. un 68. punktu)
      4.      Prasības, kas celta Pirmās instances tiesā un ir vērsta pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi)
         Apelāciju padomju lēmumiem, mērķis ir minēto lēmumu tiesiskuma kontrole Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 63. panta
         izpratnē. Tātad fakti, uz ko atsaucas procesā Pirmās instances tiesā, ja tie nav tikuši izvirzīti procesos Biroja instancēs,
         var ietekmēt šāda lēmuma tiesiskumu tikai tad, ja Birojam tos vajadzēja ņemt vērā pēc savas iniciatīvas.

      Šajā ziņā no šīs pašas regulas 74. panta 1. punkta beigu daļas, kurā ir paredzēts, ka procesos, kas attiecas uz relatīvu reģistrācijas
         atteikuma pamatojumu, Birojs aprobežojas ar pušu izvirzīto pamatu un prasījumu pārbaudi, izriet, ka tam pēc savas iniciatīvas
         nav jāņem vērā fakti, kurus puses nav izvirzījušas. Tādējādi ar šādiem faktiem nevar apstrīdēt Apelāciju padomes lēmumu tiesiskumu.

      Savukārt Kopienu tiesību interpretācijas procesā ne lietas dalībniekiem, ne Pirmās instances tiesai nevar liegt smelties iedvesmu
         no tiem elementiem, kas izriet no Kopienu, valsts vai starptautisko tiesu judikatūras. Tādēļ lietas dalībniekam procesā Pirmās
         instances tiesā ir iespējams pirmoreiz atsaukties uz valsts tiesu spriedumiem, jo tas nenozīmē, ka Apelāciju padomei tiek
         pārmests, ka tā nav ņēmusi vērā konkrētā valsts tiesas spriedumā norādītos faktiskos apstākļus, bet tai tiek pārmests, ka
         tā ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 normu un, lai pamatotu šo argumentu, ir iespējams atsaukties uz judikatūru.

      (sal. ar 69.–71. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 12. jūlijā (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “VITACOAT” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrākas vārdiskas preču zīmes “VITAKRAFT” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Lieta T‑277/04
      Vitakraft‑Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG, Brēmene (Vācija), ko pārstāv U. Zanders [U. Sander], avocat,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv H. Novaiss Gonsalvess [J. Novais Gonçalves], pārstāvis,

      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā, –
      Johnson’s Veterinary Products Ltd, Sutona Koldfīlda [Sutton Coldfield] (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv M. Edinboro [M. Edenborough], barrister,

      par prasību atcelt ITSB Apelāciju pirmās padomes 2004. gada 27. aprīļa lēmumu lietā R 560/2003‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
         starp Vitakraft‑Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG un Johnson’s Veterinary Products Ltd.

      EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESA(otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un I. Pelikānova [I. Pelikánová],

      sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 9. jūlijā,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 14. janvārī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 13. maijā,
      pēc tiesas sēdes 2006. gada 11. janvārī
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1        1996. gada 21. martā Vitacoat Ltd Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) lūdza reģistrēt vārdisku apzīmējumu “VITACOAT”
         kā Kopienas preču zīmi, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi
         (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2        Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 3., 5. un 21. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam
         1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām
         un atbilst šādam aprakstam:

      –        3. klase: “Šampūni; līdzekļi, ko izmanto pēc šampūnu lietošanas; izstrādājumi matiem un ādai; dezodoranti – viss paredzēts
         dzīvniekiem”;

      –        5. klase: “Līdzekļi kožu, utu, blusu un citu parazītu iznīcināšanai – viss paredzēts dzīvniekiem”;
      –        21. klase: “Sukas un ķemmes dzīvniekiem”.
      3        1998. gada 11. maijā preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 34/1998.

      4        1998. gada 25. maijā prasītāja iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, pamatojoties uz četrām Vācijā
         reģistrētām preču zīmēm (turpmāk tekstā – “agrākās preču zīmes”), kuras sastāv no vārdiska apzīmējuma “VITAKRAFT” un it īpaši
         aizsargā šādas preces:

      –        reģistrācijas Nr. 834 153: “Stikls, porcelāns un fajanss, proti, barotavas putniem, suņiem un kaķiem”;
      –        reģistrācijas Nr. 950 955: “Farmaceitiskie veterinārie preparāti zivīm, putniem un mājputniem, izņemot preparātus, ko pārdod
         vienīgi aptiekās”;

      –        reģistrācijas Nr. 1 065 186: “Higiēniskie izstrādājumi un līdzekļi ķermeņa kopšanai un skaistumkopšanai mājdzīvniekiem, kā
         arī šampūni mājdzīvniekiem”;

      –        reģistrācijas Nr. 39 615 031: “Mazgāšanas līdzekļi, ziepes, ķermeņa kopšanas un skaistumkopšanas līdzekļi, matu losjoni, līdzekļi
         kaitīgo dzīvnieku iznīcināšanai, ķemmes un sukas”.

      5        Iebildumi bija pamatoti it īpaši ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu un vērsti pret visām reģistrācijas
         pieteikumā norādītajām precēm.

      6        2000. gada 11. februārī Iebildumu nodaļa noraidīja iebildumus, motivējot it īpaši ar to, ka nav agrāko preču zīmju reģistrācijas
         apliecību pilnīga tulkojuma. Pēc prasītājas apelācijas sūdzības ITSB Apelāciju trešā padome 2001. gada 19. jūnijā atcēla šo
         lēmumu daļā, kas attiecās uz agrākajām preču zīmēm.

      7        2001. gada 4. septembrī Vitacoat informēja ITSB par preču zīmes reģistrācijas pieteikuma nodošanu sabiedrībai Johnson's Veterinary Products Ltd. 2001. gada 29. oktobrī šī nodošana tika reģistrēta Kopienas preču zīmju reģistrā.

      8        2003. gada 29. jūlijā Iebildumu nodaļa atkārtoti noraidīja iebildumus kā nepamatotus.

      9        2003. gada 24. septembrī prasītāja par Iebildumu nodaļas lēmumu iesniedza apelāciju.

