title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2015. gada 23. aprīlī.#GST – Sarviz AG Germania pret Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natisonalnata agentsia za prihodite.#Varhoven administrativen sad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Direktīva 2006/112/EK – Nodokļu neitralitātes princips – Persona, kurai jāmaksā PVN – Kļūdaina PVN samaksa, ko veic saņēmējs – Pakalpojumu sniedzēja aplikšana ar PVN – Atteikums pakalpojuma sniedzējam piešķirt PVN atmaksu.#Lieta C-111/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑111/14
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Varhoven administrativen sad  (Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 24. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 7. martā, tiesvedībā
            GST – Sarviz AG Germania
            pret
            Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite .
            TIESA (sestā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs S. Rodins [ S. Rodin ], tiesneši E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ] (referents) un E. Levits,
            ģenerāladvokāts M. Špunars [ M. Szpunar ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite  vārdā – G. Arnaudov , pārstāvis,
            – Bulgārijas valdības vārdā – E. Petranova  un M. Georgieva , pārstāves,
            – Grieķijas valdības vārdā – K. Georgiadis  un I. Kotsoni , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – S. Petrova  un C. Soulay , pārstāves,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2010. gada 7. decembra Direktīvu 2010/88/ES (OV L 326, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”), 193. un 194. pantu, kā arī pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) neitralitātes principu.
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp GST – Sarviz AG Germania  (turpmāk tekstā – “ GST – Sarviz ”) un Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danahcno-osiguritelna praktika” Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite  (Valsts ieņēmumu dienesta Centrālās pārvaldes Plovdivas “Sūdzību un nodokļu un sociālās apdrošināšanas prakses” direkcijas direktors, turpmāk tekstā – “ Direktor ”) par Direktor atteikumu GST – Sarviz atmaksāt PVN.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. PVN direktīvas 193. pantā ir paredzēts:
            “PVN maksā ikviens nodokļa maksātājs, kas veic preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, par kuru uzliek nodokli, izņemot gadījumus, kad saskaņā ar 194. līdz 199. pantu un 202. pantu nodokli maksā kāda cita persona.”
            4. Šīs direktīvas 194. pantā ir noteikts:
            “1. Ja preču [piegādi] vai pakalpojumu [sniegšanu], par kuru uzliek nodokli, veic nodokļa maksātājs, kas neveic uzņēmējdarbību tās dalībvalsts teritorijā, kurā maksājams PVN, dalībvalstis var paredzēt, ka par PVN nomaksu atbildīgā persona ir persona, kurai piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi.
            2. Dalībvalstis izstrādā nosacījumus 1. punkta piemērošanai.”
            Bulgārijas tiesības
            5. Bulgārijas Likuma par pievienotās vērtības nodokli ( Zakon za danak varhu dobavena stoynost , 2006. gada 4. augusta DV Nr. 63), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “ ZDDS ”), 82. pantā ir noteikta persona, kurai ir jāmaksā PVN par darījumu, par kuru uzliek nodokli.
            6. ZDDS  82. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Nodokli maksā ar nodokli apliekamu preču piegādātājs vai ar nodokli apliekamu pakalpojumu sniedzējs, kas saskaņā ar šo likumu reģistrēts kā PVN maksātājs, izņemot 4. un 5. punktā paredzētos gadījumus.”
            7. Atbilstoši minētā 82. panta 2. punktam, “ja preču piegādātājs vai pakalpojumu sniedzējs ir nodokļu maksātājs, kas nav dibināts valsts teritorijā, un ja valstī veic ar nodokli apliekamu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, nodokli maksā saņēmējs:
            [..]
            3) par pakalpojumu sniegšanu, ja pakalpojumu saņēmējs ir nodokļu maksātājs saskaņā ar 3. panta 1., 5. un 6. punktu”.
            8. Atbilstoši ZDDS  71. panta 1. punkta 1. apakšpunktam “nodokļu maksātājs var izmantot tiesības atskaitīt priekšnodokli, ja ir izpildīti šādi nosacījumi: [..] tā rīcībā ir atbilstoši 114. un 115. pantā noteiktajām prasībām sagatavots nodokļa dokuments, kurā ir atsevišķi norādīts nodoklis par šim nodokļu maksātājam veiktajām preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu”.
            9. ZDDS  102. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Ja kompetentā nodokļu iestāde konstatē, ka persona nav savlaicīgi izpildījusi savu pienākumu iesniegt [PVN maksātāja] reģistrācijas pieteikumu, ar reģistrācijas lēmumu tā reģistrē šo personu, ja ir izpildīti reģistrācijas nosacījumi.”
            10. Nodokļu un sociālās apdrošināšanas procesa kodeksa ( Danachno osiguritelen protsesualen kodeks ) 129. panta 1., 5. un 7. punktā ir noteikts:
            “1. Ieskaitu vai atmaksāšanu kompetentā nodokļu iestāde var veikt pēc savas iniciatīvas vai pēc ieinteresētās personas rakstveida pieteikuma. Pieteikumu par ieskaitu vai atmaksāšanu pārbauda, ja tas ir iesniegts, pirms pagājuši pieci gadi, rēķinot no tā gada 1. janvāra, kas seko gadam, kurā ir radies atmaksāšanas pamats, ja vien likumā nav noteikts citādi.
            [..]
            5. Kompetentajai nodokļu iestādei 30 dienu termiņā no dienas, kad tai iesniegts spēkā stājies tiesas nolēmums vai administratīvs akts, saskaņā ar 2. punkta 2. apakšpunktu ir jāveic pilnīga tajā minēto summu, kā arī saskaņā ar 6. punktu radušos procentu atmaksāšana vai ieskaits, ja minētajā nolēmumā vai administratīvajā aktā ir atzītas nodokļu maksātāja tiesības atgūt: 1) kļūdaini vai nepamatoti samaksātās, iemaksātās vai iekasētās summas saistībā ar nodokļiem, obligātās apdrošināšanas iemaksām, nodevām, kompetento nodokļu iestāžu konstatētiem, iekasētiem vai noteiktiem naudas sodiem un mantas atsavināšanas sodiem, tostarp pēc rakstveida rīkojuma vai atzinuma iemaksātās summas; 2) nelikumīgi atteiktās atmaksājamās summas; 3) piešķirtās summas, kompensācijas un radušās izmaksas.
            [..]
            7. Lēmumus par ieskaitu vai atmaksāšanu var apstrīdēt saskaņā ar paziņojumu par nodokļu maksājumu apmēru apstrīdēšanas kārtību.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            11. Laikposmā no 2010. gada 15. februāra līdz 29. decembrim Vācijā dibināta sabiedrība GST – Sarviz sniedza tehniskus un konsultāciju pakalpojumus Bulgārijā dibinātajai sabiedrībai GST Skafolding Bulgaria EOOD  (turpmāk tekstā – “ GST Skafolding ”). Uzskatot, ka GST – Sarviz tās pakalpojumu sniegšanas laikā strīdus laikposmā Bulgārijas teritorijā nebija pastāvīga uzņēmuma, GST Skafolding saskaņā ar ZDDS  82. panta 2. punktā paredzēto apgrieztās maksāšanas procedūru par minētajiem pakalpojumiem veica maksājamā PVN samaksu. Šajā ziņā atbilstoši ZDDS  117. panta 1. punktam GST Skafolding sagatavoja protokolus par GST – Sarviz  izsniegtajiem rēķiniem, kas ir pārdošanas reģistrā norādītie protokoli.
            12. 2012. gada 12. martā ar paziņojumu par nodokļu maksājumu apmēru Bulgārijas kompetentā nodokļu iestāde konstatēja, ka GST – Sarviz  laikposmā, kurā tā sniedza savus pakalpojumus GST Skafolding , bija pastāvīgs uzņēmums ZDDS  Papildnoteikumu 1. panta 10. punkta izpratnē un ka GST – Sarviz  par šiem pakalpojumiem ir jāmaksā PVN. Tā secināja, ka vēlākais līdz 2010. gada 15. februārim šai sabiedrībai bija jāiesniedz PVN maksātāja reģistrācijas pieteikums. Līdz ar to šī nodokļu iestāde uzskatīja, ka minētajai sabiedrībai par laikposmā no 2010. gada 15. februāra līdz 29. decembrim sniegtajiem pakalpojumiem ir jāmaksā PVN 224 914,89 Bulgārijas levu (BGN) apmērā, kuram pieskaitāmi nokavējuma procenti.
            13. 2012. gada 26. martā GST – Sarviz samaksāja kompetentās nodokļu iestādes pieprasīto summu, un 2012. gada 5. septembrī tā iesniedza pieteikumu par samaksātā nodokļa ieskaitu vai atmaksāšanu, pamatojoties uz Nodokļu un sociālās apdrošināšanas procesa kodeksa 129. panta 1. punktu.
            14. Savā 2012. gada 1. oktobra lēmumā par ieskaitu vai atmaksāšanu kompetentā nodokļu iestāde atteicās veikt atmaksāšanu, pamatojoties uz to, ka PVN atmaksāšanas likumiskie nosacījumi šajā lietā nav izpildīti. Tās ieskatā, tā kā paziņojums par nodokļu maksājumu apmēru ir spēkā esošs administratīvs akts un tā kā Nodokļu un sociālās apdrošināšanas procesa kodeksa 129. panta 5. punkta izpratnē nav izpildāma tiesas nolēmuma vai piemērojama administratīva lēmuma, samaksātais nodoklis nevar tikt uzskatīts par nepamatoti samaksātu un tādu, kas jāatmaksā.
            15. GST – Sarviz iesniedza sūdzību Direktor . Ar 2012. gada 21. decembra lēmumu Direktor šo sūdzību noraidīja, uzskatot, ka apstrīdētais akts ir tiesisks to iemeslu dēļ, uz kuru pamata tas ticis pieņemts. Par šo lēmumu tika celta prasība Administrativen sad Plovdiv (Plovdivas administratīvā tiesa). Arī tā tika noraidīta kompetentās nodokļu iestādes norādītajiem iemesliem atbilstošo iemeslu dēļ. GST – Sarviz iesniedza kasācijas sūdzību Varhoven administrativen sad  (Augstākā administratīvā tiesa).
