title: Pirmās instances tiesas spriedums (sestā palāta) 2009. gada 7.oktobrī.#Vischim Srl pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Augu aizsardzības līdzekļi - Aktīvā viela hlortalonils - Grozījums iekļaušanai Direktīvas 91/414/EEK I pielikumā - Direktīva 2006/76/EK - Atpakaļejošs spēks - Pārejas posma neesamība - Tiesiskā drošība - Tiesiskā paļāvība - Vienlīdzīgas attieksmes princips.#Lieta T-380/06.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2009. gada 7. oktobrī (
            *1
         )
      “Augu aizsardzības līdzekļi — Aktīvā viela hlortalonils — Direktīvas 91/414/EEK I pielikuma ieraksta grozījums — Direktīva 2006/76/EK — Atpakaļejošs spēks — Pārejas posma neesamība — Tiesiskā drošība — Tiesiskā paļāvība — Vienlīdzīgas attieksmes princips”
      Lieta T-380/06

            Vischim Srl
         , Čezano Maderno [Cesano Maderno] (Itālija), ko pārstāv K. Merē [C. Mereu] un K. van Maldehems [K. Van Maldegem], advokāti,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv L. Parpala [L. Parpala] un B. Dohertijs [B. Doherty], pārstāvji,
      atbildētāja,
      par lūgumu atcelt Komisijas 2006. gada 22. septembra Direktīvas 2006/76/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 91/414/EEK attiecībā uz aktīvās vielas hlortalonila specifikāciju (OV L 263, 9. lpp.), 2. panta otro daļu.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un V. Vadapals [V. Vadapalas] (referents),
      sekretāre K. Kanca [C. Kantza], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 25. septembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Atbilstošās tiesību normas

         Direktīva 91/414/EEK

               1

               Saskaņā ar Padomes 1991. gada 15. jūlija Direktīvas 91/414/EEK par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū (OV L 230, 1. lpp.) 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta noteikumiem “dalībvalstis nodrošina to, ka augu aizsardzības līdzeklis netiek atļauts, ja vien nav tā, ka tā sastāvā esošās aktīvās vielas ir uzskaitītas I pielikumā un visi tajā izklāstītie nosacījumi ir izpildīti”.

               2

               Saskaņā ar Direktīvas 91/414 5. panta 1. punkta noteikumiem, “ņemot vērā pašreizējās zinātnes un tehnikas atziņas, aktīvo vielu sākotnēji iekļauj I pielikumā uz laiku, kas nepārsniedz 10 gadus, ja var paredzēt, ka aktīvo vielu saturošie augu aizsardzības līdzekļi atbildīs nosacījumiem,” kas noteikti turpmāk un kas saistīti ar to nekaitīgumu cilvēku un dzīvnieku veselībai, kā arī videi.

               3

               Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 5. panta 4. punkta pirmo un otro ievilkumu uz aktīvās vielas iekļaušanu var attiekties prasības par “aktīvās vielas minimālo tīrības pakāpi” un “noteiktu piemaisījumu īpašībām un maksimālo saturu”.

               4

               Direktīvas 91/414 6. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Par aktīvās vielas iekļaušanu I pielikumā lemj saskaņā ar 19. pantā noteikto procedūru.
               Saskaņā ar šo procedūru lemj arī par sekojošo:

                        —

                        par visiem iekļaušanas nosacījumiem,

                        —

                        ja nepieciešams, par grozījumiem I pielikumā,

                  [..].”

               5

               Saskaņā ar Direktīvas 91/414 8. panta 2. punkta pirmo daļu, “atkāpjoties no 4. panta [..], 12 gadu laikā pēc šīs direktīvas izziņošanas dalībvalsts var atļaut tādu augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū savā teritorijā, kuri satur I pielikumā neiekļautas aktīvās vielas, kas jau ir pieejamas tirgū divus gadus pēc šīs direktīvas izziņošanas datuma”.

               6

               Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 8. panta 2. punkta otro daļu tajā pašā 12 gadu laika posmā Eiropas Kopienu Komisija uzsāk darba programmu šo aktīvo vielu pakāpeniskai pārbaudei.

               7

               Saskaņā ar Direktīvas 91/414 8. panta 2. punkta ceturto daļu “[šī perioda] laikā pēc tam, kad 19. pantā minētā komiteja ir pabeigusi šādas aktīvās vielas pārbaudi, saskaņā ar minētajā pantā izklāstīto procedūru var nolemt, ka šo vielu var iekļaut I pielikumā un ar kādiem nosacījumiem to var iekļaut vai arī, ja netiek ievērotas 5. panta prasības vai noteiktajā laikā netiek iesniegta pieprasītā informācija un dati, — ka šādu aktīvo vielu neiekļaus I pielikumā.” Šajā tiesību normā ir arī precizēts, ka “dalībvalstis nodrošina to, ka, ja tas ir būtiski, attiecīgās atļaujas tiek piešķirtas, atsauktas vai mainītas noteiktajā laikā”.

               8

               Direktīvas 91/414 19. pants, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2003. gada 14. aprīļa Regulu (EK) Nr. 806/2003 (OV L 122, 1. lpp.), ir paredzēts, ka Komisijai palīdz regulatīvā komiteja — Pastāvīgā pārtikas aprites un dzīvnieku veselības komiteja (turpmāk tekstā — “Komiteja”).

               9

               Attiecībā uz aktīvo vielu hlortalonilu Direktīvas 91/414 8. panta 2. punktā paredzētais laika posms, kam bija jābeidzas 2003. gada 26. jūlijā, sākotnēji ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 2076/2002 (OV L 319, 3. lpp.) tika pagarināts līdz , pēc tam ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 1335/2005 (OV L 211, 6. lpp.) — līdz , ja vien pirms šī datuma nav pieņemts lēmums par tās iekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā.

         Regula (EEK) Nr. 3600/92

               10

               Komisijas 1992. gada 11. decembra Regula (EEK) Nr. 3600/92, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus tās darba programmas pirmā posma īstenošanai, kas minēta 8. panta 2. punktā Direktīvā 91/414 par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū (OV L 366, 10. lpp.), reglamentē vairāku aktīvo vielu, kuru skaitā ir hlortalonils, novērtēšanas procedūru saistībā ar to iespējamo iekļaušanu šīs direktīvas I pielikumā.

               11

               Saskaņā ar Regulas Nr. 3600/92 4. panta 1. punkta noteikumiem “katrs ražotājs, kas vēlas nodrošināt [..] aktīvās vielas [..] ietveršanu Direktīvas [91/414] I pielikumā, to dara zināmu Komisijai sešu mēnešu laikā pēc šīs regulas stāšanās spēkā”.

               12

               Regulas Nr. 3600/92 7. panta 1. un 2. punktā, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1997. gada 27. jūnija Regulu (EK) Nr. 1199/97 (OV L 170, 19. lpp.), ir reglamentēts tas, kā tiek izskatīta dokumentācija, ko iesnieguši iesniedzēji.

               13

               Saskaņā ar grozītās Regulas Nr. 3600/92 8. panta 3. punkta ceturto daļu:
               “Pēc [..] pārbaudes Komisija [..] iesniedz Komitejai:

                        a)

                        [direktīvas] projektu, lai Direktīvas I pielikumā ietvertu aktīvo vielu, vajadzības gadījumā nosakot šādas ietveršanas nosacījumus, tostarp termiņu;

                  [..].”

         Prāvas priekšvēsture

         Hlortalonila iekļaušana Direktīvas 91/414 I pielikumā

               14

               1993. gada 8. jūlijā prasītāja Vischim Srl, Itālijas sabiedrība, kas ražo hlortalonilu, informēja Komisiju par savu ieinteresētību panākt šīs aktīvās vielas iekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā.

               15

               Attiecībā uz hlortalonilu savu dokumentāciju termiņā iesniedza tikai divi iesniedzēji, proti, sabiedrība ISK Biotech Europe (kuru novērtēšanas procedūras laikā aizstāja sabiedrība Zeneca Agrochemicals, kas pati kļuva par sabiedrību Syngenta) un prasītāja.

               16

               Pēc šo dokumentāciju izskatīšanas 2005. gada 16. septembrī Komisija pieņēma Direktīvu 2003/53/EK, ar ko groza Direktīvu 91/414, lai tajā iekļautu hlortalonilu, hlortoluronu, cipermetrīnu, daminozīdu un tiofanātmetilu kā aktīvo vielu (OV L 241, 51. lpp.).

               17

               Saskaņā ar Direktīvas 2005/53 1. pantu un tās pielikumu hlortalonils Direktīvas 91/414 I pielikuma tabulā ir iekļauts ar Nr. 102. Šīs tabulas ceturtajā slejā ar virsrakstu “Tīrības pakāpe” ir norādīts: “heksahlorbenzols: ne vairāk kā 0,01 g/kg”.

               18

               No hlortalonila pārskatīšanas ziņojuma izriet (2005. gada 14. februāra dokuments SANCO/4343/2000, galīgā redakcija; turpmāk tekstā — “pārskatīšanas ziņojums”), ka minētais nosacījums, kas ir saistīts ar maksimālo heksahlorbenzola (HCB) saturu, tika noteikts, ņemot vērā hlortalonila specifikāciju, ko FAO (Apvienoto Nāciju Pārtikas un lauksaimniecības organizācija) pieņēmusi 2005. gada februārī.

               19

               Saskaņā ar Direktīvas 2005/53 3. panta 1. punktu dalībvalstis vajadzības gadījumā līdz 2006. gada 31. augustam groza vai atsauc spēkā esošās atļaujas augu aizsardzības līdzekļiem, kuri satur hlortalonilu, pārbaudot, pirmkārt, vai ir izpildīti Direktīvas 91/414 I pielikumā paredzētie nosacījumi un, otrkārt, vai atļaujas turētājam ir vai ir pieejama dokumentācija, kas atbilst Direktīvas 91/414 II pielikuma prasībām saskaņā ar nosacījumiem šīs pašas direktīvas 13. pantā.

               20

               Direktīva 2005/53 stājās spēkā 2006. gada 1. martā. Saskaņā ar tās 2. panta pirmo un otro daļu dalībvalstīm vēlākais bija jāpieņem un jāpublicē tiesību akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, un tie jāpiemēro no .

               21

               2005. gada 25. novembrī prasītāja iesniedza prasību atcelt Direktīvu 2005/53 (lieta T-420/05).

               22

               Minētās prasības ietvaros prasītāja pēc kārtas iesniedza divus pieteikumus par pagaidu noregulējumu, kas tika noraidīti ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 4. aprīļa rīkojumu lietā T-420/05 R Vischim/Komisija (Krājumā nav publicēts) un rīkojumu lietā T-420/05 R II Vischim/Komisija (Krājums, II-4085. lpp.), un pēdējais rīkojums tika apstiprināts ar Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu lietā C-459/06 P(R) Vischim/Komisija (Krājumā nav publicēts).

         Grozījums iekļaušanai Direktīvas 91/414 I pielikumā

               23

               2005. gada decembrī FAO, pamatojoties uz prasītājas sniegto informāciju, publicēja jaunu hlortalonila specifikāciju saistībā ar maksimālo HCB saturu 0,04 g/kg.

               24

               Prasītāja par šo jauno specifikāciju Komisiju informēja ar 2005. gada 16. decembra vēstuli.

               25

               2006. gada martā Komisija lūdza ziņotāju dalībvalsti novērtēt dažādu hlortalonila variantu, to skaitā prasītājas produkta, atbilstību jaunajai FAO specifikācijai.

               26

               Vienlaikus Komisijas dienesti dalībvalstīm nosūtīja elektronisku vēstuli, kas formulēta šādi:
               “[Ziņotāja dalībvalsts] ir sākusi pārbaudīt dažādas izcelsmes (to skaitā Vischim ražoto) produktu līdzvērtību. Ja tiek konstatēts, ka tie ir tikpat droši kā references produkts, Komisija ieplāno grozīt [Direktīvu 91/414] attiecībā uz atļautajiem HCB līmeņiem. Šajā gadījumā varētu būt grūti formāli grozīt tekstu līdz 2006. gada 1. septembrim, līdz ar to attiecībā uz šo datumu varētu būt nepieciešama zināma administrācijas elastība. Būtu nelāgi, ja produkti tiktu izņemti no valsts tirgus, lai neilgi pēc tam tos atkal atļautu pārdot. Ir acīmredzams, ka atļauju atsaukšana joprojām ir obligāta, ja ir pierādīts, ka dokumentācijas pārbaudes rezultāts nav skaidri labvēlīgs vai ja nav izpildītas administratīvās prasības.”

