title: Civildienesta tiesas spriedums (pirmā palāta), 2008. gada 14. oktobris.#Stefan Meierhofer pret Eiropas Komisija.#Lieta F-74/07.

text:
CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 14. oktobrī
      Lieta F‑74/07
      Stefan Meierhofer
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Atklāts konkurss – Mutvārdu pārbaudījuma neizturēšana – Neiekļaušana rezerves sarakstā – Pienākums norādīt pamatojumu – Atlases komisijas sēžu aizklātuma ievērošana – Iestādes atteikums ievērot procesa organizatorisko pasākumu
      Priekšmets: Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru S. Meierhofers [S. Meierhofer] būtībā lūdz, pirmkārt, atcelt Eiropas Kopienu Personāla atlases biroja organizētā konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas
         2007. gada 10. maija lēmumu, ar kuru prasītāju informē par šī konkursa mutvārdu pārbaudījuma neizturēšanu, kā arī 2007. gada
         19. jūnija lēmumu, ar kuru noraidīts prasītāja lūgums par pārskatīšanu, kas iesniegts par 2007. gada 10. maija lēmumu, un,
         otrkārt, no jauna novērtēt šo pārbaudījumu un iekļaut prasītāju rezerves sarakstā.

      Nolēmums: Atcelt konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas 2007. gada 19. jūnija lēmumu. Pārējā daļā prasību noraidīt. Komisija sedz
         savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina prasītāja tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      Ierēdņi – Konkurss – Atlases komisija – Kandidatūras noraidīšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērojamība
      (Civildienesta noteikumu 25. panta otrā daļa un III pielikuma 6. pants)
      Kaut arī pats jautājums par savienojamību starp pienākumu norādīt pamatojumu un atlases komisiju sēžu aizklātuma principa
         ievērošanu – it īpaši tiktāl, ciktāl jānoskaidro, vai izslēgtā kandidāta individuālā nepietiekošā novērtējuma iesniegšana
         izpilda minēto pienākumu, – visbiežāk nosliecas par labu atlases komisijas sēžu aizklātuma principam, tomēr konkrētu apstākļu
         kontekstā tas var būt arī citādi, kā, piemēram, tad, kad kandidātam pietrūcis pavisam nedaudz [punktu], bet arī tad, ja ir
         novērtējuma starpvērtējums, kas bija par aprēķinu prasītāja individuālajam izslēdzošajam novērtējumam, un, visbeidzot, nešķiet,
         ka detalizētākas informācijas sniegšana par individuālo izslēdzošo novērtējumu, vienlaikus nenorādot atlases komisijas atsevišķu
         locekļu individuāli veiktos novērtējumus vai arī katra tā piešķirtos skaitliskos novērtējumus, varētu radīt vai nu ievērojamu
         papildu darbu iestādei, ņemot vērā pašlaik pieejamās tehnoloģijas, vai nu arī izrādīties delikāta.

      Šāds paziņojums savukārt nav tikai pamatojuma atspēkošana, par kuru papildu precizējumus var sniegt tiesvedības laikā.
      Lai gan Kopienu tiesa faktiski nevar aizstāt savu novērtējumu ar atlases komisijas locekļu novērtējumu, tai jāspēj izvērtēt
         – ievērojot pienākumu norādīt pamatojumu –, vai tie ir novērtējuši prasītāju, pamatojoties uz paziņojumā par konkursu norādītajiem
         kritērijiem, un ka nav pieļauta nekāda kļūda novērtējuma aprēķinā; tāpat tai jāspēj veikt ierobežotu kontroli pār attiecībām
         starp atlases komisijas locekļu vērtējumiem un to veikto novērtējumu skaitlisko vērtību. Šajā ziņā tai ir jāveic pēc tās ieskata
         piemēroti procesa organizatoriskie pasākumi, ievērojot lietas īpatnības, atbilstošā gadījumā precizējot atbildētājai iestādei,
         ka atbildes var paziņot ieinteresētajai personai tikai tādā apjomā, ciktāl tas būtu saderīgi ar atlases komisijas sēžu aizklātuma
         principu. Ja iestāde atbildētāja atsakās pat tikai tiesai izsniegt procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lūgto informāciju,
         tā neievēro savu pienākumu norādīt pamatojumu un neļauj tai pilnībā īstenot savu kontroli.

      (skat. 40., 42.–44., 46. un 49.–54. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 1987. gada 16. jūnijs, 40/86 Kolivas/Komisija, Recueil, 2643. lpp., 11. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 13. decembris, F‑73/06 Van Neyghem/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 72., 79. un 80. punkts, pārsūdzēts apelācijas kārtībā Pirmās instances
         tiesā – lieta T‑105/08 P; 2008. gada 11. septembris, F‑127/07 Coto Moreno/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 34. un 36. punkts.

EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 14. oktobrī (*)

      Civildienests – Atklāts konkurss – Mutvārdu pārbaudījuma neizturēšana – Neiekļaušana rezerves sarakstā – Pienākums norādīt pamatojumu – Atlases komisijas sēžu aizklātuma ievērošana – Iestādes atteikums ievērot procesa organizatorisko pasākumu
      Lieta F‑74/07
      par prasību, ko atbilstoši EKL 236. pantam un EAEKL 152. pantam cēla
      Stefan Meierhofer, ar dzīvesvietu Minhenē (Vācija), ko pārstāv H. G. Šīsls [H.‑G. Schiessl], advokāts,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv B. Egersa [B. Eggers] un K. Hermane [K. Herrmann], pārstāves,

      atbildētāja.
      CIVILDIENESTA TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs H. Krepels [H. Kreppel], tiesneši H. Tagars [H. Tagaras] (referents) un S. Žervazonī [S. Gervasoni],

      sekretārs R. Šiano [R. Schiano], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 23. aprīļa tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā, kas Civildienesta tiesas kancelejai ir pārsūtīts 2007. gada 3. jūlijā pa telefaksu (oriģināls tika
         iesniegts šī paša gada 5. jūlijā), Meierhofers [Meierhofer] būtībā prasa, pirmkārt, atcelt Eiropas Kopienu Personāla atlases biroja (EPSO) organizētā konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas 2007. gada 10. maija lēmumu, ar kuru paziņots, ka viņš nav izturējis
         minētā konkursa mutvārdu pārbaudījumu, kā arī 2007. gada 19. jūnija lēmumu, ar kuru nav apmierināts viņa lūgums pārskatīt
         2007. gada 10. maija lēmumu, un, otrkārt, veikt jaunu šī pārbaudījuma novērtējumu un viņa iekļaušanu rezerves sarakstā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Vispārējās Kopienu tiesības un noteikumi
      2        EKL 253. pantā ir noteikts:

      "Regulās, direktīvās un lēmumos, ko Eiropas Parlaments pieņem kopā ar [Eiropas Savienības] Padomi vai ko pieņem Padome vai
         [Eiropas Kopienu] Komisija, norāda to pamatojumu un visus priekšlikumus vai atzinumus, kas bija jāsaņem, ievērojot šo Līgumu."

      3        Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 25. panta otrās daļas redakcija ir šāda:

      “Par jebkuru lēmumu, kas saistīts ar konkrētu personu un kas pieņemts saskaņā ar šiem Civildienesta noteikumiem, nekavējoties
         rakstveidā iepazīstina attiecīgo ierēdni. Jebkurā lēmumā, kas nelabvēlīgi ietekmē ierēdni, ir jānorāda iemesli, uz kuriem
         pamatojoties, tas pieņemts.”

      4        Civildienesta noteikumu III pielikuma 6. pants ir šāds:

      “Atlases komisijas sēdes ir aizklātas.”
       Paziņojums par konkursu
      5        2005. gada 20. jūlijā EPSOEiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja paziņojumu par atklātu konkursu “EPSO/AD/26/05: tiesības” (OV C 178 A, 3. lpp.).

      6        Pirmkārt, šī paziņojuma par konkursu sadaļas “A. Pienākumu veids, pielaišanas nosacījumi (pieprasītais profils)” punktā “I. Pienākumu
         veids” ir paredzēta “analīzes veikšana un koncepcijas, izpēte un kontrole saistībā ar Eiropas Savienības darbību”; attiecībā
         uz tiesību sadaļu tās redakcija ir šāda:

      “EPSO/AD/26/05: tiesības
      –        koncepcijas, izpēte un Kopienu tiesību juridisku aktu projektu izstrāde,
      –        juridiski padomi,
      –        valsts, Kopienu un starptautisko tiesību pētījumi,
      –        dalība sarunās saistībā ar starptautiskajiem nolīgumiem,
      –        izpēte un lēmumu projektu sagatavošana, piemēram, konkurences tiesību jomā,
      –        valsts tiesību aktu pārbaude un uzraudzība, lai izvērtētu to atbilstību Kopienu tiesībām,
      –        pirmstiesas lietas materiālu izskatīšana (Kopienu tiesību pārkāpumi, sūdzības un tml.),
      –        dažādi pienākumi tiesvedību jomā; iestāžu nostāju sagatavošana saistībā ar tiesvedībām galvenokārt Eiropas Kopienu Tiesā vai
         Pirmās instances tiesā; juridiskas funkcijas Tiesas un Pirmās instances tiesas kancelejā,

      –        noteikumu izstrāde, sagatavošana un ieviešana tieslietu un iekšlietu jomā.”
      7        Otrkārt, šī paziņojuma par konkursu sadaļa “B. Konkursa norise” ietver noteikumus par mutvārdu pārbaudījumu un iekļaušanu
         rezerves sarakstā:

      “3.      Mutvārdu pārbaudījums – Novērtējums
      e)      Intervija ar atlases komisiju kandidāta galvenajā valodā, kas ļautu izvērtēt viņa spējas veikt A sadaļas I punktā norādītās
         funkcijas. Šajā intervijā uzmanība it īpaši tiks pievērsta specifiskajām zināšanām, kas saistītas ar izvēlēto jomu un zināšanām
         par Eiropas Savienību, tās iestādēm un politikām. Tāpat tiks pārbaudītas otrās valodas zināšanas. Šajā intervijā tāpat tiks
         vērtēta kandidāta piemērošanās spēja darbam Eiropas Savienības civildienestā daudzkultūru vidē.

      Pārbaudījums tiks novērtēts no 0 līdz 50 punktiem (minimālais iegūstamo punktu skaits: 25).
      [..]
      5.      Iekļaušana rezerves sarakstā
      Atlases komisija izveidos rezerves sarakstu katram konkursam, veicot sadali grupās pēc iegūto punktu skaita (maksimums četrās
         grupās) un alfabētiskā kārtībā katrā no šīm grupām, ar tiem kandidātiem [..] (A sadaļa, veiksmīgo kandidātu skaits), kas ieguvuši
         vislabāko novērtējumu kopā d) rakstveida un e) mutvārdu pārbaudījumos, kā arī minimālo iegūstamo punktu skaitu katrā no šiem
         pārbaudījumiem.

      [..]”
       Strīda rašanās fakti
      8        Prasītājs, Vācijas pilsonis, piedalījās konkursā EPSO/AD/26/05. Pēc tam, kad viņš bija izturējis iepriekšējās atlases testus,
         kā arī rakstveida pārbaudījumus, viņš 2007. gada 29. martā piedalījās mutvārdu pārbaudījumā.

      9        2007. gada 10. maija vēstulē konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas priekšsēdētājs informēja prasītāju, ka viņš mutvārdu
         pārbaudījumā ir ieguvis 24,5 punktus, tādējādi neiegūstot 25 minimālo punktu skaitu no 50, un ka viņu nevar iekļaut rezerves
         sarakstā.

      10      Prasītājs 2007. gada 11. maija vēstulē lūdza pārskatīt iepriekš minēto 2007. gada 10. maija lēmumu, norādot, ka, pamatojoties
         uz pārskatu, kuru viņš pats bija sagatavojis pēc mutvārdu pārbaudījuma un kas ir pievienots prasības pieteikumam, viņš bija
         pareizi atbildējis uz vismaz 80 % no šī pārbaudījuma laikā uzdotajiem jautājumiem. Prasītājs arī prasa sava mutvārdu pārbaudījuma
         novērtējuma kontroli, kā arī pakārtoti – skaidrojumu par vērtējumiem, kurus viņš bija ieguvis par katru no šajā pārbaudījumā
         uzdotajiem jautājumiem.

      11      2007. gada 19. jūnija vēstulē konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas priekšsēdētājs informēja prasītāju, ka pēc viņa kandidatūras
         pārskatīšanas atlases komisija nav konstatējusi apsvērumus, lai grozītu rezultātu. Šajā vēstulē prasītājam tika arī paskaidrots,
         ka, pirmkārt, saistībā ar viņa specifiskajām zināšanām neapmierinošo atbilžu skaits bija pārsniedzis apmierinošo atbilžu skaitu
         un, otrkārt, ka mutvārdu pārbaudījuma norise bija atbilstoša paziņojumā par konkursu norādītajiem specifiskajiem kritērijiem
         un ka, ņemot vērā atlases komisiju sēžu aizklātumu, ko paredz Civildienesta noteikumu III pielikuma 6. pants, kandidātiem
         nevar izsniegt ne novērtējuma skalu (“marking grid”), ne viņu mutvārdu pārbaudījumā iegūto novērtējumu sadalījumu (“breakdown
         of their marks for the oral test”).