            16. Iesniedzējtiesa uzsver, ka kompetentā nodokļu iestāde ir atteikusi GST Skafolding tiesības atskaitīt priekšnodokli par tās samaksāto PVN, pamatojoties uz to, ka tai nav ZDDS  71. panta 1. punkta 1. apakšpunktā prasītā nodokļu dokumenta. Proti, saskaņā ar Bulgārijas tiesībām tāda 2012. gada 12. martā pieņemta lēmuma par nodokļu maksājumu apmēru kā pamatlietā aplūkotais esamība padara neiespējamu nodokļu dokumentu korekciju. Līdz ar to izrādījās, ka GST Skafolding nav galīga nodokļu audita lēmuma, kas dotu tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu.
            17. Iesniedzējtiesa arī norāda, ka tas, ka PVN ir iekasēts divkārši, proti, vienu reizi no pakalpojumu sniedzēja un otru reizi no pakalpojumu saņēmēja, un ka pakalpojumu sniedzējam ir atteikts atmaksāt nodokli un pakalpojumu saņēmējam nav atļauts atskaitīt priekšnodokli, esot pretrunā PVN neitralitātes principam. Šīs tiesas ieskatā atmaksāšanas atteikšanas sekas ir nodokļa sloga pārnešana uz pakalpojumu sniedzēju.
            18. Lai gan tā norāda, ka PVN direktīvas 193. un 194. pants [vēl] neesot interpretēti lietderīgi šīs lietas apstākļiem, iesniedzējtiesa atsaucas uz spriedumu ADV Allround  (C‑218/10, EU:C:2012:35), saskaņā ar kuru, ja valsts tiesību sistēmā nav procesuālo normu, darījuma pakalpojumu sniedzēja un pakalpojumu saņēmēja tiesībām tikt vērtētiem identiski attiecībā uz šī pakalpojuma apliekamību ar nodokli un attiecībā uz tam piemērojamo PVN praktiski neesot nekādas lietderīgās iedarbības. Attiecībā uz nodokļu neitralitātes principu tā atsaucas uz Tiesas interpretāciju spriedumā Rusedespred (C‑138/12, EU:C:2013:233).
            19. Šajos apstākļos Varhoven administrativen sad nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai PVN direktīvas 193. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka PVN maksā tikai nodokļu maksātājs, kurš veic ar nodokli apliekamu preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, vai tikai persona, kurai tiek piegādātas preces vai sniegti pakalpojumi, ja šo ar nodokli apliekamo preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu veic nodokļu maksātājs, kurš nav dibināts dalībvalstī, kurā jāmaksā PVN, ja to nosaka attiecīgā dalībvalsts, nevis abas šīs personas vienlaikus?
            2) Ja jāpieņem, ka PVN maksā tikai viena no abām personām – vai nu preču piegādātājs vai attiecīgi pakalpojumu sniedzējs, vai arī preču pircējs vai attiecīgi pakalpojumu saņēmējs, ja to ir paredzējusi attiecīgā dalībvalsts, – vai PVN direktīvas 194. panta noteikums ir jāievēro arī gadījumos, kad pakalpojumu saņēmējs ir nepareizi piemērojis apgrieztās maksāšanas procedūru tādēļ, ka viņš ir ņēmis vērā, ka saistībā ar PVN pakalpojumu sniedzējs neesot nodibinājis pastāvīgu uzņēmumu Bulgārijas Republikā, tomēr pakalpojumu sniedzējs, tieši pretēji, ir nodibinājis pastāvīgu iestādi attiecībā uz sniegtajiem pakalpojumiem?
            3) Vai nodokļu neitralitātes princips, kuram ir galvenā nozīme kopējās PVN sistēmas izveidē un funkcionēšanā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu nodokļu audita praksi, kāda ir pamatlietā, kur, neraugoties uz to, ka pakalpojumu saņēmējs ir piemērojis apgrieztās maksāšanas procedūru, PVN tika atkārtoti aprēķināts arī pakalpojumu sniedzējam, ja ņem vērā, ka saņēmējs jau ir aprēķinājis nodokli par pakalpojumu, netiek apdraudēti nodokļu ieņēmumi un nav piemērojama valsts likumā nodokļu dokumentiem paredzētā korekciju sistēma?
            4) Vai PVN neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka tāda pakalpojuma sniedzējam, par kuru pakalpojuma saņēmējs ir aprēķinājis nodokli saskaņā ar ZDDS  82. panta 2. punktu, kompetentā nodokļu iestāde, pamatojoties uz valsts tiesību normu, atsakās atmaksāt atkārtoti aprēķināto PVN, ja kompetentā nodokļu iestāde saņēmējam ir liegusi izmantot tiesības atskaitīt atkārtoti aprēķināto PVN attiecīga nodokļu dokumenta neesamības dēļ, un, tā kā ir pieņemts galīgs lēmuma par nodokļu maksājumu apmēru, vairs nav piemērojama valsts likum ā paredzētā korekciju sistēma?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            20. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai PVN direktīvas 193. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka PVN ir jāmaksā vienīgi nodokļu maksātājam, kas nodrošina pakalpojumu sniegšanu, vai arī šī pakalpojuma saņēmējam, ja pakalpojumu sniedzis dalībvalstī, kurā jāmaksā PVN, esošs pastāvīgs uzņēmums.
            21. Atbilstoši PVN direktīvas 193. pantam PVN maksā nodokļu maksātājs, kas veic pakalpojumu sniegšanu, par kuru uzliek nodokli, izņemot gadījumus, kad, it īpaši piemērojot šīs direktīvas 194. pantu, nodokli maksā kāda cita persona. Saskaņā ar šo 194. pantu, ja pakalpojumu sniegšanu, par kuru uzliek nodokli, veic nodokļa maksātājs, kas nav dibināts dalībvalstī, kurā ir jāmaksā PVN, dalībvalstis var paredzēt, ka šādā gadījumā persona, kurai jāmaksā nodoklis, ir pakalpojumu saņēmējs.
            22. No tā izriet, ka saskaņā ar PVN direktīvu PVN principā ir jāmaksā vienīgi pakalpojumu sniedzējam, izņemot, ja tas nav dibināts dalībvalstī, kurā ir jāmaksā PVN, un ja šī valsts ir paredzējusi, ka persona, kurai ir jāmaksā PVN, ir sniegto pakalpojumu saņēmējs.
            23. Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pēc audita veikšanas 2012. gada 12. martā Bulgārijas kompetentā nodokļu iestāde pieņēma lēmumu par nodokļu maksājumu apmēru, kurā tā konstatēja, ka pakalpojuma sniedzējam GST – Sarviz ir pastāvīgs uzņēmums Bulgārijā, kurš sniedza tehniskos un konsultāciju pakalpojumus GST Skafolding .
            24. Šajos apstākļos no tā izriet, ka saskaņā ar PVN direktīvu vienīgi pakalpojumu sniedzējam, tādam kā GST – Sarviz , Bulgārijas kompetentajai nodokļu iestādei ir jāveic PVN maksājums, kas ir jāmaksā par tā sniegtajiem pakalpojumiem Bulgārijā laikposmā no 2010. gada 15. februāra līdz 29. decembrim.
            25. Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka PVN direktīvas 193. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka persona, kurai ir jāmaksā PVN, ir vienīgi nodokļu maksātājs, kas nodrošina pakalpojumu sniegšanu, ja tos sniedzis dalībvalstī, kurā jāmaksā PVN, esošs pastāvīgs uzņēmums.
            Par otro jautājumu
            26. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN direktīvas 194. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalsts kompetentajai nodokļu iestādei ir ļauts uzskatīt, ka persona, kurai ir jāmaksā PVN, ir pakalpojumu, kurus sniedzis pakalpojumu sniedzēja pastāvīgs uzņēmums, saņēmējs, ja gan pakalpojumu sniedzējs, gan šo pakalpojumu saņēmējs ir dibināti šīs pašas dalībvalsts teritorijā un pat ja šis pakalpojumu saņēmējs šo nodokli jau ir samaksājis, balstoties uz kļūdainu pieņēmumu, ka minētajam pakalpojumu sniedzējam šajā valstī nav pastāvīga uzņēmuma.
            27. Kā atgādināts šī sprieduma 21. punktā, iespēja dalībvalstīm paredzēt apgrieztās maksāšanas procedūras piemērošanu saskaņā ar PVN direktīvas 194. pantu attiecas vienīgi uz gadījumu, kad pakalpojumu sniedzējs nav dibināts dalībvalstī, kurā ir jāmaksā PVN.
            28. No tā izriet, ka, ja pakalpojumus sniedzis pastāvīgs pakalpojumu sniedzēja uzņēmums, kas atrodas dalībvalsts, kurā ir jāmaksā PVN, teritorijā, nevar tikt uzskatīts, ka persona, kurai ir jāmaksā PVN, ir šādu pakalpojumu saņēmējs.
            29. Šajā ziņā apstāklis, ka šo pakalpojumu saņēmējs ir samaksājis PVN, balstoties uz kļūdainu pieņēmumu, ka pakalpojumu sniedzējam [attiecīgajā dalībvalstī] nav pastāvīga uzņēmuma, PVN direktīvas izpratnē kompetentajai nodokļu iestādei neļauj atkāpties no šī noteikuma, uzskatot, ka persona, kurai ir jāmaksā PVN, ir nevis pakalpojuma sniedzējs, bet gan pakalpojuma saņēmējs.
            30. Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka PVN direktīvas 194. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz dalībvalsts kompetentajai nodokļu iestādei uzskatīt, ka persona, kurai ir jāmaksā PVN, ir pakalpojumu, kurus sniedzis pastāvīgs pakalpojumu sniedzēja uzņēmums, saņēmējs, ja gan šo pakalpojumu sniedzējs, gan to saņēmējs ir dibināti šajā pašā dalībvalstī un pat ja pakalpojumu saņēmējs jau ir samaksājis šo nodokli, balstoties uz kļūdainu pieņēmumu, ka minētajam pakalpojumu sniedzējam šajā valstī nav pastāvīga uzņēmuma.
            Par trešo un ceturto jautājumu
            31. Ar savu trešo un ceturto jautājumu, kuri ir jāvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta valsts tiesību norma, kas kompetentajai nodokļu iestādei ļauj pakalpojumu sniedzējam atteikt šī nodokļa, ko tas ir samaksājis, atmaksāšanu, lai gan šo pakalpojumu saņēmējam, kurš arī samaksājis minēto nodokli par tiem pašiem pakalpojumiem, ir atteiktas tiesības to atskaitīt, pamatojoties uz to, ka tā rīcībā nav attiecīgā nodokļu dokumenta, jo valsts tiesību aktā pēc galīgā paziņojuma par nodokļu maksājumu apmēru izdošanas nav atļauta šo finanšu dokumentu korekcija.