               27

               Sava novērtējuma beigās 2006. gada aprīlī ziņotāja dalībvalsts konstatēja, ka hlortolurons, kurā ietilpst 0,04 g/kg HCB, neradīja papildu riskus salīdzinājumā ar tiem, kas jau ņemti vērā, pieņemot Direktīvu 2005/53. Tādējādi tā piedāvāja grozīt hlortolurona specifikāciju, kas paredzēta Direktīvā 2005/53.

               28

               2006. gada 13. un Komiteja minēto grozījumu apstiprināja. Attiecībā uz termiņu, kas saistīts ar grozītās specifikācijas ieviešanu, Komitejas sanāksmes protokolā ir norādīts šādi:
               “Attiecīgās specifikācijas grozījums ir saņēmis vispārēju apstiprinājumu un Komisija ir apņēmusies ātri pieņemt projektu [..]. Runājot par lietderību pagarināt sešu mēnešu termiņu, kas noteikts, lai iesniegtu trūkstošos zinātniskos pētījumus, tas nešķiet piemēroti. Tas varētu radīt precedentu un Komisijai varētu pārmest nevienlīdzīgu attieksmi pret iesniedzējiem [..]. Šo iemeslu dēļ nav lietderīgi atkāpties no termiņa, kas parasti piešķirts direktīvā par iekļaušanu [..]. Apvienotā Karaliste lūdz pagarināt termiņu atbilstības panākšanai šajā dokumentācijā, lai Vischim varētu vērsties šķīrējtiesā, kas paredzēta valsts tiesībās, lai panāktu piekļuvi pētījumiem par mugurkaulniekiem, tiklīdz ir nobalsots par vielas iekļaušanu.”

               29

               Ar 2006. gada 27. jūlija vēstuli prasītāja norādīja Komisijai, ka, “lai varētu garantēt grozījuma efektivitāti attiecībā [uz tā] atļaujām, tam, pirmkārt, jāstājas spēkā pirms un, otrkārt, tajā dalībvalstīm ir jānosaka jauns termiņš, lai tās pārbaudītu, vai ir ievēroti nosacījumi iekļaušanai I pielikumā”. Komisija uz šo vēstuli neatbildēja.

               30

               No 2006. gada jūlija līdz septembrim prasītāja saņēma vēstules no Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes, Beļģijas Karalistes un Īrijas kompetentajām iestādēm, kas tai paziņoja par savu nodomu izņemt tās produktu no tirgus.

               31

               Apvienotās Karalistes iestāžu 2006. gada 28. jūlija vēstule prasītājai ir formulēta šādi:
               “[Jūsu produkts] atbilst jaunajām [tīrības pakāpes] specifikācijām, kuras [Komiteja] grozījusi 2006. gada 13. un 14. jūlijā, [bet] jūs vēl neesat pierādījusi, ka jums ir pienācīga piekļuve II pielikumā paredzētajiem datiem [..] attiecībā uz jūsu produktiem, kuri ir atļauti un kuri jau pastāv un kuros ir iekļauts hlortalonils. Līdz ar to šai vēstulei ir pievienots paziņojums par nodomu izņemt no tirgus jūsu esošos produktus, kuros ir iekļauts hlortalonils.”

               32

               2006. gada 22. septembrī Komisija pieņēma Direktīvu 2006/76/EK, ar ko groza Direktīvu 91/414 attiecībā uz aktīvās vielas hlortalonila specifikāciju (OV L 263, 9. lpp.; turpmāk tekstā — “apstrīdētā direktīva”).

               33

               Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 1. pantu hlortalonila specifikācija, kas paredzēta iekļaušanai Direktīvas 91/414 I pielikumā, tiek aizstāta ar pielikumā iekļauto tabulu. Šīs tabulas ceturtajā slejā ar virsrakstu “Tīrības pakāpe” ir norādīts: “heksahlorbenzols: ne vairāk kā 0,04 g/kg”.

               34

               Apstrīdētā direktīva stājās spēkā 2006. gada 23. septembrī. Saskaņā ar tās 2. pantu dalībvalstis vēlākais līdz pieņem un publicē tiesību aktus, kas vajadzīgi šīs direktīvas ievērošanai, un tos piemēro no .

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               35

               Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 15. decembrī, prasītāja cēla šo prasību.

               36

               Ar tajā pašā dienā iesniegtu atsevišķu dokumentu prasītāja iesniedza pieteikumu par paātrināto procesu atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 76.a pantam. Ar Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētāja 2007. gada 24. janvāra lēmumu šis pieteikums tika noraidīts.

               37

               2007. gada 27. februārī Komisija ar atsevišķu dokumentu iesniedza iebildi par nepieņemamību. Tā kā prasītāja iesniedza savus apsvērumus, lēmums par iebildi par nepieņemamību ar Pirmās instances tiesas rīkojumu tika atlikts līdz galīgajam spriedumam.

               38

               Pēc iebildumu raksta iesniegšanas Pirmās instances tiesa saskaņā ar Reglamenta 47. panta 1. punktu nolēma, ka otrreizēja procesuālo rakstu apmaiņa nav vajadzīga.

               39

               Tā kā Pirmās instances tiesu palātu sastāvs ir mainīts, tiesnesis referents tika norīkots uz sesto palātu, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.

               40

               Tā kā viens no palātas locekļiem nevarēja piedalīties, Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs saskaņā ar Reglamenta 32. panta 3. punktu norīkoja citu tiesnesi, lai palātu papildinātu.

               41

               Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas šī lieta mutvārdu procesā tika apvienota ar lietu T-420/05.

               42

               Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu un, veicot procesa organizatoriskos pasākumus, uzdeva lietas dalībniekiem dažus rakstveida jautājumus, uz kuriem tie atbildēja ar 2008. gada 16. jūnija un 7. un 14. jūlija vēstuli.

               43

               Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2008. gada 25. septembra tiesas sēdē.

               44

               Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        daļēji atcelt apstrīdēto direktīvu, īpaši tās 2. panta otro daļu;

                        —

                        likt Komisijai noteikt uz nākotni vērstus, precīzus, saprātīgus un leģitīmus termiņus saistībā ar apstrīdēto direktīvu;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               45

               Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

         Par pieņemamību

               46

               Vispirms attiecībā uz prasītājas lūgumu, lai Pirmās instances tiesa liktu Komisijai noteikt uz nākotni vērstus, precīzus, saprātīgus un leģitīmus termiņus saistībā ar apstrīdēto direktīvu, ir jāatgādina, ka, veicot likumības pārbaudi, kas pamatota ar EKL 230. pantu, Kopienu tiesa nevar dot rīkojumus iestādēm (Pirmās instances tiesas 2006. gada 12. decembra spriedums lietā T-155/04 SELEX Sistemi Integrati/Komisija, Krājums, II-4797. lpp., 28. punkts).

               47

               Tādējādi minētais lūgums, kas izteikts otrajā prasītājas prasījumu daļā, ir nepieņemams.

               48

               Attiecībā uz lūgumu atcelt apstrīdētās direktīvas 2. panta otro daļu Komisija norāda, ka tas ir nepieņemams, atsaucoties, pirmkārt, uz prasītājas lūgtās daļējās atcelšanas neiespējamību un, otrkārt, uz apstrīdētās direktīvas kā tiesību akta raksturu.

               49

               Prasītāja apgalvo, ka tās lūgums ir pieņemams.

               50

               Attiecībā uz pirmo Komisijas norādīto absolūto šķērsli tiesas procesam ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību akta daļēja atcelšana ir iespējama tikai tiktāl, ciktāl daļas, kuras ir lūgts atcelt, ir nodalāmas no pārējā tiesību akta. Šī prasība par nodalāmību nav izpildīta, ja daļējas atcelšanas rezultātā tiktu grozīta apstrīdētā tiesību akta būtība (skat. Tiesas 2006. gada 27. jūlija spriedumu lietā C-540/03 Parlaments/Padome, Krājums, I-5769. lpp., 27. un 28. punkts un tajos minētā judikatūra).

               51

               Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 2. panta otro daļu tiesību aktus, kas pieņemti tās izpildei, dalībvalstis piemēro no 2006. gada 1. septembra, līdz ar to ar atpakaļejošu spēku.

               52

               Prasītāja apgalvo, ka tās prasība neattiecas uz apstrīdētās direktīvas pilnīgu atcelšanu, kas tai galvenokārt ir labvēlīga, bet gan tikai uz tās sekām laikā, kas ir noteiktas strīdīgajā tiesību normā.

               53

               Komisija apgalvo, ka attiecīgā tiesību norma, kurā ir noteikta apstrīdētās direktīvas piemērošanas joma laikā, nav no tās nodalāma, jo šīs tiesību normas atcelšanas gadījumā apstrīdētā direktīva kļūtu nepiemērojama.

               54

               Šajā sakarā ir jānorāda, ka nekas netraucē Kopienu tiesību akta likumību apšaubīt tikai saistībā ar tā sekām laikā un it īpaši tā atpakaļejošu iedarbību (šajā sakarā skat. Tiesas 1991. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-368/89 Crispoltoni, Recueil, I-3695. lpp., un spriedumu apvienotajās lietās C-260/91 un C-261/91 Diversinte un Iberlacta, Recueil, I-1885. lpp.).

               55

               Turklāt, izskatot prasību nevis atcelt materiālu tiesību normu, kas ir labvēlīga prasītājai, bet tikai atcelt tādu tiesību normu, kura nosaka tās iedarbību laikā, Kopienu tiesa saskaņā ar EKL 231. panta otro daļu var nolemt saglabāt apstrīdēto tiesību aktu — kāds tas ir līdz brīdim, kad kompetentās iestādes būs veikušas pasākumus sprieduma izpildei (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 29. jūnija spriedumu lietā T-7/99 Medici Grimm/Padome, Recueil, II-2671. lpp., 93. un 94. punkts un tajos minētā judikatūra). Turklāt, kaut arī EKL 231. panta otrā daļa attiecas tikai uz regulām, šīs tiesību normas piemērošanas jomā jāietilpst arī iestāžu aktiem, kas, kaut arī tie nav pieņemti regulu formā, tomēr rada tādas pašas sekas (šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu lietā C-295/90 Parlaments/Padome, Recueil, I-4193. lpp., 26. punkts).

               56

               Tādējādi ir jānoraida Komisijas norādītā iebilde par nepieņemamību, kas pamatota ar neiespējamību daļēji atcelt apstrīdēto direktīvu un kas attiecas tikai uz 2. panta otro daļu, kurā ir noteiktas tās iedarbība laikā.

               57

               Attiecībā uz otro Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, kas pamatota ar apstrīdētās direktīvas leģislatīvo raksturu, ir jāatgādina, ka ar to, ka EKL 230. panta ceturtā daļa tieši neattiecas uz prasību atcelt tiesību aktu pieņemamību, ko iesniegusi fiziska vai juridiska persona par direktīvu, nepietiek, lai šādas prasības atzītu par nepieņemamām (Pirmās instances tiesas 1998. gada 17. jūnija spriedums lietā T-135/96 UEAPME/Padome, Recueil, II-2335. lpp., 63. punkts, un Pirmās instances tiesas rīkojums lietā T-223/01 Japan Tobacco un JT International/Parlaments un Padome, Recueil, I-3259. lpp., 28. punkts).

               58

               Turklāt ir jāsecina, ka prasītāju kā paziņotāju un kā esošo augu aizsardzības līdzekļu, kuru sastāvā ir hlortalonils, atļauju turētāju individuāli un tieši skar šīs aktīvās vielas iekļaušana Direktīvas 91/414 I pielikumā, kas paredzēta Direktīvā 2005/53 un līdz ar to apstrīdētajā direktīvā, ar ko groza minētās iekļaušanas nosacījumus. Turklāt ir jānorāda, ka apstrīdētā direktīva tika pieņemta pēc prasītājas pieprasīta vērtējuma attiecībā uz tās produktu.

               59

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka prasītājai ir tiesības lūgt atcelt apstrīdēto direktīvu saistībā ar iedarbību laikā, kas noteikta tās 2. panta otrajā daļā.

         Par lietas būtību

      Lietas dalībnieku argumenti

               60

               Savas prasības pamatojumam prasītāja norāda pirmo pamatu, kas pamatots ar pamatojuma nenorādīšanu. Apstrīdētajā direktīvā nav iekļauts pamatojums, kas pamato tās iedarbību ar atpakaļejošu spēku. Komisija nav paskaidrojusi, kādai šai iedarbībai ar atpakaļejošu spēku bija jābūt de jure un de facto, lai efektīvi īstenotu grozīto specifikāciju.