       Lietas dalībnieku prasījumi un process
      12      Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        atcelt konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas 2007. gada 10. maija lēmumu;
      –        atcelt konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas 2007. gada 19. jūnija lēmumu, ar kuru nav apmierināts viņa 2007. gada 11. maijā
         iesniegtais pārskatīšanas lūgums;

      –        noteikt Komisijai pienākumu atkārtoti novērtēt 2007. gada 29. martā kārtoto mutvārdu pārbaudījumu, ņemot vērā spēkā esošos
         pārbaudījumu kritērijus;

      –        noteikt Komisijai pienākumu, ņemot vērā jaunos pārbaudījuma rezultātus, atkārtoti pieņemt lēmumu par prasītāja iekļaušanu
         Eiropas Kopienu personāla atlases procedūras rezerves sarakstā EPSO/AD/26/05;

      –        noteikt Komisijai pienākumu atbilstoši iepriekš norādītajam trešajam un ceturtajam ievilkumam atkārtoti pieņemamajā lēmumā
         norādīt pamatojumu;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      13      Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus pašam.
      14      Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, par kuriem nolemts atbilstoši Reglamenta 55. pantam, Civildienesta tiesa ziņojumā
         tiesas sēdes sagatavošanai, kas nosūtīts lietas dalībniekiem 2008. gada 7. februārī, aicināja Komisiju pirms tiesas sēdes
         iesniegt:

      a)      prasītāja novērtējuma skalu un mutvārdu pārbaudījumā iegūto novērtējumu sadalījumu (“marking grid” un “breakdown of [the]
         marks for the oral test”), uz kuru veikta atsauce 2007. gada 19. jūnija lēmumā, ar kuru netiek apmierināts pārskatīšanas lūgums,

      b)      visus citus elementus saistībā ar prasītāja snieguma kvalitātes novērtējumu mutvārdu pārbaudījumā,
      c)      vārdā neminētu citu kandidātu, kuri saņēmuši nepietiekamu atzīmi mutvārdu pārbaudījumā, novērtējuma sarakstu,
      d)      aprēķinus, ar kuriem iegūts precīzs prasītāja mutvārdu pārbaudījuma novērtējuma rezultāts 24,5 punkti no 50.
      15      Šajā pašā ziņojumā tiesas sēdes sagatavošanai un pēc aicinājuma lietas dalībniekiem veltīt būtisku daļu no to mutvārdu paskaidrojumiem
         pamatam par pienākumu norādīt pamatojumu tika minēts, ka, pirmkārt, pieprasīto pasākumu mērķis ir “piešķirt pilnīgu lietderīgo
         iedarbību procesam attiecībā uz šo pamatu (kā arī pamatam, kas saistīts ar spēkā esošo pārbaudījuma kritēriju acīmredzamu
         pārkāpumu – pamatam, kas pēc būtības ir saistīts ar pamatu par pamatojumu)”, un otrkārt, ka noteiktu elementu, kas ietverti
         minētā sagatavošanas ziņojuma no a) līdz d) punktam, paziņošana prasītājam veicama tiktāl, ciktāl šāda paziņošana būtu savienojama
         ar atlases komisijas sēžu aizklātuma principu un/vai attiecīgā gadījumā pēc noteiktu datu, kuru izpaušana pārkāptu minēto
         principu, aizklāšanas.

      16      Atbildot uz šiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem, Komisija nosūtīja Civildienesta tiesai – kā prasīts ziņojuma tiesas
         sēdes sagatavošanai c) punktā – vārdā neminētu kandidātu, kuri nav izturējuši mutvārdu pārbaudījumu, nepietiekamo atzīmju
         tabulu, kas Civildienesta tiesas kancelejai ir pārsūtīta 2008. gada 18. februārī pa telefaksu (oriģināls tika iesniegts šī
         paša gada 19. februārī). Tomēr Komisija atteicās ievērot organizatoriskos pasākumus, kas norādīti minētā ziņojuma a), b) un
         d) punktā, pēc būtības norādot, ka, trūkstot pierādījumiem par noteikumu, kas nosaka atlases komisijas darbu, pārkāpumiem,
         vienīgais pamats par pienākumu norādīt pamatojumu – ievērojot atlases komisijas sēdes aizklātumu – neattaisno Civildienesta
         tiesas pieprasīto citu pierādījumu un dokumentu iesniegšanu. Komisija turklāt piezīmēja, ka tai nebija pienākuma iesniegt
         šādus pierādījumus un dokumentus, ko Civildienesta tiesa pieprasījusi – kā šajā gadījumā – procesa organizatorisko pasākumu
         ietvaros vai pat pierādījumu savākšanas pasākumu ietvaros.

      17      Prasītājs 2008. gada 20. martā Civildienesta tiesas kancelejai iesniedza 2008. gada 17. marta apsvērumus par Komisijai adresētajiem
         procesa organizatoriskajiem pasākumiem un it īpaši par tās atteikumu ievērot visus Civildienesta tiesas lūgumus.

      18      2008. gada 19. maijā Komisija Civildienesta tiesas kancelejā iesniedza atbildes apsvērumus par minēto prasītāja rakstu.

       Par prasības priekšmetu
      19      Jākonstatē, ka prasītājs it īpaši prasa atcelt 2007. gada 10. maija lēmumu, kurā sniegta informācija, ka viņš nav izturējis
         minētā konkursa mutvārdu pārbaudījumu, kā arī atcelt 2007. gada 19. jūnija lēmumu, ar kuru nav apmierināts viņa pārskatīšanas
         lūgums. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai gadījumā, ja konkursa kandidāts lūdz pārskatīt atlases komisijas
         pieņemtu lēmumu, to nelabvēlīgi ietekmējošs akts ir atlases komisijas lēmums pēc kandidāta jautājuma pārskatīšanas (Pirmās
         instances tiesas 2001. gada 3. aprīļa rīkojums lietā T‑95/00 un T‑96/00 Zaur‑Gora un Dubigh/Komisija, Recueil FP, I‑A‑79. un II‑379. lpp., 24.–27. punkts; 2002. gada 23. janvāra spriedums lietā T‑386/00 Gonçalves/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑13. un II‑55. lpp., 39. punkts; 2005. gada 31. maija spriedums lietā T‑294/03 Gibault/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑141. un II‑635. lpp., 22. punkts; 2006. gada 13. decembra spriedums lietā T‑173/05 Heus/Komisija, Krājums‑CDL, II‑A‑2‑1695. lpp., 19. punkts, un 2008. gada 12. marta spriedums lietā T‑100/04 Giannini/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, un par ko Tiesā iesniegta apelācijas sūdzība, lieta C‑231/08 P, 30. punkts). Tāpēc 2007. gada
         19. jūnija lēmums, ko pieņēma pēc prasītāja 2007. gada 11. maijā iesniegtā pārskatīšanas lūguma, aizstāj atlases komisijas
         sākotnējo 2007. gada 10. maija lēmumu un tādējādi ir nelabvēlīgi ietekmējošs akts.

      20      Tādējādi jāuzskata, ka prasība ir celta tikai pret konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas 2007. gada 19. jūnija lēmumu.

       Juridiskais pamatojums
       Lietas dalībnieku argumenti
      21      Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirza trīs pamatus.

      22      Vispirms Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt 2007. gada 10. maija lēmuma pamatojumu (skat. šī sprieduma 9. punktu)
         – tā, kā šis pienākums ir paredzēts EKL 253. pantā –, jo “piesardzības pienākums” [devoir de réserve], kas paredzēts Civildienesta noteikumu III pielikuma 6. pantā, attiecas tikai uz trešajām personām un nevis pašu kandidātu.
         Kā norāda Komisija attiecībā uz kandidāta pieeju atlases komisijas darba materiāliem, atbilstoši pastāvīgai judikatūrai Civildienesta
         noteikumu III pielikuma 6. pants ietver īpašu noteikumu, kas aizliedz izpaust attieksmi un elementus, kas skar attiecīgo kandidātu
         personisko vai salīdzinošo novērtējumu; tādējādi Komisija esot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, paziņojot prasītājam
         par viņa iegūto novērtējumu mutvārdu pārbaudījumā.

      23      Tāpat prasītājs norāda uz procesuālo noteikumu pārkāpumu saistībā ar faktu, ka atlases komisijas priekšsēdētājs Singers [Singers] – tā kā viņš neesot izmantojis austiņas, lai varētu sekot mutvārdu pārbaudījuma sinhronajam tulkojumam franču valodā, –
         neesot sapratis prasītāja vācu valodā sniegtās atbildes. Komisija atbild, ka šis pamats nav pamatots, jo līdztekus apstāklim,
         ka Singers perfekti pārvalda vācu valodu un ka atlases komisijas locekļiem neesot pienākuma izmantot sinhrono tulkojumu, šķiet,
         vispirms, ka pret prasītāju nav vērsta nekāda nevienlīdzīga attieksme, jo Singers mutvārdu pārbaudījumā nav izmantojis sinhrono
         tulkojumu arī nevienam citam no 94 kandidātiem, kas atbildējuši vācu valodā, un turklāt jebkurā gadījumā to nevar uzskatīt
         par procedūras pārkāpumu.

      24      Visbeidzot prasītājs norāda, ka, ievērojot pilnīgo un nepārprotami precīzo atbilžu skaitu, ko viņš esot sniedzis mutvārdu
         pārbaudījumā, snieguma novērtējums ar atzīmi, kas zemāka par 50 %, ir acīmredzams spēkā esošo konkursa atlases komisijas darbu
         noteicošo noteikumu un pārbaudes kritēriju pārkāpums un tā sekas var būt tikai šāds pārkāpums. Komisija uzsver, ka nav acīmredzamas
         kļūdas novērtējumā tiktāl, ciktāl konkursa atlases komisijai ir plaša rīcības brīvība, kas ir vēl jo plašāka konkursa mutvārdu
         pārbaudījumos, kuros atlases komisija var ņemt vērā nevien kandidāta atbildes, bet arī to pieredzi un personību.

      25      Atbildot uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem, kurus noteica Civildienesta tiesa 2008. gada 7. februāra ziņojumā tiesas
         sēdes sagatavošanai, Komisija, lai attaisnotu savu atteikumu iesniegt noteiktus Civildienesta tiesas pieprasītus pierādījumus
         (skat. šī sprieduma 16. punktu), it īpaši norāda, ka prasītājs nav pierādījis, ka noticis atlases komisijas darbu regulējošo
         noteikumu pārkāpums un tādējādi atbilstoši pastāvīgai judikatūrai tās lēmums nav pakļauts pārbaudei tiesā. Komisija atzīst,
         ka lietā, kurā tika pieņemts Pirmās instances tiesas 2003. gada 23. janvāra spriedums T‑53/00 Angioli/Komisija (Recueil FP, I‑A‑13. un II‑73. lpp.), tā bija nosūtījusi ieinteresētajai personai “mutvārdu pārbaudījumā iegūto novērtējuma sadalījumu”,
         bet norāda, ka tas bija “absolūts izņēmums” un ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai attiecībā uz atlases komisiju sēžu aizklātumu
         iespējamais pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums šajā gadījumā neattaisno “novērtējuma lapas” – kas vienlaikus ietver novērtējuma
         skalu, mutvārdu pārbaudījuma laikā dažādos piešķirtos punktus un atlases komisijas locekļu vērtējumus – izsniegšanu prasītājam.
         Tā secina, ka, trūkstot jebkādai tādai norādei, kas varētu apšaubīt apstrīdētā akta spēkā esamību, uz to ir attiecināma spēkā
         esamības prezumpcija, kāda piemīt Kopienu aktiem, Civildienesta tiesai nav pamata lūgt pieprasīto informāciju.

      26      Savos apsvērumos par Komisijas atteikumu procesa organizatorisko pasākumu ietvaros iesniegt noteiktus pierādījumus prasītājs
         atkārtoti apstiprina, ka atbilstoši Civildienesta noteikumu 27. pantam pastāv acīmredzams atbilstošo noteikumu, kas skar konkursa
         atlases komisijas darbu, pārkāpums tiktāl, ciktāl it īpaši atlases komisija nebija objektīvi novērtējusi viņa faktisko sniegumu
         mutvārdu pārbaudījumā un nesot pamatojusi savu lēmumu; tā kā šis minēto noteikumu acīmredzamais pārkāpums šajā lietā bija
         demonstrēts, prasītājam izņēmuma kārtā bija jāatvieglo pierādīšanas pienākums sakarā ar no viņa gribas neatkarīgu neiespējamību
         tos iesniegt. Turklāt prasītājs pārmet Komisijai – ievērojot iepriekš minēto lietu, kurā tika pieņemts spriedums Angioli/Komisija, – ka tā ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.

      27      Atbildot uz iepriekšējā punktā izklāstītajiem apsvērumiem, Komisija norāda, ka atbilstoši judikatūrai Kopienu tiesa pēc būtības
         nevar veikt mutvārdu pārbaudījumu vēlāku kontroli un ka tādēļ – lai ievērotu pienākumu norādīt pamatojumu – pietiek tikai
         ar kopējā novērtējuma paziņošanu. Turpinājumā tā norāda, ka nav acīmredzama pārkāpuma noteikumiem, kas nosaka atlases komisijas
         darbu, attiecībā uz, pirmkārt, atlases komisijas locekļu pareizi veiktu prasītāja novērtējumu viņa pārbaudījuma laikā, otrkārt,
         pienākuma norādīt pamatojumu ievērošanu un, treškārt, vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu; tā turklāt piebilst, ka
         prasītājs nav iesniedzis pietiekošus pierādījumus par šo noteikumu acīmredzamu pārkāpumu.

       Civildienesta tiesas vērtējums
      28      Sākotnēji ir jāatgādina, ka savas prasības pamatojumam prasītājs izvirzījis trīs pamatus par pienākuma norādīt pamatojumu
         pārkāpumu, procesuālo noteikumu pārkāpumu un acīmredzamas kļūdas novērtējumā esamību. Pēc tam, kad Komisija savā iebildumu
         rakstā bija apskatījusi vairākus apsvērumus attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principu, prasītājs savā 2008. gada 17. marta
         papildu procesuālajā rakstā izvirzīja argumentus ar apgalvojumu par šī principa pārkāpumu, uz kuriem Komisija atbildēja savos
         2008. gada 19. maija apsvērumos. Tā kā prasītājs savā prasības pieteikumā šos apgalvojumus nebija ietvēris, Civildienesta
         tiesa var tikai konstatēt, ka tie ir nepieņemami un ka tie nav jāizvērtē.