      10      Ar 2004. gada 27. aprīļa lēmumu (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju pirmā padome apelāciju noraidīja.
         Būtībā tā uzskatīja, ka attiecīgās preces bija daļēji identiskas un daļēji līdzīgas, bet ka attiecīgajos apzīmējumos ietverti
         tikai nedaudzi līdzības elementi no fonētiskā un vizuālā aspekta. Faktiski Apelāciju padome uzskatīja, ka vārdiem “vita” un
         preču zīmēm “VITAKRAFT” ir vāja raksturīgā atšķirtspēja attiecībā uz citām precēm, nevis uz tām, ko aptver Vācijā veiktā reģistrācija
         Nr. 834 153, un “ķemmēm un sukām”, ko aptver Vācijā veiktā reģistrācija Nr. 39 615 031. Turklāt Apelāciju padome apstiprināja,
         ka tie ir konceptuāli atšķirīgi, jo vārds “Kraft” vācu valodā nozīmē “spēks, stiprums” un tas šādi pastiprina arī ideju par
         “vitalitāti” (vācu valodā – “Vitalität”), ko ierosinājis elements “vita”, turpretim vārdam “vitacoat” nav konkrētas nozīmes
         neatkarīgi no tā, vai vācu patērētājam ir zināma angļu vārda “coat” nozīme. Attiecībā uz dokumentiem, ko prasītāja iesniegusi,
         lai pierādītu agrāko preču zīmju augsto atšķirtspēju saistībā ar to, ka tās esot pazīstamas Vācijas tirgū, Apelāciju padome
         secināja, ka tie nav pietiekami pierādījumi agrāko preču zīmju reputācijai (skat. 24. un 25. punktu turpmāk). Apelāciju padome
         uzskata – tā kā prasītāja nav pierādījusi, ka tās preču zīmes ir pazīstamas Vācijas tirgū, attiecīgo preču zīmju līdzība nav
         pietiekama, lai radītu sajaukšanas iespēju Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      11      Prasības pieteikums sākotnēji tika iesniegts vācu valodā. Angļu valoda kļuva par tiesvedības valodu atbilstoši Pirmās instances
         tiesas Reglamenta 131. panta 2. punktam, ievērojot personas, kas iestājusies lietā, iesniegtos iebildumus, kuri Pirmās instances
         tiesas kancelejā iesniegti 2004. gada 11. augustā.

      12      Prasītāja savam prasības pieteikumam pievienoja daudzus pielikumus, kas sarakstīti vācu valodā. 2005. gada 31. janvārī tā
         daļu no šiem pielikumiem aizstāja ar to saīsinātām versijām.

      13      Atbilstoši Reglamenta 131. panta 3. punktam prasītājai tika atļauts savus paskaidrojumus iesniegt vācu valodā.

      14      Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt Apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      15      ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      16      Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        apstiprināt Apstrīdēto lēmumu;
      –        nodot Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu atpakaļ ITSB, lai tas var veikt preču zīmes reģistrāciju;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumus, kas radušies procesā Pirmās instances
         tiesā un izdevumus, kas radušies procesos Apelāciju padomē un Iebildumu nodaļā.

      17      Tiesas sēdē persona, kas iestājusies lietā, atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu, paskaidroja, ka tās prasījumu otrā
         daļa faktiski sakrīt ar pirmo daļu. Attiecībā uz prasījumu trešo daļu persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka tās mērķis
         ir nodrošināt, lai ITSB reāli veiktu pieteiktās preču zīmes reģistrāciju gadījumā, ja prasība tiktu noraidīta. Attiecībā uz
         izdevumiem tā paziņoja, ka, piesardzības apsvērumu vadīta, tā prasījumu ceturto daļu ir formulējusi pēc iespējas plašāk.

       Juridiskais pamatojums
       Par prasītājas lūgumu atcelt Apstrīdēto lēmumu
      18      Prasītāja izvirza vienu pamatu – Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Būtībā šis pamats ietver trīs
         sadaļas. Pirmajā sadaļā prasītāja norāda, ka preču zīmēm “VITAKRAFT” un to elementam “vita” piemīt augsta atšķirtspēja tādēļ,
         ka šī preču zīme ir pazīstama Vācijas tirgū. Pamata otrajā sadaļā prasītāja apgalvo, ka Apelāciju padome veikusi kļūdainu
         apzīmējumu līdzības vērtējumu, it īpaši tādēļ, ka tā neesot apzinājusies, ka vārds “vita” ir apzīmējumu dominējošais elements.
         Trešajā sadaļā tā apgalvo, ka šīs divas kļūdas, kā arī fakta, ka netika ņemta vērā attiecīgo preču līdzības pakāpe, rezultātā
         Apelāciju padome šajā lietā nav atzinusi sajaukšanas iespējas pastāvēšanu, ko turklāt, izskatot šai lietai līdzīgas lietas,
         regulāri atzīst Vācijas tiesas.

       Vispārējie apsvērumi
      19      Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču
         zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes,
         identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja] tajā teritorijā,
         kur ir aizsargāta agrākā preču zīme; iespēja maldināt [sajaukšanas iespēja] ir asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi.

      20      Saskaņā ar Tiesas un Pirmās instances tiesas pastāvīgo judikatūru preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes sajaukšanas
         iespēja ir jāvērtē visaptveroši, atbilstoši tam, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver apzīmējumus un preces vai pakalpojumus,
         un ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus, it īpaši savstarpējo saistību starp apzīmējumu līdzību un apzīmēto
         preču vai pakalpojumu līdzību [Pirmās instances tiesas 2005. gada 1. februāra spriedums lietā T‑57/03 SPAG/ITSB – Dann un Backer (“HOOLIGAN”), Krājums, II‑287. lpp., 51. punkts].

      21      Lietas dalībnieki šajā lietā ir vienisprātis, ka, tā kā agrākās preču zīmes ir aizsargātas Vācijā un preces ir paredzētas
         ikvienai personai, kam pieder mājdzīvnieks, mērķauditorija ir vidusmēra vācu patērētāji, kuriem pieder šāds dzīvnieks.

      22      Turklāt, kā tas arī izriet no Apstrīdētā lēmuma 21.–23. punkta, Apelāciju padome konstatēja, ka visas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumā norādītās preces ir identiskas vienai vai otrai precei, kas aizsargātas ar agrākajām preču zīmēm Nr. 1 065 186
         un Nr. 39 615 031. Turklāt Apelāciju padome Apstrīdētā lēmuma 24. punktā apstiprināja, ka preces, ko aptver reģistrācijai
         pieteiktā preču zīme un preču zīme Nr. 834 153, bija līdzīgas. Prasītāja nav apstrīdējusi šos secinājumus.

      23      Tādējādi prasītājas vienīgais izvirzītais pamats ir jāizvērtē minēto apsvērumu kontekstā.

       Par pamata pirmo sadaļu – agrāko preču zīmju augsto atšķirtspēju to pazīstamības dēļ
      –       Apstrīdētais lēmums
      24      Procesā Apelāciju padomē prasītāja, lai pierādītu, ka tās preču zīmes ir pazīstamas, iesniedza šādus pierādījumus:

      –        ar preču zīmēm “VITAKRAFT” aptverto preču cenu sarakstu par 1994. gadu;
      –        1997. gadā veikto tirgus pētījumu par preču zīmēm “VITAKRAFT”;
      –        1992. gadā veikto tirgus pētījumu par preču zīmi “VITA” un iespējamo saikni, kuru sabiedrība varētu saskatīt starp šo preču
         zīmi un apzīmējumu “VITAKRAFT”.