            32. Pirmām kārtām ir jāatgādina, ka Tiesa atkārtoti ir spriedusi, ka PVN neitralitātes princips atspoguļojas atskaitīšanas sistēmā, kas ir sistēma, kuras mērķis ir pilnībā atbrīvot nodokļu maksātāju no PVN, kas tam ir jāmaksā vai ko tas ir samaksājis saistībā ar visu savu saimniecisko darbību. Tādējādi kopējā PVN sistēma nodrošina neitralitāti attiecībā uz nodokļa piemērošanu visām saimnieciskajām darbībām neatkarīgi no šo darbību mērķiem vai rezultātiem, ar noteikumu, ka minētajām darbībām principā ir piemērojams PVN (spriedums Malburg , C‑204/13, EU:C:2014:147, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
            33. Otrām kārtām, Tiesa ir arī nospriedusi, ka, lai tiktu nodrošināta PVN neitralitāte, dalībvalstīm to iekšējā tiesību sistēmā ir jāparedz iespēja koriģēt rēķinā nepamatoti norādītos nodokļus, ja rēķina izrakstītājs pierāda savu labticību. Tomēr, ja rēķina izrakstītājs savlaicīgi ir pilnībā novērsis nodokļu ieņēmumu apdraudējumu, atbilstoši PVN neitralitātes principam nepamatoti izrakstītais PVN var tikt koriģēts un dalībvalstis šādu korekciju nedrīkst padarīt atkarīgu no minētā rēķina izrakstītāja labticības. Šī korekcija nedrīkst būt atkarīga no nodokļu administrācijas rīcības brīvības (spriedums Rusedespred , C‑138/12, EU:C:2013:233, 26. un 27. punkts un tajos minētā judikatūra).
            34. Trešām kārtām, ir jāatgādina, ka pasākumi, kurus dalībvalstis var noteikt, lai pareizi iekasētu nodokļus un novērstu krāpšanu, nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs šādi noteikto mērķu sasniegšanai. Tādējādi tos nedrīkst izmantot tādā veidā, ka tie ietekmētu PVN neitralitāti, kas ir kopējās PVN sistēmas pamatprincips, kurš ieviests ar Savienības tiesību aktiem šajā jomā (spriedums Rusedespred , C‑138/12, EU:C:2013:233, 28. un 29. punkts un tajos minētā judikatūra).
            35. Attiecībā uz pamatlietu no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, pirmkārt, ka saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesībām pakalpojuma sniedzējam vairs nav iespējas veikt tā izsniegto rēķinu korekciju, jo kompetentā nodokļu iestāde attiecībā uz to 2012. gada 12. martā ir pieņēmusi galīgo paziņojumu par nodokļu maksājumu apmēru. Otrkārt, netiek apstrīdēts, ka šis pakalpojumu sniedzējs ar 2012. gada 26. martā veiktu maksājuma uzdevumu ir pienācīgi samaksājis šajā paziņojumā pieprasīto PVN summu.
            36. Turklāt, kā norāda iesniedzējtiesa, tā kā kompetentā nodokļu iestāde minēto rēķinu saņēmējam galīgi ir atteikusi tiesības atskaitīt PVN, ko tas samaksājis, piemērojot apgrieztās maksāšanas procedūru, nodokļu zaudējumu risks saistībā ar šo tiesību īstenošanu ir pilnībā novērsts.
            37. Šādos apstākļos, ja pakalpojumu sniedzējs nevar veikt šo rēķinu korekciju un tātad tam ir neiespējami pieprasīt šo pakalpojumu saņēmējam samaksāt PVN, ar to, ka kompetentā nodokļu iestāde tam atsaka atmaksāt šo PVN, uz to tiek pārnests šī nodokļa slogs un tādējādi tas ir pretrunā PVN neitralitātes principam.
            38. Savukārt citādi būtu gadījumā, ja pakalpojumu sniedzējs pēc pienācīgas PVN samaksas, kas viņam bija jāveic pēc galīgā paziņojuma par nodokļu maksājumu apmēru pieņemšanas, saskaņā ar valsts tiesību aktiem būtu varējis veikt izsniegto rēķinu korekciju un atgūt šo PVN no pakalpojumu saņēmēja, kas būtu prasījis kompetentajai nodokļu iestādei to atskaitīt.
            39. Turklāt neiespējamība veikt finanšu dokumentu korekciju pamatlietas apstākļos, kuros nodokļu ieņēmumu zaudējumu risks ir pilnībā novērsts, nav nepieciešama, lai nodrošinātu PVN iekasēšanu un novērstu krāpšanu.
            40. Visbeidzot ir svarīgi arī atgādināt, ka kopējās PVN sistēmas princips ir piemērot precēm un pakalpojumiem vispārēju nodokli par patēriņu, kas būtu tieši proporcionāls to cenai, lai nodokļu administrācija nevarētu kā PVN iekasēt summu, kas pārsniedz to, kura šādi aprēķināta (šajā ziņā skat. spriedumu Tulică un Plavoşin , C‑249/12 un C‑250/12, EU:C:2013:722, 32. un 36. punkts un tajos minētā judikatūra).
            41. Tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie ar atteikumu pakalpojumu sniedzējam atmaksāt PVN šī nodokļa slogs tiek attiecināts gan uz pakalpojumu sniedzēju, gan šo pakalpojumu saņēmēju, kā rezultātā kompetentā nodokļu iestāde iekasē PVN summu, kas pārsniedz to, kura pakalpojumu sniedzējam citkārt būtu jāiekasē no pakalpojumu saņēmēja, ja tas varētu veikt izsniegto rēķinu korekciju, jo šī iestāde PVN ir iekasējusi divreiz, pirmkārt, no pakalpojumu saņēmēja un, otrkārt, no šo pakalpojumu sniedzēja.
            42. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka PVN neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta valsts tiesību norma, ar kuru kompetentajai nodokļu iestādei ir atļauts pakalpojumu sniedzējam atteikt atmaksāt šo nodokli, ko tas samaksājis, lai gan šo pakalpojumu saņēmējam, kurš arī ir samaksājis minēto nodokli par tiem pašiem pakalpojumiem, ir atteiktas tiesības to atskaitīt attiecīga finanšu dokumenta neesamības dēļ, jo ar valsts tiesību aktu pēc galīgā paziņojuma par nodokļu maksājumu apmēru izdošanas nav atļauta finanšu dokumentu korekcija.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            43. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
            1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2010. gada 7. decembra Direktīvu 2010/88/ES, 193. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka persona, kurai ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis, ir vienīgi nodokļu maksātājs, kas nodrošina pakalpojumu sniegšanu, ja tos sniedzis dalībvalstī, kurā ir jāmaksā šis nodoklis, esošs pastāvīgs uzņēmums;
            2) Direktīvas 2006/112, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2010/88, 194. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz dalībvalsts kompetentajai nodokļu iestādei uzskatīt, ka persona, kurai ir jāmaksā PVN, ir pakalpojumu, kurus sniedzis pastāvīgs pakalpojumu sniedzēja uzņēmums, saņēmējs, ja gan šo pakalpojumu sniedzējs, gan to saņēmējs ir dibināti šajā pašā dalībvalstī un pat ja pakalpojumu saņēmējs jau ir samaksājis šo nodokli, balstoties uz kļūdainu pieņēmumu, ka minētajam pakalpojumu sniedzējam šajā valstī nav pastāvīga uzņēmuma;
            3) pievienotās vērtības nodokļa neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta valsts tiesību norma, ar kuru kompetentajai nodokļu iestādei ir atļauts pakalpojumu sniedzējam atteikt atmaksāt šo nodokli, ko tas samaksājis, lai gan šo pakalpojumu saņēmējam, kurš arī ir samaksājis minēto nodokli par tiem pašiem pakalpojumiem, ir atteiktas tiesības to atskaitīt attiecīga finanšu dokumenta neesamības dēļ, jo ar valsts tiesību aktu pēc galīgā paziņojuma par nodokļu maksājumu apmēru izdošanas nav atļauta finanšu dokumentu korekcija.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1981. gada 5. februārī. # Officier van justitie pret Koninklijke Kaasfabriek Eyssen BV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof Amsterdam - Nīderlande. # Preču brīva aprite: # Lieta 53/80.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 1996. gada 12. decembrī. # Compagnie nationale Air France pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta T-358/94.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta) 2015. gada 9. jūlijā. # CMT Compagnia manifatture tessili Srl (CMT Srl) pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-100/13.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2006. gada 12.janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Somijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2003/87/EK - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-107/05.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2006. gada 12. janvāra spriedums – Komisija pret Somiju
      (lieta C‑107/05)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2003/87/EK – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Dalībvalstis — Pienākumi — Direktīvu ieviešana — Neapstrīdēta pienākumu neizpilde (EKL 226. pants) (sal. ar 5. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvas 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu
                  siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV L 275, 32. lpp.),
                  netransponēšana paredzētajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  attiecībā uz Ālandu salu [Åland] reģionu nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas
                     Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvu 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu
                     emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK, Somijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko
                     tai uzliek šī direktīva;