               61

               Prasītājas otrais pamats ir pamatots ar Direktīvas 91/414 8. panta 2. punkta un Regulas Nr. 3600/92 8. panta 3. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu. Tā uzskata, ka šīs tiesību normas liek Komisijai direktīvā par aktīvās vielas iekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā paredzēt pārejas posmu esošo valsts atļauju pārskatīšanai. Šī pienākuma pastāvēšanu apstiprina Komisijas prakse. Lai šim pārejas posmam būtu jēga un lai tas būtu efektīvs, tam noteikti ir jābūt nākotnē, proti, sākot no apstrīdētās direktīvas spēkā stāšanās dienas. Šajā gadījumā neparedzot šādu pārejas posmu, Komisija nav izpildījusi būtisku procesuālu pienākumu, kas tai paredzēts Direktīvā 91/414 un Regulā Nr. 3600/92.

               62

               Joprojām savu argumentāciju koncentrējot uz to, ka apstrīdētajā direktīvā nav nākotnē paredzēta pārejas posma, prasītāja atsaucas arī uz atpakaļejoša spēka aizlieguma, tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības aizsardzības un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

               63

               Šajā sakarā prasītāja atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru Kopienas pasākums var būt piemērojams ar atpakaļejošu spēku tikai izņēmuma gadījumos, ja to prasa tā mērķis un ja ir ievērota ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība. Šajā gadījumā neviens no šiem nosacījumiem nav izpildīts.

               64

               Apstrīdētās direktīvas piemērojamību ar atpakaļejošu spēku nevarēja pamatot ar vajadzību novērst Direktīvā 2005/53 paredzētas stingrākas specifikācijas piemērošanu. Pēdējā minētā jau bija radījusi juridiski saistošas sekas, proti, prasītājai izsniegto atļauju atsaukšanu. Šajos apstākļos grozījums ar atpakaļejošu spēku radīja sekas tikai tad, ja tas bija saistīts ar pārejas posmu nākotnē, kura laikā varēja pierādīt atbilstību jaunajai specifikācijai.

               65

               Turklāt tas, ka nebija paredzēts jauns pārejas posms, bija pretrunā to tirgus dalībnieku tiesiskajai paļāvībai, kuri minēti piemērojamajā tiesiskajā regulējumā un uz kuriem attiecas Komisijas prakse. Jauna pārejas posma neesamības dēļ apstrīdētās direktīvas atpakaļejošais spēks apdraudēja prasītājas tiesisko paļāvību, jo tā nevarēja izmantot tiesības, kas izriet no hlortalonila specifikācijas grozījuma.

               66

               Prasītāja apgalvo, ka pārejas posma neesamības dēļ tā nevarēja “pagriezt atpakaļ laiku”, lai valsts iestādēm iesniegtu savu dokumentāciju, lai tās savukārt pārbaudītu tās produkta atbilstību grozītajai specifikācijai, kas ieviesta ar apstrīdēto direktīvu. Dalībvalstis savukārt nevarēja pildīt savus pienākumus saistībā ar jaunajiem piemērojamajiem noteikumiem, proti, pārbaudīt vai pārskatīt valsts izsniegtās atļaujas prasītājai, ņemot vērā jauno specifikāciju. Tādējādi apstrīdētā direktīva zaudētu savu lietderīgo iedarbību un apdraudētu tiesiskās drošības principu.

               67

               Turklāt Komisija nebija attiekusies pret prasītāju tāpat kā pret ražotājiem, uz kuriem attiecas citi pasākumi, kas veikti tajā pašā jomā un kas paredzēja pārejas posmu pēc aktīvo vielu ierakstīšanas Direktīvas 91/414 I pielikumā, un it īpaši tāpat kā pret otru hlortalonila paziņotāju, Syngenta, kas bija izmantojis šādu periodu, kurš paredzēts Direktīvā 2005/53.

               68

               Komisija apstrīd prasītājas argumentus.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               69

               Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms ir jāpārbauda iespējamā Direktīvas 91/414 8. panta 2. punkta un Regulas Nr. 3600/92 8. panta 3. punkta a) apakšpunkta, kā arī Komisijas iepriekšējās prakses neievērošana, pēc tam dažādu prasītājas minētu vispārējo tiesību principu neievērošana un visbeidzot pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums.

         — Par iespējamo Direktīvas 91/414 8. panta 2. punkta un Regulas Nr. 3600/92 8. panta 3. punkta a) apakšpunkta, kā arī Komisijas iepriekšējās prakses neievērošanu

               70

               Pirmkārt, attiecībā uz noteikumiem, kas it kā ir pārkāpti, ir jānorāda, ka nevienā no tiem Komisijai nav noteikts pienākums paredzēt pārejas posmu, lai pārskatītu pastāvošās valsts atļaujas.

               71

               No vienas puses, Direktīvas 91/414 8. panta 2. punktā ir noteikta darba programma, paredzot dažādus laika posmus, lai pārbaudītu aktīvās vielas, kas jau ir tirgū divus gadus pēc direktīvas paziņošanas dienas, lai tās, iespējams, iekļautu minētās direktīvas I pielikumā. Tādējādi Direktīvas 91/414 8. panta 2. punkts nekādā veidā neparedz, ka Komisija nosaka pārejas posmu pēc aktīvās vielas iekļaušanas I pielikumā.

               72

               No otras puses, Regulas Nr. 3600/92 8. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka direktīvas priekšlikumā, ar kuru ir paredzēts Direktīvas 91/414 I pielikumā iekļaut aktīvo vielu, Komisija attiecīgā gadījumā nosaka iekļaušanas nosacījumus, to skaitā termiņu. Šis noteikums tādējādi attiecas uz konkrētu kārtību, kas saistīta ar aktīvās vielas iekļaušanas Direktīvas 91/414 I pielikumā posmu. No tiem neizriet Komisijas pienākums paredzēt pārejas posmu, lai pēc minētās iekļaušanas pārskatītu esošās valsts izdotās atļaujas.

               73

               Šajā gadījumā tā tas ir vēl jo vairāk tāpēc, ka ar apstrīdēto direktīvu netiek atcelta Direktīva 2005/53, bet tikai grozīts Direktīvas 91/414 I pielikums attiecībā uz attiecīgās vielas specifikāciju. Tā nekādā veidā neapšauba visu minētās vielas iekļaušanas Direktīvas 91/414 I pielikumā procedūru. Šīs iekļaušanas procedūras norises gaitā prasītājai bija jāiesniedz dokumentācijas kopsavilkums un pilnīga dokumentācija atbilstoši 2. pantam Komisijas 1994. gada 27. aprīļa Regulā (EK) Nr. 933/94, ar ko nosaka augu aizsardzības līdzekļu aktīvās vielas un izraugās ziņotājas dalībvalstis Komisijas Regulas (EEK) Nr. 3600/92 īstenošanai (OV L 107, 8. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 2230/95 (OV L 225, 1. lpp.), un 6. pantam Regulā Nr. 3600/92, kura papildināta ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 2266/2000 (OV L 259, 27. lpp.). Šīs procedūras beigās tika pieņemta Direktīva 2005/53, ar kuru attiecīgā viela tika iekļauta Direktīvas 91/414 I pielikumā un kurā bija paredzēts pārejas posms pirms šīs iekļaušanas stāšanās spēkā. Šajā gadījumā hlortalonila iekļaušanai Direktīvas 91/414 I pielikumā pamatoti sekoja pārejas posms, kas deva iespēju valsts iestādēm pārbaudīt esošās atļaujas.

               74

               Tādējādi tas, ka apstrīdētajā direktīvā nav paredzēts šāds pārejas posms, nav prasītājas norādīto tiesību normu pārkāpums.

               75

               Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, kas pamatots ar Komisijas praksi, ir jānorāda, ka administratīvā prakse vien, kas nav pretrunā spēkā esošajam tiesiskajam regulējumam un kas nav saistīta ar rīcības brīvības īstenošanu, var radīt ieinteresēto personu tiesisko paļāvību (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 28. septembra spriedumu lietā T-310/00 MCI/Komisija, Krājums, II-3253. lpp., 112. punkts un tajā minētā judikatūra).

               76

               Šajā gadījumā Komisija norāda, ka tās pastāvīgā prakse ir tāda, ka tā pieprasa dalībvalstīm veikt konkrētus pasākumus sešos mēnešos no aktīvās vielas iekļaušanas Direktīvas 91/414 I pielikumā.

               77

               Komisijas prakse, ka tā paredz šādu termiņu, lai ieinteresētās personas varētu sagatavoties jaunajām prasībām un dalībvalstis varētu pārskatīt esošās atļaujas, izriet arī no Direktīvas 2005/53 preambulas 9. un 10. apsvēruma.

               78

               Tomēr ir jānorāda, ka šāda prakse, pirmkārt, galvenokārt attiecas uz dalībvalstīm, kurām tā nosaka pienākumus īpaši attiecībā uz tām piešķirto pārskatīšanas termiņu, un, otrkārt, ir saistīta ar aktīvās vielas sākotnējo iekļaušanu Direktīvas 91/414 I pielikumā.

               79

               Līdz ar to ir jāsecina, ka prasītāja arī nepamatoti atsaucas uz Komisijas praksi, lai norādītu uz Komisijas pienākumu šajā gadījumā paredzēt pārejas posmu, lai pārskatītu esošās valsts atļaujas. Prakse, uz ko atsaucas prasītāja, neattiecas uz šo gadījumu.

               80

               Līdz ar to, apstrīdētajā direktīvā neparedzot pārejas posmu, lai pārskatītu esošās valsts atļaujas, Komisija nav pārkāpusi nedz Direktīvas 91/414 8. panta 2. punktu, nedz arī Regulas Nr. 3600/92 8. panta 3. punkta a) apakšpunktu un nav atkāpusies no savas agrākās prakses.

         — Par iespējamo atpakaļejoša spēka aizlieguma, tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības aizsardzības un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu

               81

               Jāatgādina, ka tiesiskās drošības princips paredz, ka Kopienu tiesiskajam regulējumam, kas piemērojams atbildīgajām personām, ir jābūt skaidram un precīzam, lai tiem nepārprotami būtu zināmas savas tiesības un pienākumi un lai tie varētu attiecīgi rīkoties (Tiesas 1981. gada 9. jūlija spriedums lietā 169/80 Gondrand un Garancini, Recueil, 1931. lpp., 17. punkts).

               82

               Turklāt parasti tiesisko situāciju drošības princips nepieļauj, ka Kopienu akta piemērojamība laikā sākas dienā pirms tā publicēšanas, izņēmuma kārtā izņemot gadījumu, kad sasniedzamais mērķis to prasa un kad ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība ir atbilstoši ņemta vērā (Tiesas 1979. gada 25. janvāra spriedums lietā 98/78 Racke, Recueil, 69. lpp., 20. punkts; attiecībā uz direktīvas atpakaļejošu spēku skat. arī Tiesas spriedumu lietā C-331/88 Fedesa u.c., Recueil, I-4023. lpp., 45. punkts).

               83

               Līdz ar to šajā gadījumā ir jānoskaidro, pirmkārt, vai sasniedzamais mērķis pamato apstrīdētās direktīvas atpakaļejošo spēku un, otrkārt, vai prasītājas tiesiskā paļāvība ir atbilstoši ievērota un vai prasītāja nepārprotami varēja uzzināt savas tiesības un pienākumus un varēja attiecīgi rīkoties.

               84

               Attiecībā uz pirmo nosacījumu no apstrīdētās direktīvas preambulas 1. un 2. apsvēruma izriet, ka Komisija grozīja hlortalonila specifikāciju, lai ņemtu vērā jauno FAO specifikāciju, kas publicēta pēc Direktīvas 2005/53 pieņemšanas. Minētā FAO specifikācija, ar ko tiek atcelta specifikācija, kas bija spēkā Direktīvas 2005/53 pieņemšanas dienā, grozīja prasību par HCB saturu, palielinot tā robežu no 0,01 līdz 0,04 g/kg.

               85

               Šajā sakarā Komisija apstrīdētās direktīvas preambulas 4. apsvērumā ir norādījusi, ka “saskaņā ar Direktīvu 2005/53 [..] dalībvalstīm no 2006. gada 1. septembra jāpiemēro minētās direktīvas 2. pants, tad no minētās dienas jāpiemēro arī grozītā hlortalonila specifikācija”.

               86

               No šīm norādēm izriet, ka, paredzot grozītajai specifikācijai atpakaļejošu spēku, Komisija vēlējās novērst, ka dalībvalstīm, kaut arī tikai pavisam neilgi, būtu jāpiemēro stingrāka specifikācija, kas paredzēta Direktīvā 2005/53. Ņemot vērā šo mērķi, bija jāparedz, ka grozītā hlortalonila specifikācija būs piemērojama no datuma, kas paredzēts sākotnējās specifikācijas piemērošanai.

