title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 5.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Kopienu pašu resursi - Nepārbaudītas TIR karnetes - Ievedmuitas nodokļu iekasēšanas procedūras - Neievērošana -Atbilstošo pašu resursu nepārskaitīšana un nokavējuma procentu nesamaksāšana. # Lieta C-312/04.

text:
      Lieta C‑312/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Nīderlandes Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Kopienu pašu resursi – Nepārbaudītas TIR karnetes – Ievedmuitas nodokļu iekasēšanas procedūras – Neievērošana – Atbilstošo pašu resursu nepārskaitīšana un nokavējuma procentu nesamaksāšana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Dalībvalstu pienākums – Eiropas Kopienu pašu resursi
      (Padomes Regulas Nr. 1552/89 3. pants)
      2.        Preču brīva aprite – Kopienas tranzīts – Pārvadājumi, kas veikti, izmantojot TIR karneti
      (Padomes Regulas Nr. 719/91 10. panta 3. punkts; Komisijas Regulas Nr. 1593/91 2. panta 2. punkts)
      3.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis
      (Padomes Regulas Nr. 1552/89 2. un 6. pants)
      1.        Regulas Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK par Kopienu pašu resursu sistēmu, 3. pants, kas attiecas uz dalībvalstu
         pienākumu saglabāt attaisnojošos dokumentus, kuri attiecas uz pašu resursu noteikšanu un nodošanu, neparedz noilguma termiņu
         pašu resursu piedziņai, bet paredz tikai dalībvalstu pienākumu saglabāt šos attaisnojošos dokumentus noteiktajā minimālajā
         termiņā. Vārda “vismaz” lietošana attiecībā uz dokumentu glabāšanas termiņu apstiprina faktu, ka Kopienu likumdevējs nav plānojis
         noteikt noilguma termiņu.

      Līdz ar to prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, kas iesniegta pēc šā termiņa beigām, ir pieņemama.
      (sal. ar 32. punktu)
      2.        No 10. panta Regulā Nr. 719/91 par TIR karnešu un ATA karnešu izmantošanu Kopienā par tranzīta dokumentiem, ko skata kopā
         ar 2. panta 1. punktu Regulā Nr. 1593/91, kas nosaka sīki izstrādātus noteikumus Regulas Nr. 719/91 piemērošanai, un 11. panta
         2. punktu Muitas konvencijā par starptautiskajiem preču pārvadājumiem, izmantojot TIR karneti, izriet, ka tādu muitas parādu
         maksājuma pieprasījums, kas radies šāda pārvadājuma laikā pieļautās vai ar to saistītas nelikumības dēļ, nepabeigtas karnešu
         procedūras gadījumā principā ir jānosūta ne vēlāk kā trīs gadu laikā pēc datuma, kad pieņemta TIR karnete, vai četru gadu
         laikā, ja procedūras pabeigšana panākta krāpnieciski. Saskaņā ar Regulas Nr. 719/91 10. panta 3. punktu un Regulas Nr. 1593/
         91 2. panta 2. punktu šie termiņi ir piemērojami gan turētājam, gan galvotājai apvienībai.

      Tomēr, tā kā Regulas Nr. 1593/91 2. panta 1. punkta mērķis ir nodrošināt vienveidīgu un rūpīgu noteikumu piemērošanu jautājumā
         par muitas parāda piedziņu, lai ātri un efektīvi varētu nodot Kopienu pašu resursus, paziņojums, ko kompetentās iestādes sniedz
         TIR karnetes turētājam un galvotājai apvienībai, par pārkāpumu vai nelikumību ir jānosūta pēc iespējas ātrāk, proti, tiklīdz
         muitas iestādēm kļūst zināms par minēto pārkāpumu vai nelikumību, tādējādi vajadzības gadījumā – pirms maksimālā termiņa,
         kas ir attiecīgi viens un – krāpšanas gadījumā – divi gadi, ko paredz TIR konvencijas 11. panta 1. punkts, beigām. To pašu
         iemeslu dēļ maksājuma pieprasījums šās pašas konvencijas 11. panta 2. punkta izpratnē ir jānosūta, tiklīdz muitas iestādes
         var to izdarīt, tādējādi – vajadzības gadījumā – pirms beidzas divu gadu termiņš kopš paziņošanas par pārkāpumu vai nelikumību
         ieinteresētajām personām.

      (sal. ar 52.–55. punktu)
      3.        Atbilstoši Regulas Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK par Kopienu pašu resursu sistēmu, 2. panta 1. punktam Kopienu
         pašu resursu prasījumi tiek noteikti, “tiklīdz” kompetentās iestādes nosūta parādniekam to informāciju par parāda apmēru,
         kas ir jānosūta, tiklīdz ir zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās administratīvās iestādes var aprēķināt parāda summu,
         ievērojot šajā jomā piemērojamās Kopienu tiesību normas, proti, šajā gadījumā – Regulu Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa
         izveidi, Regulu Nr. 719/91 par TIR karnešu un ATA karnešu izmantošanu Kopienā par tranzīta dokumentiem un Regulu Nr. 1593/91,
         kas nosaka sīki izstrādātus noteikumus Regulas Nr. 719/91 piemērošanai, kā arī Muitas konvenciju par starptautiskajiem preču
         pārvadājumiem, izmantojot TIR karneti. Tādējādi maksājuma prasība, kas nosūtīta, piemērojot TIR konvencijas 11. panta 2. punktu,
         ir jāuzskata par paziņojumu Regulas Nr. 1552/89 2. panta izpratnē.

      Turklāt, piemērojot Regulas Nr. 1552/89 6. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu, dalībvalstīm ir pienākums iegrāmatot parādu,
         kas “noteikts atbilstoši 2. pantam”, vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. dienas, kas seko tam, kurā prasījumi
         tika noteikti, vai nu A kontā, vai, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi, – B kontā.

      Tā rezultātā dalībvalstīm ir jānosaka Kopienu pašu resursu prasījumi, tiklīdz to muitas iestādes var aprēķināt muitas parāda
         apmēru un noteikt parādnieku, un tādējādi atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 6. pantam ierakstīt šos prasījumus kontos.

      (sal. ar 58., 60. un 61. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 5. oktobrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Kopienu pašu resursi – Nepārbaudītas TIR karnetes – Ievedmuitas nodokļu iekasēšanas procedūras – Neievērošana – Atbilstošo pašu resursu nepārskaitīšana un nokavējuma procentu nesamaksāšana
      Lieta C‑312/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2004. gada 23. jūlijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv G. Vilmss [G. Wilms] un A. Veimārs [A. Weimar], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Nīderlandes Karalisti, ko pārstāv H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un J. G. M. van Bakela [J. G. M. van Bakel], pārstāves,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], N. Kolnerika [N. Colneric], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:

      –        līdz 1992. gada 1. janvārim ar pienācīgu rūpību neveicot darbības, kas vajadzīgas, lai ātri noteiktu Kopienu pašu resursu
         prasījumus, noteiktos gadījumos, kad ir aizdomas par nelikumību saistībā ar pārvadājumiem, kas veikti, izmantojot TIR karneti,

      –        no 1992. gada 1. janvāra līdz 1994. gadam (ieskaitot) kavējoties noteikt Kopienu pašu resursu prasījumus un tādējādi novēloti
         tos nododot Komisijai, noteiktos gadījumos, kad ir aizdomas par nelikumību saistībā ar pārvadājumiem, kas veikti, izmantojot
         TIR karneti,

      –        atsakoties maksāt atbilstošos nokavējuma procentus,
      Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 2. panta 1. punkts, 6. panta 2. punkts, 10. panta 1. punkts
         un 11. pants Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK, Euratom) Nr. 1552/89, ar ko īsteno Lēmumu 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 155, 1. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
       TIR konvencija
      2        Muitas konvencija par starptautiskajiem preču pārvadājumiem, izmantojot TIR karneti (turpmāk tekstā – “TIR konvencija”), tika
         parakstīta Ženēvā (Šveice) 1975. gada 14. novembrī. Nīderlandes Karaliste ir šīs konvencijas dalībniece tāpat kā Eiropas Kopiena,
         kas to apstiprināja ar Padomes 1978. gada 25. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2112/78 (OV L 252, 1. lpp.). Šī konvencija attiecībā
         uz Kopienu stājās spēkā 1983. gada 20. jūnijā (OV L 31, 13. lpp.).

      3        TIR konvencija inter alia paredz, ka par precēm, kuras pārvadā saskaņā ar TIR procedūru, muitas iestādēs ceļā nav jāmaksā un jāiesniedz ievedmuitas
         vai izvedmuitas nodokļi un citi maksājumi.

      4        Lai šīs iespējas varētu īstenot, TIR konvencija paredz, ka precēm visā to pārvadājuma laikā jābūt pievienotam vienveidīgam
         dokumentam, TIR karnetei, kas kalpo pārvadājuma likumības kontrolei. Tāpat tā pieprasa, lai saskaņā ar tās 6. panta noteikumiem
         par pārvadājumiem galvotu līgumslēdzēju pušu apstiprinātas apvienības.

      5        TIR konvencijas 6. panta 1. punkts tādējādi paredz:

      “Katra Līgumslēdzēja Puse, ievērojot tās noteiktos nosacījumus un galvojumus, var atļaut iestādēm izdod TIR karnetes vai nu
         tieši, vai ar atbilstošo iestāžu starpniecību un būt galvotājai.”

      6        TIR karnete sastāv no lapu komplekta, kurā ir kupons Nr. 1 un kupons Nr. 2 ar atbilstošiem pasakņiem, uz kuriem norādīta visa
         vajadzīgā informācija. Viens kuponu pāris tiek izmantots katrā šķērsotajā teritorijā. Pārvadājuma sākumā pasaknis Nr. 1 tiek
         iesniegts nosūtītāja muitas iestādē; pārbaude notiek, kad no izvešanas muitas iestādes, kas atrodas tajā pašā muitas teritorijā,
         tiek atdots atpakaļ pasaknis Nr. 2. Šo procedūru atkārto katrā šķērsotajā teritorijā, izmantojot dažādus kuponu pārus, kas
         atrodas vienā un tajā pašā karnetē.

      7        TIR karnetes drukā un izplata Ženēvā izveidotā International Road Transport Union (Starptautiskā Autotransporta savienība; turpmāk tekstā – “IRU”). To izsniegšanu lietotājiem nodrošina katras valsts galvotājas apvienības, ko šim nolūkam ir pilnvarojušas līgumslēdzēju
         pušu pārvaldes iestādes. TIR karneti izsniedz nosūtītājas valsts galvotāja apvienība, un šo galvojumu nodrošina IRU un Šveicē dibināts apdrošinātāju pūls (“pool”).

      8        TIR konvencijas 8. pantā noteikts:

      “1. Galvotāja apvienība uzņemas samaksāt ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus un citus maksājumus, kā arī soda naudu [nokavējuma
         procentus], kas jāmaksā saskaņā ar tās valsts muitas normatīvajiem aktiem, kurā ir atklāts pārkāpums saistībā ar TIR pārvadājumu.
         Tā ir solidāri atbildīga par to, lai personas, kurām iepriekšminētās summas ir jāmaksā, to izdarītu.

      2. Gadījumos, kad Līgumslēdzējas puses likumi un noteikumi neparedz maksāt ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus un citus maksājumus,
         kā noteikts iepriekš 1. pantā [punktā], galvotāja apvienība uzņemas ar tādiem pašiem nosacījumiem samaksāt summu, kas ir līdzvērtīga
         ievedmuitas un izvedmuitas nodokļu un citu maksājumu, kā arī soda naudas [nokavējuma procentu] summai.

      3. Katra Līgumslēdzēja Puse nosaka maksimālo summu par vienu TIR karneti, ko var prasīt no galvotājas apvienības, pamatojoties
         uz iepriekšminēto 1. un 2. punktu.