      25      Apelāciju padome noraidīja cenu sarakstu tādēļ, ka tas galvenokārt attiecās uz citām precēm, nevis tām, ko aptver konkrētās
         agrākās preču zīmes (Apstrīdētā lēmuma 29. punkts). Attiecībā uz 1997. gadā veikto pētījumu Apelāciju padome uzskatīja, ka
         tā pierādījumu spēks bija nepietiekams, ņemot vērā, ka aptaujātās personas nebija spontāni saistījušas preču zīmes “VITAKRAFT”
         un preces, ko tās aizsargā, jo intervētāji viņiem bija norādījuši apzīmējumu, kā arī attiecīgās preces (Apstrīdētā lēmuma
         30. punkts). Attiecībā uz 1992. gadā veikto pētījumu Apelāciju padome uzskatīja, ka tā pierādošais spēks bija ievērojami samazinājies,
         tādēļ ka tas neaptvēra atbilstošo periodu. Apelāciju padome uzskata – ir jāpieņem, ka četros gados tirgus situācija ievērojami
         mainās, ja vien netiek pierādīts pretējais. Apelāciju padome piebilst, ka pētījums neattiecās uz preču zīmēm “VITAKRAFT”,
         ka tas bija vērsts tikai uz patērētājiem, kam pieder mājdzīvnieki, ka šie patērētāji tika virzīti uz preču zīmi “VITA” saistībā
         ar konkrētajām precēm un ka tikai 20 % no aptaujātajām personām bija identificējušas preču zīmes “VITAKRAFT” (Apstrīdētā lēmuma
         31. punkts).

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      26      Pirmkārt, attiecībā uz 1994. gada cenu sarakstu prasītāja norāda, ka tas aptver arī preces, kas apzīmētas ar agrākajām preču
         zīmēm.

      27      Otrkārt, attiecībā uz 1997. gada pētījumu prasītāja būtībā kritizē to, ka Apelāciju padome neatzina norādes, kas aptaujātajām
         personām tika sniegtas saistībā ar preču zīmi un attiecīgajām precēm. Prasītāja uzskata, ka intervijās ar patērētājiem nav
         iespējams nenorādīt preču zīmi, uz kuru attiecas pētījums. Tiesas sēdē prasītāja piebilda – tā kā vārds “vita” ir bieži izmantots
         elements preču zīmēs, kas aizsargā cilvēkiem paredzēto pārtiku, norāde uz precēm, ko aptver agrākās preču zīmes, bija nepieciešama,
         lai izslēgtu sajaukšanas iespēju ar preču zīmēm, kas ietilpst cilvēkiem paredzētās pārtikas nozarē.

      28      Visbeidzot, attiecībā uz 1992. gada pētījumu prasītāja apgalvo, pirmkārt, ka salīdzinoši īsajā četru gadu periodā attiecīgais
         tirgus nemainās, ko arī esot pierādījis 1997. gada pētījums. Otrkārt, prasītāja atzīmē, ka viedokļu aptauju institūtam Allensbach, kas veica šo aptauju, ir izcila reputācija. Pētījums pierādot, ka attiecīgo tirgu atspoguļojošajai grupai vārds “vita” ir
         preču zīmju “VITAKRAFT” dominējošais elements un ka šī sabiedrības daļa acumirklī saistītu vārdu “vita” apzīmējumā, kas aptver
         konkrētās preces, un prasītājas agrākās preču zīmes.

      29      ITSB iebilst, pirmkārt, ka ar cenu sarakstu vien, lai kāds būtu tā saturs, nevar pierādīt, ka agrākās preču zīmes ir pazīstamas.

      30      Attiecībā uz 1997. gada pētījumu ITSB uzskata, ka parasti patērētāji nepievēršas noteiktai preču zīmei, bet spontāni nolemj,
         kuru preci tie vēlas pirkt. Līdz ar to tikai spontāna atbilde par patērētāja zināšanām attiecībā uz preču zīmi, kas aptver
         noteiktas preces, varētu sniegt pietiekamu pierādījumu par to, ka šī preču zīme ir pazīstama tirgū. Šajā lietā, pirmkārt,
         patērētāji esot tikuši tieši virzīti uz preču zīmēm “VITAKRAFT”, un, otrkārt, pētījums esot īpaši neskaidrs attiecībā uz apzīmētajām
         precēm. Tiesas sēdē ITSB piebilda, ka pētījuma pierādījumu spēku turklāt vājina fakts, ka tas aptver periodu, kurš seko konkrētajam
         periodam un kuru, tātad, varēja ietekmēt reklāmas kampaņas, kas tika veiktas pēc preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas
         datuma.

      31      Visbeidzot, attiecībā uz 1992. gada pētījumu ITSB norāda, ka saskaņā ar šo pētījumu 70 % no aptaujātajām personām nesaskatīja
         nekādu saikni starp vārdu “vita” un agrākajām preču zīmēm, lai gan jautājumi ir tikuši uzdoti tādā veidā, lai aptaujātos patērētājus
         virzītu uz noteiktu rezultātu.

      32      Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka 1997. gada pētījums ir jānoraida tādēļ, ka tas attiecas uz periodu, kurš seko
         pēc konkrētā perioda, un ka 1992. gada pētījuma pierādījumu spēks nav pietiekams, ņemot vērā, ka tas neskar agrākās preču
         zīmes, bet apzīmējumu “VITA”. Tiesas sēdē tā precizēja, ka jautājumi, kas 1992. gadā tika uzdoti aptaujātajām personām, pilnīgi
         vai lielā mērā varēja norādīt uz noteiktu asociāciju starp apzīmējumiem “VITA” un “VITAKRAFT”.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      33      Kā tas izriet no Regulas Nr. 40/94 septītā apsvēruma, sajaukšanas iespējas vērtējums ir atkarīgs no vairākiem faktoriem un
         it īpaši no tā, vai preču zīme attiecīgajā tirgū sabiedrībai ir pazīstama. Tā kā sajaukšanas iespēja ir jo lielāka, jo nozīmīgāka
         izrādās preču zīmes atšķirtspēja, preču zīmēm, kurām ir augsta atšķirtspēja per se vai tādēļ, ka tās ir pazīstamas sabiedrībai, ir plašāka aizsardzība nekā preču zīmēm, kurām ir mazāka atšķirtspēja (pēc analoģijas
         skat. Tiesas 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑251/95 SABEL, Recueil, I‑6191. lpp., 24. punkts; 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑39/97 Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 18. punkts, un 1999. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 20. punkts).