      29      No trijiem prasītāja savā prasības pieteikumā izvirzītajiem pamatiem, pirmkārt, ir jāizvērtē pamats par pienākuma norādīt
         pamatojumu pārkāpumu.

      30      Šai ziņā sākotnēji jākonstatē, ka no EKL 253. panta un Civildienesta noteikumu 25. panta otrās daļas izriet, ka jebkuram saskaņā
         ar Civildienesta noteikumiem pieņemtam lēmumam, kas saistīts ar konkrētu personu un kam ir nelabvēlīga ietekme, ir jānorāda
         iemesli, uz kuriem pamatojoties tas pieņemts. Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai pienākums norādīt pamatojumu ir gan Kopienu
         tiesību svarīgs princips, gan arī iestāžu aktu būtiska formalitāte un tās mērķis, pirmkārt, ir sniegt iespēju tiesnesim veikt
         savu kontroli pār lēmuma tiesiskumu un, otrkārt, ieinteresētajai personai sniegt vajadzīgās norādes, lai tā saprastu, vai
         lēmums ir pamatots vai nē, un tai sniegtu iespēju novērtēt, vai celt prasību (šajā sakarā skat. Tiesas 2002. gada 7. marta
         spriedumu lietā C‑310/99 Itālija/Komisija, Recueil, I‑2289. lpp., 48. punkts, un 2002. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑113/00 Spānija/Komisija, Recueil, I‑7601. lpp., 47. punkts; 1991. gada 20. marta spriedumu lietā T‑1/90 Pérez‑Mínguez Casariego/Komisija, Recueil, II‑143. lpp., 73. punkts, 1995. gada 8. jūnija spriedumu lietā T‑583/93 P/Komisija, Recueil FP, I‑A‑137. un II‑433. lpp., 24. punkts, un 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā T‑280/94 Lopes/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑77. un II‑239. lpp., 148. punkts).

      31      Tomēr, kas attiecas uz konkursu atlases komisiju lēmumiem, Tiesa ir precizējusi, ka pienākums norādīt pamatojumu ir jāsavieno
         ar atlases komisiju darbu aptverošā aizklātuma ievērošanu atbilstoši Civildienesta noteikumu III pielikuma 6. pantam; aizklātums
         ir noteikts, lai garantētu konkursa atlases komisiju neatkarību un darba objektivitāti, lai varētu norobežoties no jebkādas
         ārējās iejaukšanās un spiediena, kas rastos no pašas Kopienu administrācijas, ieinteresētā kandidāta vai trešajām personām;
         tā it īpaši ir nospriedusi, ka šī aizklātuma ievērošana nepieļauj izpaust ne atlases komisijas konkrēta locekļa nostāju, ne
         arī jebkurus elementus, kas skar personiska rakstura novērtējumus vai salīdzinājumus saistībā ar kandidātiem, un ka prasībā
         pamatot konkursa atlases komisijas lēmumus ir jāņem vērā [komisiju] attiecīgo darbību raksturs, kas kandidātu spēju izvērtējuma
         posmā ir, pirmkārt, salīdzinošas dabas, un šī fakta dēļ uz tām attiecas aizklātums, kas ir neatraujams no šīm darbībām (šajā
         sakarā skat. Tiesas 1996. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑254/95 P Parlaments/Innamorati, Recueil, I‑3423. lpp., 24.–28. punkts).

      32      Ievērojot šos apsvērumus, Kopienu tiesa pastāvīgi konstatē, ka “dažādos pārbaudījumos iegūto novērtējumu iesniegšana” ir pietiekošs
         atlases komisijas lēmumu pamatojums (iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā Parlaments/Innamorati; Pirmās instances tiesas 1996. gada 21. maija spriedums lietā T‑153/95 Kaps/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑233. un II‑663. lpp., 81. punkts; 2001. gada 2. maija spriedums apvienotajās lietās T‑167/99 un T‑174/99 Giulietti u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑93. un II‑441. lpp., 81. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Angioli/Komisija, 69. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Gibault/Komisija, 39. punkts).

      33      Šāds secinājums ir spēkā vēl jo vairāk gadījumos, kad novērtējums konkursa rakstveida vai mutvārdu daļā ietver vairākus individuālus
         novērtējums, kas atbilst vairākiem pārbaudījumiem atbilstošajā fāzē; tas pats ir spēkā gadījumos, kad ieinteresētajai personai
         tiek iesniegti starpvērtējumi, kas atbilst dažādiem novērtējuma kritērijiem katrā rakstveida vai mutvārdu pārbaudījumā. Faktiski
         šādos gadījumos individuālo novērtējumu vai starpvērtējumu paziņošana izslēgtajiem kandidātiem ietver ne vien informāciju
         par to izslēgšanu no atlases procedūras nākošā posma, bet arī informāciju par to [konkursa] neizturēšanas iemesliem, tiem
         iesniedzot norādes par priekšmetiem vai kritērijiem, pēc kuriem atlases komisija nav novērtējusi to sniegumu kā apmierinošu.

      34      Šī sprieduma 31. un 32. punktā minētā judikatūra vismaz tieši neveic izšķiršanu starp vairāku novērtējumu – individuālu vai
         starpvērtējumu – iesniegšanu un viena izslēdzoša novērtējuma iesniegšanu. Tāpēc no tā nevar izrietēt, ka viena izslēdzoša
         novērtējuma paziņošana vienmēr ietver pietiekošu pamatojumu neatkarīgi no attiecīgās lietas konkrētajiem apstākļiem.

      35      Faktiski, pirmkārt, nekas šī sprieduma 31. un 32. punktā izklāstītās judikatūras formulējumā vai kontekstā neļauj interpretēt
         atsauci uz “novērtējumu, kas iegūts dažādos pārbaudījumos” kā tādu, kas paredz tikai individuālus izslēdzošus novērtējumus
         iepretim citiem esošajiem novērtējumiem – tostarp starpvērtējumiem –, it īpaši tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šiem pēdējiem
         vērtējumiem gadījumos, kad rakstveida daļa vai, kā šajā gadījumā, mutvārdu daļa ietver tikai vienu pārbaudījumu un tādēļ arī
         vienu individuālu novērtējumu. Šajā ziņā Civildienesta tiesa pamatojas uz vispārīgajiem formulējumiem attiecīgajā judikatūrā,
         kā arī uz apstākli, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Parlaments/Innamorati – kas ir 32. punktā citētās judikatūras pamatā esošais spriedums – iebildums attiecībā uz pienākumu norādīt pamatojumu nebija
         saistīts ar atbildētājas iestādes atteikumu prasītājam iesniegt vairākus individuālus novērtējumus vai starpvērtējumus, bet
         gan ar atteikumu paziņot prasītājam atlases komisijas kritērijus un apstrīdētā lēmuma pamatojumu (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Parlaments/Innamorati, 22. punkts); tāda pati situācija bija arī saistībā ar spriedumiem, kas – tāpat kā izskatāmajā lietā – attiecās uz prasītāju
         izslēgšanu mutvārdu daļā, kā, piemēram, spriedumā lietā Angioli/Komisija (iepriekš minētais spriedums, 56.–65. punkts) un spriedumā lietā Gibault/Komisija (iepriekš minētais spriedums, 33.–35. punkts).

      36      Turklāt nesenā lietā, kas – tāpat kā šis gadījums – attiecās uz kandidāta konkursa mutvārdu daļas neizturēšanu, tika nospriests,
         ka pienākums norādīt pamatojumu var radīt pienākumu pēc kandidāta lūguma iesniegt starpvērtējumu un informāciju par atlases
         komisijas izmantoto metodi, lai noteiktu individuālo novērtējumu kādā no mutvārdu pārbaudījumiem un ka gadījumā, ja šis pamatojums
         pēc izslēgtā kandidāta lūguma netiek sniegts, Kopienu tiesai ir jāpieprasa precizējumi ar procesa organizatorisko pasākumu
         starpniecību (Pirmās instances tiesas 2004. gada 28. aprīļa spriedums lietā T‑277/02 Pascall/Padome, Recueil FP, I‑A‑137. un II‑621. lpp.); šajā lietā Pirmās instances tiesa pieprasīja veikt šādus pasākumus un atbildētāja to ievēroja,
         kā rezultātā pamatam par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu zuda priekšmets (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pascall/Padome, 28.–31. punkts).
      37      Pirmās instances tiesa turklāt norādīja, ka Komisija pati jau bija piekritusi paziņot kandidātiem starpvērtējumu, it īpaši
         divās lietās, kas attiecās uz kandidātu mutvārdu daļas neizturēšanu, kurā bija tikai viens mutvārdu pārbaudījums. Pirmajā
         lietā saistībā ar konkursu Komisija ieinteresētajai personai pēc tās lūguma nosūtīja mutvārdu pārbaudījuma dažādu starpvērtējumu
         sadalījumu, [norādot izmantotos] kritērijus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Angioli/Komisija, 79. punkts). Otrajā lietā saistībā ar darbā pieņemšanas procedūru Komisija Pirmās instances tiesai pēc tās lūguma
         nosūtīja atlases mutvārdu pārbaudījuma novērtējumus, [norādot izmantotos] kritērijus un izmantojot skalu no “‑ ‑” līdz “++”
         (skat. Tiesas 2008. gada 28. februāra spriedumu lietā C‑17/07 P Neirinck/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑36. lpp., 56. punkts). Pretēji tam, ko Komisija norādīja savā
         atbildē saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem, pamatojoties uz iepriekš minēto lietu, kurā pieņemts spriedums
         Angioli/Komisija, papildu informācijas iesniegšana un it īpaši iegūtā novērtējuma katrā no vērtējuma kritērijiem paziņošana nebija
         “absolūts izņēmums tikai vienā īpašā lietā”, bet ir izmantots vairākos gadījumos, ievērojot lietas konkrētos apstākļus.

      38      Otrkārt, attiecībā uz lūgumiem saistībā ar informācijas elementiem, kas nebija vērtējums kā tāds, proti, par kritērijiem vai
         pamatojumu nepietiekamai atzīmei vai par citu informāciju attiecībā uz konkrētā kandidāta novērtējumu, ir jākonstatē, ka neņemot
         vērā apstiprinājumu, atbilstoši kuram ar individuālo novērtējumu iesniegšanu pienākums norādīt pamatojumu ir izpildīts, no
         pašiem spriedumu tekstiem, kuros pārņemts šis apstiprinājums (skat. šī sprieduma 32. punktu), tostarp iepriekš minētā sprieduma
         lietā Parlaments/Innamorati un it īpaši spriedumiem, kas attiecas uz [konkursu] mutvārdu daļu, kā, piemēram, spriedumu lietā Angioli/Komisija (iepriekš minētais sprieduma, 71.–85. punkts) un Gibault/Komisija (iepriekš minētais spriedums, 42. punkts), izriet, ka Kopienu tiesa neaprobežojas ar iepriekš minētās judikatūras
         automātisku piemērošanu, bet izvērtē katras lietas apstākļus, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus un attiecīgo kandidātu lūgumus.

      39      35.–37. punktā, kā arī iepriekšējā punktā izklāstītos apsvērumus pastiprina pastāvošā judikatūra, kas pastāv saistībā ar konkursa
         rakstveida daļas neizturēšanu, atbilstoši kurai praksē kandidāts saņem diezgan pilnīgu [konkursa] neizturēšanas pamatojumu,
         saņemot ne vien dažādās individuālas atzīmes, bet arī pamatojumu individuālam izslēdzošam novērtējumam, kā rezultātā tas pārtrauc
         dalību tālākā konkursa norisē, kā arī citus pierādījumus. Faktiski Kopienu tiesa ir nospriedusi, ka “izslēgtie kandidāti attiecīgā
         gadījumā var no konkrētās konkursu rīkojušās iestādes iegūt to laboto darbu kopijas un/vai atlases komisijas izveidotos novērtēšanas
         vispārējos kritērijus un to nodrošina, kā šajā gadījumā, labprātīgi nosūtot atbilstošos dokumentus tiesvedības laikā starp
         šo iestādi un minētajiem kandidātiem vai atbilstoši šīs iestādes pieņemtajai praksei, lai nodrošinātu pieņemšanas darbā procedūru
         pārskatāmību, vienlaikus ievērojot Civildienesta noteikumu III pielikuma 6. pantā paredzēto konkursa atlases komisiju sēžu
         aizklātuma noteikumu (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 25. jūnija spriedumu lietā T‑72/01 Pyres/Komisija, Recueil FP, I‑A‑169. un II‑861. lpp., 70. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 17. septembra spriedumu lietā T‑233/02 Alexandratos un Panagiotou/Padome, Recueil FP, I‑A‑201. un II‑989. lpp., 31. punkts). Tādējādi dažādos gadījumos iestādēm jānosūta prasītājam vai nu tieši, vai arī Kopienu
         tiesai pēc tās lūguma labotās novērtējuma lapas kopija un/vai novērtējuma lapa, kurā ietverts vērtējums (skat. Pirmās instances
         tiesas 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā T‑371/03 Le Voci/Padome, Krājums‑CDL, I‑A‑209. un II‑957. lpp., 115.–117. punkts; Civildienesta tiesas 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā
         F‑73/06 Van Neyghem/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, iesniegta apelācijas sūdzība Pirmās instances tiesā, lieta T‑105/08 P, 72., 79. un 80. punkts,
         kā arī Civildienesta tiesas 2008. gada 4. septembra spriedumu lietā F‑147/06 Dragoman/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 21., 82. un 83. punkts). Pat ja ir taisnība, ka ieinteresētajām personām, atšķirībā
         no atlases komisiju locekļiem mutvārdu daļā, var nebūt zināmi rakstisko pārbaudījumu labotāji (un tādējādi ir pasargāti no
         iejaukšanās un spiediena, uz ko norādīts šī sprieduma 31. punktā minētajā judikatūrā), Civildienesta tiesa uzskatīja, ka šis
         apstāklis objektīvi neattaisno būtisku atšķirību pastāvēšanu starp pamatojuma prasībām rakstveida daļas neizturēšanas gadījumā
         – tādām, kādas šīs prasības izriet no iepriekšējā punktā minētās judikatūras, – un tām prasībām, kādas aizstāv Komisija mutvārdu
         pārbaudījuma neizturēšanas gadījumā, kas, it īpaši apskatāmajā gadījumā, nozīmē, neņemot vērā šī sprieduma 42.–47. punktā
         minētos apstākļus, iesniegt prasītājam tikai savu individuālo izslēdzošo novērtējumu.