                  Somijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1995. gada 14. decembrī. # Ursula Megner un Hildegard Scheffel pret Innungskrankenkasse Vorderpfalz, devenue Innungskrankenkasse Rheinhessen-Pfalz. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sozialgericht Speyer - Vācija. # Lieta C-444/93.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 24.aprīlī.#Othmar Michaeler (C-55/07 un C-56/07), Subito GmbH (C-55/07 un C-56/07) un Ruth Volgger (C-56/07) pret Amt für sozialen Arbeitsschutz un Autonome Provinz Bozen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landesgericht Bozen - Itālija.#Direktīva 97/81/EK - Vienlīdzīga attieksme pret darba ņēmējiem, kas veic nepilna darba laika darbu, un darba ņēmējiem, kas veic pilna darba laika darbu - Diskriminācija - Administratīvs šķērslis, kas var ierobežot nepilna darba laika darba iespējas.#Apvienotās lietas C-55/07 un C-56/07.

text:
      Apvienotās lietas C‑55/07 un C‑56/07
      Othmar Michaeler u.c.
      pret
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, agrāk – Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, un Autonome Provinz Bozen
      (Landesgericht Bozen (Itālija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 97/81/EK – Vienlīdzīga attieksme pret nepilna un pilna darba laika darba ņēmējiem – Diskriminācija – Administratīvs šķērslis, kas var ierobežot nepilna darba laika darba iespējas
      Sprieduma kopsavilkums
      Sociālā politika – Pieeja darbam un darba nosacījumi – Vienlīdzīga attieksme – Direktīva 97/81 par pamatnolīgumu par nepilna
            darba laika darbu
      (Padomes Direktīvas 97/81 pielikuma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkts)
      UNICE, CEEP un EAK noslēgtā pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kas ietverts Direktīvas 97/81 par šo pamatnolīgumu pielikumā,
         5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā izvirzīta
         prasība nosūtīt attiecīgajai iestādei nepilna darba laika darba līgumu kopijas 30 dienu laikā pēc to noslēgšanas.