      34      Lai pieņemtu, ka atšķirtspēja ir augstāka par parasto tāpēc, ka preču zīme tirgū sabiedrībai ir pazīstama, ir noteikti nepieciešams,
         lai šī preču zīme būtu pazīstama vismaz ievērojamai konkrētās sabiedrības daļai, bez obligātas prasības, lai tai piemistu
         reputācija Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta izpratnē. To, ka preču zīmei ir augsta atšķirtspēja saistībā ar tās pazīstamību,
         nevar konstatēt vispārējā veidā, piemēram, ar noteiktu procentuālu izteiksmi attiecībā uz preču zīmes pazīstamības pakāpi
         konkrētajā sabiedrības daļā (šajā sakarā un pēc analoģijas skat. Tiesas 1999. gada 4. maija spriedumu apvienotajās lietās
         C‑108/97 un C‑109/97 Windsurfing Chiemsee, Recueil, I‑2779. lpp., 52. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 24. punkts). Tomēr ir jāatzīst zināma savstarpēja saistība starp preču zīmes pazīstamību un tās atšķirtspēju tādējādi, ka,
         jo vairāk preču zīme ir pazīstama mērķa sabiedrībai, jo vairāk pastiprinās šīs preču zīmes atšķirtspēja.

      35      Lai pārbaudītu, vai preču zīmei saistībā ar tās pazīstamību piemīt augsta atšķirtspēja, ir jāņem vērā visi uz lietu attiecināmie
         fakti, it īpaši preču zīmes tirgus daļa, šīs preču zīmes izmantošanas intensitāte, ģeogrāfiskā platība un ilgums, uzņēmuma
         šīs preču zīmes popularizēšanai veikto investīciju apjoms, konkrētās sabiedrības daļas proporcija, kura, pateicoties preču
         zīmei, identificē preci vai pakalpojumu kā tādu, ko ražojis vai sniedzis attiecīgais uzņēmums, kā arī Tirdzniecības un rūpniecības
         kameru un citu profesionālo apvienību paziņojumi (pēc analoģijas skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Windsurfing Chiemsee, 51. punkts, un lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 23. punkts, un Tiesas 1999. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑375/97 General Motors, Recueil, I‑5421. lpp., 26. un 27. punkts).

      36      Šajā lietā prasītāja, lai pamatotu savu preču zīmju pazīstamību, iesniedza trīs pierādījumus, proti, 1994. gada cenu sarakstu,
         1997. gada tirgus pētījumu un 1992. gada tirgus pētījumu (skat. 24. punktu iepriekš).

      37      Pirmkārt, attiecībā uz cenu sarakstu ir jāatgādina, ka ar to vien, ka tiek iesniegti katalogi bez norādēm vai pierādījumiem
         attiecībā uz to izplatīšanu sabiedrībai vai to iespējamās izplatīšanas apjomu, nepietiek, lai pierādītu preču zīmes izmantošanu
         [šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 6. oktobra spriedumu lietā T‑356/02 Vitakraft‑Werke Wührmann/ITSB – Kraft (“VITAKRAFT”), Krājums, II‑3445. lpp., 34. punkts]. Jo vairāk, tādējādi nevar pierādīt, cik intensīva ir bijusi šāda izmantošana.
         Šī judikatūra ir piemērojama cenu sarakstam, kura funkciju var pielīdzināt kataloga funkcijai. Līdz ar to ir jānoraida prasītājas
         arguments, saskaņā ar kuru Apelāciju padome kļūdījusies attiecībā uz šī cenu saraksta saturu.

      38      Otrkārt, attiecībā uz 1992. gadā un 1997. gadā veiktajiem tirgus pētījumiem vispirms ir jānorāda, ka agrākajai preču zīmei,
         lai tās atšķirtspēja būtu augstāka saistībā ar tās iespējamo pazīstamību sabiedrībā, katrā ziņā ir jābūt pazīstamai sabiedrībai
         datumā, kurā iesniegts preču zīmes reģistrācijas pieteikums, vai, attiecīgā gadījumā, prioritātes datumā, uz ko atsaucas,
         lai pamatotu šo pieteikumu [šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. decembra spriedumu lietā T‑8/03 El Corte Inglés/ITSB – Pucci (“EMILIO PUCCI”), Krājums, II‑4297. lpp., 71.–73. punkts, apelācijas sūdzība uz šiem punktiem neattiecas]. Tomēr a priori nevar izslēgt, ka pētījumā, kas veikts zināmu laiku pirms vai pēc šī datuma, var būt ietvertas lietderīgas norādes, vienlaikus
         apzinoties, ka tā pierādījumu vērtība var mainīties atkarībā no tā, cik tuvu vai tālu aptvertais periods ir no attiecīgās
         preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma vai prioritātes datuma. Turklāt tā pierādījumu spēks ir atkarīgs
         no aptaujā izmantotās metodes.

      39      Šajā lietā 1997. gada pētījumam, kā to pamatoti norādīja Apelāciju padome, ir vājš pierādījumu spēks tādēļ, ka aptaujātās
         personas neatbildēja spontāni, jo izmantotās anketas viņām norādīja attiecīgo apzīmējumu, kā arī preces. Šo konstatējumu neatspēko
         prasītājas arguments, saskaņā ar kuru, pirmkārt, precizēt attiecīgās preces bija nepieciešams, lai novērstu, ka sabiedrība
         norāda preču zīmes, kas aptver cilvēku patēriņam paredzēto pārtiku, un, otrkārt, aptauja bez jebkādas norādes par attiecīgo
         preču zīmi noderīgus rezultātus sniegtu tikai gadījumos, kad preču zīmēm piemīt izteikta reputācija (“berühmte Marken”) (skat.
         27. punktu iepriekš). Faktiski būtu bijis iespējams aptaujātajām personām norādīt attiecīgās preces, neizdarot atsauci uz
         preču zīmēm “VITAKRAFT” vai arī parādīt viņām sarakstu ar dažādām preču zīmēm, tai skaitā, attiecīgo agrāko apzīmējumu.

      40      Šajos apstākļos Apelāciju padome nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka 1997. gada pētījums pats par sevi nav pietiekams,
         lai pierādītu, ka preču zīmes “VITAKRAFT” ir pazīstamas sabiedrībā. Līdz ar to Pirmās instances tiesai nav jālemj par ITSB
         un personas, kas iestājusies lietā, izvirzīto papildu argumentu, saskaņā ar ko pētījuma pierādošo spēku mazina arī fakts,
         ka tas [pētījums] aptver periodu, kas seko atbilstošajam periodam.