      4. Galvotājas apvienības atbildība attiecībā pret tās valsts iestādēm, kurā atrodas nosūtītāja muitas iestāde, iestājas brīdī,
         kad muitas iestāde pieņem TIR karneti. Nākamajās valstīs, caur kurām preces ved saskaņā ar TIR procedūru, šī atbildība iestājas
         brīdī, kad preces ieved [..].

      5. Galvotāja apvienība ir atbildīga ne tikai par precēm, kas ir uzskaitītas TIR karnetē, bet arī par precēm, kuras, lai gan
         tur nav uzskaitītas, drīkst būt autotransporta līdzekļa aizzīmogotajā daļā vai aizzīmogotā konteinerā. Uz citām precēm tas
         neattiecas.

      6. Lai noteiktu šā panta 1. un 2. punktā minētos nodokļus un citus maksājumus, ziņas par precēm, kas ir ierakstītas TIR karnetē,
         uzskata par pareizām, ja nav pierādījumu par pretējo.

      7. Ja ir jāmaksā šā panta 1. un 2. punktā minētās summas, kompetentās iestādes pirms prasības iesniegšanas pret galvotāju
         apvienību pēc iespējas liek maksājumu izdarīt personai vai personām, kas ir tieši atbildīgas.”

      9        Saskaņā ar TIR konvencijas 11. pantu:

      “1. Ja TIR karnetes procedūra nav pabeigta vai ir pabeigta ar nosacījumiem, kompetentās iestādes nav tiesīgas likt galvotājām
         apvienībām maksāt 8. panta 1. un 2. punktā minētās summas, izņemot gadījumus, kad viena gada laikā no TIR karnetes apstiprināšanas
         dienas tās ir rakstiski paziņojušas iestādei par nepabeigšanu vai pabeigšanu ar nosacījumiem. To pašu noteikumu piemēro, ja
         pabeigšanas sertifikāts ir iegūts nelikumīgi vai ar krāpšanu, tikai tad termiņš ir divi gadi.

      2. Prasību samaksāt 8. panta 1. un 2. punktā minētās summas galvotājai apvienībai iesniedz ne ātrāk kā 3 mēnešus pēc dienas,
         kurā iestāde informēta, ka karnetes procedūra nav pabeigta vai ir pabeigta ar nosacījumiem, vai ka pabeigšanas sertifikāts
         ir iegūts nelikumīgi vai ar krāpšanu, un ne vēlāk kā divus gadus pēc šās dienas. Tomēr gadījumos, par kuriem iepriekšminēto
         divu gadu laikā ir iesākta tiesvedība, visas maksājumu prasības jāiesniedz viena gada laikā no dienas, kad stājas spēkā tiesas
         spriedums.

      3. Galvotājai apvienībai trīs mēnešu laikā no dienas, kad pret to ir iesniegta maksājuma prasība, jāsamaksā prasītās summas.
         Samaksātās summas iestādei atmaksā, ja divu gadu laikā no dienas, kurā iesniegta maksājuma prasība, muitas iestādes konstatē,
         ka saistībā ar attiecīgo pārvadājumu pārkāpuma nav bijis.”

       Kopienu tiesiskais regulējums muitas jomā
      10      10. pants Padomes 1991. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 719/91 par TIR karnešu un ATA karnešu izmantošanu Kopienā par tranzīta
         dokumentiem (OV L 78, 6. lpp.), kas bija piemērojama no 1992. gada 1. janvāra līdz 1993. gada 31. decembrim, nosaka:

      “1. Šis pants ir piemērojams, neskarot TIR konvencijas un ATA konvencijas speciālās tiesību normas, kas attiecas uz galvotāju
         apvienību atbildību TIR karnetes vai ATA karnetes lietošanas laikā.

      2. Ja tiek konstatēts, ka pārvadājuma, kas veikts, izmantojot TIR karneti, vai pārvadājuma, kas veikts, izmantojot ATA karneti,
         laikā vai saistībā ar to noteiktā dalībvalstī ir izdarīts pārkāpums vai nelikumība, muitas nodevu un citu iespējami vajadzīgo
         maksājumu piedziņa notiek šajā dalībvalstī atbilstoši Kopienu vai valsts tiesību normām, neskarot kriminālprocesuālās darbības.

      3. Ja nav iespējams noteikt teritoriju, kurā ir izdarīts pārkāpums vai nelikumība, tiek pieņemts, ka tas ir izdarīts dalībvalstī,
         kurā tas ir konstatēts, ja vien paredzētajā termiņā kompetentajām iestādēm netiek iesniegti pierādījumi par darījuma likumību
         vai vietu, kurā faktiski ir izdarīts pārkāpums vai nelikumība.

      [..]” [neoficiāls tulkojums]
      11      Atbilstoši 2. pantam Komisijas 1991. gada 12. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1593/91, kas nosaka sīki izstrādātus noteikumus Regulas
         Nr. 719/91 piemērošanai (OV L 148, 11. lpp.), kas arī bija piemērojama no 1992. gada 1. janvāra līdz 1993. gada 31. decembrim:

      “1.      Ja tiek konstatēts, ka pārvadājuma, kas veikts, izmantojot TIR karneti, vai pārvadājuma, kas veikts, izmantojot ATA karneti,
         laikā vai saistībā ar to ir izdarīts pārkāpums vai nelikumība, kompetentās iestādes par to paziņo TIR karnetes vai ATA karnetes
         turētājam un galvotājai apvienībai termiņā, kas noteikts attiecīgi TIR konvencijas 11. panta 1. punktā vai ATA konvencijas
         6. panta 4. punktā.

      2.      Pierādījums par pārvadājuma, kas veikts, izmantojot TIR karneti vai ATA karneti, likumību Regulas (EEK) Nr. 719/91 10. panta
         3. punkta pirmās daļas izpratnē ir jāiesniedz termiņā, ko paredz attiecīgi TIR konvencijas 11. panta 2. punkts vai ATA konvencijas
         7. panta 1. un 2. punkts.

      [..]”
      12      Regulas Nr. 719/91 10. panta 1. un 2. punkts un Regulas Nr. 1593/91 2. panta 1. un 2. punkts tika aizstāti, sākot ar 1994. gada
         1. janvāri, attiecīgi ar 454. panta 1. un 2. punktu un 455. panta 1. un 2. punktu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK)
         Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV
         L 253, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”), ar gandrīz identisku saturu.

      13      Atbilstoši Īstenošanas regulas 457. panta noteikumiem:

      “Piemērojot TIR konvencijas 8. panta 4. punktu gadījumos, kad sūtījumu ieved Kopienas muitas teritorijā vai to uzsāk nosūtītājā
         muitas iestādē, kura atrodas Kopienas muitas teritorijā, galvotāja apvienība kļūst vai ir atbildīga muitas dienestiem katrā
         dalībvalstī, kuras teritorijā TIR sūtījumu ieved, līdz vietai, kurā sūtījumu no Kopienas muitas teritorijas izved, vai līdz
         galamērķa muitas iestādei minētajā teritorijā.”

       Kopienu pašu resursu sistēma
      14      Regulas Nr. 1552/89 2. pants, kas ietverts I sadaļā ar nosaukumu “Vispārīgie noteikumi”, ir noteikts:

      “1. Lai piemērotu šo regulu, Kopienu pašu resursu prasījumi, kas paredzēti Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, tiek noteikti, tiklīdz dalībvalsts kompetentais dienests parādniekam paziņo parāda
         summu. Paziņojums tiek sniegts, tiklīdz kļūst zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās pārvaldes iestādes var aprēķināt prasījuma
         summu, ievērojot visus Kopienu noteikumus, kas piemērojami šajā jautājumā.

      [..]” [neoficiāls tulkojums]
      15      Regulas Nr. 1552/89 3. panta pirmā un otrā daļa, kas ietvertas tajā pašā I sadaļā, nosaka:

      “Dalībvalstis veic visus lietderīgos pasākumus, lai attaisnojošie dokumenti, kas attiecas uz pašu resursu noteikšanu un nodošanu,
         tiktu saglabāti vismaz trīs kalendāros gadus, sākot ar tā gada beigām, uz kuru attiecas šie attaisnojošie dokumenti.

      Gadījumā, ja attaisnojošo dokumentu, kas attiecas uz noteikšanu, pārbaudes, ko valsts pārvalde veic viena vai ar Komisiju,
         rezultātā rodas vajadzība šo noteikšanu labot, minētie attaisnojošie dokumenti tiek saglabāti ilgāku laiku nekā 1. daļā paredzētais
         termiņš – uz laiku, kas ļauj veikt tās labojumu un kontroli.” [neoficiāls tulkojums]

      16      Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 6. panta 1. punktu un 2. punkta a) un b) apakšpunktu, kas ietverti II sadaļā ar nosaukumu “Pašu
         resursu konti”:

      “1. Pašu resursu kontus pārzina dalībvalsts kase vai dalībvalsts norīkota iestāde, un tos sadala pa kontiem pēc resursu veida.
      2.      a)     Prasījumus, kas noteikti saskaņā ar 2. pantu, ievērojot šā punkta b) apakšpunktu, ieraksta kontos [ko bieži sauc par “A kontiem”]
         vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. datuma, kas seko tam mēnesim, kurā prasījumi noteikti.

               b)     Noteiktos prasījumus, kas nav ierakstīti šā punkta a) apakšpunktā minētajos kontos tādēļ, ka attiecīgās summas vēl nav piedzītas
         un nav nekāda nodrošinājuma, a) apakšpunktā noteiktajā termiņā ieraksta atsevišķos kontos [ko bieži sauc par “B kontiem”].
         Dalībvalstis var rīkoties tāpat, ja noteiktie prasījumi ar nodrošinājumu ir apstrīdēti un pēc radušos strīdu izšķiršanas var
         tikt mainīti.”

      17      Regulas Nr. 1552/89 9. pants, kas ietverts III sadaļā ar nosaukumu “Pašu resursu nodošana”, nosaka:

      “1. Saskaņā ar 10. pantā paredzēto kārtību dalībvalsts pašu resursus ieraksta kredītā kontā, ko Komisijas vārdā atver dalībvalsts
         kasē vai iestādē, ko tā norīkojusi.

      Šo kontu apkalpo par brīvu.
      2. Komisija kredītā ierakstītās summas konvertē un ieraksta savos kontos [..].”
      18      Saskaņā ar Regulas Nr. 1552/89 10. panta 1. punktu, kas ietverts tajā pašā III sadaļā:

      “Pēc tam, kad, piemērojot attiecīgā Lēmuma 88/376/EEK, Euratom 2. panta 3. punktu, kā iekasēšanas izmaksas atskaitīti 10 %, šā lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minēto pašu
         resursu ierakstīšanu izdara ne vēlāk kā pirmajā darba dienā pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā saskaņā
         ar šīs regulas 2. pantu noteikts prasījums.

      Tomēr saskaņā ar 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu B kontos uzrādītie prasījumi ierakstāmi ne vēlāk kā pirmajā darba dienā
         pēc 19. datuma, kas ir otrajā mēnesī pēc mēneša, kurā prasījums piedzīts.”

      19      Atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 11. pantam, kas ietverts minētajā III sadaļā:

      “Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru
         likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, kuru attiecīgās dalībvalstis valūtas tirgū piemēro valsts
         īstermiņa kredīta operācijām, brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem.
         Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam.”

       Pirmstiesas procedūra
      20      Atbilstoši Komisijas teiktajam tās pārbaudes laikā, ko 1997. gada 2. oktobrī veica tās pārstāvji Roterdamas Muitas pārvaldē
         (Nīderlande), tika atklāts kavējums pašu resursu noteikšanā muitas tiesībās. Šie atklājumi attiecās uz nepārbaudītām TIR karnetēm,
         kuras pieņemtas no 1991. līdz 1993. gadam un par kurām Nīderlandes iestādes novēloti nosūtījušas maksājuma paziņojumus, jo
         15 gadījumos tika konstatēts, ka minētie maksājuma paziņojumi tikuši nosūtīti vidēji tikai divus ar pusi gadus pēc šo karnešu
         pieņemšanas, kaut arī iestādes bija konstatējušas, ka minēto karnešu pasaknis Nr. 2 nav ticis atdots atpakaļ nosūtītājā muitas
         iestādē.