               87

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka šajā gadījumā pirmais nosacījums, kas ir paredzēts šī sprieduma 82. punktā minētajā judikatūrā, ir izpildīts, proti, ka saskaņā ar sasniedzamo mērķi apstrīdētajā direktīvā bija jāparedz jaunās, ne tik stingrās specifikācijas piemērošana ar atpakaļejošu spēku. Prasītāja turklāt neapstrīd apstrīdētās direktīvas atpakaļejošo spēku tiktāl, ciktāl tajā ir noteikta jauna, ne tik stingra specifikācija.

               88

               Attiecībā uz otro nosacījumu, proti, ieinteresēto personu tiesiskās paļāvības ievērošanu, vispirms ir jānorāda, ka, tā kā apstrīdētajā direktīvā paredzētās grozītās specifikācijas vienīgās sekas bija tādas, ka iekļaušanas nosacījumi kļuva mazāk stingri, tās atpakaļejošais spēks pats par sevi nevarēja apdraudēt attiecīgo tirgus dalībnieku tiesisko paļāvību.

               89

               Tomēr prasītāja norāda, ka ar apstrīdēto direktīvu ir pārkāpts tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības princips, jo tajā nav noteikts pārejas posms, kas tai dotu iespēju pielāgoties jaunajām prasībām un dalībvalstīm paredzētu pienākumu pārskatīt esošās valsts atļaujas.

               90

               Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt (skat. šī sprieduma 70.–80. punktu), ka ne piemērojamās tiesību normas, ne Komisijas prakse neliek tai šajā gadījumā paredzēt šādu pārejas posmu.

               91

               Prasītāja nav iesniegusi pierādījumus, lai pierādītu, ka Komisija tai bija radījusi tiesisku paļāvību, ka pēc specifikācijas grozījumiem tiks noteikts jauns pārejas posms. Tā kā pati prasītāja ir ierosinājusi šo grozījumu (skat. šī sprieduma 23. un 24. punktu), kas samazina prasības atļaujas izsniegšanai attiecībā uz tās produktiem, tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principam nevar būt pretrunā tas, ka nav paredzēts pārejas posms, lai prasītāja varētu pielāgoties jaunajām prasībām.

               92

               Šajā gadījumā ikviens produkts, kas atbilst Direktīvā 2005/53 paredzētajai specifikācijai, a fortiori atbilst apstrīdētajā direktīvā paredzētajai specifikācijai, līdz ar to nešķiet, ka, lai dalībvalstis un prasītāja pielāgotos jaunajām prasībām, ir nepieciešami īpaši pasākumi vai centieni, kas pamatotu tiesisko paļāvību uz to, ka šajā sakarā tiks noteikts pārejas posms.

               93

               Ievērojot tiesiskās drošības principu, Direktīva 2005/53 un skaidri un precīzi noteikumi, kas bija piemērojami tajā laikā un kas netika atcelti ar apstrīdēto direktīvu, dod prasītājai iespēju nepārprotami uzzināt tai paredzēto pienākumu apmēru. Tā varēja attiecīgi rīkoties un, ja tā vēlējās saglabāt savas esošās atļaujas, iesniegt pilnīgu dokumentāciju, kas sagatavota atbilstoši Direktīvas 91/414 II pielikuma prasībām. Pārejas posma laikā, kas tika noteikts pēc Direktīvas 2005/53 pieņemšanas, prasītājas interesēs noteikti bija iesniegt šādu dokumentāciju vai pierādīt piekļuvi tai, lai varētu saglabāt savas esošās atļaujas.

               94

               Saskaņā ar Direktīvas 2005/53 3. panta 1. punktu prasītāja zināja, ka, neizpildot šo pienākumu, kas nav atkarīgs no pienākuma, kas attiecas uz produkta atbilstību Kopienas specifikācijai, tā zaudēs savas atļaujas.

               95

               Pakārtoti un ņemot vērā konkrēto situāciju, no šīs lietas apstākļiem turklāt izriet, ka prasītāja bija informēta par to, ka Komisija bija paredzējusi grozīt hlortalonila specifikāciju, lai ņemtu vērā specifikāciju, ko FAO pieņēmusi 2005. gada decembrī, un ka šis grozījums bija daļa no pārskatīšanas, kas veikta saskaņā ar Direktīvas 2005/53 3. panta 1. punktu.

               96

               Procedūra, kas tika īstenota pirms apstrīdētās direktīvas pieņemšanas, tika uzsākta, pamatojoties uz informāciju, ko prasītāja sniegusi 2005. gada 16. decembrī, un tā tika informēta gan par secinājumiem, kas izdarīti ziņojumā, kuru sagatavojusi ziņotāja dalībvalsts 2006. gada aprīlī, iesakot grozīt Direktīvā 2005/53 noteikto specifikāciju, gan par to, ka 2006. gada 13. un 14. jūlijā komiteja pieņēma priekšlikumu šajā sakarā.

               97

               Gan no Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes iestāžu 2006. gada 28. jūlija vēstules (skat. šī sprieduma 31. punktu), ko iesniegusi prasītāja, gan no Īrijas iestāžu vēstules un Beļģijas Karalistes iestāžu vēstules, ko iesniegusi Komisija, izriet, ka prasītājai dažas atļaujas tikušas atņemtas nevis tāpēc, ka tās produkti neatbilda Direktīvā 2005/53 paredzētajai hlortalonila specifikācijai, bet tāpēc, ka nebija iesniegta dokumentācija, kas atbilstu Direktīvas 91/414 II pielikuma prasībām, vai nebija pierādīta piekļuve šādai dokumentācijai.

               98

               Līdz ar to prasītāja nevar pieprasīt tiesības kompensēt savas dokumentācijas trūkumus, jauna pārejas posma laikā no jauna pārbaudot tai izsniegtās atļaujas, kaut arī tā varēja pilnībā novērtēt to, ka lietderīgi ir iesniegt dokumentāciju, kas atbilst Direktīvas 91/414 II pielikuma prasībām, pārejas posmā pēc Direktīvas 2005/53 pieņemšanas. Šajā sakarā ir jāuzsver, ka prasības, kas saistītas ar šīs dokumentācijas iesniegšanu, ir palikušas nemainīgas. Ikviena dokumentācija, kas atbilda Direktīvas 91/414 II pielikuma prasībām, atbilda arī Direktīvas 2005/53 prasībām un bija atbilstoša arī apstrīdētās direktīvas prasībām. Ne saistībā ar specifikāciju, ne atbilstošu dokumentāciju Komisijai apstrīdētās direktīvas pieņemšanas laikā nebija nekāda pamata likt dalībvalstīm veikt jaunu esošo atļauju pārbaudi, ne arī šajā sakarā paredzēt pārejas posmu.

               99

               No tā izriet, ka jaunās specifikācijas, kas ieviesta ar apstrīdēto direktīvu, piemērošana ar atpakaļejošu spēku neapdraud tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Jāpiebilst, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, apstrīdētā direktīva nav zaudējusi savu lietderīgo iedarbību. Tā ļauj saglabāt esošās atļaujas attiecībā uz produktiem, kas atbilst jaunajai specifikācijai, kas ar to ieviesta, ar noteikumu, ka atļaujas īpašnieks ir izpildījis citas Direktīvā 2005/53 paredzētās prasības.

               100

               Vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja līdzīgās situācijās tiek piemēroti atšķirīgi noteikumi vai ja atšķirīgās situācijās tiek piemēroti vienādi noteikumi, ja vien atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota (Tiesas 1990. gada 28. jūnija spriedums lietā C-174/89 Hoche, Recueil, I-2681. lpp., 25. punkts).

               101

               Šajā gadījumā prasītājas argumentācija būtībā nozīmē salīdzināt atšķirīgas situācijas. Vielas iekļaušana Direktīvas 91/414 I pielikumā nav salīdzināma ar vienu pašu šīs vielas, kas jau ir iekļauta pielikumā, specifikācijas grozījumu, līdz ar to apstrīdētajā direktīvā nebija obligāti jāparedz tāda pati pārejas kārtība kā Direktīvā 2005/53, kas turklāt nebija atcelta.

               102

               Turklāt, tā kā prasītāja tāpat kā pārējie ražotāji varēja izmantot pārejas posmu pēc Direktīvas 2005/53 pieņemšanas un līdz ar to pēc hlortalonila iekļaušanas Direktīvas 91/414 I pielikumā un šajā sakarā iesniegt valsts iestādēm dokumentāciju, kas atbilst Direktīvas 91/414 II pielikuma prasībām, tā nevar atsaukties uz nevienlīdzīgu attieksmi salīdzinājumā ar pārējiem šīs vielas vai jebkuras citas vielas ražotājiem laikā, kad tā tika iekļauta minētās direktīvas I pielikumā. Prasītāja nav arī pierādījusi, ka Komisija bija paredzējusi pārejas posmus citiem ražotājiem laikā, kad tika grozīta tādas vielas specifikācija, kas jau iekļauta Direktīvas 91/414 I pielikumā.

               103

               Līdz ar to Komisija nav pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, apstrīdētajā direktīvā neparedzot pārejas posmu, lai pārskatītu esošās atļaujas, kā tas ir paredzēts Direktīvas 2005/53 3. panta 1. punktā.

               104

               No tā izriet, ka nav pārkāpts neviens no prasītājas norādītajiem vispārējiem tiesību principiem.

         — Par iespējamo pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

               105

               Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā paredzētajam pamatojumam skaidri un nepārprotami ir jābūt norādītam Kopienu iestādes, kas pieņēmusi tiesību aktu, argumentācijā ļaujot ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu, lai tās varētu aizstāvēt savas tiesības un lai Kopienu tiesa varētu veikt kontroli (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 12. septembra spriedumu lietā T-89/00 Europe Chemi-Con (Deutschland)/Padome, Recueil, II-3651. lpp., 65. punkts un tajā minētā judikatūra).

               106

               Šajā sakarā, runājot par iespējamo pamatojuma nenorādīšanu attiecībā uz apstrīdētās direktīvas noteikumiem, kuros ir noteikta tās piemērojamība laikā, pirmkārt, jāsecina, ka no apstrīdētās direktīvas preambulas 1., 2. un 4. apsvēruma, kas minēti šī sprieduma 84. un 85. punktā, skaidri izriet iemesli, kuru dēļ Komisija piešķīrusi atpakaļejošu spēku grozītajai specifikācijai.

               107

               Otrkārt, Komisijai nebija pienākuma norādīt iemeslus, kuru dēļ tā nav paredzējusi pārejas posmu valsts atļauju pārskatīšanai. Kā tas izriet no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, ne piemērojamie noteikumi, ne tās iepriekšējā prakse, ne arī kāds no prasītājas norādītajiem vispārējiem tiesību principiem neliek Komisijai paredzēt šādu pārejas posmu.

               108

               Līdz ar to prasītāja nepamatoti apgalvo, ka apstrīdētajā direktīvā nav norādīts pamatojums.

               109

               Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, šī prasība ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               110

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus atbilstoši Komisijas prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (sestā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Vischim Srl atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     Meij
                     Dehousse
                     Vadapalas
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 7. oktobrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — angļu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2011. gada 15.septembrī. # centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Atcelšanas process - Kopienas vārdiska preču zīme "CENTROTHERM" - Preču zīmes faktiska izmantošana - Regulas (EK) Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts. # Lieta T-427/09.

text:
      Lieta T‑427/09
      centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Atcelšanas process – Kopienas vārdiska preču zīme “CENTROTHERM” – Preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas (EK) Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            – Faktiska izmantošana – Jēdziens
      (Padomes Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts)
      2.      Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            – Faktiska izmantošana – Jēdziens – Vērtējuma kritēriji
      (Regulas Nr 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts)
      1.      Saskaņā ar judikatūru preču zīme ir faktiski izmantota, ja tā izmantota atbilstoši savai pamata funkcijai garantēt to preču
         vai pakalpojumu identitāti, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu šo preču vai pakalpojumu noietu,
         izslēdzot simboliska rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir saglabāt ar preču zīmi piešķirtās tiesības. Turklāt noteikums
         attiecībā uz faktisko izmantošanu prasa, lai šī preču zīme, kas ir aizsargāta konkrētajā teritorijā, tiktu izmantota publiski
         un ārēji.

      Lai gan faktiskas izmantošanas jēdziens tātad nepieļauj jebkādu minimālu un nepietiekamu izmantošanu, lai varētu uzskatīt,
         ka preču zīme ir faktiski izmantota konkrētajā tirgū, tomēr prasība par faktisko izmantošanu neparedz ne vērtēt komerciālo
         veiksmīgumu, ne kontrolēt uzņēmuma ekonomisko stratēģiju, ne arī rezervēt preču zīmju aizsardzību vienīgi kvantitatīvi būtiskai
         komerciālai izmantošanai.