      41      Attiecībā uz 1992. gada pētījumu – to nevar uzreiz izslēgt tikai tādēļ, ka tas galvenokārt skar preču zīmi “VITA” un nevis
         preču zīmes “VITAKRAFT”, jo prasītāja cenšas pierādīt, ka vārds “vita” ir agrāko preču zīmju dominējošais elements tiktāl,
         ciktāl mērķauditorija acumirklī saista vārdu “vita” un preču zīmes “VITAKRAFT”, jo pazīst abus apzīmējumus, un pētījuma jautājums
         tieši skar šo iespējamo saikni.

      42      Tomēr, kā to arī pamatoti konstatējusi Apelāciju padome, 1992. gada pētījuma pierādījumu spēku mazina fakts, ka tas bija veikts
         gandrīz četrus gadus pirms attiecīgās preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datuma. Turklāt, sekojot Apelāciju
         padomei, ir jānorāda, ka to personu, kuras tieši saistīja vārdu “vita” un agrākās preču zīmes, procentuālais īpatsvars nav
         pietiekami augsts, lai pierādītu, ka šīm preču zīmēm vai arī to elementam “vita” piemīt augsta atšķirtspēja saistībā ar to
         pazīstamību sabiedrībā. Faktiski tādēļ, ka jautājumi, ko intervētāji uzdeva patērētājiem, vedināja viņus konstatēt ekonomisko
         saikni starp preču zīmēm “VITAKRAFT” un jebkuru apzīmējumu, kurā ietverts vārds “vita”, aptaujātajiem patērētājiem nevarēja
         ienākt prātā citi elementi, kas ir tuvi vārdam “vita”. Pat šajos apstākļos tikai 33 % no aptaujātajām personām, kam pieder
         mājdzīvnieki, domāja, ka visi apzīmējumi, kurā ietverts elements “vita”, piederēja vienam un tam pašam uzņēmumam. Tikai 25 %
         no aptaujātajām personām, kam pieder mājdzīvnieks, saistīja vārdu “vita” ar preču zīmi vai uzņēmumu ar nosaukumu “VITAKRAFT”.

      43      Turklāt Apelāciju padome pamatoti norādīja, ka patērētāji bija informēti gan par attiecīgajām precēm (dzīvnieku kopšanas līdzekļi),
         gan par attiecīgajām preču zīmēm (“VITA” un “VITAKRAFT”). Ņemot vērā, ka patērētājiem uzdotie jautājumi varēja viņus virzīt
         uz atbildi, kas prasītājai ir labvēlīgāka, Apelāciju padome pamatoti secināja, ka 1992. gada pētījums nebija pietiekams, lai
         konstatētu faktu, ka šīs agrākās preču zīmes bija pazīstamas un, attiecīgi, ka tām vai to elementam “vita” bija augsta atšķirtspēja.

      44      Šo iemeslu dēļ, tā kā prasītāja nebija tiesiski pietiekami pierādījusi, ka agrākajām preču zīmēm piemita augsta atšķirtspēja
         saistībā ar to atpazīstamību sabiedrībā, pamata pirmā sadaļa ir jānoraida kā nepamatota.

      Par pamata otro sadaļu – attiecīgo apzīmējumu līdzības kļūdainu vērtējumu
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      45      Saistībā ar attiecīgo apzīmējumu salīdzinājumu prasītāja pirmām kārtām apstrīd, ka elementam “vita” ir vāja raksturīgā atšķirtspēja,
         pat pieņemot, ka Apelāciju padomei bija pamats uzskatīt, ka mērķauditorija šo vārdu asociē ar vācu vārdu “vital” (vitāls)
         un “Vitalität” (vitalitāte). Pirmkārt, pat ja šo latīņu vārdu, kas nozīmē “dzīve”, nedaudzas personas ar augstu vispārējās
         kultūras līmeni dažkārt izmanto, lai norādītu uz “dzīves gājumu” (vācu valodā – “Lebenslauf”), lielākajai daļai vācu patērētāju
         šī nozīme nav pazīstama. Otrkārt, prasītāja norāda, ka pretēji Apelāciju padomes secinājumiem vācu vārds “vital” un “Vitalität”
         nav aprakstoši attiecībā uz precēm, ko aptver agrākās preču zīmes. Turklāt prasītāja norāda, ka ITSB jau ir atzinis vārda
         “vita” atšķirtspēju, 2002. gada 15. jūlijā publicējot Kopienas vārdiskas preču zīmes “VITA” reģistrācijas pieteikumu attiecībā
         uz precēm, kas ir līdzīgas tām, ko aptver agrākās preču zīmes.

      46      Saistībā ar to, ka agrākās preču zīmes sabiedrībai ir pazīstamas, prasītāja uzskata, ka vārds “vita” ir to dominējošais elements.

      47      Neatkarīgi no tā, kas minēts iepriekš, prasītāja iebilst pret Apelāciju padomes veikto vērtējumu attiecībā uz apzīmējumu līdzību
         vizuālajā, konceptuālajā un fonētiskajā ziņā.

      48      Pirmkārt, attiecībā uz vizuālo līdzību prasītāja vispirms atzīmē, ka patērētājs neveic preču zīmes filoloģisku analīzi. Savukārt,
         tā kā viņa uzmanības līmenis, izvēloties attiecīgās preces, ir salīdzinoši zems, apzīmējumu “VITAKRAFT” un “VITACOAT” pirmās
         daļas identiskums, kā arī burtu “a” un “t” identiskums to otrajā daļā varētu sekmēt to, ka viņš sajauc attiecīgos apzīmējumus.
         Prasītāja tiesas sēdē uzsvēra faktu, ka patērētājs pievērš lielāku uzmanību vārdiska apzīmējuma sākumam, nevis tā beigām.

      49      Otrkārt, attiecībā uz konceptuālo līdzību prasītāja uzskata, ka Apelāciju padome pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka patērētājs
         nekādi nesaistīs angļu vārdu “coat” un norādi uz vācu vārdiem “vital” un “Vitalität” neatkarīgi no tā, vai tam ir zināma angļu
         vārda nozīme. Prasītāja apgalvo, ka daudzi vācu patērētāji zina, ka vārds “coat” vācu valodā nozīmē “Fell” (kažoks), tādējādi
         tie uztvers reģistrācijai pieteiktā apzīmējuma atšķirtspēju. Turklāt tas, kā mērķauditorija uztver vārdu “coat”, nenozīmē,
         ka konfliktējošie apzīmējumi ir konceptuāli atšķirīgi, bet gluži pretēji – izceļ to konceptuālo līdzību.