      40      Tā rezultātā ir jānorāda, ka, kaut arī pats jautājums par savienojamību starp pienākumu norādīt pamatojumu un atlases komisiju
         sēžu aizklātuma principa ievērošanu – it īpaši tiktāl, ciktāl jānoskaidro, vai izslēgtā kandidāta individuālā nepietiekošā
         novērtējuma iesniegšana izpilda minēto pienākumu, – visbiežāk nosveras par labu atlases komisijas sēžu aizklātuma principam,
         tomēr konkrētu apstākļu kontekstā tas var būt arī citādi. Šāds secinājums nekādā veidā neietekmē Civildienesta noteikumu III pielikuma
         6. pantā paredzēto atlases komisiju sēžu aizklātuma principa ievērošanu, un tas turklāt iekļaujas Kopienu judikatūras pēdējā
         laika attīstībā par labu pārskatāmībai (šajā sakarā skat. Tiesas 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C‑64/05 P Zviedrija/Komisija,
         Krājums, I‑11389. lpp., un 2008. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑39/05 P un C‑52/05 Zviedrija un Turco/Padome, Krājumā vēl nav publicēts; Pirmās instances tiesas 2007. gada 8. novembra spriedumu lietā T‑194/04 Bavarian Lager/Komisija, Krājums, II‑4523. lpp., par ko Tiesā iesniegta apelācijas sūdzība, lieta C‑28/08 P).

      41      Šajā gadījumā Civildienesta tiesa uzskata, ka ir īpaši apstākļi iepriekšējā panta nozīmē.

      42      Pirmkārt, no 2007. gada 10. maija lēmuma teksta (skat. šī sprieduma 9. punktu) izriet, ka prasītājam mutvārdu daļā pietrūcis
         pavisam nedaudz [punktu]. Šādā situācijā ir pamatoti, ka ieinteresēta persona ir lūgusi papildu informāciju vai nu, lai pārbaudītu,
         vai tās novērtējums nav radies kļūdas rezultātā, vai nu arī lai saņemtu informāciju par novērtējuma iespējamo noapaļošanu.

      43      Otrkārt, tāpat ir skaidrs, ka prasītājs saņēma tikai vienu individuālu novērtējumu mutvārdu daļā, kas, atšķirībā no šī sprieduma
         33. punktā izvirzītajām hipotēzēm, tam nesniedz iespēju iegūt minētajā punktā norādītās indikācijas, kas vajadzīgas, lai izprastu
         iemeslus, kādēļ tas nav izturējis šo konkursa daļu, vēl jo vairāk tādēļ – kā jau minēts –, ka tam pietrūcis pavisam nedaudz
         [punktu].

      44      Treškārt, ir arī zināms tas, ka šajā gadījumā pastāvēja novērtējuma starpvērtējums, kas bija par aprēķinu prasītāja individuālajam
         izslēdzošajam novērtējumam. Tas tika skaidri norādīts atbildē uz tā pārskatīšanas lūgumu, un to Komisijas pārstāve apstiprināja
         tiesas sēdē.

      45      Ceturtkārt, tā kā Komisijas pārstāve tiesas sēdē norādīja, ka visi paziņojumā par konkursu EPSO/AD/26/05 paredzētie novērtējuma
         kritēriji faktiski tika ņemti vērā novērtējumā un kandidātu individuālo novērtējumu aprēķinā, ir jānorāda, ka vispirms paziņojumā
         par konkursu – atbilstoši pašas pārstāves paziņotajam – viņa pati nebija redzējusi novērtējuma lapas (skat. šī sprieduma 25. punktu)
         un tikai pārsūtīja Civildienesta tiesai informāciju, ko viņai nodeva EPSO, un ka turklāt, atbildot uz Civildienesta tiesas jautājumu par šo lietu, viņa norādīja, ka nezināja, vai visi šie novērtējuma
         kritēriji bija līdzvērtīgi, vai arī to, vai netika ņemti vērā kādi citi paziņojumā par minēto konkursu neparedzētie elementi.
         It īpaši saņemot vairākkārt jautājumu par to, vai novērtējums 24,5 punkti no 50 bija matemātisks rezultāts katram no starpvērtējumiem,
         kas atbilda paziņojumā par konkursu noteiktajiem novērtējuma kritērijiem, Komisijas pārstāve, kaut arī uz šo jautājumu atbildēja
         apstiprinoši, tomēr savu atbildi niansēja tādējādi, ka neizslēdza iespēju, ka, piešķirot prasītajam nepietiekošu novērtējumu,
         tika ņemti vērā arī citi elementi vai apsvērumi. Ja “novērtējuma kritēriji”, kas minēti 29. punktā iepriekš minētajā spriedumā
         lietā Parlaments/Innamorati, paredz norādīt rakstveida pārbaudījumu labotājiem, kuru parasti ir vairāk nekā atlases komisijas locekļu, kas piedalās pārbaudījuma
         mutvārdu daļā, kopējos šo pārbaudījumu vērtēšanas un novērtējuma piešķiršanas noteikumus un tie ir aizklāti, tad citādi ir
         ar šajā gadījumā paredzētajiem novērtējuma kritērijiem, kas noteikti paziņojumā par konkursu EPSO/AD/26/05 B sadaļas 3. punktā,
         tie ir publiski pieejami un saistoši atlases komisijas locekļiem. No tā izriet, ka iepriekš aprakstītajos konkrētajos apstākļos
         viens vienīgs paziņojums par individuālu izslēdzošu novērtējumu neļauj ne prasītājam, ne Civildienesta tiesai nodrošināt,
         ka 2007. gada 10. maija un 2007. gada 19. jūnija lēmumos nebija nekādas kļūdas saistībā ar novērtējuma kritērijiem, kas jāņem
         vērā individuāla novērtējuma aprēķinam, kurš šajā lietā attiecās uz novērtējumu, pirmkārt, specifiskajām zināšanām, kas saistītas
         ar izvēlēto “jomu”, un zināšanām par Eiropas Savienību, tās iestādēm un politikām, otrkārt, otrās valodas zināšanām, un, treškārt,
         kandidāta piemērošanās spējām darbam Eiropas Savienības civildienestā daudzkultūru vidē.

      46      Piektkārt, nešķiet, ka detalizētākas informācijas iesniegšana prasītājam par viņa individuālo izslēdzošo novērtējumu varētu
         radīt vai nu ievērojamu papildu darbu Komisijai, ņemot vērā pašlaik pieejamās tehnoloģijas, vai nu arī izrādīties delikāta.
         Kaut arī taisnība, ka Komisijas pārstāve tiesas sēdē izvirzīja šos divus jautājumus, Civildienesta tiesai jāpiezīmē, ka tas
         tika darīts tikai vispārīgā veidā, neapskatot šai lietā radušos problēmu, it īpaši nepieskaroties jautājumam par to, ka liels
         skaits citu kandidātu ir pieprasījuši detalizētāku pamatojumu savam individuālajam izslēdzošajam novērtējumam, un nenorādot,
         kādā veidā detalizētākas informācijas paziņošana prasītājam, vienlaikus nenorādot atlases komisijas atsevišķu locekļu individuāli
         veiktos novērtējumus vai arī katra tā piešķirtos skaitliskos novērtējumus, varētu radīt jūtīgas situācijas. Faktiski vēl jo
         vairāk, šī pārstāve tiesas sēdē joprojām vispārīgā formā norādīja, ka atteikums iepazīstināt ar šādu informāciju it īpaši
         bija saistīts ar grūtībām atrast brīvprātīgos darbam atlases komisijas žūrijā un ar konkursa kandidātu “apstrīdētu [vērtējumu]
         straumi”, ko varētu izraisīt šādas informācijas paziņošana.

      47      Sestkārt, atlases komisija savā 2007. gada 19. jūnija lēmumā, ar kuru netiek apmierināts pārskatīšanas lūgums, pamatojoties
         uz prasītāja “specifiskām zināšanām”, precizēja, ka tā neapmierinošo atbilžu skaits bija pārsniedzis apmierinošo atbilžu skaitu,
         kurpretim atbildētāja savās atbildēs saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem un pēc tam tiesas sēdē norādīja, ka
         galvenā kļūda prasītāja atbildēs mutvārdu pārbaudījumā bija to nepietiekoši precīzs un skaidrs vispārīgais raksturs. Turklāt
         attiecībā uz šo pēdējo kritiku Komisija nav norādījusi, vai tas attiecās uz visiem paziņojumā par konkursu noteiktajiem novērtējuma
         kritērijiem vai tikai uz vienu kritēriju saistībā ar specifiskajām zināšanām. Saistībā ar Komisijas komentāriem Civildienesta
         tiesa arī norāda uz zināmām nepilnībām un neviennozīmībām, kuras varētu kliedēt vienkārša novērtējuma lapas un/vai prasītāja
         starpvērtējuma novērtējuma nosūtīšana.

      48      Papildus Civildienesta tiesa norāda, ka prasītājs savam prasības pieteikumam pievienoja sava 2007. gada 29. marta mutvārdu
         pārbaudījuma novērtējuma kontroli uz trīs lapām. Kaut arī ir zināms, ka Civildienesta tiesa nevar apšaubīt atlases komisijas
         locekļu sniegto novērtējumu uz šāda dokumenta pamata, kuram turklāt nav nekādas vērtības, tomēr ir skaidrs, ka prasītājs savas
         iebildes, kas saistās ar mutvārdu pārbaudījuma rezultātiem, nebalstīja uz neskaidriem un nenoteiktiem pierādījumiem, kas norādīti
         neprecīzi un nesakārtoti, bet gan pamatojoties uz skaidru un noteiktu novērtējuma kontroli, atspoguļojot jautājumus, kas viņam
         esot tikuši uzdoti, un ietverot atbildes, kuras viņš esot sniedzis.

      49      Tā rezultātā ir jāatzīst, ka, ja arī prasītāja individuālā izslēdzošā novērtējuma, ko viņš saņēma mutvārdu pārbaudījumā, proti,
         novērtējums 24,5 punkti no 50, paziņošana izraisa vairāk nekā parastu motivāciju, uz kuru atbilstoši judikatūrai (skat. Pirmās
         instances tiesas 1997. gada 6. novembra spriedumu lietā T‑71/96 Berlingieri Vinzek/Komisija, Recueil FP, I‑A‑339 un II‑921. lpp., 79. punkts) papildu precizējumus var sniegt tiesvedības laikā, turpretim konkrētajos lietas apstākļos
         ar šo vienu novērtējumu nav pietiekoši, lai izpildītu pienākumu norādīt pamatojumu; no tā izriet, ka Komisijas atteikums sniegt
         jebkuru papildu informāciju neizpilda šo pienākumu.

      50      Civildienesta tiesa nevar noteikt, kādi informācijas elementi Komisijai ir jāpaziņo ieinteresētajai personai, lai izpildītu
         tās pienākumu norādīt pamatojumu, it īpaši tad – kā šajā gadījumā –, kad Komisija atteikusies ievērot Civildienesta tiesas
         noteiktos organizatoriskos pasākumus un ka tādējādi Civildienesta tiesa nevar uzzināt prasītāja novērtējuma lapas saturu vai
         citus elementus attiecībā uz mutvārdu pārbaudījuma norisi un it īpaši novērtējuma piešķiršanu.

      51      Civildienesta tiesa tomēr norāda, ka jebkurā gadījumā un it īpaši šajā konkrētajā lietā prasītājam varēja tikt sniegtas zināmas
         papildu norādes kā iepriekš minētajā lietā, kurā pieņemts spriedums Pascall/Padome, nepakļaujot riskam atlases komisiju darbu aptverošo aizklātumu, kā to ierobežojusi judikatūra (skat. šī sprieduma
         31. punktu), kā it īpaši tas noteikts iepriekš minētajā spriedumā lietā Parlaments/Innamorati, neizpaužot ne atlases komisijas konkrēta locekļa nostāju, ne arī elementus, kas skar personiska rakstura novērtējumus vai
         salīdzinājumus saistībā ar kandidātiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pascall/Padome, 28. punkts). Civildienesta tiesa it īpaši norāda uz starpvērtējumu novērtējumiem par katru no novērtējuma kritērijiem,
         kas noteikti paziņojumā par konkursu; tas pats var arī attiekties uz novērtējuma lapām, kuras tiem varētu nosūtīt, aizklājot
         tos elementus, kuri, ievērojot atlases komisijas sēžu aizklātumu, nav atklājami. Komisijas atteikuma – pat tikai Civildienesta
         tiesai – sniegt šos informācijas elementus rezultātā tai netiek sniegta iespēja pilnā mērā veikt savu kontroli. Faktiski,
         neņemot vērā apstākli, ka Komisija tiesas sēdē norādīja, ka novērtējuma sadalījuma pa kritērijiem iesniegšana “neko daudz
         nedotu” un pēc tam tā savos 2008. gada 19. maija apsvērumos par prasītāja 2008. gada 17. marta papildu procesuālo rakstu minēja,
         ka Civildienesta tiesas prasītajiem dokumentiem, proti, novērtējuma lapām, “nebija nekādas nozīmes”, šāds vērtējums par pamata
         par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu pamatotību ir Civildienesta tiesas, nevis Komisijas kompetencē.