      Šī administratīvā formalitāte apvienojumā ar sodu sistēmu, kas paredz naudas soda uzlikšanu par katru attiecīgo darba līgumu
         un katru šī līguma paziņošanas nokavējuma dienu, nenosakot maksimālo piemērojamā soda apmēru, attur darba devējus izmantot
         nepilna darba laika darba organizācijas formu.

      Turklāt tā izmaksu un ar to saistīto sodu dēļ nepilna darba laika darba līgumu paziņošanas valsts iestādei pienākums īpaši
         var skart mazos un vidējos uzņēmumus, kuri bez tik lieliem resursiem, kādi ir lielajiem uzņēmumiem, līdz ar to var neizvēlēties
         tādu darba laika organizācijas veidu kā nepilna darba laika darbs, ko paredz sekmēt Direktīva 97/81.

      (sal. ar 27.–30. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 24. aprīlī (*)

      Direktīva 97/81/EK – Vienlīdzīga attieksme pret nepilna un pilna darba laika darba ņēmējiem – Diskriminācija – Administratīvs šķērslis, kas var ierobežot nepilna darba laika darba iespējas
      Apvienotās lietas C‑55/07 un C‑56/07
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Landesgericht Bozen (Itālija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2006. gada 22. novembrī un kas Tiesā reģistrēti 2007. gada 1. februārī, tiesvedībās

      Othmar Michaeler (C‑55/07 un C‑56/07),

      Subito GmbH (C‑55/07 un C‑56/07),

      Ruth Volgger (C‑56/07)

      pret
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, agrāk – Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,

      Autonome Provinz Bozen.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], P. Linda [P. Lindh] (referente) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Fjengo [G. Fiengo], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. van Bēks [M. van Beek] un I. Kaufmane‑Bīlere [I. Kaufmann‑Bühler], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 24. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvu 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.), kā arī par vienlīdzīgas attieksmes
         pret vīriešiem un sievietēm principu.

      2        Šie lūgumi iesniegti tiesvedībās Subito GmbH (turpmāk tekstā – “Subito”) un tās likumīgie pārstāvji Mikelers [Michaeler] un Folgere [Volgger] pret Amt für sozialen Arbeitsschutz, agrāk – Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, un Autonome Provinz Bozen par pārkāpumu, kas izdarīts ar valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts pienākums paziņot nepilna darba laika darba līgumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 97/81 mērķis ir īstenot šīs direktīvas pielikumā ietverto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, ko 1997. gada
         6. jūnijā savā starpā noslēgušas vispārējās starpprofesionālās organizācijas, proti, Eiropas profesionālo un darba devēju
         apvienību savienība (UNICE), Uzņēmumu ar valsts kapitāla daļu Eiropas centrs (CEEP) un Eiropas arodbiedrību konfederācija (EAK) (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”).

      4        Pamatnolīguma preambulas pirmajā un otrajā daļā noteikts:

      “Šis pamatnolīgums padziļina vispārējo Eiropas stratēģiju nodarbinātības jautājumā. Nodarbinātību pēdējo gadu laikā būtiski
         ietekmējis nepilna darba laika darbs. Tāpēc šā nolīguma puses galveno vērību veltījušas šai darba formai. Pusēm ir nodoms
         apsvērt vajadzību pēc līdzīgiem nolīgumiem attiecībā uz citām elastīga darba formām.

      Atzīstot stāvokļu dažādību dalībvalstīs un to, ka nepilna darba laika darbs ir nodarbinātības iezīme dažos sektoros un darbībās,
         šis nolīgums izvirza vispārējus principus un obligātās prasības nepilna darba laika darbam. Tas demonstrē darba devēju un
         darba ņēmēju vēlmi iedibināt vispārēju kārtību, kas novērstu nepilna darba laika darba ņēmēju diskrimināciju, un attiecīgi
         sekmēt nepilna darba laika darba iespēju attīstību, kas pamatā būtu vienlīdz pieņemama gan darba devējiem, gan darba ņēmējiem.”

      5        Uz šīm lietām attiecas šādas pamatnolīguma normas:

      “Vispārīgi apsvērumi
      [..]
      (5)      Tā kā šā nolīguma puses par nozīmīgiem uzskata pasākumus, kas sekmētu iespēju vīriešiem un sievietēm veikt nepilna darba laika
         darbu, lai sagatavotos aiziešanai pensijā, nokārtot profesionālo un ģimenes dzīvi, izmantot izglītības un mācību iespējas,
         lai paplašinātu savas iemaņas un karjeras iespējas tā, ka ieguvēji būtu gan darba devēji, gan darba ņēmēji un tiktu sekmēta
         uzņēmumu attīstība;

      [..]
      1. klauzula: Mērķis
      Šā pamatnolīguma mērķis ir:
      a)      nodrošināt to, ka tiek izbeigta nepilna darba laika darba darītāju diskriminācija un tiek uzlabota nepilna darba laika darba
         kvalitāte;

      b)      sekmēt brīvprātīga nepilna darba laika darba attīstību un nostiprināt elastīgu darba organizāciju tā, ka tiek ņemtas vērā
         darba devēju un darba ņēmēju vajadzības.

      [..]
      4. klauzula: Diskriminācijas aizlieguma princips
      1.      Attiecībā uz darba nosacījumiem, noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus
         piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem
         noteikumiem nav objektīva pamata.