      21      1997. gada 18. decembra vēstulē Komisija informēja Nīderlandes Karalisti par saviem secinājumiem, pēc tam, 1998. gada 9. marta
         un 2000. gada 6. janvāra vēstulēs tā lūdza šai dalībvalstij atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 11. pantam pārskaitīt summu NLG 267 682,43
         apmērā kā nokavējuma procentus. Komisija apgalvoja, ka, lai aprēķinātu šos nokavējuma procentus, tā pamatojās uz maksimālo
         piecpadsmit mēnešu termiņu, sākot ar attiecīgo dokumentu apstiprināšanas dienu, lai parādniekam paziņotu par tā tiesībām;
         šis termiņš izriet no Īstenošanas regulas 455. panta un TIR konvencijas 11. panta.

      22      Savās 1998. gada 15. aprīļa un 2000. gada 7. marta atbildēs Nīderlandes iestādes noraidīja nokavējuma procentu maksājuma prasību,
         jo šī prasība nebija juridiski pamatota un turklāt atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 3. panta pirmajai daļai minētā prasība bija
         paredzēta dažiem to attiecīgo lietu materiāliem, no kurām viena attiecās uz 1986. gadu.

      23      Par iespējamo kavējumu, ko atklājuši Komisijas pārstāvji, Nīderlandes iestādes apgalvo, ka neviens juridisks pamats neļauj
         veikt piedziņu no TIR dokumenta turētāja, ja izmeklēšanas process nav pabeigts. Tādējādi parāda summas var iegrāmatot tikai
         pēc šā izmeklēšanas procesa beigām. Tādēļ trīs mēnešu termiņa, ko paredz TIR konvencijas 11. panta 2. punkts, pārsniegšana,
         gaidot izmeklēšanas rezultātus, pēc šo iestāžu domām, nevarētu tikt uzskatīta par novēlotu iegrāmatošanu, kas radītu pamatu
         nokavējuma procentu pieprasīšanai.

      24      Nepiekrītot Nīderlandes iestāžu argumentācijai, Komisija 2002. gada 18. oktobrī nosūtīja brīdinājuma vēstuli Nīderlandes Karalistei.
         Šajā vēstulē tā izklāsta savu analīzi, pamatojoties uz Kopienu tiesību normām, kas bija piemērojamas no 1991. gada līdz 1993. gadam,
         par kavējumiem pašu resursu nodošanā pēc ilgstošas pasivitātes no Nīderlandes administrācijas puses attiecībā uz TIR pārvadājumiem,
         par kuriem ir šis process. Ņemot vērā grūtības noteikt konkrētu datumu attiecībā uz nokavējuma procentiem, kas saistīti ar
         TIR pārvadājumiem, kuri notikuši pirms 1992. gada, Komisija uzskata, ka nokavējuma procenti nav jāmaksā par šo periodu, jo
         nepastāv obligāts termiņš attiecīgo prasījumu piedziņai, bet ka Nīderlandes iestādes tomēr nav darījušas vajadzīgo, lai aizsargātu
         Kopienu finanšu intereses. Par TIR pārvadājumiem, kas notikuši kopš 1992. gada 1. janvāra, Komisija lūdz Nīderlandes iestādēm
         atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 11. pantam nekavējoties pārskaitīt nokavējuma procentus EUR 110 239,17 apmērā.

      25      Savā 2002. gada 19. decembra atbildē Nīderlandes iestādes ir saglabājušas savu viedokli.

      26      2003. gada 11. jūlijā Komisija nosūtīja argumentētu atzinumu, kurā tā pārņēma argumentāciju, kas izklāstīta brīdinājuma vēstulē.
         Nīderlandes Karaliste tika aicināta veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu argumentētā atzinuma prasības divu mēnešu laikā
         no tā saņemšanas brīža. Šīs dalībvalsts valdība atbildēja uz brīdinājuma vēstuli ar 2003. gada 10. septembra vēstuli, kurā
         tā ietvēra iepriekš izklāstītos argumentus.

      27      Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      28      Nīderlandes valdība apgalvo, ka prasība nav pieņemama. Rīcība ir paredzēta Regulas Nr. 1552/89 3. pantā, kas nosaka – dalībvalstīm
         ir jāsaglabā attaisnojošie dokumenti vismaz trīs kalendāros gadus, sākot ar tā gada beigām, uz kuru tie attiecas. No tā izriet,
         ka Komisija pati nosaka termiņu rīcībai vai prasības celšanai pret dalībvalsti, ņemot vērā to, ka pretējā gadījumā šai dalībvalstij
         nebūtu nekādu aizstāvības līdzekļu. Šajā gadījumā, tā kā nav juridiska pamatojuma tā termiņa pagarināšanai, kas ir paredzēts
         tikai gadījumam, ja Komisijas kontroles, kas tiek veikta tajā pašā termiņā, rezultātā tiktu veikti labojumi, Nīderlandes iestādēm
         vēlākais tikai līdz 1997. gada beigām ir jāsaglabā attaisnojošie dokumenti, kas attiecas uz periodiem, uz kuriem attiecas
         šis process. Tas apstāklis, ka Nīderlandes iestādes vēl nav iznīcinājušas dokumentus, nemaina to, ka ir piemērojams noilguma
         termiņš.

      29      Turklāt Komisijas prasība katrā ziņā nav pieņemama attiecībā uz periodu līdz 1992. gada 1. janvārim, jo tai nav nekādu interešu
         celt prasību attiecībā uz šo periodu. Apgalvojot, ka nekādi nokavējuma procenti nav jāmaksā par šo periodu, Komisija centās
         panākt, lai Tiesa atzītu, ka Nīderlandes iestādes ir novēloti noteikušas un pārskaitījušas attiecīgos pašu resursus. Šāda
         prasība ir jāuzskata par nepieņemamu, jo pieņemamais lēmums nevar grozīt Nīderlandes Karalistes tiesisko stāvokli.

      30      Atbildot uz pirmo nepieņemamības pamatu, Komisija apgalvo, ka Regulas Nr. 1552/89 3. panta vienīgais mērķis ir obligāta attaisnojošo
         dokumentu saglabāšana “vismaz” trīs gadus, tajā nav noteikts neviens noilguma termiņš pašu resursu piedziņai. Pat ja varētu
         pieņemt, ka minētais 3. pants ir interpretējams kā tāds, kas nosaka noilguma termiņu, šajā gadījumā tas nav pārsniegts, jo
         Nīderlandes iestādes šajā termiņā ir informētas par notikušo kavējumu. Šo informāciju Nīderlandes iestādēm sniegusi Komisija
         1997. gada 18. decembra vēstulē, kaut arī nokavējuma procentu maksājuma prasība, ko nosūtīja Komisija, attiecās uz TIR karnetēm,
         kuras izdotas 1993. gadā un attiecībā uz kurām veikta noteikšana un nodošana 1994. un 1995. gada laikā. Saskaņā ar Regulas
         Nr. 1552/89 3. pantu attaisnojošie dokumenti, kas attiecas uz pašu resursiem, kuri noteikti 1994. un 1995. gadā, tādējādi
         bija jāsaglabā attiecīgi līdz 1997. un 1998. gada beigām. Turklāt termiņš, kas paredzēts šajā pašā 3. pantā, var tikt pagarināts,
         ja attiecīgajos noteiktajos pašu resursos ir jāveic labojumi. Līdz ar to, tā kā Komisijas veiktās kontroles rezultātā noskaidrots,
         ka šādi labojumi ir vajadzīgi, nerodas jautājums par noilgumu.

      31      Par otro nepieņemamības pamatu Komisijai ir viedoklis, ka EKL 226. pantā paredzētās pārkāpumu procedūras īpatnība ļauj precīzi
         konstatēt, ka dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, kas turklāt neietekmē tās tiesisko stāvokli.

       Tiesas vērtējums
      32      Par pirmo nepieņemamības pamatu ir jāatzīmē, ka pretēji Nīderlandes valdības apgalvojumam Regulas Nr. 1552/89 3. pants neparedz
         noilguma termiņu pašu resursu piedziņai. Šī tiesību norma paredz tikai dalībvalstu pienākumu saglabāt attaisnojošos dokumentus,
         kuri attiecas uz pašu resursu noteikšanu un nodošanu noteiktajā minimālajā termiņā, kas vajadzības gadījumā var tikt pagarināts
         uz laiku, kurš ļauj veikt labojumus un kontroli valsts iestāžu kontroles laikā, ko tās veic pašas vai kopā ar Komisiju, ja
         tiek atklāts, ka ir vajadzība veikt šādus labojumus. Vārda “vismaz” lietošana attiecībā uz trīs gadu dokumentu glabāšanas
         termiņu apstiprina faktu, ka Kopienu likumdevējs nav plānojis noteikt noilguma termiņu.

      33      Turklāt netiek apstrīdēts, ka Nīderlandes iestādes nav iznīcinājušas dokumentus, kas attiecas uz tām darbībām, kuras skar
         šis process, tādēļ Nīderlandes Karaliste nevar apgalvot, ka ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību.

      34      Līdz ar to šis pamats ir jānoraida.

      35      Par otro nepieņemamības pamatu, kas saistīts ar interešu trūkumu par pienākumu neizpildes atzīšanu attiecībā uz laikposmu
         pirms 1992. gada 1. janvāra, jo nav nokavējuma procentu maksājuma prasības, pietiek atgādināt, ka Kopienu tiesību normās noteikto
         pienākumu neizpilde vien ir atzīstama par pienākumu neizpildi (skat. it īpaši 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑363/00
         Komisija/Itālija, Recueil, I‑5767. lpp., 47. punkts).

      36      Tā kā šis pamats arī nav pamatots, tas ir jānoraida un jāatzīst, ka prasība ir pilnībā pieņemama.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      37      Komisija uzskata, ka dalībvalstīm ir rūpīgi jāveic Kopienu pašu resursu piedziņa, lai pēc iespējas ātrāk tos nodotu. TIR konvencijas
         īstenošanas ietvaros tas nozīmē, ka dalībvalstij ir pēc iespējas ātrāk pēc TIR karnetes pieņemšanas jānosaka, vai ir notikusi
         nelikumība saistībā ar pārvadājumu, uz ko attiecas šī karnete. Ja tas tā ir, šai dalībvalstij ir jāinformē lietotājs un pēc
         tā termiņa beigām, kura laikā var iesniegt pierādījumus, ka pārvadājums ir veikts likumīgi vai ka pārkāpums ir noticis citur,
         dalībvalstij ir jāpiedzen attiecīgais nodokļu parāds.

      38      Komisija atzīmē, ka šajā tiesvedībā tā nodala periodu pirms 1992. gada 1. janvāra un periodu no šā datuma līdz 1994. gadam,
         ņemot vērā, ka visā paredzētajā periodā ir piemērojams TIR konvencijas 11. pants. Par periodu pirms 1992. gada 1. janvāra
         tā neliek Nīderlandes valdībai pārskaitīt nokavējuma procentus. Pēc Komisijas domām, līdz šim datumam bija piemērojams tikai
         TIR konvencijas 11. pants un nebija iespējams norādīt konkrētu datumu, kurā kompetentajām iestādēm bija bijis jāveic piedziņa,
         ciktāl TIR konvencija, kas neattiecas uz sistēmas lietotājiem, bet gan uz galvotājām apvienībām, neparedz ne termiņu ziņošanai
         par nelikumību sistēmas lietotājam, ne arī termiņu, kurā tas varētu iesniegt pierādījumus, ka pārkāpums ir izdarīts citur
         vai ka tas netika izdarīts. Tomēr Nīderlandes iestādes nav pievērsušas vajadzīgo uzmanību Kopienu finanšu interešu aizsardzībai.
         Dalībvalstīm ir rūpīgi jānorāda darbības, kas vajadzīgas, lai veiktu ātru Kopienu pašu resursu piedziņu. Ja to dienu laikā,
         kas seko tranzīta pārvadājuma paredzētajām beigām, attiecīgās karnetes pieņemšanas iestādē nenokļūst ne TIR karnetes pasaknis
         Nr. 2, ne arī kāds cits dokuments, attiecīgajām iestādēm saprātīgā laikā jāveic atbilstoši pasākumi, lai aizsargātu Kopienu
         finanšu intereses. Gadījumos, uz kuriem attiecas šis process, maksājuma paziņojums ir jānosūta pēc perioda no diviem gadiem
         un četriem mēnešiem līdz diviem gadiem un desmit mēnešiem, sākot ar TIR karnetes pieņemšanas brīdi. Šāds termiņš nav uzskatāms
         par saderīgu ar vajadzīgo rūpību.