      52      Jebkurā gadījumā, ja ievērotu Komisijas argumentus, tad Civildienesta tiesai turklāt tiktu atņemta jebkāda iespēja kontrolēt
         mutvārdu daļas novērtējumu. Pat ja Civildienesta tiesa faktiski nevar aizstāt savu novērtējumu ar atlases komisijas locekļa
         novērtējumu, tai jāspēj izvērtēt – ievērojot pienākumu norādīt pamatojumu (par kura apjomu ir atgādināts šī sprieduma 30. punktā)
         –, vai tie ir novērtējuši prasītāju, pamatojoties uz paziņojumā par konkursu norādītajiem kritērijiem, un ka nav pieļauta
         nekāda kļūda ieinteresētās personas novērtējuma aprēķinā; tāpat tai jāveic ierobežota kontrole par attiecībām starp atlases
         komisijas locekļu vērtējumiem un to veikto novērtējumu skaitlisko vērtību (skat. Tiesas 1987. gada 16. jūnija spriedumu lietā 40/86
         Kolivas/Komisija, Recueil, 2643. lpp., 11. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Van Neyghem/Komisija, 86. punkts, un Civildienesta tiesas 2008. gada 11. septembra spriedumu lietā F‑127/07 Coto Moreno/Komisija, Krājumā vēl nav publicēts, 34. un 36. punkts). Šajā ziņā tai ir jāveic pēc tās ieskata piemēroti procesa organizatoriskie
         pasākumi, ievērojot lietas īpatnības, atbilstošā gadījumā precizējot atbildētājai iestādei – kā tas tika veikts konkrētajā
         gadījumā –, ka atbildes var paziņot ieinteresētajai personai tikai tādā apjomā, ciktāl tas būtu saderīgi ar atlases komisijas
         sēžu aizklātuma principu.

      53      Šajā gadījumā, ievērojot lietas materiālu elementus (it īpaši, šī sprieduma 42.–47. punktā apskatītos apsvērumus) un to, ka
         Komisija neiesniedza Civildienesta tiesas pieprasītos informācijas elementus procesa organizatorisko pasākumu ietvaros (skat.
         šī sprieduma 16. punktu), Civildienesta tiesa uzskata, ka pamats par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu ir pamatots un
         ir jāpieņem.

      54      Šādu secinājumu nevar atspēkot Komisijas nostāja, kas pausta tās 2008. gada 18. februāra rakstā, atbilstoši kurai tās atteikums
         iesniegt novērtējuma lapas un citus Civildienesta tiesas pieprasītus pierādījumus tika attaisnots, pirmkārt, ar to, ka prasītājs
         neesot izteicis apgalvojumu un – vēl jo mazāk to pierādījis – ka būtu noticis acīmredzams noteikumu, kas nosaka atlases komisijas
         darbu, pārkāpums, un, otrkārt, sakarā ar apstākli, ka Civildienesta tiesa esot kļūdaini izpratusi pienākumu norādīt pamatojumu
         kā noteikumu, kas nosaka atlases komisijas darbu vai arī, vēl jo vairāk, kā savstarpēji saistītu noteikumu. Faktiski papildus
         apstāklim, ka tas izriet no paša tiesas sēdes sagatavošanas ziņojuma, ka apskatāmie pasākumi tika pieprasīti galvenokārt,
         lai izvērtētu pamatu par pienākumu norādīt pamatojumu, Komisijas nostāja konkrētajos lietas apstākļos ignorēja gan pienākuma
         norādīt pamatojumu sabiedriskās kārtības raksturu, gan arī šī pienākuma – kā tas atgādināts šī sprieduma 30. punktā – pašu
         apjomu.

      55      No visa iepriekš minētā un neesot vajadzībai izvērtēt abus pārējos prasītāja izvirzītos pamatus izriet, ka prasījumi, ar kuriem
         prasa atcelt konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas 2007. gada 19. jūnija lēmumu (skat. šī sprieduma 19. punktu), ir atbalstāmi,
         jo ir pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums.

      56      Turpretim attiecībā uz prasījumiem, kas paredz, ka Civildienesta tiesa Komisijai adresē rīkojumus, Civildienesta tiesa atgādina,
         ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Kopienu tiesa acīmredzami nav kompetenta izdot rīkojumus Kopienu iestādēm. Šī judikatūra
         ir piemērojama civildienesta tiesvedībām (Tiesas 1989. gada 21. novembra spriedums saistītajās lietās C‑41/88 un C‑178/88
         Becker un Starquit/Parlaments, Recueil, 3807. lpp., publicēts kopsavilkums, 6. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 9. jūnija spriedums lietā T‑172/95 Chesi u.c./Padome, Recueil FP, I‑A‑265. un II‑817. lpp., 33. punkts). Tāpat Civildienesta tiesa nevar, neuzurpējot administratīvās iestādes prerogatīvas
         (skat. it īpaši Pirmās instances tiesas 1999. gada 15. decembra spriedumu lietā T‑300/97 Latino/Komisija, Recueil FP, I‑A‑259. un II‑1263. lpp., 28. punkts un tajā minētā judikatūra), šajā gadījumā adresēt rīkojumus Komisijai, pat ja tas
         pēc atceļoša sprieduma atbilst iestādei piekrītošajos pienākumos atbilstoši EKL 233. pantam (šajā sakarā skat. Pirmās instances
         tiesas 2005. gada 9. jūnija spriedumu lietā T‑80/04 Castets/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑161. un II‑729. lpp., 17. punkts, un 2005. gada 5. oktobra spriedumu lietā T‑203/03 Rasmussen/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑279. un II‑1287. lpp., 32. punkts). Turpretī tai ir jāveic pasākumi, kurus ietver sprieduma izpilde.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57      Saskaņā ar Civildienesta tiesas reglamenta 122. pantu šī reglamenta II sadaļas 8. daļas noteikumi par tiesāšanās izdevumiem
         un Civildienesta tiesai radītajiem izdevumiem ir piemērojami vienīgi lietām, kuras Civildienesta tiesā ir ierosinātas, sākot
         no šā reglamenta spēkā stāšanās dienas, proti, 2007. gada 1. novembra. Attiecīgie Pirmās instances tiesas Reglamenta noteikumi
         šajā jomā ir piemērojami mutatis mutandis lietām, kuras tiek izskatītas Civildienesta tiesā pirms šā datuma.

      58      Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums nav labvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Taču saskaņā ar tā paša
         Reglamenta 88. pantu tiesvedībā, kurā puses ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
         Tā kā būtiskā daļā prasītāja prasījums ir atbalstīts, ir jānospriež, ka Komisija atlīdzina savus, kā arī prasītāja tiesāšanās
         izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
      nospriež:
      1)      konkursa EPSO/AD/26/05 atlases komisijas 2007. gada 19. jūnija lēmumu atcelt;
      2)      prasību pārējā daļā noraidīt;
      3)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina savus, kā arī prasītāja tiesāšanās izdevumus.

               Kreppel

               Tagaras

               Gervasoni

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 14. oktobrī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               W. Hakenberg

                     S. Gervasoni

         Šī nolēmuma teksts, kā arī tajā minēto un Krājumā vēl nepublicēto Kopienu tiesu nolēmumu teksti ir pieejami Tiesas interneta
            vietnē www.curia.europa.eu

      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 14.oktobrī. # Gudrun Schwemmer pret Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen - Familienkasse. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Sociālais nodrošinājums - Regulas (EEK) Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 - Ģimenes pabalsti - Noteikumi par pārklāšanās novēršanu - Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkts - Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Bērni, kuri dzīvo dalībvalstī ar savu māti, kura atbilst nosacījumiem ģimenes pabalstu saņemšanai, un kuru tēvs, kurš strādā Šveicē un kurš a priori atbilst nosacījumiem šāda paša veida ģimenes pabalstu saņemšanai atbilstoši Šveices tiesību aktiem, šos pabalstus atturas pieprasīt. # Lieta C-16/09.

text:
      Lieta C‑16/09
      Gudrun Schwemmer
      pret
      Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen – Familienkasse
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālais nodrošinājums – Regulas (EEK) Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 – Ģimenes pabalsti – Noteikumi par pārklāšanās novēršanu – Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkts – Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Bērni, kuri dzīvo dalībvalstī ar māti, kura ir izpildījusi prasības ģimenes pabalstu saņemšanai, un kuru tēvs, kurš strādā
         Šveicē un a priori ir izpildījis prasības šāda paša veida ģimenes pabalstu saņemšanai saskaņā ar Šveices tiesību aktiem, atturas
         lūgt piešķirt šos pabalstus

      Sprieduma kopsavilkums
      Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Ģimenes pabalsti – Kopienu tiesību normas pabalstu pārklāšanās novēršanai
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71 73. un 76. pants un Regulas Nr. 574/72 10. pants)
      Regulas Nr. 1408/71 76. pants un Regulas Nr. 574/72 10. pants – tajās šo abu regulu redakcijās, kas grozītas un atjauninātas
         ar Regulu Nr. 118/97 un pēc tam ar Regulu Nr. 647/2005, – ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalsts, kurā viens no vecākiem
         dzīvo ar bērniem, par kuriem šie pabalsti tiek piešķirti, tiesību aktos paredzētās tiesības uz pabalstiem, kurām nav piemērojams
         nosacījums par apdrošināšanu, nodarbinātību vai pašnodarbinātību, nevar daļēji apturēt tādā situācijā, kāda ir izskatāmajā
         lietā, kad bijušais laulātais, kurš ir otrs no bērnu vecākiem, principā ir tiesīgs saņemt ģimenes pabalstus dalībvalstī, kurā
         viņš ir nodarbināts kādā profesijā, vai nu atbilstoši šis dalībvalsts tiesību aktiem, vai arī saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71
         73. pantu, bet minētos pabalstus faktiski nesaņem, jo nav iesniedzis pieteikumu par to piešķiršanu.

      Lai varētu uzskatīt, ka ģimenes pabalsti pienākas atbilstoši kādas dalībvalsts tiesību aktiem, šīs dalībvalsts likumā ir jābūt
         paredzētam, ka ģimenes loceklim, kurš strādā šajā dalībvalstī, ir tiesības saņemt šos pabalstus. Tādēļ šo tiesību izmantošanai
         ir nepieciešams, lai ieinteresētā persona atbilstu visiem formālajiem un materiālajiem šis dalībvalsts tiesību aktos paredzētajiem
         nosacījumiem, tostarp vajadzības gadījumā arī nosacījumam, ka iepriekš ir jābūt iesniegtam pieteikumam šo pabalstu saņemšanai.

      (sal. ar 53. un 59. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 14. oktobrī (*)

      Sociālais nodrošinājums – Regulas (EEK) Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 – Ģimenes pabalsti – Noteikumi par pārklāšanās novēršanu – Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkts – Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Bērni, kuri dzīvo dalībvalstī ar māti, kura ir izpildījusi prasības ģimenes pabalstu saņemšanai, un kuru tēvs, kurš strādā
         Šveicē un a priori ir izpildījis prasības šāda paša veida ģimenes pabalstu saņemšanai saskaņā ar Šveices tiesību aktiem, atturas
         lūgt piešķirt šos pabalstus

      Lieta C‑16/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesfinanzhof [Federālā finanšu tiesa] (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 30. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada
         15. janvārī, tiesvedībā

      Gudrun Schwemmer
      pret
      Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen – Familienkasse.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents) un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 10. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        G. Švemmeres [G. Schwemmer] vārdā – R. Romeiko [R. Romeyko], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – J. Mellers [J. Möller] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Lietuvas valdības vārdā – E. Matuļonīte [E. Matulionytė], pārstāve,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – V. Kreišics [V. Kreuschitz], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 15. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par
         sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, 76. pantu, kā arī Padomes
         1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar ko nosaka Regulas Nr. 1408/71 īstenošanas noteikumus, 10. pantu to redakcijās,
         kas grozītas un atjauninātas ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.) un kas grozītas
         ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 647/2005 (OV L 117, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula
         Nr. 1408/71” un “Regula Nr. 574/72”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts “Revision” tiesvedībā starp G. Švemmeri un Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen – Familienkasse (Filingenas-Šveningenas Darba aģentūra – Ģimenes pabalstu kase, turpmāk tekstā – “Familienkasse”) par tās atteikumu prasītājai pilnā apmērā piešķirt ģimenes pabalstus Vācijā, sākot no 2006. gada janvāra.

       Atbilstošās tiesību normas
       1999. gada nolīgums
      3        Saskaņā ar 1999. gada 21. jūnijā Luksemburgā parakstītā Nolīguma starp Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses,
         un Šveices Konfederāciju, no otras puses, par personu brīvu pārvietošanos (OV 2002, L 114, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “1999. gada
         nolīgums”) 8. pantu ir paredzēta sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšana.

      4        Šī nolīguma II pielikuma, kura nosaukums ir “Sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšana”, 1. pants ir šāds:

      “1.      Līgumslēdzējas valstis savā starpā vienojas sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanas jomā, piemērot Kopienu tiesību aktus,
         uz kuriem norādīta atsauce un kuri ir spēkā [1999. gada] nolīguma parakstīšanas dienā, un kuros izdarīti grozījumi šī pielikuma
         A iedaļā vai līdzvērtīgos noteikumos.

      2.      Jēdziens “dalībvalsts(is)”, kas lietots šī pielikuma A iedaļā minētajos tiesību aktos, nozīmē, ka Šveice tiek ietverta to
         valstu, kurām piemērojami attiecīgie tiesību akti, starpā.”