      2.      Vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu.

      3.      Šīs klauzulas piemērošanas kārtību nosaka dalībvalstis un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ņemot vērā Eiropas tiesību aktus,
         valstu tiesību aktus, koplīgumus un praksi.

      4.      Gadījumā, ja to pamato objektīvi iemesli, dalībvalstis pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem saskaņā ar valsts
         tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksi un/vai darba devēji un darba ņēmēji vajadzības gadījumā var noteikt, ka īpaši nodarbinātības
         nosacījumi piemērojami, ievērojot darba stāžu, nostrādāto laiku vai samaksas nosacījumus. Nepilna darba laika darba ņēmēju
         novērtējum[i] īpašiem nodarbinātības nosacījumiem ir regulāri jāpārskata, ņemot vērā diskriminācijas aizlieguma principu,
         kas noteikts 4. klauzulas 1. punktā.

      5. klauzula: Nepilna darba laika iespējas
      1.      Šā nolīguma 1. klauzulas un nepilna darba laika un pilna darba laika darba ņēmēju diskriminācijas aizlieguma principa sakarībā:
      a)      dalībvalstīm pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi būtu jāapzina
         un jāpārskata juridiski vai administratīvi šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas, un vajadzības gadījumā
         tie jānovērš;

      b)      darba devējiem un darba ņēmējiem, nepārsniedzot savu kompetenci, un koplīgumos paredzētajā kārtībā būtu jāapzina un jāpārskata
         šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas, un vajadzības gadījumā tie jānovērš.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      6        2000. gada 25. februāra Dekrētlikuma Nr. 61, ar ko īsteno Direktīvu 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (decreto legislativo n. 61, attuazione della direttiva 97/81/CE relativa all’accordo‑quadro sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CEES, 2000. gada 20. marta GURI Nr. 66, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 61/2000”), 2. pantā darba devējam tika uzlikts pienākums ne vēlāk kā
         30 dienu laikā pēc nepilna darba laika darba līguma noslēgšanas nosūtīt tā norakstu atbildīgās darba inspekcijas un sociālās
         nodrošināšanas provinces direkcijai.

      7        Saskaņā ar Dekrētlikuma Nr. 61/2000 8. pantu par šī pienākuma neizpildi par katru attiecīgo darba ņēmēju un katru nokavējuma
         dienu tika paredzēts administratīvais sods EUR 15 apmērā.

      8        Dekrētlikuma Nr. 61/2000 2. pantā paredzētais pienākums tika atcelts ar 2003. gada 10. septembra Dekrētlikumu Nr. 276 (2003. gada
         9. oktobra GURI Nr. 159 parastais pielikums).

       Pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums
      9        Ar 2003. gada 25. marta un 29. aprīļa lēmumiem Amt für sozialen Arbeitsschutz (agrāk – Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen) Subito un tās likumīgajiem pārstāvjiem Mikeleram un Folgerei noteica kopējo naudas soda summu EUR 233 550 apmērā, jo tie, pārkāpdami
         Dekrētlikuma Nr. 61/2000 2. pantu, nav šim dienestam paziņojuši vairākus nepilna darba laika darba līgumus.

      10      Šos lēmumus Subito un tās likumīgie pārstāvji pārsūdzēja Landesgericht Bozen [Bolcano Reģionālajā tiesā].

      11      Savos lēmumos par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu šī tiesa pauž šaubas par pienākuma paziņot nepilna darba laika darba
         līgumus atbilstību Direktīvai 97/81. Lai arī šīs direktīvas mērķis ir sekmēt nepilna darba laika darbu, attiecīgajām valsts
         tiesību normām ir pretējs mērķis – obligāta nepilna darba laika darba līgumu paziņošana, kas ir birokrātisks šķērslis šim
         darba organizācijas veidam. Palielinot nepilna darba laika darba izmaksas, šīs normas izraisa arī nevienlīdzīgu attieksmi
         un rada konkurences ierobežojumu par labu uzņēmumiem, kuros darbinieki strādā pilnu darba laiku.

      12      Tāpat iesniedzējtiesa atzīmē – tā kā nepilna darba laika darbs biežāk skar sievietes, attiecīgais tiesiskais regulējums netieši
         apdraud vienlīdzību starp vīriešiem un sievietēm (1986. gada 13. maija spriedums lietā 170/84 Bilka‑Kaufhaus, Recueil, 1607. lpp.; 1996. gada 7. marta spriedums lietā C‑278/93 Freers un Speckmann, Recueil, I‑1165. lpp.; 1998. gada 17. jūnija spriedums lietā C‑243/95 Hill un Stapleton, Recueil, I‑3739. lpp., kā arī 1998. gada 15. septembra spriedums apvienotajās lietās no C‑279/96 līdz C‑281/96 Ansaldo Energia u.c., Recueil, I‑5025. lpp.).

      13      Šādos apstākļos Landesgericht Bozen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai valsts tiesību normas (Dekrētlikuma Nr. 61/2000 2. un 8. pants), kurās paredzēts darba devēja pienākums 30 dienu laikā
         pēc nepilna darba laika darba līguma noslēgšanas nosūtīt kompetentajai darba inspekcijas provinces direkcijai šī līguma kopiju
         un naudas soda EUR 15 apmērā par katru attiecīgo darba ņēmēju un katru nokavējuma dienu piemērošana šī pienākuma neizpildes
         gadījumos, nenosakot administratīvā soda [..] maksimālo apmēru, ir saderīgas ar Kopienu tiesību normām un [..] Direktīvu 97/81
         [..]?”

      14      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 18. aprīļa rīkojumu lietas C‑55/07 un C‑56/07 tika apvienotas mutvārdu un rakstveida procesa
         norisei, kā arī sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      15      Itālijas valdība apgalvo, ka Dekrētlikumam Nr. 61/2000 ir tāds pats mērķis kā Direktīvai 97/81, kuru tas transponē valsts
         tiesību sistēmā, proti, nepilna darba laika darba aizsardzība un veicināšana. Šajā ziņā pienākums paziņot nepilna darba laika
         darba līgumus ir līdzeklis, kas ļauj nodrošināt visu Itālijā par darba inspekciju atbildīgo iestāžu darbības koordinēšanu.
         Tas ir pasākums, kas palīdz cīnīties ar nedeklarētā darba praksi un ar datu bāzes palīdzību dažādiem darba inspekcijas dienestiem
         nodrošina iespēju būt informētiem par tirgus praksi.

      16      Nemaz neradot birokrātisku šķērsli, šis pasākums darba devējiem kalpo par pārskatāmības garantiju un palīdz cīņā ar nelegālo
         darbu. Turklāt šāda formalitāte nekādi neizraisa nevienlīdzību, ne arī starpuzņēmumu konkurences traucējumus.

      17      Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka ar pienākumu attiecīgos līgumus paziņot darba inspekcijai, par kura neizpildi draud sods,
         netiek ievērots Direktīvas 97/81 mērķis.

      18      Šīs direktīvas mērķis ir, pirmkārt, novērst darba ņēmēju, kas veic nepilna darba laika darbu, diskrimināciju un, otrkārt,
         sekmēt nepilna darba laika darba iespēju attīstību, tostarp likvidējot šķēršļus, kas var atturēt uzņēmumus izmantot šo darba
         formu. Direktīvā 97/81 paredzēts, ka gan darba nosacījumu, gan darba veikšanas iespējas ziņā attieksmei pret nepilna darba
         laika darbu un pilna darba laika darbu jābūt vienādai. Pamatnolīguma 5. klauzula neļauj radīt ar objektīviem apsvērumiem nepamatotus
         šķēršļus. Šīs direktīvas preambulas apsvērumos paredzēts noteikt vispārēju kārtību, lai likvidētu darba ņēmēju, kas veic nepilna
         darba laika darbu, diskrimināciju un sekmētu nepilna darba laika darba iespēju attīstību. Pamatnolīguma vispārējo apsvērumu
         5. punktā paredzēts sekmēt iespēju vīriešiem un sievietēm veikt nepilna darba laika darbu.