      50      Tiesas sēdē prasītāja piebilda, ka Pirmās instances tiesas judikatūras izpratnē [2003. gada 14. oktobra spriedums lietā T‑292/01
         Phillips‑Van Heusen/ITSB – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (“BASS”), Recueil, II‑4335. lpp., 54. punkts; 2004. gada 22. jūnija spriedums lietā T‑185/02 Ruiz‑Picasso u.c./ITSB – DaimlerChrysler (“PICARO”), Krājums, II‑1739. lpp., 56. punkts, un 2005. gada 27. oktobra spriedums lietā T‑336/03 Éditions Albert René/ITSB – Orange (“MOBILUX”), Krājums, II‑4667. lpp., 80. punkts, pārsūdzēts apelācijas kārtībā] konceptuālā atšķirība, kas lielā mērā var
         neitralizēt attiecīgo apzīmējumu vizuālās un fonētiskās līdzības, pastāv tikai tad, ja apzīmējumam kopumā ir skaidra un noteikta
         nozīme. Prasītāja uzskata, ka šajā lietā tas tā nav, jo vārdiem “vitakraft” un “vitacoat” nav konkrētas nozīmes ne vācu, ne
         angļu valodā.

      51      Treškārt, attiecībā uz fonētisko līdzību prasītāja vispirms norāda, ka to nevar neitralizēt apzīmējumu šķietamā konceptuālā
         atšķirība, kura šajā lietā nepastāv. Turklāt Apelāciju padomes konstatējums, ka burtu “r” un “f” esamība agrākajās preču zīmēs
         izslēdz fonētisko līdzību, pārkāptu principu, ka sajaukšanas iespējas pastāvēšana ir jāvērtē, pamatojoties uz apzīmējumu līdzības
         elementiem, nevis uz to atšķirībām.

      52      ITSB un persona, kas iestājusies lietā, iebilst pret prasītājas argumentiem.

      –        Pirmās instances tiesas vērtējums
      53      Kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras, attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību sajaukšanas
         iespējas visaptverošam vērtējumam ir jābalstās uz šo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu, it īpaši ņemot vērā to atšķirtspējīgos
         un dominējošus elementus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā BASS, 47. punkts, un tajā minēto judikatūru).

      54      Vispirms, attiecībā uz vārda “vita” atšķirtspējas pakāpi konkrētā sabiedrības daļa, kas ir vācu vidusmēra patērētāji, kuriem
         pieder mājdzīvnieks, vārdu “vita”, kurš vācu valodā kā tāds neeksistē, sapratīs kā norādošu uz tādiem vārdiem kā “vital” (vitāls)
         un “Vitalität” (vitalitāte). Pat ja latīņu izcelsmes vārds vācu valodā runājošam patērētājam būtu mazāk pazīstams nekā spāņu
         patērētājam, vārds “vita” vispārējā veidā norāda uz pozitīvu īpašību, kas piemīt ļoti daudzām dažādām precēm vai pakalpojumiem.
         Faktiski vārds “vita” ir prievārds, kurš tam sekojošajam vārdam, proti, vācu vārdam “Kraft” (spēks, stiprums) piešķir “vitalitātes”
         nozīmi. Attiecīgi šajā lietā sabiedrība to neuztvers kā agrāko apzīmējumu atšķirtspējīgo un dominējošo elementu. Tādēļ ir
         jānoraida prasītājas arguments, ka vārdam “vita” piemīt augsta raksturīga atšķirtspēja. Turklāt, kā tas izriet arī no 33.–44. punkta
         iepriekš, vārds “vita” vēl jo mazāk ir īpaši atšķirtspējīgs tādēļ, ka agrākās preču zīmes ir pazīstamas sabiedrībā, vai saistībā
         ar ekonomisko saikni, ko mērķauditorija konstatētu starp agrākajām preču zīmēm un preču zīmēm “VITA”.

      55      Fakts, ka ITSB ir publicējis Kopienas vārdiskas preču zīmes “VITA” reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz precēm, kas ir līdzīgas
         tām, ko aptver agrākās preču zīmes, neatspēko šo vērtējumu. Faktiski jautājums nav par to, lai vērtētu, vai šim apzīmējumam
         “nav atšķirtspējas” vai arī ka tas ir “izteikti aprakstošs” tādēļ, ka tā reģistrācija tika atteikta saskaņā ar Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunktu. Jautājums ir tikai par to, lai noteiktu, vai vārds “vita” ir agrāko preču zīmju
         dominējošais elements.

      56      Otrkārt, attiecībā uz vizuālo līdzību ir jānorāda, ka attiecīgie apzīmējumi sastāv, pirmkārt, no elementiem “vita” un, otrkārt,
         no vārdiem “kraft” vai “coat”. Turklāt tiem ir kopīga pirmā daļa (“vita”), kā arī pēdējais burts (“t”) un burts (“a”), kas
         atrodas to otrajā daļā. Tāpat, tie ir gandrīz vienāda garuma. Neraugoties uz šiem līdzības elementiem, atšķirības vārdu otrajās
         daļās, proti, elementi “kraft” un “coat”, rada pilnīgi atšķirīgu iespaidu. Līdz ar to Apelāciju padome pamatoti konstatēja,
         ka kopējā vizuālajā iespaidā atšķirības dominē pār to līdzības elementiem.

      57      Fonētiskajā ziņā ir jānorāda, ka vārds “vitakraft” sadalās trīs zilbēs (“vi”, “ta” un “kraft”), ar patskaņu virkni “i‑a‑a”
         un noteiktu fonētisko raksturu, ko izceļ patskaņi “r” un “f”, jo “c” un “t” ir mēmie patskaņi un tie ir īsi. Galvenais uzsvars
         ir uz pirmo zilbi un vieglāks uzsvars – uz pēdējo. Savukārt attiecībā uz reģistrācijai pieteikto apzīmējumu ir jānorāda, ka
         angļu vārdi ir pietiekami izplatīti reklāmās Vācijā, tādējādi daudziem patērētājiem var būt zināmi vismaz angļu valodas izrunas
         noteikumi. Turklāt tie izrunās vārdu “coat” kā vienu skaņu, ļoti līdzīgi kā “co:t”. Savukārt, tā kā vārds “vita” atgādina
         vācu valodas vārdus “vital” un “Vitalität”, patērētāji neaizstās šī vārda vācu izrunu (“vi:ta”) ar angļu izrunu (“vaita”).
         Tādējādi reģistrācijai pieteikto preču zīmi veido trīs zilbes ar patskaņu virkni “i‑a‑o”, tās otrajā daļā ir tikai līdzskaņi
         “k” un “t”, un uzsvars ir uz pirmās zilbes. Vārdu “vitakraft” un “vitacoat” trešo zilbju atšķirīgās izrunas dēļ ir pamats
         secināt – tāpat kā to secināja Apelāciju padome –, ka fonētiskās atšķirības elementi ir nozīmīgi.