      39      Turpretī attiecībā uz periodu no 1992. gada 1. janvāra līdz 1993. gada 31. decembrim Komisija uzskata, ka Regulas Nr. 719/91
         10. pants un Regulas Nr. 1593/91 2. pants, aplūkojot tos kopā ar TIR konvencijas 11. pantu, paredz īpašus termiņus, kādos
         dalībvalstij jāveic vajadzīgie pasākumi, lai konstatētu pārkāpumus. Par tāda “nosakāmā termiņa” atskaites punktu un piemērojamību,
         kura laikā par darījuma likumību vai vietu, kur izdarīts pārkāpums vai nelikumība, var tikt iesniegti pierādījumi atbilstoši
         Regulas Nr. 719/91 10. panta 3. punktam, var spriest no Regulas Nr. 1593/91 2. panta, ko aplūko kopā ar TIR konvencijas 11. pantu.

      40      Pēc Komisijas domām, no šīm tiesību normām izriet, ka, ja nosūtītāja muitas iestāde nesaņem paredzētajā termiņā (kas argumentētajā
         atzinumā noteikts lielākais viena mēneša apmērā) TIR karnetes pasakni Nr. 2 vai jebkuru citu nosūtītājas iestādes dokumentu,
         tai ir jāinformē par to sistēmas lietotājs un galvotāja apvienība viena gada laikā, sākot ar minētās karnetes pieņemšanas
         brīdi, vai divu gadu laikā – gadījumā, ja TIR karnetes pabeigšana tikusi iegūta nelikumīgi vai krāpnieciski. Ieinteresētajai
         personai ir trīs mēneši, lai iesniegtu pierādījumus par nelikumības neesamību vai par vietu, kur nelikumība patiesībā tikusi
         izdarīta. Pierādījumu trūkuma gadījumā tiek uzskatīts, ka nelikumība notikusi tajā dalībvalstī, kurā atrodas nosūtītāja iestāde,
         un šai valstij ir jāveic muitas parāda piedziņa.

      41      Atbilstoši Komisijas teiktajam dalībvalstīm piešķirtajai izvēles iespējai neveikt piedziņu pēc iespējas agrākajā datumā, ko
         paredz TIR konvencijas 11. panta 2. punkts, bet vēlākajā datumā – pirms minētajā tiesību normā paredzētā maksimālā divu gadu
         termiņa beigām, ir nozīme tikai saistībā ar šās valsts un parādnieka attiecībām. Pašu resursu sistēmas ietvaros parādniekam
         ir jāpaziņo, tiklīdz tas kļūst zināms un tiklīdz ir noteikts parāda apmērs, kas ir brīdis, kad attiecīgās iestādes atbilstoši
         piemērojamajiem Kopienu tiesību aktiem var veikt piedziņu. Kopienu likumdevējs acīmredzami ir vēlējies radīt sistēmu, kas
         ļautu iesniegt juridiskus pierādījumus par TIR pārvadājuma nelikumību, tiklīdz tiek atklāta pirmā norāde par tās pastāvēšanu.

      42      Komisija piebilst, ka atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punktam attiecīgie Kopienu pašu resursu prasījumi tiek noteikti,
         tiklīdz dalībvalsts kompetentās iestādes paziņo parādniekam parāda summu. Šī paziņošana notiek, tiklīdz ir zināms parādnieks
         un tiklīdz kompetentās administratīvās iestādes var aprēķināt parāda apmēru, ievērojot visas Kopienu tiesību normas, kas piemērojamas
         šajā gadījumā. Tā kā no iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka kompetentās iestādes var veikt piedziņu ne vēlāk kā vienu gadu
         un trīs mēnešus pēc TIR karnetes pieņemšanas un ka parādnieks un nodokļu parāda apmērs arī ir jāuzskata par zināmiem vēlākais
         pēc šā termiņa beigām, Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punktā paredzētais paziņojums ir jānosūta vēlākais 15 mēnešu laikā
         pēc minētās karnetes pieņemšanas. Tiklīdz beidzas šis termiņš, ir uzskatāms, ka Kopienu prasījumi uz attiecīgajiem pašu resursiem
         ir noteikti.

      43      Atbilstoši Komisijas teiktajam dalībvalstis kreditē noteiktos prasījumus vispārīgajā Komisijas kontā ne vēlāk kā pirmajā darba
         dienā pēc tā otrā mēneša 19. dienas, kas seko tam, kurā prasījumi tika noteikti atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punktam,
         ja – kā šajā gadījumā – attiecīgajai dalībvalstij nav atsevišķa konta (B konts) tās pašas regulas 6. panta 2. punkta b) apakšpunkta
         izpratnē. Pašu resursi ir jāiegrāmato vēlākais tajā pašā darba dienā (Regulas Nr. 1552/89 10. pants), tādēļ šajā gadījumā
         ir jāmaksā arī nokavējuma procenti atbilstoši šās regulas 11. pantam, jo Nīderlandes iestādes novēloti nodevušas Komisijai
         attiecīgos pašu resursus, ciktāl tās veikušas piedziņu vidēji tikai vienu gadu pēc maksimālā 15 mēnešu termiņa beigām.

      44      Nīderlandes valdība atzīmē, ka attiecībā uz periodu līdz 1992. gadam bija piemērojams tikai TIR konvencijas 11. pants un šajā
         tiesību normā nav nekāda termiņa dalībvalstīm muitas parāda piedziņai. Komisija nav precizējusi, ko tā saprot ar terminu “rūpība”,
         nav arī konkrēti norādījusi vai pierādījusi pienākumu iespējamo neizpildi. Turklāt piedziņai nav juridiska pamata tik ilgi,
         kamēr nav beidzies izmeklēšanas process, kas ļautu secināt, ka ir izdarīts pārkāpums vai nelikumība. Dažos gadījumos varētu
         likumīgi paiet vairāk nekā divi gadi no TIR karnetes pieņemšanas brīža līdz maksājuma paziņojuma nosūtīšanas brīdim.

      45      Par periodu no 1992. gada 1. janvāra līdz 1993. gada 31. decembrim minētā valdība apgalvo, ka termiņi, kas, pēc Komisijas
         domām, bija piemērojami, ne tikai ir paredzēti muitas iestāžu attiecību ar tiesājamajiem, nevis ar minēto iestādi reglamentēšanai,
         bet arī praktiski nav ievērojami. Kā paredz Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punkts, dalībvalsts iestādēm nav jāiegrāmato parāda
         summas un jāveic attiecīgā nodokļu parāda piedziņa pirms izmeklēšanas procesa noslēguma (t.i., a posteriori piedziņas procedūrai). Līdz šim brīdim attiecīgā dalībvalsts nevar konstatēt nelikumību, tās izdarīšanas vietu, muitas parāda
         rašanos, kompetento valsti un nodokļu parāda apmēru. Tas vien, ka ir saņemts TIR karnetes pasaknis Nr. 2, lielākais varētu
         norādīt uz iespējamo nelikumību, kaut arī kompetence veikt piedziņu rodas tikai tad, ja ir noskaidrota nelikumība un vieta,
         kur tā notikusi.

      46      Turklāt atbilstoši Nīderlandes iestāžu teiktajam Regulas Nr. 1593/91 2. panta l. punkts, ko aplūko kopā ar TIR konvencijas
         11. panta 2. punktu, norāda, ka TIR karnetes turētāja rīcībā ir jābūt no trīs mēnešiem līdz pat diviem gadiem, lai iesniegtu
         pierādījumus par veiktā pārvadājuma likumību. Komisija kļūdaini mainījusi minimālo termiņu, ko paredz TIR konvencijas 11. panta
         2. punkts, pret maksimālo termiņu. Ne tikai turētājam bija jābūt iespējai iesniegt nepieciešamos pierādījumus, bet arī attiecīgajai
         dalībvalstij bija jābūt pietiekamam laikam, lai izvērtētu tādējādi iesniegto pierādījumu efektivitāti.

      47      Gadījumam, ja Komisijas apgalvojums apstiprinātos, Nīderlandes valdība vēlas uzsvērt ārkārtas apstākļus, kādos noritēja attiecīgais
         periods, proti, grūtības, kas bija saistītas ar pareizu TIR sistēmas piemērošanu.

      48      Par Regulas Nr. 1552/89 10. un 11. panta interpretāciju minētā valdība apgalvo, ka pēc definīcijas ne visi dati ir zināmi
         trīs mēnešu termiņa beigās, tādēļ nav jāveic grāmatojums, sākot ar šo brīdi. Līdz ar to nav arī pienākuma nosūtīt parādniekam
         paziņojumu. Šī valdība secina, ka nav nedz novēlotas muitas parāda iegrāmatošanas Komisijas kontā, nedz arī līdz ar to – kavējuma
         pašu resursu nodošanā Komisijai, tādējādi nerodas jautājums par procentiem, kas maksājami atbilstoši šās regulas 11. pantam.

       Tiesas vērtējums
      49      Vispirms ir jāizvērtē Komisijas iebildumi, ciktāl tie attiecas uz periodu, kurā bija piemērojamas Regulu Nr. 719/91 un Nr. 1593/91
         īpašās tiesību normas muitas parāda piedziņas jomā.

      –       Par TIR karnetēm, kas pieņemtas no 1992. gada 1. janvāra līdz 1993. gada 31. decembrim
      50      Atbilstoši Regulas Nr. 719/91 10. panta 2. punktam, ja tiek konstatēts, ka pārvadājuma, kas veikts, izmantojot TIR karneti,
         laikā vai saistībā ar to noteiktajā dalībvalstī ir izdarīts pārkāpums vai nelikumība, šī dalībvalsts veic nodokļu un citu
         iespējamo maksājumu piedziņu atbilstoši Kopienu vai valsts tiesību normām, neskarot kriminālprocesuālās darbības. Šāda atklājuma
         gadījumā atbilstoši Regulas Nr. 1593/91 2. panta 1. punktam muitas iestādes par to sniedz paziņojumu TIR karnetes turētājam
         un galvotājai apvienībai termiņā, kāds paredzēts TIR konvencijas 11. panta 1. punktā, proti, viena gada laikā, sākot ar datumu,
         kad šīs iestādes ir pieņēmušas TIR karneti, kuras procedūra nav pabeigta, vai divu gadu laikā, ja karnetes procedūras pabeigšana
         tikusi panākta nelikumīgi vai krāpnieciski.

      51      Saskaņā ar TIR konvencijas 11. panta 2. punktu maksājuma pieprasījums ir jānosūta galvotājai apvienībai ne ātrāk kā pēc trim
         mēnešiem, sākot ar dienu, kad paziņots, ka procedūra nav pabeigta vai ka tās pabeigšana panākta nelikumīgi vai krāpnieciski,
         bet ne vēlāk kā divu gadu laikā, sākot ar šo pašu datumu, izņemot gadījumus, par kuriem šo divu gadu laikā ir iesākta tiesvedība
         – tad maksājuma pieprasījums jāiesniedz viena gada laikā no dienas, kad stājas spēkā tiesas spriedums.