      5        1999. gada nolīguma II pielikuma A iedaļas 1. un 2. punktā ir atsauce attiecīgi uz Regulu Nr. 1408/71 un Nr. 574/72, kas atjauninātas
         ar vairākiem minētajos punktos uzskaitītiem aktiem, kuru starpā kā pēdējā minēta Padomes 1999. gada 8. februāra Regula (EK)
         Nr. 307/1999, ar kuru groza Regulu Nr. 1408/71 un Regulu Nr. 574/72 nolūkā tās attiecināt uz studentiem (OV L 38, 1. lpp.).

       Regula Nr. 1408/71
      6        Regulas Nr. 1408/71 1. pantā ir noteikts, ka šajā regulā:

      “a)      “darbinieks” un “pašnodarbināta persona” attiecīgi nozīmē:
      i)      jebkura persona, kas obligāti vai brīvprātīgi ir apdrošināta pret viena vai vairāku veidu gadījumiem, uz kuriem attiecas darbinieku
         vai pašnodarbināto personu sociālā nodrošinājuma programma vai valsts civildienesta ierēdņu īpašā sistēma;

      ii)      jebkuru personu, kas ir apdrošināta obligātajā apdrošināšanā pret viena vai vairāku veidu risku, uz kuru attiecas sociālā
         nodrošinājuma jomas, kas aplūkotas šajā regulā, visiem iedzīvotājiem paredzētā sociālā nodrošinājuma sistēmā vai visiem strādājošajiem
         paredzētā sociālā nodrošinājuma sistēmā, ja attiecīgo personu:

      –        var kvalificēt kā darbinieku vai pašnodarbinātu personu saskaņā ar veidu, kā šo sistēmu administrē vai finansē, vai arī
      –        ja persona neatbilst šādiem kritērijiem, bet saskaņā ar darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām paredzētu sistēmu vai arī
         iii) daļā minētu sistēmu ir obligāti apdrošināta vai brīvprātīgi tālākapdrošināta pret kādu no I pielikumā minētajiem riskiem,
         vai arī atbilst I pielikumā sniegtajai definīcijai, ja konkrētajā dalībvalstī šādas sistēmas nav,

      [..]
      iv)      jebkuru personu, kas saskaņā ar dalībvalsts darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām, vai visiem iedzīvotājiem, vai dažām
         iedzīvotāju kategorijām paredzētām sistēmām ir brīvprātīgi apdrošināta pret viena vai vairāku veidu risku, kas ietilpst šajā
         regulā minētajās jomās:

      –        ja šī persona ir nodarbināta kā darbinieks vai pašnodarbināta persona, vai arī
      –        ja šāda persona iepriekš saskaņā ar tās pašas dalībvalsts darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām paredzēto sistēmu bijusi
         obligāti apdrošināta pret tādu pašu risku;

      [..]
      f)      i)     “ģimenes loceklis” nozīmē jebkuru personu, kuru par ģimenes locekli definē vai atzīst, vai par mājsaimniecības locekli uzskata
         tajos tiesību aktos, saskaņā ar kuriem tiek paredzēti pabalsti, [...]; tomēr gadījumos, kad minētie tiesību akti par ģimenes
         locekli vai mājsaimniecības locekli uzskata tikai tādu personu, kas dzīvo kopā ar darbinieku vai pašnodarbinātu personu, vai
         studentu, šo nosacījumu uzskata par izpildītu, ja attiecīgā persona lielākoties atrodas šīs personas apgādībā. [..]

      [..]
      [...]
      o)      “kompetenta institūcija” nozīmē:
      i)      to institūciju, kurā attiecīgā persona ir apdrošināta brīdī, kad tiek iesniegts pieteikums pabalsta saņemšanai;
      vai
      ii)      to institūciju, no kuras attiecīgā persona ir tiesīga vai būtu tiesīga saņemt pabalstus, ja viņa vai kāds viņas ģimenes loceklis
         vai ģimenes locekļi dzīvotu tajā dalībvalstī, kurā atrodas šī institūcija;

               [..]
      [..]
      q)      “kompetentā valsts” nozīmē to dalībvalsti, kurā atrodas kompetentā institūcija;
      [..]
      u)      i)     termins “ģimenes pabalsti” nozīmē visus pabalstus natūrā vai naudā, kas paredzēti, lai segtu ģimenes izdevumus saskaņā ar
         4. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētajiem tiesību aktiem,

      [..]
      ii)      “ģimenes pabalsti” nozīmē regulārus naudas pabalstus, kas piešķirti vienīgi atbilstīgi ģimenes locekļu skaitam un, attiecīgā
         gadījumā, viņu vecumam;

      [..].”
      7        Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka:

      “Šī regula attiecas uz darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām, un uz studentiem, uz kuriem attiecas vienas vai vairāku
         dalībvalstu tiesību akti, un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, vai kuri ir bezvalstnieki vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī,
         kā arī viņu ģimenes locekļi vai viņus kā apgādniekus zaudējušie ģimenes locekļi.”

      8        Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta h) apakšpunktu tā attiecas uz “visiem tiesību aktiem, kuri skar [..] ģimenes
         pabalstus”.

      9        Atbilstoši minētās regulas 12. panta 1. punktam nevar nedz piešķirt, nedz uzturēt spēkā tiesības uz vairākiem viena un tā
         paša veida pabalstiem par vienu un to pašu obligātās apdrošināšanas laika posmu.

      10      Atbilstoši šīs pašas regulas 13. pantam, kurš ietilpst tās II sadaļā un kura nosaukums ir “Vispārīgi noteikumi”:

      “1.      […] uz personām, kam piemēro šo regulu, attiecas tikai vienas dalībvalsts tiesību akti. Minētos tiesību aktus nosaka saskaņā
         ar šo sadaļu.

      2.      [..]
      a)      persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī
         [..]

      [..]”
      11      Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 7. nodaļas 73. pantā, kura nosaukums ir “Darbinieki vai pašnodarbinātas personas, kuru ģimenes
         locekļi dzīvo dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts”, ir paredzēts šādi:

      “Darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, uz kuru attiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar VI pielikumu ir tiesības
         par tādiem viņa ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā citā dalībvalstī, uz ģimenes pabalstiem, ko paredz pirmās še minētās dalībvalsts
         tiesību akti, tā, it kā viņi dzīvotu šajā valstī.”

      12      Regulas Nr. 1408/71 minētajā 7. nodaļā ietilpstošajā 76. pantā, kura nosaukums ir “Prioritātes noteikumi gadījumos, kad pārklājas
         tiesības uz ģimenes pabalstiem saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem un saskaņā ar ģimenes locekļu dzīvesvietas valsts
         tiesību aktiem”, ir noteikts, ka:

      “1.      Ja vienā un tajā pašā laika posmā par vienu un to pašu ģimenes locekli sakarā ar darbu kādā profesijā tās dalībvalsts tiesību
         aktos, kurā ģimenes locekļi dzīvo, ir paredzēti ģimenes pabalsti, tad tiesības uz ģimenes pabalstiem, kas maksājami saskaņā
         ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, attiecīgā gadījumā saskaņā ar 73. vai 74. pantu, tiek apturētas līdz tādai summai, kas
         paredzēta pirmās dalībvalsts tiesību aktos.

      2.      Ja tajās dalībvalstīs, kurās dzīvo ģimenes locekļi, nav iesniegts pieteikums uz pabalstiem, tad otras dalībvalsts kompetentā
         institūcija var piemērot 1. punktu tā, it kā pabalsti būtu piešķirti pirmajā dalībvalstī.”

      13      Regulas Nr. 1408/71 I pielikuma I punktā, kura nosaukums ir “Darbinieki un/vai pašnodarbinātas personas (Regulas 1. panta
         a) apakšpunkta ii) un iii) daļa)”, ir noteikts:

      “[..]
      D.      Vācija
      Ja kompetentā institūcija, kas atbild par ģimenes pabalstu piešķiršanu saskaņā ar regulas III sadaļas 7. nodaļu, ir kāda Vācijas
         institūcija, tad Regulas 1. panta a) apakšpunkta ii) daļas nozīmē:

      a)     “darbinieks” ir obligāti pret bezdarbu apdrošināta persona vai arī katra persona, kas šādas apdrošināšanas dēļ iegūst veselības
         apdrošināšanā paredzētos naudas pabalstus vai tiem pielīdzināmus ieguvumus vai jebkurš valsts ierēdnis, kurš neatkarīgi no
         viņa/viņas valsts ierēdņa statusa saņem algu, kas atbilst vismaz tādai, kas darbinieka gadījumā būtu pamats obligātajai apdrošināšanai
         pret bezdarbu;

      b)     “pašnodarbināta persona” ir jebkura persona, kas strādā kā pašnodarbināta un kuras pienākums ir:
      –        pievienoties pašnodarbinātām personām paredzētai sistēmai vai veikt tajā vecuma apdrošināšanas iemaksas,
      vai
      –        pievienoties sistēmai saskaņā ar obligāto pensijas apdrošināšanu.
      [..]”
       Regula Nr. 574/72
      14      Regulas Nr. 574/72 10. pantā ar nosaukumu “Noteikumi, kas piemērojami gadījumos, kad pārklājas darbinieku vai pašnodarbinātu
         personu tiesības uz ģimenes pabalstiem vai ģimenes piemaksām”, noteikts:

      “1.      a)     Tiesības uz pabalstiem vai ģimenes piemaksām, kas pienākas saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, kuros tiesību iegūšana uz
         šiem pabalstiem vai piemaksām netiek pakļauta nosacījumam par apdrošināšanu, darbu vai pašnodarbinātību, tiek apturētas, ja
         tā paša laika posma laikā un par to pašu ģimenes locekli pienākas pabalsti vienīgi atbilstīgi citas dalībvalsts attiecīgajiem
         tiesību aktiem vai, piemērojot regulas 73., 74., 77. vai 78. pantu, līdz šo pabalstu summai.

      b)      Ja tomēr pirmajā še nosauktajā dalībvalstī tiek veikta profesionāla darbība:
      i)      tādu pabalstu gadījumā, kas – vai nu vienīgi saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, vai saskaņā ar regulas 73. vai 74. pantu
         – pienākas personai, kura ir tiesīga uz ģimenes pabalstiem, vai personai, kurai tos izmaksā, tad tiesības uz ģimenes pabalstiem,
         kas pienākas vai nu vienīgi saskaņā ar šīs otras dalībvalsts tiesību aktiem, vai saskaņā ar šiem pantiem, tiek apturētas līdz
         tādai ģimenes pabalstu summai, kāda ir paredzēta tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā šis ģimenes loceklis dzīvo. To pabalstu
         izmaksas, ko veic dalībvalsts, kurā šis ģimenes loceklis dzīvo, sedz šī dalībvalsts;

      [..].”
       Vācijas tiesiskais regulējums
      15      Likuma par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz, turpmāk tekstā – “EStG”) 62. pantā ir paredzēts, ka tiesības saņemt “bērna pabalstu” (“Kindergeld”) par bērniem šī likuma 63. panta nozīmē ir personām,
         kuru pastāvīgā dzīvesvieta vai uzturēšanās vieta ir Vācijā.

      16      Jēdziens “bērni” ir definēts EStG 32. panta 1. punktā:

      ““Bērni” ir bērni, kas ir nodokļu maksātāja pirmās pakāpes radinieki.”
      17      EStG 65. panta 1. punktā noteikts, ka bērna pabalstu nemaksā par bērniem, par kuriem ir vai varētu būt tiesības, iesniedzot attiecīgu
         pieprasījumu, uz bērna pabalstu citā valstī.

      18      No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa III sējuma (Sozialgesetzbuch, Drittes Buch) 27. panta 2. punktu, lasot to kopā ar minētā kodeksa IV sējuma (Sozialgesetzbuch, Viertes Buch) 8. panta 1. punktu, personas, kuras veic “nebūtiska apmēra” darbu (“geringfügige Beschäftigung”), šīs normas izpratnē nav
         obligāti apdrošinātas pret bezdarba risku.

      19      No lietas materiāliem arī izriet, ka saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa VI sējuma (Sozialgesetzbuch, Sechstes Buch) 5. panta 2. punktu, lasot to kopā ar šī kodeksa IV sējuma 8. panta 3. punktu, personām, kuras ir “nebūtiskā apmērā” pašnodarbinātas
         (“geringfügige selbständige Tätigkeit”) šī regulējuma izpratnē, nav pienākuma apdrošināties vai veikt iemaksas vecuma pensiju
         apdrošināšanai pašnodarbināto apdrošināšanas shēmā vai apdrošināties obligātajā pensiju apdrošināšanas shēmā.

       Šveices tiesiskais regulējums
      20      No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka kantonos paredzētie pabalsti par apgādībā esošiem bērniem un izglītības pabalsti tiek
         piešķirti tikai, ja ir iesniegts attiecīgs pieprasījums.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      21      Saskaņā ar iesniedzējtiesas lēmumu G. Švemmere ar abiem saviem 1992. un 1995. gadā dzimušajiem bērniem dzīvo Vācijā. 2005. gadā
         viņa kļuva par “pašnodarbinātu personu īpašumu apsaimniekošanas, mājkalpošanas un tīrīšanas pakalpojumu jomā”. No 2006. gada
         maija viņa “nebūtiskā apmērā” bija nodarbināta kādā uzņēmumā. No tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka tas bija
         “minijob” (nebūtiska apmēra darbs). Uz šo darbu sociālā apdrošināšana neattiecās.

      22      Laika posmā, par kuru ir strīds, G. Švemmere brīvprātīgi kompetentajās Vācijas iestādēs veica iemaksas pensiju, veselības
         un aprūpes apdrošināšanai.