      58      Visbeidzot, konceptuālajā ziņā Apelāciju padome pamatoti konstatēja, ka agrākajās preču zīmēs vārdi “vita” asociējas ar vitalitātes
         jēdzienu un “kraft”, kas vācu valodā nozīmē “spēks, stiprums”, vedina patērētājus asociēt vārdu “vitakraft” ar spēju pastiprināt
         vai atgūt veselību un vitalitāti, lai gan vācu valodā tāds vārds nepastāv. Attiecībā uz reģistrācijai pieteikto preču zīmi
         vārdam “coat” vācu valodā nav nozīmes. Ir maz ticams, ka patērētāji saprot angļu vārdu “coat”. Labākajā gadījumā viņi zina,
         ka šis vārds angļu valodā nozīmē “mētelis”. Katrā ziņā, pat ja tie zina visas šīs nozīmes, tik un tā šīs nozīmes skaidri atšķiras
         no vārda “Kraft” nozīmes. Savukārt patērētāju iespējamā izpratne par vārda “coat” nozīmi neliks tiem uztvert vārdu “vita”
         kā reģistrācijai pieteiktās preču zīmes dominējošo elementu, ne arī kā agrāko preču zīmju dominējošo elementu. Vispārējais
         konceptuālais iespaids veidosies no kopuma, kurā prievārds “vita” piešķir tam sekojošajam vārdam “coat” zināmu nozīmi, kas
         saistās ar “vitalitātes” ideju, tādējādi abiem šiem vārdiem veidojot vienību, bez iespējas, ka viens no šiem diviem vārdiem
         var tikt uzskatīts par dominējošo salīdzinājumā ar otru.

      59      Līdz ar to ir jākonstatē, ka pastāv neliela vizuālā līdzība, ko faktiski veido abu apzīmējumu četru sākuma burtu identiskums,
         bet kuru tomēr ievērojami mazina atšķirība starp attiecīgo apzīmējumu otrajām daļām, proti, vārdiem “kraft” un “coat”.

      60      Turklāt pastāv neliela fonētiskā līdzība, ko veido abu sākuma zilbju (“vi‑ta”) identiskums, bet kuru ievērojami mazina fonētiskā
         atšķirība starp vārdu “kraft” (kam raksturīgi patskaņi “a” un līdzskaņi “r” un “f”) un vārdu “coat” (kam raksturīgs patskanis
         “o”).

      61      Visbeidzot, ņemot vērā, ka vārdam “Kraft” ir precīza un vācu patērētājiem acumirklī uztverama nozīme, lai gan vārdam “coat”
         viņu uztverē nebūs nekādas nozīmes vai arī to atpazīs kā angļu vārdu ar atšķirīgu nozīmi, ir jākonstatē konceptuālā atšķirība,
         kas iezīmējas starp apzīmējumiem. Šī konceptuālā atšķirība ir tāda, kas var lielā mērā neitralizēt attiecīgo apzīmējumu nelielās
         vizuālās un fonētiskās līdzības (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā BASS, 54. punkts). Tas, ka konfliktējošajos apzīmējumos ir prievārds “vita”, nespēj grozīt šo vērtējumu, jo to uztvers kā prievārdu,
         tādējādi apzīmējumu radīto kopējo iespaidu konceptuālajā ziņā lielā mērā noteiks apzīmējumu otrā daļa.

      62      Ņemot vērā attiecīgo apzīmējumu konceptuālo atšķirību un vizuālās un fonētiskās atšķirības elementus, ir jāapstiprina Apelāciju
         padomes secinājums, ka apzīmējumiem ir tikai ļoti niecīgas pakāpes līdzība, tādēļ ka konceptuālā atšķirība var lielā mērā
         neitralizēt fonētiskās un vizuālās līdzības elementus.

       Par pamata trešo sadaļu – sajaukšanas iespējas esamību
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      63      Prasītāja uzskata, ka Apelāciju padome, visaptveroši vērtējot sajaukšanas iespēju, pieļāvusi šādas kļūdas.

      64      Pirmkārt, tā neesot ņēmusi vērā agrāko preču zīmju augsto atšķirtspēju saistībā ar to atpazīstamību tirgū. Otrkārt, tā esot
         pārvērtējusi konfliktējošo apzīmējumu līdzības pakāpi. Treškārt, Apelāciju padome neesot piešķīrusi pietiekamu nozīmi ar attiecīgajām
         preču zīmēm aptverto preču identiskumam.

      65      Visbeidzot, prasītāja norāda, ka Vācijas tiesas salīdzināmā lietā principā esot atzinušas sajaukšanas iespējas pastāvēšanu,
         kā tas izrietot no šo tiesu nolēmumiem, kuri pievienoti prasības pieteikumam.

      66      ITSB un persona, kas iestājusies lietā, iebilst pret šiem argumentiem. Turklāt ITSB apgalvo, ka, tā kā Vācijas tiesu nolēmumi
         nav tikuši iesniegti procesā ITSB, šie dokumenti ir jānoraida kā nepieņemami.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      67      Vispirms ir jāatzīmē, kā tas arī izriet no 44.–62. punkta iepriekš, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka,
         pirmkārt, agrākajām preču zīmēm nepiemīt augsta atšķirtspēja tādēļ, ka tās ir pazīstamas sabiedrībā, un, otrkārt, ka attiecīgajiem
         apzīmējumiem ir tikai ļoti neliela līdzība.

      68      Turklāt ir jānorāda, ka Apelāciju padome ir ņēmusi vērā, ka lielākā daļa no attiecīgo preču zīmju aptvertajām precēm ir identiskas.
         Tomēr tā uzskatīja, ka apzīmējumi ir pietiekami atšķirīgi, it īpaši konceptuālajā ziņā, lai izslēgtu sajaukšanas iespējas
         pastāvēšanu pat attiecībā uz identiskām precēm. Pirmās instances tiesa apstiprina šo secinājumu, pat ņemot vērā nelielo uzmanības
         pakāpi, ko veltī, izvēloties attiecīgās preces.