      52      No iepriekš minēto tiesību normu sistēmiskās interpretācijas izriet, ka muitas parāda maksājuma pieprasījums nepabeigtas karnešu
         procedūras gadījumā principā ir jānosūta ne vēlāk kā trīs gadu laikā pēc datuma, kad pieņemta TIR karnete, vai četru gadu
         laikā, ja procedūras pabeigšana panākta krāpnieciski.

      53      TIR konvencijas 8. panta 7. punkts precizē, ka kompetentajām iestādēm, ciktāl iespējams, jāpieprasa maksājums no personas,
         kas ir tieši atbildīga par minēto parādu, pirms sūdzības iesniegšanas galvotājai apvienībai. Turklāt no Regulas Nr. 719/91
         10. panta 3. punkta un Regulas Nr. 1593/91 2. panta 2. punkta izriet, ka paredzētie trīs un četru gadu termiņi ir piemērojami
         gan turētājam, gan galvotājai apvienībai, jo tajos TIR karnetes turētājs un galvotāja apvienība netiek nošķirti saistībā ar
         iespēju iesniegt pierādījumus par pārvadājuma, kas veikts, izmantojot TIR karneti, likumību (šajā sakarā saistībā ar Īstenošanas
         regulas 454. un 455. pantu tostarp skat. 2000. gada 23. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑310/98 un C‑406/98 Met‑Trans un Sagpol, Recueil, I‑1797. lpp., 49. punkts).

      54      Tomēr ir svarīgi precizēt, ka, tā kā Regulas Nr. 1593/91 2. panta 1. punkta mērķis ir nodrošināt rūpīgu un vienveidīgu noteikumu
         piemērošanu jautājumā par muitas parāda piedziņu, lai ātri un efektīvi varētu nodot Kopienu pašu resursus (pēc analoģijas
         skat. tostarp 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑460/01 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑2613. lpp., 60., 63., 69. un
         70. punkts), paziņojums par pārkāpumu vai nelikumību katrā ziņā ir jānosūta pēc iespējas ātrāk, proti, tiklīdz muitas iestādēm
         kļūst zināms par minēto pārkāpumu vai nelikumību, tādējādi vajadzības gadījumā – pirms maksimālā termiņa, kas ir attiecīgi
         viens un – krāpšanas gadījumā – divi gadi, ko paredz TIR konvencijas 11. panta 1. punkts, beigām.

      55      To pašu iemeslu dēļ maksājuma pieprasījums TIR konvencijas 11. panta 2. punkta izpratnē ir jānosūta, tiklīdz muitas iestādes
         var to izdarīt, tādējādi – vajadzības gadījumā – pirms beidzas divu gadu termiņš kopš paziņošanas par pārkāpumu vai nelikumību
         ieinteresētajām personām.

      56      Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka apstrīdētās maksājuma prasības tika nosūtītas mazāk nekā trīs gadus pēc datuma, kad pieņemtas
         TIR karnetes, tādējādi – pirms bija beidzies maksimālais trīs gadu termiņš, sākot ar minēto pieņemšanu. Turklāt Komisija nav
         pierādījusi attiecībā uz pārvadājumiem, kuri saistīti ar TIR karnetēm, kas pieņemtas 1992. un 1993. gadā un par ko ir šī tiesvedība,
         ka maksājuma pieprasījums nav nosūtīts pēc iespējas ātrāk, proti, tiklīdz muitas iestādes to bija varējušas izdarīt.

      57      Ciktāl Komisija necenšas panākt, lai tiktu atzīts, ka nav izpildīti pienākumi, ko nosaka Regulas Nr. 719/91 un Nr. 1593/91
         tiesību normas, bet gan tikai to, ka ir pārkāpts Regulas Nr. 1552/89 2., 6., 9., 10. un 11. pants, vēl ir jāizvērtē, vai,
         šādi rīkojoties, Nīderlandes Karaliste ir pārkāpusi minētās tiesību normas.

      58      Atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 2. panta 1. punktam Kopienu pašu resursu prasījumi tiek noteikti, “tiklīdz” kompetentās iestādes
         nosūta parādniekam to informāciju par parāda apmēru, kas ir jānosūta, tiklīdz ir zināms parādnieks un tiklīdz kompetentās
         administratīvās iestādes var aprēķināt parāda summu, ievērojot šajā jomā piemērojamās Kopienu tiesību normas (skat. it īpaši
         iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 85. punkts), proti, šajā gadījumā – Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulu (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), Regulas Nr. 719/91 un Nr. 1593/91,
         kā arī TIR konvenciju. Tādējādi maksājuma prasība, kas nosūtīta, piemērojot TIR konvencijas 11. panta 2. punktu, ir jāuzskata
         par paziņojumu Regulas Nr. 1552/89 2. panta izpratnē.

      59      Kā tiesa jau ir atzīmējusi 2005. gada 15. novembra sprieduma lietā C‑392/02 Komisija/Dānija (Krājums, I‑9811. lpp.) 59. punktā,
         no Muitas kodeksa 217., 218. un 221. panta izriet, ka minētie nosacījumi ir izpildīti, ja muitas dienestu rīcībā ir vajadzīgie
         dati un tādējādi tie var aprēķināt muitas parāda summu un noteikt parādnieku (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Komisija/Nīderlande, 71. punkts, un 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑104/02 Komisija/Vācija, Krājums, I‑2689. lpp.,
         80. punkts). Dalībvalstis nevar izvairīties no parādu noteikšanas, pat ja tās šos parādus apstrīd, lai nepieļautu, ka Kopienu
         finansiālais līdzsvars tiek izjaukts dalībvalsts rīcības rezultātā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 60. punkts).

      60      Regulas Nr. 1552/89 6. panta 1. punkts noteic, ka dalībvalstīm ir jāuztur pašu resursu konts valsts kasē vai iestādē, ko tās
         norīko. Piemērojot šā panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu, dalībvalstīm ir pienākums iegrāmatot parādu, kas “noteikts atbilstoši
         2. pantam”, vēlākais pirmajā darba dienā pēc otrā mēneša 19. dienas, kas seko tam, kurā prasījumi tika noteikti, vai nu A kontā,
         vai, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi, – B kontā.

      61      Tā rezultātā dalībvalstīm ir jānosaka Kopienu pašu resursu prasījumi, tiklīdz to muitas iestādes var aprēķināt muitas parāda
         apmēru un noteikt parādnieku (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 61. punkts), un tādējādi atbilstoši Regulas
         Nr. 1552/89 6. pantam ierakstīt šos prasījumus kontos.

      62      Šajā gadījumā Nīderlandes iestādēm netiek pārmests, ka, nosakot muitas parādu, tās nav nekavējoties to iegrāmatojušas, bet
         gan tas, ka tās ir novēloti noteikušas un paziņojušas par attiecīgajiem prasījumiem, iebildumi, kas, ņemot vērā iepriekš minētos
         apsvērumus, ir jānoraida. Šādos apstākļos Komisija nav pierādījusi, ka iegrāmatošana notikusi novēloti.

      63      Lai nodotu pašu resursus, šās pašas regulas 9. panta 1. punkts noteic, ka katra dalībvalsts kreditē pašu resursus kontā, kas
         tam ir īpaši atvērts uz Komisijas vārda, saskaņā ar noteikumiem, ko paredz Regulas Nr. 1552/89 10. pants. Atbilstoši šās tiesību
         normas 1. punktam pēc tam, kad ir atskaitīti iekasēšanas maksājumi, pašu resursu iegrāmatošana ir jāveic vēlākais pirmajā
         darba dienā pēc otrā mēneša 19. dienas, kas seko tam, kurā prasījumi tika noteikti atbilstoši minētās regulas 2. pantam, izņemot
         parādu, kas iekļauts B kontā, piemērojot šās pašas regulas 6. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kas jāiegrāmato vēlākais pirmajā
         darba dienā pēc otrā mēneša 19. dienas, kas seko “piedziņai”.

      64      Netiek apstrīdēts, ka strīdīgajā periodā Nīderlandes iestādes nav uzturējušas B kontu, kaut arī netiek arī apgalvots, ka minētās
         iestādes nav kreditējušas Komisijas kontā apstrīdētās summas termiņā, ko paredz Regulas Nr. 1552/89 10. pants un kas sākās
         ar prasījumu iegrāmatošanas brīdi.

      65      Šādos apstākļos jautājums nav arī par nokavējuma procentu pārskaitījumu atbilstoši Regulas Nr. 1552/89 11. pantam.

      66      Tā rezultātā Komisijas iebildumi, ciktāl tie attiecas uz TIR karnetēm, kas pieņemtas 1992. un 1993. gadā, ir jānoraida.

      –       Par TIR karnetēm, kas pieņemtas 1991. gadā
      67      Par TIR karnetēm, kas pieņemtas 1991. gadā jeb pirms 1992. gada 1. janvāra, Komisija apgalvo, ka bija piemērojams tikai TIR
         konvencijas 11. pants un ka nebija iespējams norādīt precīzu datumu, kurā kompetentajām iestādēm bija bijis jāveic piedziņa.
         Tomēr Nīderlandes iestādes nav pievērsušas vajadzīgo uzmanību Kopienu finanšu interešu aizsardzībai. Ja to dienu laikā, kas
         seko tranzīta pārvadājumu paredzētajām beigām, ne TIR karnetes pasaknis Nr. 2, ne kāds cits dokuments nav iesniegts iestādē,
         kura pieņēmusi minēto karneti, attiecīgajām iestādēm saprātīgā laikā ir jāveic atbilstoši pasākumi, lai aizsargātu Kopienu
         finanšu intereses. Tomēr gadījumos, uz kuriem attiecas šī tiesvedība, maksājuma paziņojums ir jānosūta pēc perioda no diviem
         gadiem un četriem ar pusi mēnešiem līdz diviem gadiem un desmit mēnešiem, sākot ar TIR karnetes pieņemšanas brīdi. Šāds termiņš
         nav uzskatāms par atbilstošu vajadzīgajai rūpībai.

      68      Kā ir atzīmēts šā sprieduma 54. punktā, dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt ātru un efektīvu Kopienu pašu resursu nodošanu.
         Tomēr Komisija nav pierādījusi, ka Nīderlandes valdība nav bijusi rūpīga, lai ātri noteiktu pašu resursu prasījumus gadījumā,
         kad tiek pieņemts, ka pastāv nelikumība saistībā ar pārvadājumiem, kas veikti, izmantojot TIR karneti, kas pieņemta pirms
         1992. gada 1. janvāra un uz ko attiecas šī tiesvedība. Komisija tikai vispārīgi apgalvoja, ka tas, ka maksājuma prasība tika
         nosūtīta vidēji divus ar pusi gadus pēc TIR karnetes pieņemšanas, nav saderīga ar prasību pievērst pienācīgu uzmanību Kopienas
         finanšu interešu aizsardzībai.