      (sal. ar 25. un 26. punktu)
      2.      Lai izskatāmajā lietā pārbaudītu attiecīgās preču zīmes faktiskās izmantošanas raksturu, ir jāveic visaptverošs vērtējums,
         ņemot vērā visus faktorus, kam ir nozīme izskatāmajā lietā. Šāds vērtējums ir jābalsta kopumā uz visiem faktiem un apstākļiem,
         kas ir atbilstoši, lai noskaidrotu tās patieso komerciālo izmantošanu, it īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomiskajā sektorā
         uzskata par pamatotu, lai uzturētu vai radītu tirgus daļas ar preču zīmi aizsargātajām precēm vai pakalpojumiem, šo preču
         vai pakalpojumu raksturu, tirgus raksturojumu, preču zīmes izmantošanas apjomu un biežumu.

      Attiecībā uz apjomu, kādā tikusi izmantota attiecīgā preču zīme, it īpaši ir jāņem vērā, pirmkārt, visu izmantošanas darījumu
         komerciālais apjoms un, otrkārt, laikposma, kurā ir notikuši šie izmantošanas darījumi, ilgums, kā arī šo darījumu biežums.
         Šis vērtējums nozīmē noteiktu savstarpējo saistību starp vērā ņemamajiem faktoriem. Tā ar minēto preču zīmi pārdoto preču
         vai pakalpojumu nelielo apjomu var kompensēt šīs preču zīmes izmantošanas augstā intensitāte vai zināms pastāvīgums šīs preču
         zīmes izmantošanas laikā un otrādi.

      Tomēr, jo mazāks ir preču zīmes izmantošanas komerciālais apjoms, jo vairāk papildu pierādījumu ir jāsniedz preču zīmes īpašniekam,
         lai izkliedētu iespējamās šaubas par attiecīgās preču zīmes faktisko izmantošanu.

      Turklāt preču zīmes faktisko izmantošanu nevar pierādīt ar varbūtībām vai pieņēmumiem, bet tā ir jābalsta uz konkrētiem un
         objektīviem pierādījumiem par efektīvu un pietiekamu preču zīmes izmantošanu attiecīgajā tirgū.

      (sal. ar 27.–30. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2011. gada 15. septembrī (*)

      Kopienas preču zīme – Atcelšanas process – Kopienas vārdiska preču zīme “CENTROTHERM” – Preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas (EK) Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts
      Lieta T‑427/09
      centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG, Blaubeirene [Blaubeuren] (Vācija), ko pārstāv O. Lefels [O. Löffel], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv G. Šneiders [G. Schneider] un R. Manja [R. Manea], pārstāvji,

      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece un persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā –
      Centrotherm Systemtechnik GmbH, Brilona [Brilon] (Vācija), ko pārstāv J. Albrehts [J. Albrecht] un U. Vormbroks [U. Vormbrock], advokāti,

      par prasību par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 25. augusta lēmumu lietā R 6/2008‑4 attiecībā uz atcelšanas procesu
         starp centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG un Centrotherm Systemtechnik GmbH.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: E. Moavero Milanezi [E. Moavero Milanesi], tiesneši N. Vāls [N. Wahl] (referents) un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso],

      sekretāre T. Vailere [T. Weiler], administratore,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas (tagad – Vispārējā tiesa) kancelejā iesniegts 2009. gada 22. oktobrī,
      ņemot vērā ITSB un personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada
         26. janvārī,

      ņemot vērā lietas dalībnieku lūgumu noturēt tiesas sēdi,
      ņemot vērā 2011. gada 30. marta rīkojumu par lietu T‑427/09 un T‑434/09 apvienošanu mutvārdu procesa mērķiem,
      pēc 2011. gada 5. maija tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības priekšvēsture
      1        1999. gada 7. septembrī persona, kas iestājusies lietā – Centrotherm Systemtechnik GmbH, Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994,
         L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)).

      2        Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “CENTROTHERM”.

      3        Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija, ietilpst 11., 17., 19. un 42. klasē atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

      –        11. klase: “Apkures izvadcaurules, dūmvadi, apkures katlu caurules; gāzes radziņu uzlikas; apkures, gaisa kondicionēšanas,
         tvaika ražošanas, žāvēšanas un ventilācijas iekārtu mehānisma detaļas; gaisa filtrēšanas aparāti un to detaļas; gāzes iekārtu
         mehānisma detaļas; krāni cauruļu sistēmām; dūmvadu šīberi”;

      –        17. klase: “Cauruļu savienojumi, cauruļu uzmavas, izvadcauruļu armatūra, caurules, minētie nemetāliskie izstrādājumi; savienojumi,
         šuvju aizdarīšanas materiāli; drīvēšanas, blīvēšanas un izolācijas materiāli; daļēji apstrādātas plastmasas; plastmasas izstrādājumi,
         kas iekļauti 17. klasē”;

      –        19. klase: “Būvmateriāli; caurules, kanalizācija, it īpaši būvniecības vajadzībām; kanalizācija, derivācijas caurules; būvniecības
         armatūra; sienu pārseguma materiāli, apšuvumi būvniecības apšuvumi, apšuvumi; dūmvadu plāksnes; dūmvadu caurules, dūmtveri,
         kamīnu dzegas, minētie nemetāliskie izstrādājumi”;

      –        42. klase: “Konsultācijas būvniecībā, būvniecības plānošana, inženiera pakalpojumi, projektu tehniskā plānošana, inženieru
         darbi (ekspertīzes)”.

      4        2001. gada 19. janvārī preču zīme “CENTROTHERM” tika reģistrēta kā Kopienas preču zīme attiecībā uz iepriekš 3. punktā minētajām
         precēm un pakalpojumiem.

      5        2007. gada 7. februārī prasītāja – centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG, atbilstoši Regulas Nr. 40/94 15. pantam un 50. panta 1. punkta a) apakšpunktam (tagad – Regulas Nr. 207/2009 15. pants un
         51. panta 1. punkta a) apakšpunkts) iesniedza ITSB pieteikumu par preču zīmes “CENTROTHERM” atcelšanu attiecībā uz visām reģistrētajām
         precēm un pakalpojumiem.

      6        2007. gada 15. februārī personai, kas iestājusies lietā, tika darīts zināms pieteikums par atcelšanu un tā tika lūgta trīs
         mēnešu laikā iesniegt iespējamos apsvērumus un pierādījumus par strīdus preču zīmes faktisko izmantošanu.

      7        Savos 2007. gada 11. maija apsvērumos persona, kas iestājusies lietā, apstrīdēja pieteikumu par atcelšanu un, lai pierādītu
         savas preču zīmes faktisko izmantošanu, iesniedza šādus pierādījumus

      –        četrpadsmit digitālās fotogrāfijas;
      –        četrus faktūrrēķinus;
      –        paziņojumu ar nosaukumu “eidesstattliche Vericherung” (apstiprināts paziņojums), ko sagatavojis W. kungs, rīkojoties kā personas,
         kas iestājusies lietā, pārvaldnieks.

      8        Persona, kas iestājusies lietā, paziņoja, ka tās rīcībā ir vairākas citas faktūrrēķinu kopijas, kuras tā sākotnēji atteicās
         iesniegt konfidencialitātes apsvērumu dēļ. Apstiprinot, ka tā var iesniegt citus dokumentus, tā lūdza ITSB Anulēšanas nodaļu
         veikt atbilstošu procesuālo darbību gadījumā, ja tā vēlas, lai lietas materiāliem tiktu pievienoti citi pierādījumi un individuālie
         dokumenti.

      9        2007. gada 30. oktobrī Anulēšanas nodaļa paziņoja par preču zīmes “CENTROTHERM” atcelšanu, konstatējot, ka personas, kas iestājusies
         lietā, iesniegtie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu minētās preču zīmes faktisko izmantošanu.

      10      2007. gada 14. decembrī persona, kas iestājusies lietā, iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu, kuru ITSB Apelāciju ceturtā
         padome ar 2009. gada 25. augusta lēmumu daļēji apmierināja (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

      11      Apelāciju padome atcēla Anulēšanas nodaļas lēmumu un noraidīja pieteikumu par atcelšanu attiecībā uz 11. klasē ietilpstošajām
         precēm “apkures izvadcaurules, dūmvadi, apkures katlu caurules; gāzes radziņu uzlikas; apkures iekārtu mehānisma detaļas;
         gāzes iekārtu mehānisma detaļas; krāni cauruļu sistēmām; dūmvadu šīberi”, 17. klasē ietilpstošajām precēm “cauruļu savienojumi;
         cauruļu uzmavas, izvadcauruļu armatūra, caurules, minētie nemetāliskie izstrādājumi” un 19. klasē ietilpstošajām precēm “caurules,
         kanalizācija, it īpaši būvniecības vajadzībām; derivācijas caurules; dūmvadu caurules”. Pārējā daļā Apelāciju padome apelācijas
         sūdzību noraidīja.

      12      Apelāciju padome it īpaši uzskatīja, ka ir iesniegts pierādījums par preču zīmes “CENTROTHERM” faktisko izmantošanu piecu
         gadu laikposmā pirms pieteikuma par atcelšanu iesniegšanas, proti, 2007. gada 7. februāra (turpmāk tekstā – “atbilstošais
         laikposms”) attiecībā uz iepriekš 11. punktā minētajām precēm, jo personas, kas iestājusies lietā, iesniegtās fotogrāfijas
         pierādot preču zīmes izmantošanas raksturu un to, ka minētās preces tika pārdotas ar strīdus preču zīmi.

      Lietas dalībnieku prasījumi
      13      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā ir noraidīts pieteikums par preču zīmes “CENTROTHERM” atcelšanu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      14      ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
       Lietas dalībnieku argumenti
      15      Pamatojot savu prasību, prasītāja izvirza vienu pamatu saistībā ar kļūdainu pierādījumu vērtējumu. Uzskatot, ka personas,
         kas iestājusies lietā, iesniegtie pierādījumi ir pietiekami, lai pierādītu strīdus preču zīmes faktisko izmantošanu, Apelāciju
         padome esot pārkāpusi Regulas Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kā arī grozītās Komisijas 1995. gada 13. decembra
         Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.) 40. noteikuma 5. punktu un 22. noteikuma 2. un
         3. punktu.

      16      Prasītāja uzskata, ka Apelāciju padomes veiktajā vērtējumā nav ņemtas vērā atbilstošajās tiesību normās un judikatūrā izvirzītās
         prasības, proti, pierādījums par preču zīmes izmantošanas raksturu, vietu, ilgumu un apjomu. Būtībā prasītāja apgalvo, ka
         fotogrāfijas nav datētas, ka faktūrrēķinos nav minēta strīdus preču zīme, bet gan personas, kas iestājusies lietā, sabiedrības
         nosaukums (firma), ka personas, kas iestājusies lietā, pārvaldnieka apstiprinātajam paziņojumam nav pierādījumu spēka un ka,
         vērtējot kopumā, šie dažādie pierādījumi neļauj konstatēt, ka fotogrāfijās attēlotās preces ir tikušas laistas tirgū atbilstošajā
         laikposmā.

      17      ITSB apstrīd prasītājas argumentus un norāda, ka, lai gan lietas materiālos esošie dokumenti, aplūkoti atsevišķi, neveido
         adekvātus pierādījumus par faktisko izmantošanu, tie, aplūkoti kopumā, neapšaubāmi norāda uz strīdus preču zīmes izmantošanu,
         kas ir jākvalificē kā faktiskā izmantošana.

      18      Persona, kas iestājusies lietā, arī apstrīd prasītājas argumentus. Lai gan atzīstot, ka lietas materiālos esošās fotogrāfijas
         ir tikušas uzņemtas pēc atbilstošā laikposma, tā uzskata, ka ir pārmērīgi prasīt preču zīmes īpašniekam iesniegt preču, kas
         pārdotas pirms vairākiem mēnešiem, pat vairākiem gadiem, fotogrāfijas, turklāt tādas, uz kurām ir norādīts to uzņemšanas datums
         atbilstošajā laikposmā. Tas ļautu domāt, ka preču zīmes īpašnieks regulāri piesardzības dēļ fotografē visas savas preces un
         arhivē šīs fotogrāfijas, lai atcelšanas procesa gadījumā varētu tās iesniegt. Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka
         šāda prasība nav reāla.