      19      Lai arī valsts tiesai jāizvērtē, vai attiecīgo pasākumu pamato objektīvi apsvērumi, Komisija šaubās, ka šādi apsvērumi rodami
         šajā lietā. Atsaukdamās uz 1989. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑265/88 Messner (Recueil, 4209. lpp., 14. punkts) un 1996. gada 29. februāra spriedumu lietā C‑193/94 Skanavi un Chryssanthakopoulos (Recueil, I‑929. lpp., 36. punkts), tā šajā sakarā norāda, ka jāņem vērā ar attiecīgo valsts pasākumu saistīto sodu sistēma, it īpaši
         tās samērīgums. Šajā gadījumā sodu sistēma ir drakoniska, jo sodiem nav noteikts maksimālais apmērs.

      20      Visbeidzot, Komisija uzskata, ka nav jāizvērtē, vai attiecīgais valsts pasākums izraisa sieviešu diskrimināciju, jo šis nav
         ar pamata lietu pietiekami cieši saistīts jautājums.

       Tiesas atbilde
      21      Direktīvas 97/81 un pamatnolīguma mērķis ir, pirmkārt, sekmēt nepilna darba laika darba iespējas un, otrkārt, novērst darba
         ņēmēju, kas veic nepilna darba laika darbu un pilna darba laika darbu, diskrimināciju.

      22      Šis divkāršais mērķis izriet no pamatnolīguma 1. klauzulas (skat. šī sprieduma 5. punktu) un Direktīvas 97/81 preambulas apsvērumiem.
         Šajā sakarā jāatzīmē, ka direktīvas preambulas piektajā apsvērumā noteikts, ka “Eiropadomes Esenes sanāksmes secinājumi uzsver,
         ka ir jāveic pasākumi, lai sekmētu nodarbinātību un vienlīdzīgas iespējas sievietēm un vīriešiem, un aicina veikt pasākumus,
         kas intensificētu izaugsmes izmantošanu, it īpaši darot elastīgāku darba organizāciju atbilstīgi darbinieku vēlmēm un konkurences
         prasībām”. Turklāt no šīs direktīvas preambulas vienpadsmitā apsvēruma izriet, ka pamatnolīguma parakstītājas puses “izteikušas
         vēlmi noteikt vispārēju kārtību, lai likvidētu nepilna darba laika darba darītāju diskrimināciju un attiecīgi sekmētu nepilna
         darba laika darba iespēju attīstību tā, lai tas pamatā būtu vienlīdz pieņemami gan darba devējiem, gan darba ņēmējiem”. Visbeidzot,
         saskaņā ar šīs direktīvas preambulas astoņpadsmito apsvērumu “Komisija ir izstrādājusi savu direktīvas priekšlikumu saskaņā
         ar [starp Eiropas Kopienu dalībvalstīm, izņemot Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, noslēgtā un Eiropas Kopienas
         dibināšanas līguma pielikumā ietvertajam Protokolam (Nr. 14) par sociālo politiku pievienotā] Nolīguma par sociālo politiku
         [(OV 1992, C 191, 91. lpp.)] 2. panta 2. punktu, kur teikts, ka direktīvas sociālās politikas jomā “vairās uzlikt tādus administratīvus,
         finanšu un juridiskus ierobežojumus, kas traucē veidoties un attīstīties maziem un vidējiem uzņēmumiem” ”.

      23      Atbilstoši nepilna darba laika darba iespēju sekmēšanas mērķim pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts,
         ka dalībvalstīm “jāapzina un jāpārskata juridiski vai administratīvi šķēršļi, kas varētu ierobežot nepilna darba laika iespējas,
         un vajadzības gadījumā tie jānovērš”.

      24      Jāatzīst, ka ar Dekrētlikuma Nr. 61/2000 2. pantu, paredzot uzņēmumu pienākumu kompetentajām iestādēm nosūtīt katra nepilna
         darba laika darba līguma kopiju, tiek radīts administratīvs šķērslis, ar kuru var tikt ierobežotas nepilna darba laika darba
         iespējas pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

      25      Šajā sakarā jāuzsver, ka neviens Tiesai iesniegto iesniedzējtiesas lietas materiālu elements neliecina, ka analoģisks paziņošanas
         pienākums attiecas arī uz pilna darba laika darba līgumiem.

      26      Itālijas valdības arguments, ka šo paziņošanas pienākumu pamato nepieciešamība cīnīties ar nedeklarēto darbu un informēt valsts
         iestādes par darba devēju praksi, nav pārliecinošs. Lai attiecīgais pamata lietā apstrīdētais pasākums varētu tikt pamatots
         ar šīm problēmām, tam jābūt samērīgam ar sasniedzamo mērķi. Kā savu secinājumu 46.–48. punktā atzīmējis ģenerāladvokāts, pastāv
         citi, mazāk ierobežojoši pasākumi, kas Itālijas valdībai ļautu sasniegt krāpšanas un nedeklarētā darba apkarošanai – kuras
         īstenošanai valsts iestāžu rīcībā jau ir tādi līdzekļi kā uzraudzība, inspekcija un policijas iesaistīšana – izvirzītos mērķus.

      27      Papildus finanšu nastai, ko šī administratīvā paziņošanas formalitāte uzliek tieši uzņēmumiem, jāatzīmē, ka Dekrētlikuma Nr. 61/2000
         2. pantu papildina sodu sistēma, paredzot naudas sodu EUR 15 apmērā par katru attiecīgo darba līgumu un katru šī līguma paziņošanas
         nokavējuma dienu un nenosakot maksimālo piemērojamā soda apmēru.

      28      Šīs administratīvās formalitātes un sodu sistēmas kombinācija attur darba devējus izmantot nepilna darba laika darba organizācijas
         formu.

      29      Turklāt tā izmaksu un ar to saistīto sodu dēļ nepilna darba laika darba līgumu paziņošanas valsts iestādei pienākums īpaši
         var skart mazos un vidējos uzņēmumus, kuri bez tik lieliem resursiem, kādi ir lielajiem uzņēmumiem, līdz ar to var neizvēlēties
         tādu darba laika organizācijas veidu kā nepilna darba laika darbs, ko paredzēts sekmēt Direktīvā 97/81.