      69      Tā rezultātā Komisijas iebildumi par to, ka esot pārkāpts Regulas Nr. 1552/89 2., 6., 9., 10. un 11. pants, ciktāl tie attiecas
         uz TIR karnetēm, kas pieņemtas 1991. gada laikā, ir jānoraida tādu pašu iemeslu dēļ, kā iemesli, kas iepriekš izklāstīti saistībā
         ar TIR karnetēm, kuras pieņemtas, sākot ar 1992. gadu, un līdz ar to prasība ir pilnībā jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      70      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Nīderlandes Karaliste ir prasījusi piespriest
         Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 19.novembrī. # Portugāles Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Robežas/Ierobežojumi/Termiņi. # Lieta C-159/96.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 10. janvārī.#Skov Æg pret Bilka Lavprisvarehus A/S un Bilka Lavprisvarehus A/S pret Jette Mikkelsen un Michael Due Nielsen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Vestre Landsret - Dānija.#Direktīva 85/374/EEK - Atbildība par produktiem ar trūkumiem - Produktu ar trūkumiem piegādātāja atbildība.#Lieta C-402/03.

text:
      Lieta C‑402/03
      Skov Æg
      pret
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      un
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      pret
      Jette Mikkelsen  un Michael Due Nielsen
      [Vestre Landsret (Dānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Direktīva 85/374/EEK – Atbildība par produktiem ar trūkumiem – Produktu ar trūkumiem piegādātāja atbildība
      Ģenerāladvokāta L. A. Hēlhuda [L. A. Geelhoed] secinājumi, sniegti 2005. gada 20. janvārī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 10. janvārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesību aktu tuvināšana — Atbildība par produktiem ar trūkumiem — Direktīva 85/374
      (Padomes Direktīvas 85/374 1. un 3. pants)
      2.     Tiesību aktu tuvināšana — Atbildība par produktiem ar trūkumiem — Direktīva 85/374
      (Padomes Direktīvas 85/374 13. pants)
      3.     Prejudiciālie jautājumi — Interpretācija — Interpretējošu spriedumu iedarbība laikā
      (EKL 234. pants)
      1.     Direktīva 85/374 par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tā iestājas pret tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piegādātājs, izņemot direktīvas 3. panta
         3. punkta izsmeļoši uzskaitītos gadījumus, uzņemas šajā direktīvā nostiprināto un ražotājam uzlikto atbildību bez vainas.

      Tā kā minētās direktīvas mērķis jomā, kuru tā reglamentē, ir panākt pilnīgu saskaņošanu, tad tās 1. un 3. pantā norādīto atbildīgo
         personu loks ir jāuzskata par izsmeļošu. Tādēļ, tā kā direktīvas 3. panta 3. punkts paredz piegādātāja atbildību tikai gadījumos,
         kad ražotājs nav identificējams, ar valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram piegādātāja tiešā atbildība pret aizskartajām
         personām iestājas par produktiem ar trūkumiem, ir paplašināts šis atbildīgo personu loks.

      (sal. ar 33., 34., 37. un 45. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.     Direktīva 85/374 par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tā neiestājas pret valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piegādātājam bez ierobežojumiem ir jāuzņemas
         atbildība par ražotāja vainu, jo atbilstoši minētās direktīvas 13. pantam šīs direktīvas īstenotā sistēma neliedz piemērot
         citus līgumiskās vai ārpuslīgumiskās atbildības veidus, ja šādai atbildībai ir tāds atšķirīgs pamats kā garantija attiecībā
         uz slēptiem trūkumiem vai vaina.

      (sal. ar 47. un 48. punktu un rezolutīvo daļu)
      3.     Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Kopienu tiesiskajai kartībai raksturīgo vispārīgo tiesiskās drošības principu, var
         ierobežot iespēju visām attiecīgajām personām atsaukties uz noteikumu, kuru tā ir interpretējusi, lai apšaubītu labā ticībā
         nodibinātās tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jāievēro divi pamata nosacījumi, proti,
         labas ticības esamība ieinteresēto personu vidū un nopietnu traucējumu rašanās risks.

      Ja pretēji Direktīvā 85/374 par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem
         ar trūkumiem noteiktajam valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts piegādātājam uzņemties ražotājam uzlikto atbildību bez
         vainas, apstāklis, ka šajā pašā tiesību sistēmā ir noteikts regresa prasības mehānisms, kas ļauj piegādātājam, kurš atlīdzina
         aizskartajai personai produkta ar trūkumiem nodarīto kaitējumu, iegūt regresa prasījuma tiesības pret ražotāju, novērš draudus
         tiesiskai drošībai. Šādos apstākļos Kopienu tiesai nav pamata apmierināt lūgumu par tās prejudiciālā kārtībā pieņemtā sprieduma,
         kurā interpretēta minētā direktīva, iedarbības ierobežošanu laikā.

      (sal. ar 51.–53. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 10. janvārī (*)

      Direktīva 85/374/EEK – Atbildība par produktiem ar trūkumiem – Produktu ar trūkumiem piegādātāja atbildība
      Lieta C‑402/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Vestre Landsret (Dānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 26. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 29. septembrī, tiesvedībā

      Skov Æg
      pret
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      un
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      pret
      Jette Mikkelsen,

      Michael Due Nielsen.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann] (referents), K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Šīmans [K. Schiemann] un J. Makarčiks [J. Makarczyk], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [L. A. Geelhoed],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 17. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Skov Æg vārdā – G. Lets [G. Lett] un U. Kristrups [U. Christrup], advokaterne,

      –       Bilka Lavprisvarehus A/S vārdā – J. Rostoks‑Jensens [J. Rostock‑Jensen], advokat,

      –       Mikelsenas [Mikkelsen] un Dūes Nīlsena [Due Nielsen] vārdā – J. Andersens [J. Andersen], advokat,

      –       Dānijas valdības vārdā – J. Molde [J. Molde], pārstāvis, kam palīdz P. Bīrings [P. Biering], advokat,

      –       Spānijas valdības vārdā – L. Fragasa Gadeja [L. Fraguas Gadea] un E. Brakehaiss Konesa [E. Braquehais Conesa], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – N. B. Rasmusens [N. B. Rasmussen] un G. Valero Hordana [G. Valero Jordana], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 20. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīvas 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo
         un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (OV L 210, 29. lpp.; turpmāk tekstā –
         “Direktīva”) interpretāciju.

      2       Šo lūgumu iesniedza saistībā, pirmkārt, ar prāvu starp Mikelsenu un Dūi Nīlsenu (turpmāk tekstā – “aizskartās personas”) un
         Bilka Lavprisvarehus A/S (turpmāk tekstā – “Bilka”) un, otrkārt, ar prāvu starp Bilka un Skov Æg (turpmāk tekstā – “Skov”) par tāda kaitējuma atlīdzību, kas aizskartajām personām nodarīts saistībā ar Bilka pārdoto olu un Skov ražoto produktu lietošanu uzturā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Kā norāda Direktīvas pirmais apsvērums, šī direktīva pieņemta tādēļ, ka “ir vajadzīga dalībvalstu tiesību aktu tuvināšana
         attiecībā uz ražotāja atbildību par kaitējumu, ko izraisījuši viņa produktu trūkumi, jo pastāvošās atšķirības var izkropļot
         konkurenci un ietekmēt preču apriti kopējā tirgū, un izraisīt atšķirīgu patērētāja aizsardzības līmeni”.

      4       Kā tas izriet no Direktīvas otrā apsvēruma, šīs direktīvas īstenoto atbildības sistēmu pamato atzinums, ka “ražotāja atbildība
         bez vainas ir vienīgais veids, kā atbilstoši risināt modernai tehnoloģiskai ražošanai raksturīgo risku taisnīga sadalījuma
         problēmu, kas ir raksturīga mūsu laikam, kad attīstās tehnika”.

      5       Direktīvas 1. pantā paredzēts:
      “Ražotājs ir atbildīgs par kaitējumu, kuru izraisījis viņa produkta trūkums.”
      6       Direktīvas 3. pantā paredzēts:
      “1. “Ražotājs” nozīmē gatava produkta izgatavotāju, jebkādu izejvielu ražotāju vai sastāvdaļas izgatavotāju un jebkuru personu,
         kas apliecina sevi kā tā ražotāju, produktam pievienojot savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi.

      2.      Neierobežojot ražotāja atbildību, jebkuru personu, kas, veicot uzņēmējdarbību, Kopienā importē produktu pārdošanai, iznomāšanai,
         līzingam vai jebkādam izplatīšanas veidam, uzskata par ražotāju šīs direktīvas nozīmē, un tā ir atbildīga kā ražotājs.

      3. Kad nav iespējams identificēt produkta ražotāju, katru produkta piegādātāju uzskata par tā ražotāju, ja vien tas savlaicīgi
         neinformē aizskarto personu par ražotāja identitāti vai par to, kas viņam produktu piegādājis. Tādi paši noteikumi attiecas
         uz gadījumu, kad produktu importē un uz šā produkta nav norādīta tā importētāja identitāte, kurš minēts 2. punktā, pat ja
         ir norādīts ražotāja nosaukums.”

      7       Attiecībā uz ražotāja atbildības iestāšanos Direktīvas 4. pants norāda, ka “aizskartajai personai ir jāpierāda kaitējuma un
         trūkuma esamība un cēloņsakarība starp tiem”. 7. pantā uzskaitīti gadījumi, kuros ražotāji ir atbrīvoti no atbildības. Šo
         gadījumu uzskaitījums cita starpā ietver tos, kuros ražotājs produktu nav laidis apritē vai kuros produkta trūkums nepastāvēja
         laikā, kad tas laists apritē, vai kuros produkts nav ražots izplatīšanai, vai kuros trūkums produktam ir pieļaujams tādēļ,
         lai produkts atbilstu obligātām normām, kuras izdevušas valsts iestādes, un kuros zināšanas laikā, kad viņš produktu laida
         apritē, nebija tādas, lai būtu iespējams konstatēt trūkumu.

      8       Attiecībā uz Direktīvā noteiktās atbildības sistēmas, no vienas puses, un atbildību reglamentējošo valsts tiesību, no otras
         puses, saistību Direktīvas 13. pantā paredzēts:

      “Šī direktīva neietekmē nekādas tiesības, kuras aizskartajai personai var būt saskaņā ar tiesību normām par līgumisko un ārpuslīgumisko
         atbildību vai saskaņā ar īpašu atbildības sistēmu, kas pastāv laikā, kad paziņota šī direktīva.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      9       No Dānijas valdības sniegtajiem skaidrojumiem izriet, ka Dānijā pirms Direktīvas pieņemšanas gan ražotāja, gan piegādātāja
         atbildību par produktiem ar trūkumiem reglamentēja judikatūra. Saskaņā ar šo judikatūru atbildību par produktiem ar trūkumiem
         vērtēja, ņemot vērā civiltiesiskās atbildības vispārējās normas, kas balstās uz vainas jēdzienu. Judikatūras attīstība tomēr
         noveda pie tā, ka dažos gadījumos ražotāja atbildība iestājās bez vainas. Attiecībā uz piegādātāju – tas atbild to saimnieciskās
         darbības subjektu vietā, kas ražošanas un izplatīšanas ķēdē iestājušies pirms piegādātāja.

      10     Dānijā Direktīva ir transponēta ar 1989. gada 7. jūnija Likumu Nr. 371, kas attiecas uz atbildību par produktiem ar trūkumiem,
         kurā izdarīti grozījumi ar 2000. gada 28. novembra Likumu Nr. 1041 (turpmāk tekstā – “likums Nr. 371”). Dānijas valdība precizēja,
         ka ar šo likumu, pirmkārt, ražotājam uzlikta Direktīvā paredzētā atbildība par produktiem ar trūkumiem un, otrkārt, nostiprināta
         pastāvošā judikatūras norma, saskaņā ar kuru piegādātājs uzņemas atbildību to saimnieciskās darbības subjektu vietā, kas secīgi
         bija atbildīgi par produktu iepriekš. Pārējā daļā agrāko tiesību normu piemērošana saglabāta.

      11     Likuma Nr. 371 4. pantā jēdzieni “ražotājs” un “piegādātājs” definēti šādi:
      “1.      Par ražotāju uzskata gatavā produkta izgatavotāju, sastāvdaļu vai izejvielu ražotāju, personu, kas ražo vai novāc dabīgu produktu,
         un personu, kas apliecina sevi kā tā ražotāju, produktam pievienojot savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi.

      2.      Par ražotāju tāpat uzskata personu, kas, veicot saimniecisko darbību, Kopienā importē produktu pārdošanai, iznomāšanai, līzingam
         vai jebkādam izplatīšanas veidam.

      3.      Par piegādātāju uzskata personu, kas, veicot savu saimniecisko darbību, produktu laiž apritē, bet netiek uzskatīts par ražotāju.
      [..]”
      12     Šī likuma 6. pants nostiprina ražotāja atbildības par produktiem ar trūkumiem principu. Šī likuma 10. pantā paredzēts:
      “Piegādātājs tieši atbild par produktiem ar trūkumiem pret aizskartajām personām un turpmākajiem piegādātājiem izplatīšanas
         ķēdē.”