      19      Turklāt persona, kas iestājusies lietā, uzsver attiecīgā tirgus raksturīgās īpašības. Šajā ziņā tā norāda, ka ar tās preču
         zīmi aizsargātās preces un pakalpojumi tiek pārdoti nevis gala patērētājam, bet būvniecības uzņēmumiem. Tie galvenokārt tiek
         pārdoti nevis mazumtirdzniecībā vai internetā, bet tieši piedāvājot un piegādājot komerciālajiem klientiem. Tas nozīmējot,
         ka ar preču zīmi “CENTROTHERM” aptvertās preces tiek mazāk reklamētas laikrakstos, žurnālos, radio, televīzijā vai internetā
         nekā specializētajos gadatirgos un prospektos, mārketinga vēstulēs un personas, kas iestājusies lietā, faktūrrēķinos. Preču
         zīme galvenokārt tiekot izmantota, piestiprinot to uz precēm un to iesaiņojuma, proti, uz kartona un uz preču paliktņiem.

      20      Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka attiecīgajā tirgū nav pierasts izmantot un veicināt ļoti daudzas preču zīmes.
         Lai gan patēriņa preču pircējam parasti esot pieejamas ļoti daudzas vienāda rakstura preces, ko piedāvā ļoti daudzi dažādi
         piegādātāji, un tam esot jāorientējas pēc dažādām preču zīmēm, attiecīgo preču pircēji izskatāmajā lietā ilgstošā laikposmā
         pērkot plašu preču un papildu elementu un pakalpojumu klāstu galvenokārt no viena piegādātāja. Persona, kas iestājusies lietā,
         uzskata, ka šī iemesla dēļ parasti pietiek ar sabiedrības nosaukumu vai firmas zīmi, lai, izmantojot preču zīmi, atšķirtu
         visu preču klāstu.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      21      Vispirms ir jāatgādina process un mērķis, ko īsteno, piemērojot atcelšanu kā sankciju, kā arī principi, kas nosaka darbības
         ar pierādījumiem atcelšanas procesā.

      22      No Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkta pirmās daļas un 51. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka Kopienas preču zīmes
         īpašnieka tiesības paziņo par atceltām, pamatojoties uz ITSB iesniegtu attiecīgu iesniegumu, ja nepārtrauktā piecu gadu ilgā
         laikā preču zīme nav patiesi [faktiski] izmantota Eiropas Savienībā saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, [attiecībā] uz ko
         tā ir reģistrēta, un nav pamatotu iemeslu tās neizmantošanai.

      23      Regulas Nr. 2868/95 40. noteikuma 5. punktā ir paredzēts, ka ITSB gadījumā, ja ir iesniegts pieteikums par atcelšanu, piešķir
         preču zīmes īpašniekam laiku, kurā tas sniedz preču zīmes izmantošanas pierādījumu. Ja paredzētajā laikā netiek sniegts pierādījums,
         Kopienas preču zīme tiek pasludināta par atceltu. Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 22. noteikuma 3. punktu, kas, pamatojoties
         uz šīs pašas regulas 40. noteikuma 5. punktu, ir piemērojams attiecībā uz pieteikumiem par atcelšanu, preču zīmes izmantošanas
         pierādījums ir jāsniedz par tās izmantošanas vietu, laiku, apjomu un raksturu.

      24      Prasības, saskaņā ar kuru preču zīmei ir jābūt faktiski izmantotai, lai tā tiktu aizsargāta saskaņā ar Savienības tiesībām,
         ratio legis ir ietverts faktā, ka ITSB reģistru nevar pielīdzināt stratēģiskai un statiskai iesniegšanai, kas neaktīvam [tiesību] īpašniekam
         piešķir likumīgu monopolu uz neierobežotu laiku. Gluži pretēji, kā arī atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 desmitajam apsvērumam
         minētajam reģistram ir ticami jāatspoguļo norādes, ko uzņēmēji faktiski izmanto tirgū, lai nošķirtu savas preces un pakalpojumus
         ekonomiskajā jomā (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Tiesas 2004. gada 27. janvāra rīkojumu lietā C‑259/02 La Mer Technology, Recueil, I‑1159. lpp., 18.–22. punkts).

      25      Saskaņā ar judikatūru preču zīme ir faktiski izmantota, ja tā izmantota atbilstoši savai pamata funkcijai garantēt to preču
         vai pakalpojumu identitāti, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu šo preču vai pakalpojumu noietu,
         izslēdzot simboliska rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir saglabāt ar preču zīmi piešķirtās tiesības. Turklāt noteikums
         attiecībā uz faktisko izmantošanu prasa, lai šī preču zīme, kas ir aizsargāta konkrētajā teritorijā, tiktu izmantota publiski
         un ārēji (skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑418/03 La Mer Technology/ITSB – Laboratoires Goëmar (“LA MER”), Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑125.* lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

      26      Lai gan faktiskas izmantošanas jēdziens tātad nepieļauj jebkādu minimālu un nepietiekamu izmantošanu, lai varētu uzskatīt,
         ka preču zīme ir faktiski izmantota konkrētajā tirgū, tomēr prasība par faktisko izmantošanu neparedz ne vērtēt komerciālo
         veiksmīgumu, ne kontrolēt uzņēmuma ekonomisko stratēģiju, ne arī rezervēt preču zīmju aizsardzību vienīgi kvantitatīvi būtiskai
         komerciālai izmantošanai (Vispārējās tiesas 2006. gada 23. februāra spriedums lietā T‑194/03 Il Ponte Finanziaria/ITSB – Marine Enterprise Projects (“BAINBRIDGE”), Krājums, II‑445. lpp., 32. punkts).

      27      Precīzāk, lai izskatāmajā lietā pārbaudītu attiecīgās preču zīmes faktiskās izmantošanas raksturu, ir jāveic visaptverošs
         vērtējums, ņemot vērā visus faktorus, kam ir nozīme izskatāmajā lietā. Šāds vērtējums ir jābalsta kopumā uz visiem faktiem
         un apstākļiem, kas ir atbilstoši, lai noskaidrotu tās patieso komerciālo izmantošanu, it īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā
         ekonomiskajā sektorā uzskata par pamatotu, lai uzturētu vai radītu tirgus daļas ar preču zīmi aizsargātajām precēm vai pakalpojumiem,
         šo preču vai pakalpojumu raksturu, tirgus raksturojumu, preču zīmes izmantošanas apjomu un biežumu (iepriekš minētais spriedums
         lietā LA MER, 53.–55. punkts un tajos minētā judikatūra).

      28      Attiecībā uz apjomu, kādā tikusi izmantota attiecīgā preču zīme, it īpaši ir jāņem vērā, pirmkārt, visu izmantošanas darījumu
         komerciālais apjoms un, otrkārt, laikposma, kurā ir notikuši šie izmantošanas darījumi, ilgums, kā arī šo darījumu biežums
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā LA MER, 56. punkts un tajā minētā judikatūra). Šis vērtējums nozīmē noteiktu savstarpējo saistību starp vērā ņemamajiem faktoriem.
         Tā ar minēto preču zīmi pārdoto preču vai pakalpojumu nelielo apjomu var kompensēt šīs preču zīmes izmantošanas augstā intensitāte
         vai zināms pastāvīgums šīs preču zīmes izmantošanas laikā un otrādi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā LA MER, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).

      29      Tomēr, jo mazāks ir preču zīmes izmantošanas komerciālais apjoms, jo vairāk papildu pierādījumu ir jāsniedz preču zīmes īpašniekam,
         lai izkliedētu iespējamās šaubas par attiecīgās preču zīmes faktisko izmantošanu (Vispārējās tiesas 2011. gada 18. janvāra
         spriedums lietā T‑382/08 Advance Magazine Publishers/ITSB – Capela & Irmãos (“VOGUE”), Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑2.* lpp., 31. punkts).

      30      Turklāt preču zīmes faktisko izmantošanu nevar pierādīt ar varbūtībām vai pieņēmumiem, bet tā ir jābalsta uz konkrētiem un
         objektīviem pierādījumiem par efektīvu un pietiekamu preču zīmes izmantošanu attiecīgajā tirgū (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā LA MER, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

      31      Šo apsvērumu kontekstā ir jāvērtē, vai Apelāciju padome pamatoti ir uzskatījusi, ka personas, kas iestājusies lietā, sniegtie
         pierādījumi pierāda preču zīmes “CENTROTHERM” faktisko izmantošanu attiecībā uz precēm, kas minētas iepriekš 11. punktā. Prasītāja
         uzskata, ka Apelāciju padomes secinājumam nav pietiekama faktiskā pamata.

      32      Izskatāmajā lietā pierādījumi, ko persona, kas iestājusies lietā, iesniegusi Anulēšanas nodaļai, lai pierādītu tās preču zīmes
         faktisko izmantošanu, ir tās pārvaldnieka apstiprinātais paziņojums, četri faktūrrēķini un četrpadsmit digitālās fotogrāfijas.

      33      Vispirms ir jākonstatē, ka no Apelāciju padomes argumentācijas neizriet, ka tās secinājums par faktiskās izmantošanas pierādīšanu
         attiecībā uz iepriekš 11. punktā minētajām precēm būtu pamatots ar personas, kas iestājusies lietā, pārvaldnieka apstiprināto
         paziņojumu. Kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 26.–30. punkta, Apelāciju padomes konstatējumu par to, ka ir pierādīta preču
         zīmes “CENTROTHERM” faktiskā izmantošana, izraisīja savstarpējā saistība starp fotogrāfiju un četru faktūrrēķinu pierādījumu
         spēku. Ar atsaucēm, kas apstrīdētā lēmuma 27. un 31. punktā veiktas attiecībā uz minēto paziņojumu, ir vienīgi norādīts uz
         tā trūkumiem un papildu pierādījumu, kas apstiprinātu tā saturu, neesamību.

      34      No tā izriet, ka ir jāpārbauda, vai fotogrāfiju un četru faktūrrēķinu visaptverošs vērtējums ļauj secināt, ka strīdus preču
         zīme ir tikusi faktiski izmantota atbilstoši judikatūrā iedibinātajiem principiem, kas minēti iepriekš 25.–29. punktā.

      35      Šajā ziņā ir jānorāda, ka attiecībā uz četriem faktūrrēķiniem trīs no tiem ir datēti ar 2006. gada jūliju un attiecas uz Dāniju,
         Ungāriju un Slovākiju un viens no tiem ir datēts ar 2007. gada janvāri un attiecas uz Vāciju. Minēto faktūrrēķinu galvgalī
         ir redzams vārds “centrotherm” un tam ir pievienots personas, kas iestājusies lietā, logo, kas pilda tās nosaukuma (firmas)
         un pasta adreses funkciju.

      36      Šie faktūrrēķini atklāj, ka persona, kas iestājusies lietā, ir pārdevusi dažādas preces, kas tiek izmantotas cauruļu labošanā
         (caurules, uzmavas, apkures katlu savienojumu komplekti, leņķi tehniskās apkopes veikšanai, izvadcauruļu sistēmu slēptuves)
         četriem klientiem par summu, kas, ieskaitot 2007. gada faktūrrēķinu, atbilst vismaz 0,03 % no apgrozījuma, kuru prasītājas
         pārvaldnieks ir deklarējis kā realizētu 2006. gadā, veicot preču, ko aptver preču zīme “CENTROTHERM”, pārdošanu.

      37      No tā izriet, ka persona, kas iestājusies lietā, procesā ITSB ir sniegusi pierādījumus par relatīvi nelieliem pārdošanas apjomiem
         salīdzinājumā ar summu, kuru tās pārvaldnieks ir norādījis paziņojumā. Līdz ar to, pat gadījumā, ja Apelāciju padome būtu
         ņēmusi vērā minēto paziņojumu, ir jākonstatē, ka lietas materiālos nav pietiekamu pierādījumu, kas pamatotu tā saturu attiecībā
         uz pārdošanas vērtību. Turklāt, runājot par preču zīmes izmantošanas laika aspektu, minētie faktūrrēķini attiecas uz ļoti
         īsu, pat ierobežotu laikposmu, proti, 2006. gada 12., 18. un 21. jūliju un 2007. gada 9. janvāri.

      38      Attiecībā uz iesniegtajām fotogrāfijām ir jākonstatē, ka vienīgi septiņās no četrpadsmit fotogrāfijām ir skaidri redzama preču
         zīme “CENTROTHERM”, proti:

      –        kā uzdruka uz divām caurulēm;
      –        kā uzdruka uz diviem priekšmetiem, kas šķietami ir cauruļu daļas;
      –        kā uzlīme, kas piestiprināta uz priekšmeta, kas šķietami ir kravas paliktnis, un uz divām kastēm.
      39      Četrās citās fotogrāfijās nekādi nav iespējams izšķirt strīdus preču zīmes pēdas.

      40      Pēdējās trīs fotogrāfijās ir iespējams saskatīt preču zīmes “CENTROTHERM” pēdas, proti:

      –        burtus “centroth” uz caurules atveres;
      –        personas, kas iestājusies lietā, sabiedrības logo, kā arī nesalasāmu tekstu šī logo tuvumā, kas, iespējams, atbilst tekstam
         iesniegto faktūrrēķinu galvgalī, uz caurules un priekšmeta, kas šķietami ir caurules atvere.