      23      Bērnu tēvs, ar kuru G. Švemmere kopš 1997. gada ir šķīrusies, strādā Šveicē. Saskaņā ar Šveices tiesību aktiem maksājamo ģimenes
         pabalstu EUR 109,75 apmērā par katru bērnu viņš nav pieprasījis.

      24      Ar 2006. gada 21. marta lēmumu, kas apstiprināts administratīvās sūdzības procedūrā 2006. gada 8. maijā, Familienkasse no 2006. gada janvāra noteica daļēju bērna pabalstu EUR 44,25 par katru bērnu, kas ir starpība starp Vācijas bērna pabalstu
         EUR 154 apmērā un mazāko Šveicē tēvam pieejamo ģimenes pabalstu EUR 109,75 par katru bērnu.

      25      Familienkasse uzskata, ka pabalsta apjoms, uz kuru G. Švemmerei ir tiesības, ir nosakāms atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 normām
         par pabalstu pārklāšanos. Šī iestāde uzskata, ka, tā kā G. Švemmere neesot veikusi nekādu profesionālu darbību Regulas Nr. 574/72
         10. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) daļas nozīmē, tad saskaņā ar šīs regulas 10. panta 1. punkta a) apakšpunktu tiesības
         uz ģimenes pabalstu Šveicē prevalē pār tiesībām uz Vācijas bērna pabalstu. Familienkasse uzskata, ka saskaņā ar mutatis mutandis piemērojamo Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktu jautājumam par to, vai ģimenes pabalsts Šveicē patiešām ir pieprasīts,
         nav nozīmes. Šī iestāde, kā arī Finanzgericht (Finanšu tiesa), kurā tika iesniegta prasība, norāda, ka vienīgā rīcības brīvība, ko dalībvalstij piešķir šis noteikums, ir
         interpretējama tikai tādējādi, ka vienīgi pamatotos izņēmuma gadījumos var pieņemt, ka nodarbinātības valstī ģimenes pabalsti
         nav piešķirti.

      26      G. Švemmere pret šādu interpretāciju iesniedzējtiesā iebilst, apgalvodama, ka bērnu tēvs Šveices tiesību aktos paredzētos
         ģimenes pabalstus apzināti nepieprasa tikai, lai viņai kaitētu. Šāds gadījums Regulā Nr. 574/72 neesot paredzēts.

      27      Šādos apstākļos Bundesfinanzhof nolēma tiesvedību apturēt un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Regulas Nr. 1408/71 76. panta [2. punkta] noteikums ir mutatis mutandis piemērojams Regulas Nr. 574/72 10. panta [1. punkta] a) apakšpunktam gadījumos, kad viens no vecākiem, kurš ir tiesīgs saņemt
         pabalstu, nav iesniedzis pieteikumu par viņam nodarbinātības valstī maksājamiem ģimenes pabalstiem?

      2)      Gadījumā, ja Regulas Nr. 1408/71 76. panta [2. punkts] ir piemērojams mutatis mutandis: uz kādiem rīcības brīvības apsvērumiem pamatojoties, par ģimenes pabalstiem atbildīgā dzīvesvietas valsts kompetentā institūcija
         var piemērot Regulas Nr. 574/72 10. panta [1. punkta] a) apakšpunktu tā, it kā pabalsti nodarbinātības valstī ir tikuši piešķirti?
         Vai brīvību prezumēt ģimenes pabalstu saņemšanu nodarbinātības valstī var ierobežot, ja persona, kas ir tiesīga tos saņemt,
         nodarbinātības valstī viņai pienākošos ģimenes pabalstus apzināti nav pieprasījusi, lai kaitētu personai, kas dzīvesvietas
         valstī ir tiesīga saņemt bērna pabalstu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      28      No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamata lieta būtībā attiecas uz to, vai Vācijas iestādēm ir tiesības
         samazināt G. Švemmerei pienākošos ģimenes pabalstus par bērniem – jo uz tiesībām tos saņemt nav attiecināmi nosacījumi par
         apdrošināšanu, nodarbinātību vai pašnodarbinātību – par summu, kas atbilst attiecīgā pabalsta summai Šveicē, kuru var saņemt
         G. Švemmeres bijušais laulātais, ja viņš iesniegtu attiecīgu pieprasījumu.

      29      Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka ar abiem jautājumiem, kuri ir jāizskata apvienoti, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot,
         vai atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 76. panta un Regulas Nr. 574/72 10. panta normām par pabalstu pārklāšanos tiesības, kurām
         nav piemērojami nosacījumi par apdrošināšanu, nodarbinātību vai pašnodarbinātību, uz pabalstiem atbilstoši tās dalībvalsts,
         kurā viens no vecākiem dzīvo ar bērniem, par kuriem šie pabalsti ir piešķirami, var daļēji samazināt gadījumā, kāds tiek apskatīts
         pamata lietā, kad bijušais laulātais, kas ir bērnu otrs no vecākiem, būtībā varētu pieprasīt ģimenes pabalstus saskaņā ar
         tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš strādā, proti, vai nu tikai pamatojoties uz šīs dalībvalsts tiesību normām, vai
         arī atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 73. pantam, bet kurš faktiski šos pabalstus nesaņem, jo nav iesniedzis attiecīgu pieteikumu.

      30      Otrā jautājuma ietvaros iesniedzējtiesa īpaši vēlas noskaidrot, vai iemesls, kura dēļ attiecīgie ģimenes pabalsti nav tikuši
         pieprasīti, var ietekmēt pamata lietas rezultātu. Šis jautājums ir nozīmīgs tikai tādā gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka valsts
         iestādēm ir rīcības brīvība, izlemjot samazināt šos pabalstus vai nē.

      31      Šajā gadījumā ir skaidrs, ka tādās situācijās kā pamata lietā saskaņā ar 1999. gada nolīgumu, konkrētāk, tā II pielikumu,
         kā arī no šī sprieduma 4. punkta izrietošo, Regulās Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 lietotais jēdziens “dalībvalsts(is)” nozīmē,
         ka, tāpat kā Eiropas Savienības dalībvalstis, arī Šveices Konfederācija tiek ietverta to valstu, kurām piemērojami attiecīgie
         tiesību aktu, starpā un tādējādi šīs regulas var piemērot, izlemjot strīdu pamata lietā.

      32      Šajā tiesvedībā, ņemot vērā pamata lietas priekšmetu, nav jālemj par to, vai 1999. gada nolīgums attiecas uz Regulu Nr. 674/2005
         kā ekvivalents šī nolīguma II pielikuma 1. panta 1. punktā minētajiem šajā nolīgumā norādītajiem Savienības tiesību aktiem.
         Vai tā būtu Regulu Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 redakcija, kas izriet no Regulas Nr. 307/1999, pēdējās grozījumu regulas, kas
         attiecīgajā II pielikumā skaidri minēta attiecībā uz Regulām Nr. 1408/71 un Nr. 574/72, vai arī redakcija, kas izriet no Regulas
         Nr. 647/2005, kura arī tiek ņemta vērā, ir jāatzīst, ka šajā gadījumā piemērojamās tiesību normas ir vienas un tās pašas.

      33      Netiek apstrīdēts, ka attiecīgajā Vācijas tiesiskajā regulējumā paredzētie ģimenes pabalsti par bērniem atbilst nosacījumiem,
         lai tos varētu uzskatīt par “ģimenes pabalstiem” Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta u) apakšpunkta nozīmē (skat. arī attiecībā
         uz EStG 62. pantā paredzētajiem pabalstiem 2008. gada 20. maija spriedumu lietā C‑352/06 Bosmann, Krājums, I‑3827. lpp., 10. un 27. pants).

      34      Attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību personām no Tiesas judikatūras skaidri izriet, ka, ja Regulas Nr. 1408/71 III
         nodaļas 7. iedaļā paredzētos pabalstus piešķirt ir kompetenta Vācijas iestāde, tad šīs regulas 1. panta a) punktā ietverto
         definīciju neitralizē minētās regulas I pielikuma I punkta D daļā (“Vācija”) minētā (skat. 1998. gada 5. marta spriedumu lietā
         C‑194/96 Kulzer, Recueil, I‑895. lpp., 35. punkts), un atbilstoši tam tikai tās personas, atšķirībā no G. Švemmeres, kas ir tikušas obligāti apdrošinātas
         kādā no Regulas Nr. 1408/71 I pielikuma I daļas D daļā minētajām shēmām, ir uzskatāmas par “darbiniekiem” vai “pašnodarbinātajiem”
         šīs regulas 1. panta a) punkta ii) apakšpunkta nozīmē (šajā ziņā skat. it īpaši 1997. gada 30. janvāra spriedumu apvienotajās
         lietās C‑4/95 un C‑5/95 Stöber un Piosa Pereira, Recueil, I‑511. lpp., 29.–36. punkts; 1997. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑266/95 Merino García, Recueil, I‑3279. lpp., 24.–26. punkts; 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C‑85/96 Martínez Sala, Recueil, I‑2691. lpp., 42. un 43. punkts, kā arī 1999. gada 4. maija spriedumu lietā C‑262/96 Sürül, Recueil, I‑2685. lpp., 89. punkts).

      35      Tādējādi, pat pieņemot, ka persona, kas atrodas G. Švemmeres situācijā, saistībā ar Regulas Nr. 1408/71 III sadaļas 7. iedaļā
         minētajiem ģimenes pabalstiem nav uzskatāma par “darbinieku” vai “pašnodarbinātu personu” atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 1. panta
         a) punkta un tās I pielikuma I punkta D daļas normu kombinācijai, ir jānorāda, ka šajā gadījumā ir skaidrs, ka G. Švemmeres
         bijušais laulātais, viņas bērnu tēvs, Šveicē ir “darbinieks” minētās regulas 1. panta a) punkta nozīmē.

      36      Turklāt no Tiesai iesniegtajiem lietas dokumentiem izriet, ka minētie bērni, kuri ir G. Švemmeres aprūpē un par kuriem ir
         piešķirti pabalsti saskaņā ar EStG 62. pantu, ir uzskatāmi par G. Švemmeres bijušā laulātā “ģimenes locekļiem” Regulas Nr. 1408/71 1. panta f) punkta i) apakšpunkta
         nozīmē.

      37      Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka, ja Regulā Nr. 1408/71 nav skaidri paredzētas ģimenes situācijas pēc laulības šķiršanas,
         tas nenozīmē, ka tajās minētā regula nav piemērojama (skat. 1983. gada 3. februāra spriedumu lietā 149/82 Robards, Recueil, 171. lpp., 15. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Kulzer, 32. punkts; 2002. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑255/99 Humer, Recueil, I‑1205. lpp., 42. punkts, un 2009. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑363/08 Slanina, Krājums, I‑11111. lpp., 30. punkts).

      38      Šādos apstākļos Regulu Nr. 1408/71 un Nr. 574/72 normas par ģimenes pabalstiem ir jāinterpretē tādējādi, ka tās ir piemērojamas
         tādās situācijās, kāda ir pamata lietā. Faktiski tādā situācijā kā pamata lietā apskatāmā, kā tas izriet no iesniedzējtiesas
         nolēmuma, attiecībā uz to pašu laika posmu varētu pastāvēt arī divējas tiesības uz ģimenes pabalstiem: vienas mātei par bērniem
         un otras – tēvam. No otras puses, šiem bērniem kā viena no vecākiem, kurš ir darbinieks, ģimenes locekļiem ir piemērojama
         Regula Nr. 1408/71, neņemot vērā to, vai otrs no vecākiem ietilpst pirmā ģimenē vai nē (skat. pēc analoģijas 1985. gada 4. jūlija
         spriedumu lietā 104/84 Kromhout, Recueil, 2205. lpp., 15. punkts).

      39      Ņemot vērā iepriekš minēto, tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, ir piemērojamas Regulas Nr. 1408/71 un Nr. 574/72.

      40      Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 noteikumos, ar kuriem nosaka tiesību aktus, kas piemērojami darba ņēmējiem, kuri pārvietojas
         Savienībā, ir paredzēts, ka ieinteresētajām personām ir piemērojama tikai viena dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma,
         kā rezultātā var izvairīties no atbilstošo valsts tiesību aktu paralēlas piemērošanas un no tā izrietošajām nelabvēlīgajām
         sekām. Šis princips ir izteikts Regulas Nr. 1408/71 13. panta 1. punktā (šajā ziņā skat. it īpaši 1986. gada 12. jūnija spriedumu
         lietā 302/84 Ten Holder, Recueil, 1821. lpp., 19. un 20. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Bosmann, 16. punkts).

      41      Attiecībā uz ģimenes pabalstiem Regulas Nr. 1408/71 73. pantā ir noteikts, ka darbiniekam, uz kuru attiecas kādas dalībvalsts
         tiesību akti, ir tiesības par citā dalībvalstī dzīvojošiem savas ģimenes locekļiem saņemt pirmās še minētās dalībvalsts tiesību
         aktos paredzētos ģimenes pabalstus tā, it kā viņi dzīvotu šajā valstī (skat. 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑153/03
         Weide, 20. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Bosmann, 17. punkts). Šīs normas mērķis ir atvieglot migrējošiem darba ņēmējiem ģimenes pabalstu saņemšanu to nodarbinātības valstī,
         ja viņu ģimenes nav pārcēlušās kopā ar viņiem (skat. 1990. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑117/89 Kracht, Recueil, I‑2781. lpp., 15. punkts), un it īpaši – novērst to, ka kāda dalībvalsts ģimenes pabalstu piešķiršanai vai to apmēram varētu
         piemērot nosacījumu par to, ka darbinieka ģimenes locekļiem ir jādzīvo pabalstu maksājošajā dalībvalstī (šajā ziņā skat. it
         īpaši 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑543/03 Dodl un Oberhollenzer, Krājums, I‑5049. lpp., 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

      42      Katrā ziņā ir jāprecizē, ka minētais 73. pants, kaut arī būdams vispārīgs noteikums ģimenes pabalstu jomā, nav absolūta norma
         (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dodl un Oberhollenzer, 49. punkts).