      13     Saskaņā ar Likuma Nr. 371 11. panta 3. punktu piegādātājam, kas atlīdzinājis aizskartajām personām kaitējumu, kas radies produktu
         ar trūkumiem dēļ, ir regresa prasījuma tiesības pret iepriekšējiem subjektiem ražošanas un tirdzniecības ķēdē.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14     Pēc tam, kad aizskartās personas bija lietojušas uzturā sabiedrībai Bilka piederošajā veikalā iegādātās olas, kas pati tās bija saņēmusi no ražotāja Skov, viņi saslima ar salmonelozi.

      15     Aizskartās personas vērsās pret piegādātāju Bilka, kas cēla prasību pret ražotāju Skov.

      16     Ar 2002. gada 22. janvāra spriedumu Aalborg Byret [Ālborgas pilsētas tiesa] atzina, ka olas bija ar trūkumiem, ka pastāvēja cēloņsakarība starp šo trūkumu un nodarīto kaitējumu
         un ka aizskarto personu vaina nav pierādīta. Sabiedrībai Bilka piesprieda izmaksāt aizskartajām personām kompensāciju, un Skov  piesprieda atlīdzināt šo kompensāciju sabiedrībai Bilka.

      17     Šādos apstākļos, izskatot Bilka un Skov apelācijas sūdzību, Vestre Landsret [Rietumu apgabaltiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [..] Direktīva [..] iestājas pret tiesību sistēmu, saskaņā ar kuru piegādātājs bez ierobežojumiem uzņemas Direktīvā minēto
         ražotāja atbildību?

      2)      Vai [..] Direktīva iestājas pret sistēmu, saskaņā ar kuru piegādātājam atbilstoši judikatūrai bez ierobežojumiem ir jāuzņemas
         atbildība par judikatūrā noteikto ražotāja vainu par produkta trūkumu, kas personai vai patērētāja īpašumam radījis kaitējumu?

      3)      Izdarot atsauci:
      –       uz [1985. gada 25. jūlija] Ministru Padomes [1025. sanāksmes] protokolu, kura 2. punktā ir rakstīts:
      “attiecībā uz 3. panta un 1[3]. panta interpretāciju Padome un Komisija ir panākušas kopēju vienošanos par to, ka nekas neliedz
         dalībvalstij savos tiesību aktos iekļaut normas par starpnieku atbildību, jo direktīvā to atbildība nav noteikta. Vienošanās
         ir panākta arī par to, ka saskaņā ar direktīvu dalībvalstis var noteikt normas par vairāku atbildīgo ražotāju (skat. 3. pantu)
         un starpnieku savstarpējo atbildības galīgo sadali”,

      –       uz Direktīvas 13. pantu [..],
      ir jājautā, vai Direktīva liedz dalībvalstij tiesiski reglamentēt atbildību par piegādātāja precēm, ar nosacījumu, ka piegādātājs,
         kā tas noteikts likuma [Nr. 371] [4.] panta 3. punkta pirmajā teikumā, ir definēts kā persona, kas, veicot savu uzņēmējdarbību,
         laiž produktu apritē un kura nav uzskatāma par ražotāju Direktīvas par atbildību par produktiem ar trūkumiem 3. panta izpratnē?

      4)      Vai [..] Direktīva [..] liedz dalībvalstij ieviest atbildību par produktiem reglamentējošu tiesību normu, saskaņā ar kuru
         piegādātājam, kas pats nav ražotājs vai saskaņā ar Direktīvas 3. pantu nav pielīdzināts ražotājam, ir jāuzņemas:

      –       ražotāja atbildība Direktīvas izpratnē?
      –       atbildība par ražotāja vainu, ko pamato judikatūra jomā, kas skar atbildību par produktiem, kas radījuši kaitējumu personai
         vai patērētāja īpašumam?

      Attiecīgajā tiesību normā paredzēts, ka:
      a)      piegādātājs ir definējams kā persona, kas, veicot savu uzņēmējdarbību, laiž produktu apritē un kura nav uzskatāma par ražotāju
         (likuma [Nr. 371] [4]. panta 3. punkta pirmais teikums);

      b)      ražotājam var uzlikt atbildību un piegādātājs neuzņemas atbildību gadījumos, ja atbildību nevar uzlikt ražotājam (likuma [Nr. 371]
         10. pants);

      c)      piegādātājam ir regresa prasījuma tiesības pret ražotāju (likuma [Nr. 371] 11. panta 3. punkts).
      5)      Vai [..] Direktīva [..] liedz dalībvalstij saglabāt spēkā pirms Direktīvas pieņemtu nevis tiesību normu, bet ar judikatūru
         pamatotu normu, saskaņā ar kuru piegādātājs, kas pats nav ražotājs vai saskaņā ar Direktīvas 3. pantu nav pielīdzināts ražotājam,
         uzņemas:

      –       ražotāja atbildību Direktīvas izpratnē?
      –       atbildību par ražotāja vainu, ko pamato judikatūra jomā, kas skar atbildību par produktiem, kas radījuši kaitējumu personai
         vai patērētāja īpašumam?

      Attiecīgajā ar judikatūru pamatotajā normā paredzēts, ka:
      a)      piegādātājs ir definējams kā persona, kas, veicot savu uzņēmējdarbību, laiž produktu apritē un kura nav uzskatāma par ražotāju
         (likuma [Nr. 371] [4]. panta 3. punkta 1. apakšpunkts);

      b)      ražotājam var uzlikt atbildību un piegādātājs neuzņemas atbildību gadījumos, ja atbildību nevar uzlikt ražotājam (likuma [Nr. 371]
         10. pants);

      c)      piegādātājam ir regresa prasījuma tiesības pret ražotāju (likuma [Nr. 371] 11. panta, 3. punkts).”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      18     Ar šiem jautājumiem, kas jāpārbauda kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva liedz dalībvalstij reglamentēt piegādātāja
         atbildību, paredzot, ka tam jāuzņemas atbildība ražotāja vietā.

      19     Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka Direktīvā nostiprinātā un tās 1. pantā norādītā atbildība, kas jāuzņemas ražotājam, ir atbildība
         bez vainas. Tas skaidri norādīts Direktīvas otrajā apsvērumā. Tas izriet arī no Direktīvas 4. pantā uzskaitītajiem pierādījumiem,
         kas jāsniedz aizskartajai personai, kā arī no 7. pantā minētajiem gadījumiem, kuros ražotājs atbrīvots no atbildības.

      20     Iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīva iestājas pret, pirmkārt, valsts tiesību normu, kas piegādātājam uzliek Direktīvā nostiprināto
         un ražotājam uzlikto atbildību bez vainas, un, otrkārt, valsts tiesību normu, kas piegādātājam uzliek atbildību par ražotāja
         vainu.

      21     Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, vispirms ir jānosaka ar Direktīvu īstenotās saskaņošanas apjoms.
       Par Direktīvas īstenotās saskaņošanas apjomu
      22     2002. gada 25. aprīļa spriedumos lietā C‑52/00 Komisija/Francija (Recueil, I‑3827. lpp., 16. punkts), lietā C‑154/00 Komisija/Grieķija (Recueil, I‑3879. lpp., 12. punkts) un lietā C‑183/00 González Sánchez (Recueil, I‑3901. lpp., 25. lpp.) Tiesa nosprieda, ka dalībvalsts diskrecionārās varas robežas, reglamentējot atbildību par produktiem
         ar trūkumiem, pilnībā nosaka pati Direktīva un ir atvasināmas no tās formulējuma, mērķa un struktūras.

      23     Pēc šo kritēriju pārbaudes Tiesa secināja, ka Direktīvas mērķis jomā, ko tā reglamentē, ir panākt pilnīgu dalībvalstu normatīvo
         un administratīvo aktu saskaņošanu (iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 24. punkts un sprieduma lietā Komisija/Grieķija
         20. punkts).

      24     Šī procesa laikā aizskartās personas un Dānijas valdība norāda, ka Direktīva saskaņo nevis atbildību par produktiem ar trūkumiem
         kopumā, bet tikai ražotāja atbildību par produktiem ar trūkumiem. Pamatojoties uz Direktīvas 1. un 3. panta redakciju, viņi
         apgalvo, ka šī direktīva nereglamentē piegādātāja atbildību un piešķir dalībvalstīm diskrecionāro varu noteikt atbildīgo personu
         loku.

      25     Direktīvas 1. pantā paredzēta atbildība par kaitējumu, ko radījis produkts ar trūkumiem, un šī atbildība uzlikta attiecīgā
         produkta ražotājam.

      26     Jēdzieni “kaitējums”, “trūkums” un “produkts” ir definēti attiecīgi Direktīvas 9., 6. un 2. pantā. Jēdziens “ražotājs” ir
         definēts Direktīvas 3. pantā. Saskaņā ar 3. panta 1. punktu ar ražotāju apzīmē produkta izgatavotāju. Šī paša noteikuma 2. punktā
         terminu “ražotājs” attiecina uz produkta importētāju Kopienā. Piemērojot Direktīvas 3. panta 3. punktu, ja ražotājs nav identificējams,
         piegādātāju uzskata par produkta ražotāju, ja vien tas savlaicīgi nenorāda aizskartajai personai uz tās personas identitāti,
         kas viņam produktu piegādājusi.

      27     Iemesli, kas pamato atsauci uz ražotāja atbildību, izskaidroti direktīvas projekta [dokuments Nr. COM (76) 372, galīgā redakcija (OV C 241, 9. lpp.)] motīvu izklāsta 1. panta e) apakšpunktā, uz kuru atsaucas Dānijas valdība.
         Šos motīvus, kuros izdarīta atsauce uz minētā projekta 1. un 2. pantu, kas bez grozījumiem kļuvuši par pamatu Direktīvas 1. un
         3. pantam, var apkopot šādi.

      28     Pilnībā atzīstot, ka iespēja saukt pie atbildības produktu ar trūkumiem piegādātāju, iestājoties Direktīvā paredzētajiem nosacījumiem,
         atvieglotu aizskartajai personai procesa uzsākšanu tiesā, ir jāatzīst, ka šāds atvieglojums maksātu dārgi, jo, visiem piegādātājiem
         uzliekot pienākumu nodrošināties pret šādu atbildību, tas novestu pie ievērojamas produktu sadārdzināšanās. Turklāt šādas
         tiesības novestu pie prasību skaita pieauguma, katram piegādātājam savukārt vēršoties pie personas, kas tam produktu ir piegādājusi,
         nonākot pie ražotāja. Tā kā vairumā gadījumu piegādātājs iegādāto produktu tikai pārdod tālāk un vienīgi ražotājam ir iespēja
         ietekmēt produkta kvalitāti, uzskatāms, ka ražotājam pamatoti uzlikta atbildība par produktiem ar trūkumiem.

      29     No šiem apsvērumiem izriet, ka tikai pēc tam, kad ir līdzsvarotas ražošanas un tirdzniecības ķēdi veidojošo dažādu saimnieciskās
         darbības subjektu attiecīgās lomas, izdara izvēli par atbildības uzlikšanu ražotājam un tikai atsevišķos gadījumos importētājam
         vai piegādātājam – par kaitējumu, ko Direktīvā nostiprinātajā tiesiskajā sistēmā radījuši produkti ar trūkumiem.

      30     Pretēji analīzei, ko izklāstījušas aizskartās personas un Dānijas valdība, Direktīvas 1. un 3. pants tātad neaprobežojas tikai
         ar to, ka reglamentē produktu ar trūkumiem ražotāja atbildību, bet to profesionāļu vidū, kas piedalījušies ražošanas un pārdošanas
         procesā, nosaka to personu, kurai jāuzņemas Direktīvā nostiprinātā atbildība.