      41      Neviena no šīm fotogrāfijām nav datēta, bet, kā ir izklāstīts iepriekš 18. punktā, persona, kas iestājusies lietā, tiesas
         sēdes laikā atzina, ka šīs fotogrāfijas ir uzņemtas pēc atbilstošā laikposma. Turklāt minētās fotogrāfijas neļauj identificēt
         preces, kas ir iesaiņotas uz kravas paliktņa un divās kastēs, uz kurām ir uzlīmes “CENTROTHERM”. Lai gan divas no šīm uzlīmēm
         ietver norādi attiecībā uz cauruļu labošanu, ne fotogrāfijās, ne faktūrrēķinos nav ietverti elementi, kas ļautu secināt, kas
         reāli atrodas šajos iesaiņojumos.

      42      Tāpat neviens no preču numuriem, kas ir identificējami uz fotogrāfijām, neatbilst preču numuriem, kas ierakstīti personas,
         kas iestājusies lietā, iesniegtajos faktūrrēķinos. No tā izriet, ka, pamatojoties uz iesniegtajām fotogrāfijām un faktūrrēķiniem,
         nav iespējams secināt, ka persona, kas iestājusies lietā, atbilstošajā laikposmā patiešām ir izplatījusi preces un iesaiņojumus,
         kas attēloti iesniegtajās fotogrāfijās.

      43      Ir jāsecina, ka iepriekš 35.–42. punktā izklāstīto pierādījumu visaptverošs vērtējums neļauj spriest vai vismaz izdarīt pieļāvumus
         vai pieņēmumus, ka strīdus preču zīme atbilstošajā laikposmā ir faktiski izmantota attiecībā uz iepriekš 11. punktā minētajām
         precēm.

      44      No tā izriet, ka Apelāciju padome ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka persona, kas iestājusies lietā, ir sniegusi pierādījumus
         par preču zīmes “CENTROTHERM” faktisko izmantošanu attiecībā uz minētajām precēm.

      45      Personas, kas iestājusies lietā, iepriekš 18.–20. punktā izklāstītie argumenti, saskaņā ar kuriem tirgus specifika būtībā
         apgrūtinot pierādījumu savākšanu, nevar atspēkot šo secinājumu.

      46      Pierādījumu metodes un līdzekļi, lai pierādītu preču zīmes faktisko izmantošanu, nav ierobežoti. Vispārējās tiesas secinājums,
         saskaņā ar kuru izskatāmajā lietā nav pierādīta faktiskā izmantošana, neizriet no pierādījumu standartam izvirzītas pārmērīgi
         augstas prasības, bet no fakta, ka persona, kas iestājusies lietā, ir izvēlējusies ierobežot pierādījumu iesniegšanu (skat.
         iepriekš 8. punktu). Anulēšanas nodaļa ir saņēmusi zemas kvalitātes fotogrāfijas, kurās attēloti priekšmeti, kuru preču numuri
         neatbilst precēm, kas ir tikušas pārdotas saskaņā ar nedaudzajiem iesniegtajiem faktūrrēķiniem. Turklāt minētie faktūrrēķini
         aptver īsu laikposmu un atklāj pārdošanas darījumus, kuru vērtība ir minimāla salīdzinājumā ar apjomu, par kādu persona, kas
         iestājusies lietā, apgalvo, ka ir veikusi pārdošanu. Tāpat ir jākonstatē, ka persona, kas iestājusies lietā, tiesas sēdē apgalvoja,
         ka nav nekādas tiešas saiknes starp faktūrrēķiniem un fotogrāfijām, ko tā ir iesniegusi ITSB.

      47      Tādēļ prasība ir jāapmierina.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB spriedums ir
         nelabvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tās prasījumiem. Tā kā personai, kas iestājusies
         lietā, spriedums ir nelabvēlīgs, tā sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 25. augusta
            lēmumu lietā R 6/2008‑4 daļā, kurā ir daļēji atcelts Anulēšanas nodaļas 2007. gada 30. oktobra lēmums;
      2)      ITSB sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG tiesāšanās izdevumus;
      3)      Centrotherm Systemtechnik GmbH sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Moavero Milanesi

               Wahl

               Soldevila Fragoso

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 15. septembrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 25.septembrī. # Hakan Er pret Wetteraukreis. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Gießen - Vācija. # EEK un Turcijas Asociācijas līgums - Asociācijas padomes Lēmums Nr. 1/80 - 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums - Turcijas izcelsmes darba ņēmēja pieauguša bērna uzturēšanās tiesības - Atalgota darba veikšanas neesamība - Iegūto tiesību zaudēšanas nosacījumi. # Lieta C-453/07.

text:
      Lieta C‑453/07
      Hakan Er
      pret
      Wetteraukreis
      (Verwaltungsgericht Giessen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Asociācijas padomes Lēmums Nr. 1/80 – 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums – Turcijas izcelsmes darba ņēmēja pieauguša bērna uzturēšanās tiesības – Atalgota darba veikšanas neesamība – Iegūto tiesību zaudēšanas nosacījumi
      Sprieduma kopsavilkums
      Starptautiskie līgumi – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Ar EEK un Turcijas Asociācijas līgumu izveidotā Asociācijas padome
            – Lēmums Nr. 1/80 – Ģimenes apvienošanās
      (EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa)
      Turcijas pilsonis, kuram bērna vecumā tika atļauts iebraukt dalībvalsts teritorijā ģimenes apvienošanās ietvaros un kuram
         saskaņā ar EEK un Turcijas Asociācijas Padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu ir brīva pieeja jebkuram
         atalgotam darbam pēc tā izvēles, no šīm tiesībām uz brīvu pieeju darbam izrietošās uzturēšanās tiesības šajā dalībvalstī nezaudē
         pat tad, ja, sasniedzot 23 gadu vecumu, viņš kopš skolas apmeklējuma beigām 16 gadu vecumā nav strādājis atalgotu darbu un
         ir piedalījies darba meklēšanas palīdzības valsts programmās, tās tomēr pārtraucot pirms to beigām.

      (sal. ar 35. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 25. septembrī (*)

      EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Asociācijas padomes Lēmums Nr. 1/80 – 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums – Turcijas izcelsmes darba ņēmēja pieauguša bērna uzturēšanās tiesības – Atalgota darba veikšanas neesamība – Iegūto tiesību zaudēšanas nosacījumi
      Lieta C‑453/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Verwaltungsgericht Giessen [Gīsenes Administratīvā tiesa] (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 24. septembrī un kas Tiesā reģistrēts
         2007. gada 4. oktobrī, tiesvedībā

      Hakan Er
      pret
      Wetteraukreis.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un P. Linda [P. Lindh] (referente),

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        H. Era [Er] vārdā – K. Mombergers [Ch. Momberger], Rechtsanwalt,

      –        Wetteraukreis vārdā – E. Meiss [E. Meiss], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Mellers [J. Möller], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Kreišics [V. Kreuschitz] un Ž. Rozē [G. Rozet], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Asociācijas Padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas nodibināšanu
         (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”) 7. panta pirmās daļas otrā ievilkuma interpretāciju. Asociācijas padome tika izveidota
         saskaņā ar līgumu, ar ko nodibināta asociācija starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju un ko 1963. gada 12. septembrī
         Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā
         tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp H. Eru, Turcijas pilsoni, un Wetteraukreis (Veteravas apgabals) par izraidīšanas no Vācijas teritorijas procesu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:

      “Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, darba ņēmējam – Turcijas pilsonim, kurš ir likumīgi
         nodarbināts dalībvalsts darba tirgū:

      –        pēc viena likumīgi nostrādāta gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja tam ir
         brīva darba vieta;

      –        pēc trīs likumīgi nostrādātiem gadiem un ievērojot priekšroku, kas piešķirama darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm, ir
         tiesības šajā dalībvalstī pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums
         izteikts normālos apstākļos un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;

      –        pēc četriem likumīgi nostrādātiem gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles.”
      4        Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstī likumīgi nodarbināta darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
      –        ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt jebkuru darba piedāvājumu,
         ja vien tie šajā valstī likumīgā kārtā ir nodzīvojuši vismaz trīs gadus;

      –        ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgā kārtā ir nodzīvojuši vismaz piecus
         gadus.

      Darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa bērni, kuri uzņemošajā valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās ilguma
         šajā dalībvalstī, ar noteikumu, ka viens no vecākiem šajā dalībvalstī ir likumīgi nostrādājis vismaz trīs gadus, var pieņemt
         jebkuru darba piedāvājumu.”

      5        Atbilstoši šī paša lēmuma 14. panta 1. punktam:

      “Šīs sadaļas noteikumi ir piemērojami, ievērojot ierobežojumus, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, sabiedrības drošības
         un veselības aizsardzības apsvērumiem.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      6        No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka H. Ers ir dzimis Turcijā 1984. gada aprīlī. Pēc diviem gadiem 1986. gadā
         viņš pārcēlās pie sava Berlīnē dzīvojošā tēva, kurš bija likumīgi nodarbināts Vācijas Federatīvās Republikas darba tirgū,
         un dzīvoja kopā ar tēvu Vācijas teritorijā vismaz piecus gadus. Tēvs vēlāk atgriezās Turcijā bez savas ģimenes.

      7        1998. gadā H. Ers lūdza izsniegt savu pirmo uzturēšanās atļauju, ko viņam piešķīra uz pusotru gadu. Šajā dokumentā bija izdarītas
         atzīmes: “mātei ir pastāvīgā uzturēšanās atļauja” un “tēvs ir iekļauts reģistrā Berlīnē”.

      8        2000. gadā, būdams 16 gadu vecumā, H. Ers pabeidza apmeklēt skolu, nesaņemot diplomu. Viņa uzturēšanās atļauja tika pagarināta
         līdz 2002. gada 21. martam.

      9        2002. gadā H. Ers lūdza izsniegt otru uzturēšanās atļauju, ko viņam piešķīra līdz 2003. gada aprīlim, atbilstoši datumam,
         sākot ar kuru viņa māte viņu vairāk neuzturēja. Turpmāk H. Ers iesniedza lūgumu pagarināt viņa uzturēšanās atļauju, kuru,
         lai gan viņa situācijā bija notikušas izmaiņas, tas ir, ka viņa māte viņu vairāk neuzturēja un ka četrus mēnešu laikā viņam
         tika maksāti uzturlīdzekļi, viņam piešķīra uz gadu. Veteravas apgabala kompetentā ārvalstnieku iestāde (turpmāk tekstā – “Ārvalstnieku
         iestāde”) tomēr lūdza H. Eram pielikt ievērojamas pūles, lai atrastu darbu.

      10      H. Ers piedalījās kursā profesionālās izglītības un nodarbinātības iespēju uzlabošanai, bet to pārtrauca nepietiekamās piemērotības
         dēļ. Viena mēneša laikā viņš saņēma sociālo palīdzību un reģistrējās kā bezdarbnieks.

      11      2004. gada septembrī H. Ers iesniedza jaunu pagarināšanas lūgumu.

      12      Izskatot šo lūgumu, Ārvalstnieku iestāde vairākkārt veica sarunas ar H. Eru. Viņš norādīja, ka cenšoties atrast darbu, ka
         darbs viņam būšot pēc policijas izdota raksturojuma iesniegšanas un ka viņš atkārtoti kontaktēšoties ar Ārvalstnieku iestādi.
         Tomēr šie apgalvojumi faktiski netika īstenoti un H. Ers netika pieņemts darbā. 18 mēnešu laikā viņš saņēma bezdarbnieka pabalstu.

      13      Ar 2005. gada 17. augusta lēmumu Ārvalstnieku iestāde H. Era 2004. gada septembrī iesniegto pagarināšanas lūgumu noraidīja
         un izdeva viņam rīkojumu noteiktā laikā izceļot no [Vācijas] teritorijas, draudot ar izraidīšanu uz Turciju.

      14      Atbilstoši šim lēmumam uzturēšanās tiesību saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu iegūšanas priekšnoteikums ir tas,
         ka lūguma iesniegšanas brīdī ieinteresētā persona piedalās darba tirgū un paredzamā nākotnē tai ir reāla iespēja iegūt darbu.
         Ārvalstnieku iestāde uzskatīja, ka uzturēšanās tiesību ierobežošanu ar sešiem mēnešiem darba meklēšanai principā nevar apšaubīt.