      69      Visbeidzot, saistībā ar Vācijas judikatūru, uz ko norāda prasītāja, vispirms ir jākonstatē, ka atsauce uz Vācijas tiesu spriedumiem
         pirmo reizi tika veikta Pirmās instances tiesā.

      70      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasību celšanas mērķis Pirmās instances tiesā ir Apelāciju padomju lēmumu tiesiskuma kontrole
         Regulas Nr. 40/94 63. panta izpratnē. Tātad fakti, uz ko atsaucas procesā Pirmās instances tiesā, ja tie nav tikuši izvirzīti
         procesos ITSB instancēs, var ietekmēt šāda lēmuma tiesiskumu tikai tad, ja ITSB tie bija jāņem vērā pēc savas iniciatīvas.
         Šajā ziņā no Regulas Nr. 40/94 74. panta 1. punkta beigu daļas, kurā ir paredzēts, ka procesos, kas attiecas uz relatīvu reģistrācijas
         atteikuma pamatojumu, ITSB aprobežojas ar pušu izvirzīto pamatu un prasījumu pārbaudi, izriet, ka tam pēc savas iniciatīvas
         nav jāņem vērā fakti, kurus puses nav izvirzījušas. Tādējādi ar šādiem faktiem nevar apstrīdēt Apelāciju padomes lēmumu tiesiskumu
         [Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. jūlija spriedums lietā T‑115/03 Samar/ITSB – Grotto (“GAS STATION”), Krājums, II‑2939. lpp., 13. punkts].

      71      Ievērojot minēto, ir jāpaskaidro, ka Kopienu tiesību interpretācijas procesā ne lietas dalībniekiem, ne Pirmās instances tiesai
         nevar liegt gūt iedvesmu no tiem elementiem, kas izriet no Kopienu, valsts vai starptautisko tiesu judikatūras. Judikatūra,
         kas minēta 70. punktā iepriekš, neparedz šādu iespēju atsaukties uz valsts tiesu spriedumiem, jo tas nenozīmē, ka Apelāciju
         padomei tiek pārmests, ka tā nav ņēmusi vērā konkrētā valsts tiesas spriedumā norādītos faktiskos apstākļus, bet tai tiek
         pārmests, ka tā ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 normu un, lai pamatotu šo argumentu, ir iespējams atsaukties uz judikatūru.

      72      Šajā lietā tomēr ir jākonstatē, ka Vācijas tiesu spriedumi, uz kuriem atsaucas prasītāja, nav pamats, lai atceltu Apstrīdēto
         lēmumu. Pirmkārt, ar tiem nevar apstrīdēt Apelāciju padomes konstatētos faktus, ne arī pierādīt, ka agrākās preču zīmes tirgū
         bija pazīstamas sabiedrībā vai ka vācu patērētājs saista vārdu “vita” un prasītājas preču zīmes to iemeslu dēļ, kas izklāstīti
         70. punktā iepriekš. Otrkārt, prasītāja neizvirzīja nekādu īpašu, no šiem spriedumiem izrietošu tiesību argumentu, kas ļautu
         tos piemērot, ievērojot apstākļus, kuri norādīti 71. punktā iepriekš.

      73      No iepriekš minētā izriet, ka Apelāciju padome nav pieļāvusi kļūdu, visaptveroši vērtējot sajaukšanas iespēju. Līdz ar to
         pamata trešā sadaļa nav pamatota. Tādējādi ir jānoraida prasītājas izvirzītais vienīgais pamats un attiecīgi prasība ir noraidāma.

       Par personas, kas iestājusies lietā, lūgumu par pieteiktās preču zīmes reģistrāciju
      74      Saistībā ar personas, kas iestājusies lietā, prasījumu trešo daļu ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 63. panta
         6. punktam ITSB veic nepieciešamos pasākumus, lai ievērotu Kopienu tiesas spriedumu. Tādēļ Pirmās instances tiesai nav jāizdod
         rīkojumi ITSB. ITSB ir pienākums izdarīt atbilstošos secinājumus no attiecīgā sprieduma rezolutīvās daļas un motīviem [Pirmās
         instances tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑163/98 Procter & Gamble/ITSB (“BABY‑DRY”), Recueil, II‑2383. lpp., 53. punkts; 2001. gada 31. janvāra spriedums lietā T‑331/99 Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/ITSB (“Giroform”), Recueil, II‑433. lpp., 33. punkts; 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T‑34/00 Eurocool Logistik/ITSB (“EUROCOOL”), Recueil, II‑683. lpp., 12. punkts, un 2002. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑388/00 Institut für Lernsysteme/ITSB – Educational Services (“ELS”), Recueil, II‑4301. lpp., 19. punkts].

      75      Personas, kas iestājusies lietā, lūgums, lai ITSB veiktu reģistrācijas procesu, attiecas uz pasākumu, kas ietver sevī sprieduma
         izpildi un faktiski sakrīt ar prasījumu pirmo daļu, ar kuru lūdz noraidīt prasību. Ja persona, kas iestājusies lietā, turklāt
         vēlējusies lūgt Pirmās instances tiesu, lai tā izdod ITSB rīkojumu veikt pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, šis lūgums ir
         nepieņemams atbilstoši iepriekšējā punktā minētajai pastāvīgajai judikatūrai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      76      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar Reglamenta 136. panta 2. punktu nepieciešamos
         izdevumus, kas lietas dalībniekiem ir radušies, izskatot lietu Apelāciju padomē, uzskata par atlīdzināmiem tiesāšanās izdevumiem.
         Šī minētā norma tomēr paredz gadījumu, kad Apelāciju padomes lēmums tiek atcelts, ieskaitot rezolutīvo daļu attiecībā uz tiesāšanās
         izdevumiem. Savukārt gadījumā, kad apstrīdētais lēmums netiek atcelts pat daļēji, lēmums par tiesāšanās izdevumiem procesā
         ITSB paliek spēkā ar noteikumu par iespējamo apelāciju.

      77      No tā izriet, ka ir jānoraida personas, kas iestājusies lietā, lūgums piespriest prasītājai atlīdzināt izdevumus procesos
         Iebildumu nodaļā un Apelāciju padomē. Attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem procesā Pirmās instances tiesā – tā kā prasītājai
         spriedums nav labvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus atbilstoši atbildētājas un personas, kas iestājusies
         lietā, prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāja sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi)
            un personas, kas iestājusies lietā, tiesāšanās izdevumus, kas radušies procesā Pirmās instances tiesā.

               Pirrung

               Meij

               Pelikánová

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 12. jūlijā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     J. Pirrung

         * Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 28. februāris.#Canadian Solar Emea GmbH u.c. pret Eiropas Savienības Padomi.#Lieta T-162/14.