       Par ražotāja atbildības bez vainas uzlikšanu piegādātājam saskaņā ar Direktīvu
      31     Ar pirmo jautājumu grupu iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā iestājas pret valsts tiesību
         normu, saskaņā ar kuru piegādātājs bez ierobežojumiem uzņemas Direktīvā nostiprināto un ražotājam uzlikto atbildību bez vainas.

      32     Šajā sakarā ir jāatzīst, ka atbildīgo personu loks, pret kurām aizskartajai personai ir tiesības celt prasību saskaņā ar Direktīvā
         paredzēto atbildības noteikšanas sistēmu, ir definēts tās 1. un 3. pantā (skat. šī sprieduma 29. un 30. punktu).

      33     Tā kā Direktīvas mērķis, kā tas jau ir norādīts šī sprieduma 23. punktā, jomā, kuru tā reglamentē, ir panākt pilnīgu saskaņošanu,
         tad tās 1. un 3. pantā norādīto atbildīgo personu loks ir jāuzskata par izsmeļošu.

      34     Direktīvas 3. panta 3. punkts uzliek atbildību piegādātājam tikai gadījumos, kad ražotājs nav identificējams. Likuma Nr. 371
         10. pantā paredzot, ka piegādātāja tiešā atbildība pret aizskartajām personām iestājas par produktiem ar trūkumiem, Dānijas
         likumdevējs tādējādi ir paplašinājis to personu loku, pret kurām aizskartajai personai ir tiesības celt prasību saskaņā ar
         Direktīvā paredzēto atbildības noteikšanas sistēmu, pārsniedzot Direktīvā noteiktās robežas.

      35     Dānijas valdība norāda, ka valsts tiesību akti piegādātājam neuzliek autonomu atbildību, jo viņš uzņemas atbildību pret aizskarto
         personu tikai tiktāl, ciktāl var būt atbildīgs ražotājs, pret kuru piegādātājs var vērst regresa prasību. Piegādātāja stāvoklis
         tādēļ līdzinās solidāras atbildības stāvoklim.

      36     Šis apstāklis nav noteicošais. Papildus tam, ka ar šo valsts tiesību aktu īstenotā sistēma piegādātājam uzliek pienākumu,
         ko Kopienu likumdevējs ir uzskatījis par nepamatotu (skat. šī sprieduma 28. punktu), tā noved pie tiesvedības procesu skaita
         pieauguma, kas tiešajai prasībai, kuru aizskartā persona var izmantot pret ražotāju, būtu tieši jāsamazina (skat. iepriekš
         minētā sprieduma Komisija/Francija 40. punktu un šī sprieduma 28. punktu).

      37     No minētā izriet, ka Direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā iestājas pret tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piegādātājs
         bez ierobežojumiem uzņemas Direktīvā nostiprināto ražotājam uzlikto atbildību.

      38     Dānijas valdība tomēr apgalvo, ka Direktīvas 13. pants, saskaņā ar kuru tā nepārkāpj tiesības, uz kurām aizskartā persona
         var atsaukties, pamatojoties uz līgumisko vai ārpuslīgumisko atbildību, var nodrošināt likumīgu pamatu tam, lai arī piegādātājam
         uzliktu to atbildību, kas direktīvas sistēmā uzlikta ražotājam.

      39     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija (21. punkts), spriedumā lietā Komisija/Grieķija
         (17. punkts) un spriedumā lietā González Sánchez (30. punkts) pēc Direktīvas teksta, mērķa un struktūras analīzes Tiesa nosprieda, ka tās 13. pantu nevarētu interpretēt kā
         tādu, kas dod dalībvalstīm iespēju saglabāt tāda veida vispārējās atbildības par produktiem ar trūkumiem sistēmu, kas atšķiras
         no minētajā direktīvā paredzētās sistēmas.

      40     Dānijas valdība aicina šo judikatūru pārbaudīt, ņemot vērā Ministru Padomes 1985. gada 25. jūlija sanāksmes protokola 2. punktā
         ietverto paziņojumu par 3. un 1[3]. pantu, saskaņā ar kuru šie panti neliedz dalībvalstij savos tiesību aktos iekļaut normas
         par starpnieku atbildību.

      41     Lai aizstāvētu tādas valsts tiesību normas saglabāšanu, saskaņā ar kuru piegādātājs uzņemas ražotāja atbildību un kas judikatūrā
         attīstīta pirms Direktīvas stāšanās spēkā un ir nostiprināta tikai likumā, ar kuru transponēta Direktīva, Dānijas valdība
         atsaucas arī uz minētā protokola 16. pantā ietverto paziņojumu, ar kuru Padome izteica “vēlēšanos, lai dalībvalstis, kas attiecīgajā
         brīdī piemēro patērētāju tiesību aizsardzības noteikumus, kas ir vairāk labvēlīgi nekā no direktīvas izrietošie, neizmanto
         direktīvas piedāvāto iespēju samazināt šo tiesību aizsardzības līmeni”.

      42     Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka, tā kā Padomes sēdes protokolā ietvertais paziņojums nav atspoguļots atvasināto tiesību
         noteikuma tekstā, uz to nevarētu atsaukties, veicot minētā noteikuma interpretāciju (skat. it īpaši 1991. gada 26. februāra
         spriedumu lietā C‑292/89 Antonissen, Recueil, I‑745. lpp., 18. punkts, un 2000. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑375/98 Epson Europe, Recueil, I‑4243. lpp., 26. punkts).

      43     Otrkārt, abi paziņojumi, uz kuriem atsaucas Dānijas valdība, pretēji to teksta formulējumam un struktūrai nevarētu pamatot
         Direktīvā noteiktā atbildīgo personu loka grozīšanu. Uz šiem paziņojumiem it īpaši nevar izdarīt atsauci, lai dalībvalstis
         varētu, izņemot 3. panta 3. punktā minētos gadījumus, uzlikt piegādātājiem Direktīvā nostiprināto un ar Direktīvu ražotājam
         uzlikto atbildību.

      44     Attiecībā uz Dānijas valdības argumentu, saskaņā ar kuru šāda Direktīvas interpretācija var izraisīt patērētāju tiesību aizsardzības
         līmeņa samazināšanos Dānijā, ir jāatzīst, ka iespējamās tiesības Direktīvā noteikto atbildību uzlikt piegādātājiem ietilpst
         Kopienu likumdevēja kompetencē, kam vajadzības gadījumā būtu jāizdara grozījumi attiecīgajos noteikumos.

      45     Šajos apstākļos uz iesniedzējtiesas uzdoto pirmo jautājumu grupu ir jāatbild – Direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā iestājas
         pret tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piegādātājs, izņemot tās 3. panta 3. punktā izsmeļoši uzskaitītos gadījumus,
         uzņemas šajā direktīvā nostiprināto un ražotājam uzlikto atbildību bez vainas.

       Par atbildības, kas saistīta ar ražotāja vainu, uzlikšanu piegādātājam
      46     Ar otro jautājumu grupu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva iestājas pret valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piegādātājam
         bez ierobežojumiem ir jāuzņemas atbildība par ražotāja vainu gadījumā, ja kaitējumu radījis produkta trūkums.

      47     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Francija (22. punkts), spriedumā lietā Komisija/Grieķija
         (18. punkts) un spriedumā lietā González Sánchez (31. punkts) Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs direktīvas īstenotā sistēma neliedz
         piemērot citus līgumiskās vai ārpuslīgumiskās atbildības veidus, ja šādai atbildībai ir tāds atšķirīgs pamats kā garantija
         attiecībā uz slēptiem trūkumiem vai vaina.

      48     Šādos apstākļos uz iesniedzējtiesas uzdoto otro jautājumu grupu ir jāatbild – Direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā neiestājas
         pret valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piegādātājam bez ierobežojumiem ir jāuzņemas atbildība par ražotāja vainu.

       Par sprieduma iedarbības ierobežošanu laikā
      49     Gadījumā, ja Tiesa neatbalstītu viņu aizstāvēto Direktīvas interpretāciju, aizskartās personas un Dānijas valdība lūdz Tiesu
         ierobežot sprieduma iedarbību laikā. Lai pamatotu savu lūgumu, tās it īpaši atsaucas uz nopietnām sekām, ko uz aizskarto personu
         tiesisko drošību un finansiālo stāvokli var atstāt spriedums lielā skaitā strīdu, kas saistīti ar atbildību par produktiem
         ar trūkumiem un kas atrisināti pēc Direktīvas stāšanās spēkā.

      50     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas sniegtā Kopienu tiesību normas interpretācija, īstenojot ar EKL 234. pantu uzticēto
         kompetenci, vajadzības gadījumā izskaidro un precizē šīs normas nozīmi un apjomu, kādā tā ir vai būtu jāsaprot un jāpiemēro
         no tās spēkā stāšanās brīža. No minētā izriet, ka šo normu, šādi interpretētu, pati tiesa var piemērot un tai ir jāpiemēro
         tiesiskām attiecībām, kas radās un tika nodibinātas pirms lūguma sniegt interpretāciju, ja turklāt nosacījumi tāda strīda,
         kas attiecas uz šī noteikuma piemērošanu, izskatīšanai kompetentās tiesās ir izpildīti (skat. it īpaši 1988. gada 2. februāra
         spriedumu lietā 24/86 Blaizot, Recueil, 379. lpp., 27. punkts, un 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman  u.c., Recueil, I‑4921. lpp., 141. punkts).

      51     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa tikai izņēmuma kārtā, piemērojot Kopienu tiesiskajai kārtībai raksturīgo vispārīgo tiesiskās
         drošības principu, var ierobežot iespēju visām attiecīgajām personām atsaukties uz noteikumu, kuru tā ir interpretējusi, lai
         apšaubītu labā ticībā nodibinātās tiesiskās attiecības. Lai varētu pieņemt lēmumu par šādu ierobežojumu, ir jāievēro divi
         pamata nosacījumi, proti, labas ticības esamība ieinteresēto personu vidū un nopietnu traucējumu rašanās risks (skat. it īpaši
         1994. gada 28. septembra spriedumu lietā C‑57/93 Vroege, Recueil, I‑4541. lpp., 21. punkts, un 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑372/98 Cooke, Recueil, I‑8683. lpp., 42. punkts).

      52     Tomēr ir jāatzīmē, ka likuma Nr. 371 11. panta 3. punktā Dānijas likumdevējs ir atsaucies uz regresa prasības mehānismu, kas
         pazīstams lielākajā daļā tiesību sistēmu, un ir paredzējis, ka piegādātājam, kurš atlīdzina aizskartajai personai produkta
         ar trūkumiem nodarīto kaitējumu, piekrīt regresa prasījuma tiesības pret ražotāju. Tādēļ ir jāatzīst, ka piegādātājam, kas
         uzskatāms par atbildīgu pret aizskarto personu, apstākļos, kas nodrošina tiesisko drošību, ražotājs principā var izmaksāt
         kompensāciju.

      53     Šādos apstākļos, nepastāvot vajadzībai izskatīt jautājumu par to, vai piegādātājs varētu celt prasību pret aizskarto personu,
         kas iepriekš jau saņēmusi kompensāciju, ne arī jautājumu par ieinteresēto personu labu ticību, tālāk nav jāizskata lūgums,
         ko izteikušas aizskartās personas un Dānijas valdība, kas nav iesniegušas nevienu citu pamatojumu savai argumentācijai, saskaņā
         ar kuru šis spriedums, ja tā iedarbība netiktu ierobežota laikā, varētu radīt nopietnus traucējumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      54     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Padomes 1985. gada 25. jūlija Direktīva 85/374/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz
            atbildību par produktiem ar trūkumiem ir jāinterpretē tādējādi, ka:
      –       tā iestājas pret tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piegādātājs, izņemot Direktīvas 3. panta 3. punktā izsmeļoši uzskaitītos
            gadījumus, uzņemas Direktīvā nostiprināto un ražotājam uzlikto atbildību bez vainas;
      –       tā neiestājas pret valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru piegādātājam bez ierobežojumiem ir jāuzņemas atbildība par ražotāja
            vainu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – dāņu.