      15      2005. gada 9. septembrī H. Ers pret minēto lēmumu iesniedza sūdzību, par kuru lēmums līdz šim brīdim vēl nav pieņemts. Vienlaicīgi
         viņš iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu iesniedzējtiesā, kura ar 2006. gada 4. decembra rīkojumu noteica, ka sūdzībai
         ir atliekošā iedarbība.

      16      Tiesvedībā par pagaidu noregulējumu H. Ers norādīja, ka viņš cenšas atrast darbu. Viņš iesniedza Frankfurtes pie Mainas Izglītības
         centra 2005. gada 20. decembra vēstuli, ar kuru viņš tika aicināts piedalīties darba meklēšanas palīdzības viena mēneša programmā.
         H. Ers šo programmu uzsāka, bet to pārtrauca tā iemesla dēļ, ka programma nebija atbilstoša viņas profilam. H. Era spēju novērtēšanas
         ziņojumā tika izdarīts secinājums, ka viņa piemērotības iespējas ir viduvējas, ka viņam piemīt ļoti maza izturība un viņš
         ir neprecīzs. Par lietderīgu tika atzīta tūlītējā iesaistīšana darba tirgū, jo papildu kvalifikācijas iegūšana esot pilnībā
         nevajadzīga. Tika uzskatīts, ka H. Ers ir piemērots vienkāršiem darbiem, kam piemīt atkārtošanās raksturs.

      17      Turpmāk H. Ers tika nosūtīts uz iestādi, kas nodarbojas ar darba nodrošināšanu lidostā, paredzot mācību stadiju. Sakarā ar
         to, ka mācību norise kopš 2006. gada februāra bija pozitīva, bija paredzēts, ka H. Eru pieņems darbā Frankfurtes lidostā par
         bagāžas nosūtītāju.

      18      Iesniedzējtiesa norāda, ka policijas izdotā raksturojuma neiesniegšanas dēļ H. Era kandidāta lieta paredzētajam darba devējam
         tomēr netika nosūtīta.

      19      Bez vienas dienas darba H. Ers nemin nekādu citu dalību kādā darba meklēšanas palīdzības programmā vai atalgotā darbā.

      20      Iesniedzējtiesa vēl atsaucas uz Federālās Darba aģentūras 2006. gada 18. augustā izdarītu atzīmi par sarunu ar H. Eru. Saskaņā
         ar šo atzīmi H. Ers neesot izrādījis nekādus centienus iesaistīties darbā, turklāt viņš esot stāstījis par problēmām ar parādiem
         un viņa māte vēloties, lai viņš atstāj ģimenes dzīves vietu.

      21      Pēc tiesvedības par pagaidu noregulējumu pabeigšanas H. Ers 2007. gada 22. janvārī cēla prasību, saistībā ar kuru uzsākta
         pamata lieta. Viņš lūdz, lai Ārvalstnieku iestādei tiktu noteikts pienākums viņa uzturēšanās atļauju pagarināt tā iemesla
         dēļ, ka neatkarīgi no tā, vai viņš Vācijas teritorijā strādā vai meklē darbu, viņam ir Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā
         paredzētās tiesības.

      22      Iesniedzējtiesas lēmumā ir minēts, ka pašlaik H. Ers sociālo palīdzību nesaņemot, bet, ņemot vērā atturēšanos uzsākt darbu,
         savu iztiku ilgākā laikposmā viņš varēšot nodrošināt tikai ar sociālo palīdzību.

      23      Šajos apstākļos Verwaltungsgericht Giessen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai Turcijas pilsonis, kurš kā ģimenes loceklis saņēma atļauju pārcelties pie sava Vācijā dzīvojošā tēva, kas kā darba ņēmējs
         – Turcijas pilsonis bija likumīgi nodarbināts Vācijas Federatīvās Republikas darba tirgū, un kurš, pamatojoties uz piecu gadu
         likumīgu kopdzīvi ar tēvu, ir ieguvis tiesisko stāvokli atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrajam ievilkumam,
         šo tiesisko stāvokli zaudē gadījumā, kad pēc skolas apmeklējuma beigām viņš vairāk nekā septiņus gadus nevienu brīdi nav strādājis,
         izņemot iespējamo vienas dienas darbu, turklāt pārtrauc visus valsts piedāvātos veicinošos pasākumus darba meklēšanai un pats
         nopietni nenopūlas, lai iegūtu darbu, un tā vietā pārmaiņus dzīvo no valsts sociālās palīdzības maksājumiem, savas Vācijā
         dzīvojošās mātes pabalstiem un nezināmas izcelsmes līdzekļiem?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      24      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Turcijas pilsonis, kam, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās
         daļas otro ievilkumu, dalībvalstī ir tiesības uz brīvu pieeju jebkuram atalgotam darbam pēc tā izvēles, savas tiesības uzturēties
         šajā valstī un līdz ar to tiesības uz brīvu pieeju darbam zaudē tā iemesla dēļ, ka, sasniedzis 23 gadu vecumu, viņš kopš skolas
         apmeklējuma beigām 16 gadu vecumā nav strādājis atalgotu darbu un ir piedalījies darba meklēšanas palīdzības valsts programmās,
         tās tomēr pārtraucot pirms to beigām.

      25      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai dalībvalstīs ir tiešā iedarbība,
         no kā izriet, ka Turcijas pilsoņi, kas atbilst šīs normas nosacījumiem, var tieši izmantot ar šo normu piešķirtās tiesības.
         It īpaši, pamatojoties uz šis normas otro ievilkumu, tām uzņemošajā dalībvalstī ir tiesības uz brīvu pieeju jebkuram atalgotam
         darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgā kārtā ir nodzīvojuši vismaz piecus gadus (skat. 1997. gada 17. aprīļa
         spriedumu lietā C‑351/95 Kadiman, Recueil, I‑2133. lpp., 27. un 28. punkts, kā arī 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑325/05 Derin, Krājums, I‑6495. lpp., 47. punkts).

      26      Tiesības, kas darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – bērnam ar šo normu ir piešķirtas attiecībā uz darbu attiecīgajā dalībvalstī,
         obligāti paredz ieinteresētās personas atbilstošu uzturēšanās tiesību esamību, jo pretējā gadījumā tiesībām uz pieeju darba
         tirgum un algota darba veikšanu tiktu atņemta jebkāda iedarbība (skat. it īpaši 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑467/02
         Cetinkaya, Krājums, I‑10895. lpp., 31. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Derin, 47. punkts).

      27      Tiesa uzskatīja, ka, ja kompetentām valsts iestādēm būtu iespēja precīzi izteikto tiesību, kas iebraucējam – Turcijas pilsonim
         – tieši piešķirtas ar Lēmumu Nr. 1/80, piemērošanu pakļaut nosacījumiem vai kādā veidā ierobežot, beznosacījuma tiesībām veikt
         jebkuru atalgotu darbu pēc ieinteresētās personas izvēles tiktu atņemts jebkāds saturs (skat. 2000. gada 16. marta spriedumu
         lietā C‑329/97 Ergat, Recueil, I‑1487. lpp., 41. punkts).

      28      No tā izriet, ka dalībvalstīm vairs nav tiesību pieņemt ar uzturēšanos saistītos noteikumus, ar kuriem tiesību, kas ar Lēmumu Nr. 1/80
         ir tieši piešķirtas ieinteresētai personai, kura atbilst tajā paredzētajiem nosacījumiem un šī fakta dēļ tādējādi jau ir likumīgi
         integrēta uzņemošajā dalībvalstī, īstenošana būtu apdraudēta (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ergat, 42. punkts).

      29      It īpaši svarīgi ir šādai personai piešķirtās uzturēšanās tiesības neatņemt tieši tad, kad, pamatojoties uz brīvu pieeju darbam
         pēc paša izvēles, tai ir iespēja pastāvīgi integrēties uzņemošajā dalībvalstī (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Ergat, 43. punkts).

      30      Tiesa ir pastāvīgi spriedusi, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā noteiktās darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes
         locekļu, kuri atbilst minētajā daļā norādītājiem nosacījumiem, tiesības var ierobežot tikai divos gadījumos, tas ir – vai
         nu gadījumā, ja iebraucēja no Turcijas klātbūtne uzņemošās dalībvalsts teritorijā viņa personīgas rīcības dēļ rada patiesu
         un nopietnu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai veselībai minētā lēmuma 14. panta 1. punkta izpratnē,
         vai arī ja attiecīgā persona uz ilgāku laiku un bez pamatota iemesla ir atstājusi šīs valsts teritoriju (skat. iepriekš minētos
         spriedumus lietās Ergat, 45., 46. un 48. punkts; Cetinkaya, 36. un 38. punkts; Derin, 54. punkts; 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑373/03 Aydinli, Krājums, I‑6181. lpp., 27. punkts, 2006. gada 16. februāra spriedumu lietā C‑502/04 Torun, Krājums, I‑1563. lpp., 21. punkts, un 2007. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑349/06 Polat, Krājums, I‑8167. lpp., 21. punkts).

      31      Tiesa no tā secināja, ka Turcijas pilsonim, kuram šādu tiesību esamība ir atzīta atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. pantam, tās
         nevar atņemt tādēļ, ka sakarā ar viņam piespriesto vairāku gadu cietumsodu, nepiemērojot nosacītu atbrīvošanu, viņš nav bijis
         nodarbināts, ne arī tā iemesla dēļ, ka viņš nekad nav ieguvis darba un uzturēšanās tiesības, piemērojot šī lēmuma 6. panta
         1. punktu. Tā nosprieda, ka atšķirībā no darba ņēmējiem – Turcijas pilsoņiem –, kuriem ir piemērojama pēdējā minētā norma,
         šī paša lēmuma 7. pantā minēto ģimenes locekļu statuss nav atkarīgs no algota darba veikšanas (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Derin, 56. punkts).

      32      Tātad apstāklis, ka ieinteresētā persona vairākus gadus nav bijusi iesaistīta darba tirgū, neatņem tai iespēju pamatoties
         uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrajā ievilkumā paredzētajiem noteikumiem, lai lūgtu uzturēšanās tiesības uzņemošajā
         dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Polat, 21. punkts).

      33      Šis apstāklis jo vairāk ir piemērojams tādam Turcijas pilsonim kā H. Ers, kas nav izstājies no darba tirgus. Apstāklis, ka,
         būdams 23 gadus vecs, viņš nekad nav strādājis atalgotu darbu, uzturēšanas tiesību piešķiršanai nav šķērslis.

      34      Turcijas pilsonis, kas ģimenes apvienošanās ietvaros ir pievienojies saviem dalībvalstī [dzīvojošiem] vecākiem un ir dzīvojis
         kopā ar viņiem kopš divu gadu vecuma, atbilst Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrā ievilkuma nosacījumiem. Ja, sasniedzot
         23 gadu vecumu, viņš nekad nav strādājis atalgotu darbu, viņš tomēr savas uzturēšanās tiesības nezaudē. Tieši pretēji, ir
         būtiski viņam neatņemt šīs tiesības, bez kurām viņš nevarētu piekļūt šādam darbam un īstenot viņam ar šo normu piešķirtās
         tiesības, lai vairāk integrētos uzņemošajā dalībvalstī.

      35      Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Turcijas pilsonis, kuram bērna vecumā tika atļauts iebraukt dalībvalsts teritorijā
         ģimenes apvienošanās ietvaros un kuram saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu ir brīva pieeja jebkuram
         atalgotam darbam pēc tā izvēles, no šīm tiesībām uz brīvu pieeju darbam izrietošās uzturēšanās tiesības šajā dalībvalstī nezaudē
         pat tad, ja, sasniedzot 23 gadu vecumu, viņš kopš skolas apmeklējuma beigām 16 gadu vecumā nav strādājis atalgotu darbu un
         ir piedalījies darba meklēšanas palīdzības valsts programmās, tās tomēr pārtraucot pirms to beigām.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      36      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Turcijas pilsonis, kuram bērna vecumā tika atļauts iebraukt dalībvalsts teritorijā ģimenes apvienošanās ietvaros un kuram
            saskaņā ar Asociācijas Padomes, kas tika izveidota saskaņā ar līgumu, ar ko nodibināta asociācija starp Eiropas Ekonomikas
            kopienu un Turciju, 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas nodibināšanu 7. panta pirmās daļas otro ievilkumu
            ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc tā izvēles, no šīm tiesībām uz brīvu pieeju darbam izrietošās uzturēšanās tiesības
            šajā dalībvalstī nezaudē pat tad, ja, sasniedzot 23 gadu vecumu, viņš kopš skolas apmeklējuma beigām 16 gadu vecumā nav strādājis
            atalgotu darbu un ir piedalījies darba meklēšanas palīdzības valsts programmās, tās tomēr pārtraucot pirms to beigām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 14.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Zivsaimniecība/Zveja. # Lieta C-454/99.