      43      Tādējādi, tā kā ir iespējama dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktos paredzēto tiesību un nodarbinātības dalībvalsts tiesību
         aktos paredzēto tiesību pārklāšanās, tādi noteikumi kā Regulas Nr. 1408/71 13. un 73. pants ir jāpretstata tajā un Regulā
         Nr. 574/72 ietvertajām normām “par pārklāšanās novēršanu” (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dodl un Oberhollenzer, 49. punkts).

      44      Tādēļ šī lieta ir jāizskata, ņemot vērā preventīvos noteikumus par pārklāšanās novēršanu, proti, Regulas Nr. 1408/71 76. pantu
         un Regulas Nr. 574/72 10. pantu, kuros ir ietvertas normas, kuru mērķis ir izbeigt bērnu dzīvesvietas dalībvalstī paredzēto
         pabalstu pārklāšanos ar dalībvalsts, kurā strādā kāds no viņu vecākiem, tiesību aktos paredzētajiem pabalstiem.

      45      Regulas Nr. 1408/71 76. pantā atbilstoši tā nosaukumam ir ietverti “prioritātes noteikumi gadījumos, kad pārklājas tiesības
         uz ģimenes pabalstiem saskaņā ar kompetentās valsts tiesību aktiem un saskaņā ar ģimenes locekļu dzīvesvietas valsts tiesību
         aktiem”. No šīs normas izriet, ka tās mērķis ir atrisināt tiesību pārklāšanos uz tiem ģimenes pabalstiem, kuri pienākas, no
         vienas puses, saskaņā ar šīs pašas regulas 73. pantu un, no otras puses, saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā dzīvo
         ģimenes locekļi, kam ir radušās tiesības uz ģimenes pabalstu saistībā ar profesionālās darbības veikšanu (šajā ziņā skat.
         iepriekš minētos spriedumus lietā Dodl un Oberhollenzer, 53. punkts, kā arī lietā Slanina, 37. punkts).

      46      Katrā ziņā šajā tiesvedībā ir skaidrs, ka saskaņā ar Vācijas tiesisko regulējumu tiesības saņemt ģimenes pabalstu ir ar nosacījumu
         par dzīvesvietu vai pastāvīgo uzturēšanās vietu Vācijā, nevis “saistībā ar profesionālās darbības veikšanu”, kā paredzēts
         minētā 76. panta piemērošanai. Līdz ar to minētais 76. pants tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, nav piemērojams.

      47      Tādēļ ir jāpārbauda, vai Regulas Nr. 574/72 10. pants ir piemērojams tādās situācijās kā pamata lietā.

      48      Kā Tiesa būtībā jau ir atzinusi, saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto pabalstu pārklāšanās
         novēršanas principu dalībvalstī, kas nav bērna dzīvesvietas dalībvalsts, maksājamie pabalsti it īpaši atbilstoši Regulas Nr. 1408/71
         73. pantam prevalē pār šī bērna dzīvesvietas dalībvalstī maksājamo pabalstu, kura izmaksa šādā gadījumā tiek apturēta. Turpretim
         gadījumā, kad pēdējā minētajā dalībvalstī tiek veikta profesionāla darbība, šīs pašas regulas 10. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         i) daļā ir paredzēts pretējs atrisinājums, proti, ka tiesības uz dzīvesvietas dalībvalsts izmaksāto bērna kopšanas pabalstu
         ir pārākas par nodarbinātības dalībvalsts izmaksātiem pabalstiem, kas līdz ar to tiek apturēti (šajā ziņā skat. it īpaši 1992. gada
         9. decembra spriedumu lietā C‑119/91 McMenamin, Recueil, I‑6393. lpp., 17. un 18. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Weide, 28. punkts).

      49      Kaut arī Regulas Nr. 574/72 10. pantā nav analogu normu Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punkta normai, Familienkasse pamata lietā uzskata, ka Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkts ir lasāms kopā ar un/vai pēc analoģijas ar minētā 76. panta
         2. punktu, atbilstoši kuram pamata lietas situācijai “pretējā” gadījumā, kurai īpaši raksturīgs ir tas, ka bērnu dzīvesvietas
         dalībvalstī nav ticis iesniegts pieteikums ģimenes pabalstu piešķiršanai, ir paredzēta iespēja samazināt nodarbinātības dalībvalstī
         piešķirtos pabalstus, ja dzīvesvietas valstī pieteikums nav ticis iesniegts.

      50      G. Švemmere iesniedzējtiesā tomēr pakārtoti norāda, ka gadījumā, ja minētais 10. panta 1. punkts būtu interpretējams pēc analoģijas
         ar Regulas Nr. 1408/71 76. panta 2. punktu, kompetentajām iestādēm ar šādu analogu interpretāciju piešķirtās rīcības brīvības
         ietvaros būtu jāņem vērā fakts, ka viņas bijušais laulātais nav pieprasījis Šveices tiesiskajā regulējumā paredzētos pabalstus,
         uz kuriem viņam ir tiesības, turklāt, kā viņa uzskata, tikai, lai viņai kaitētu.

      51      Šajā ziņā tomēr ir jāatgādina, ka gan no minētā 10. panta teksta, gan tā nosaukuma izriet, ka tā mērķis ir tikai atrisināt
         situācijas, kad ģimenes pabalsti pienākas vienlaikus, pirmkārt, bērna dzīvesvietas dalībvalstī neatkarīgi no apdrošināšanas
         vai nodarbinātības nosacījumiem un, otrkārt, vai nu saskaņā tikai ar otras dalībvalsts tiesību aktiem, vai arī ar Regulas
         Nr. 1408/71 73. pantu arī nodarbinātības dalībvalstī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bosmann, 24. punkts).

      52      Lai uzskatītu, ka konkrētā gadījumā ir vērojama minētā pārklāšanās, nepietiek ar to, ka, piemēram, šādi pabalsti ir bērna
         dzīvesvietas valstī un vienlaikus tie varētu būt arī otrā dalībvalstī, kurā strādā kāds no šī bērna vecākiem (skat. pēc analoģijas
         iepriekš minēto spriedumu lietā McMenamin, 26. punkts).

      53      No Tiesas judikatūras izriet, ka, lai varētu atzīt, ka ģimenes pabalsti pienākas atbilstoši kādas dalībvalsts tiesību aktiem,
         šīs dalībvalsts likumā ir jābūt paredzētam, ka ģimenes loceklim, kurš strādā šajā dalībvalstī, ir tiesības saņemt šos pabalstus.
         Tādēļ šo tiesību izmantošanai ir nepieciešams, lai ieinteresētā persona atbilstu visiem formālajiem un materiālajiem šis dalībvalsts
         tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem, tostarp attiecīgā gadījumā arī nosacījumam, ka iepriekš ir ticis iesniegts pieprasījums
         šo pabalstu saņemšanai (skat. pēc analoģijas ar Regulas Nr. 1408/71 76. panta iepriekšējo redakciju 1978. gada 20. aprīļa
         spriedumu lietā 134/77 Ragazzoni, Recueil, 963. lpp., 8.–11. punkts; 1984. gada 13. novembra spriedumu lietā 191/83 Salzano, Recueil, 3741. lpp., 7. un 10. punkts; 1986. gada 23. aprīļa spriedumu lietā 153/84 Ferraioli, Recueil, 1401. lpp., 14. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kracht, 11. punkts).

      54      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka minētajos spriedumos pieteikuma neesamības iemesli neietekmēja Tiesas atbildes attiecīgajās tiesvedībās.

      55      Tādējādi ir jāatzīst, ka ģimenes pabalstu, kas paredzēti tādos dalībvalsts tiesību aktos, kuros nav nosacījuma par apdrošināšanu,
         nodarbinātību vai pašnodarbinātību, kā tas ir EStG 62. pantā, apturēšana atbilstoši Regulas Nr. 574/72 10. panta 1. punkta a) apakšpunktam nevar notikt, ja pabalsti nav tikuši
         izmaksāti otrā attiecīgajā dalībvalstī, tādēļ, ka nav izpildīti visi šīs dalībvalsts likumā paredzētie nosacījumi šo pabalstu
         faktiskai saņemšanai, tostarp nosacījums par iepriekšēja pieteikuma iesniegšanu (skat. pēc analoģijas iepriekš minētos spriedumus
         lietā Ragazzoni, 12. punkts; lietā Salzano, 11. punkts; Ferraioli, 15. punkts, un Kracht, 11. punkts).

      56      Protams, kā norādījusi Familienkasse, pēc laika posma, kurā norisinājās attiecīgie notikumi šī sprieduma iepriekšējā punktā minētajās lietās, Regulas Nr. 1408/71
         76. panta toreiz spēkā esošā redakcija, par kuru runa bija šajos spriedumos, tika grozīta, tajā ietverot 2. punktu, kura mērķis
         bija ļaut nodarbinātības dalībvalstij apturēt ģimenes pabalstu izmaksu, ja dzīvesvietas dalībvalstī nav ticis iesniegts pieteikums
         šo pabalstu saņemšanai un tādējādi tā nav neko izmaksājusi.

      57      Tomēr šis apstāklis neatņem lietderību šī sprieduma 55. punktā minētajai judikatūrai Regulas Nr. 574/72 10. panta interpretācijas
         nolūkos, kurš atšķirībā no Regulas Nr. 1408/71 76. panta bijušās redakcijas nav ticis papildināts ar Padomes 1989. gada 30. oktobra
         Regulu (EEK) Nr. 3427/89 (OV L 331, 1. lpp.), ar kuru tika grozīti vairāki aspekti pašlaik spēkā esošajā Regulā Nr. 1408/71,
         kā arī Regulā Nr. 574/72.

      58      Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka Savienības tiesiskais regulējums par valstu tiesību aktu saskaņošanu sociālā nodrošinājuma
         jomā, īpaši ņemot vērā tā pamatā esošos mērķus, nav piemērojams tādā veidā, ka migrējošam darba ņēmējam vai tā mantiniekiem
         tiktu liegtas tiesības saņemt pabalstus, pamatojoties tikai uz vienas dalībvalsts tiesību aktiem, ja vien tā neparedz šiem
         mērķiem atbilstošus skaidri definētus izņēmumus (šajā ziņā skat. 1979. gada 6. marta spriedumu lietā 100/78 Rossi, Recueil, 831. lpp., 14. punkts; 1980. gada 12. jūnija spriedumu lietā 733/79 Laterza, Recueil, 1915. lpp., 8. punkts; 1980. gada 9. jūlija spriedumu lietā 807/79 Gravina, Recueil. 2205. lpp., 7. punkts; 1983. gada 24. novembra spriedumu lietā 320/82 D’Amario, Recueil, 3811. lpp., 4. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kromhout, 21. punkts). No tā izriet, ka minētajiem mērķiem neatbilstu tādas pārklāšanās novēršanas prevencijas normas kā Regulas Nr. 574/72
         10. pants interpretācija, kuras rezultātā faktiski piešķiramā pabalsta summa būtu mazāka nekā katra pabalsta summa atsevišķi
         (skat. it īpaši pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Rossi, 14. un nākamie punkti; 1981. gada 19. februāra spriedumu lietā 104/80 Beeck, Recueil, 503. lpp., 12. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Kromhout, 21. punkts).

      59      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 76. pants un Regulas Nr. 574/72
         10. pants ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalsts, kurā viens no vecākiem dzīvo ar bērniem, tiesību aktos paredzētās tiesības
         uz pabalstu, kurām nav piemērojams nosacījums par apdrošināšanu, nodarbinātību vai pašnodarbinātību, nevar daļēji apturēt
         tādā situācijā, kāda ir izskatāmajā lietā, kad bijušais laulātais, kurš ir otrs no bērnu vecākiem, principā ir tiesīgs saņemt
         ģimenes pabalstus dalībvalstī, kurā viņš ir nodarbināts kādā profesijā, vai nu atbilstoši šis dalībvalsts tiesību aktiem,
         vai arī saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 73. pantu, bet minētos pabalstus faktiski nesaņem, jo nav iesniedzis pieteikumu par
         to piešķiršanu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      60      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu
            ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, 76. pants, kā arī Padomes 1972. gada 21. marta Regulas (EEK) Nr. 574/72, ar ko nosaka Regulas
            Nr. 1408/71 īstenošanas noteikumus, 10. pants to redakcijās, kas grozītas un atjauninātas ar Padomes 1996. gada 2. decembra
            Regulu (EK) Nr. 118/97 un kas grozītas ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 647/2005, interpretējami
            tādējādi, ka dalībvalsts, kurā viens no vecākiem dzīvo ar bērniem, par kuriem šie pabalsti tiek piešķirti, tiesību aktos paredzētās
            tiesības uz pabalstu, kurām nav piemērojams nosacījums par apdrošināšanu, nodarbinātību vai pašnodarbinātību, nevar daļēji
            apturēt tādā situācijā, kāda ir izskatāmajā lietā, kad bijušais laulātais, kurš ir otrs no bērnu vecākiem, principā ir tiesīgs
            saņemt ģimenes pabalstus dalībvalstī, kurā viņš ir nodarbināts kādā profesijā, vai nu atbilstoši šis dalībvalsts tiesību aktiem,
            vai arī saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 73. pantu, bet minētos pabalstus faktiski nesaņem, jo nav iesniedzis pieteikumu par
            to piešķiršanu.
      [Paraksti]
      ** Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1984. gada 16. februārī. # Usines Gustave Boël un Fabrique de fer de Maubeuge pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ražošanas kvotas - Naudas sodi. # Lieta 76/83.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 31. maijs.#Warimex Waren- Import Export Handels-GmbH pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “STONE” reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts.#Lieta T-454/14.