      30      Par vīriešu un sieviešu vienlīdzības principa interpretāciju nav jālemj; līdz ar to uz Landesgericht Bozen uzdoto jautājumu sniedzama šāda atbilde: pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas
         nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir apstrīdēts pamata lietā un kurā izvirzīta prasība nosūtīt attiecīgajai
         iestādei nepilna darba laika darba līgumu kopijas 30 dienu laikā pēc to noslēgšanas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      31      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      UNICE, CEEP un EAK noslēgtā pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu – kas ietverts Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/81/EK
            par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu pielikumā – 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē
            tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir apstrīdēts pamata lietā un kurā izvirzīta prasība nosūtīt
            attiecīgajai iestādei nepilna darba laika darba līgumu kopijas 30 dienu laikā pēc to noslēgšanas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2007. gada 18.decembrī.#Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste pret Eiropas Savienības Padomi.#Regula (EK) Nr. 2252/2004 - Dalībvalstu izdotas pases un ceļošanas dokumenti - Drošības elementu un biometrijas standarti - Spēkā esamība.#Lieta C-137/05.

text:
      Lieta C‑137/05
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
      pret
      Eiropas Savienības Padomi
      Regula (EK) Nr. 2252/2004 – Dalībvalstu izdotas pases un ceļošanas dokumenti − Drošības elementu un biometrijas standarti − Spēkā esamība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Eiropas Savienība  – Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Protokols, ar ko iekļauj Šengenas acquis – 5. panta 1. punkta otrā daļa – Piemērošanas joma
      (Protokola, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā, 4. pants un 5. panta 1. punkta otrā daļa)
      2.        Vīzas, patvērums, imigrācija – Dalībvalstu ārējo robežu šķērsošana – Kopīgi noteikumi par kontroles standartiem un procedūrām

      (Protokola, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā, 5. panta 1. punkta pirmā daļa; Padomes Regulas Nr. 2252/2004 preambulas 2. un 3. apsvērums, 1. un
            2. pants un 4. panta 3. punkts)
      1.        Protokola, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā, 5. panta 1. punkta otrā daļa jāinterpretē šādi: šī norma attiecas vienīgi uz priekšlikumiem un
         ierosinājumiem, kas pamatoti ar Šengenas acquis jomu, kurā Apvienotajai Karalistei un/vai Īrijai ir atļauts piedalīties saskaņā ar šī protokola 4. pantu.

      (sal. ar 50. punktu)
      2.        Personu kontroles pie dalībvalstu ārējām robežām un tātad arī efektīva kopīgo noteikumu par šo kontroļu standartiem un procedūrām
         īstenošana jāuzskata par Šengenas acquis elementiem Protokola, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā, 5. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē.

      Tā kā pasu un citu ceļošanas dokumentu autentiskuma pārbaude ir galvenais personu kontroļu pie ārējām robežām elements, pasākumi,
         kas ļauj vieglāk un ticamāk noteikt šo autentiskumu un attiecīgā dokumenta turētāja identitāti, jāuzskata par pasākumiem,
         kas var garantēt un uzlabot šo kontroļu, kā arī ar Šengenas acquis ieviestās integrētās ārējo robežu pārvaldības efektivitāti.

      Ievērojot Regulas Nr. 2252/2004 par drošības elementu un biometrijas standartiem dalībvalstu izdotās pasēs un ceļošanas dokumentos
         mērķi un saturu, tā jāuzskata par šādu pasākumu. No šīs regulas preambulas otrā un trešā apsvēruma, kā arī no 4. panta 3. punkta
         izriet, ka tās mērķis ir cīnīties pret dalībvalstu izdotu pasu un citu ceļošanas dokumentu viltošanu un krāpniecisku izmantošanu.
         Lai šo mērķi sasniegtu, ar šo regulu, kā izriet no tās 1. un 2. panta, tiek saskaņoti un uzlaboti minimālie drošības standarti,
         kam jāatbilst dalībvalstu izdotām pasēm un ceļošanas dokumentiem, un tiek paredzēts šajos dokumentos iekļaut noteiktus biometriskus
         elementus, kas attiecas uz šo dokumentu turētājiem.

      (sal. ar 58.–60., 65. un 66. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2007. gada 18. decembrī (*)

      Regula (EK) Nr. 2252/2004 – Dalībvalstu izdotas pases un ceļošanas dokumenti − Drošības elementu un biometrijas standarti − Spēkā esamība
      Lieta C‑137/05
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 2005. gada 21. martā cēla
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv K. Džeksone [C. Jackson] un K. Gibsa [C. Gibbs], pārstāves, kurām palīdz A. Dešvuds [A. Dashwood], barrister,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Īrija, ko pārstāv D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz E. Kolinss [A. Collins], SC, un P. Makgerijs [P. McGarry], BL, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Slovākijas Republika, ko pārstāv R. Prohačka [R. Procházka] un J. Čorba [J. Čorba], kā arī B. Ričova [B. Ricziová], pārstāvji,

      personas, kas iestājušās lietā,
      pret
      Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv J. Šute [J. Schutte] un R. Šostaks [R. Szostak], kā arī Dž. Džiljo [G. Giglio], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv H. M. Rodrigess Karkamo [J. M Rodríguez Cárcamo], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāve,

      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. O’Reilija [C. O’Reilly], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], T. fon Danvics [T. von Danwitz], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs J. Svēdenborgs [J. Swedenborg], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 13. marta tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2007. gada 10. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste lūdz Tiesu, pirmkārt, atcelt Padomes 2004. gada
         13. decembra Regulu (EK) Nr. 2252/2004 par drošības elementu un biometrijas standartiem dalībvalstu izdotās pasēs un ceļošanas
         dokumentos (OV L 385, 1. lpp.) un, otrkārt, atstāt spēkā šīs regulas sekas līdz jaunas, to aizstājošas regulas pieņemšanai,
         izņemot tiktāl, ciktāl Regula Nr. 2252/2004 izslēdz šīs dalībvalsts piedalīšanos tās piemērošanā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Protokols par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju
      2        EK līguma trešās daļas IV sadaļa (turpmāk tekstā – “IV sadaļa”) izveido juridisko pamatu, kas ļauj veikt pasākumus vīzu politikas,
         patvēruma politikas, imigrācijas politikas un tādas citas politikas jomā, kas saistīta ar personu brīvu pārvietošanos.

      3        Protokols par Apvienotās Karalistes un Īrijas nostāju, kas ar Amsterdamas līgumu pievienots Līgumam par ES un EK līgumam (turpmāk
         tekstā – “Protokols par IV sadaļu”), attiecas uz šo dalībvalstu piedalīšanos to pasākumu noteikšanā, kas ierosināti saskaņā
         ar IV sadaļas noteikumiem.

      4        Saskaņā ar Protokola par IV sadaļu 1. pantu un, ievērojot šī protokola 3. pantu, Apvienotā Karaliste un Īrija nepiedalās no
         IV sadaļas izrietošo ierosināto pasākumu noteikšanā, un atbilstoši protokola 2. pantam šie pasākumi šīm dalībvalstīm nav ne
         saistoši, ne piemērojami.

      5        Saskaņā ar Protokola par IV sadaļu 3. pantu:

      “1.      Apvienotā Karaliste vai Īrija trijos mēnešos pēc tam, kad Padomei iesniegts priekšlikums vai ierosinājums, piemērojot [..]
         IV sadaļu, var rakstiski paziņot Padomes priekšsēdētājam, ka tā vēlas piedalīties šādu ierosinātu pasākumu noteikšanā un īstenošanā,
         un tādā gadījumā šī valsts iegūst šādas tiesības. [..]

      [..]
      2.      Ja nav iespējams pieņemamā termiņā noteikt kādu no 1. punktā minētajiem pasākumiem, piedaloties Apvienotajai Karalistei vai
         Īrijai, Padome šādu pasākumu var noteikt saskaņā ar 1. pantu bez Apvienotās Karalistes vai Īrijas līdzdalības. Šādā gadījumā
         piemēro 2. pantu.”

      6        Protokola par IV sadaļu 4. pants Apvienotajai Karalistei un Īrijai piešķir tiesības jebkurā brīdī piekrist piemērot saskaņā
         ar IV sadaļu noteiktos pasākumus. Tādā gadījumā mutatis mutandis piemēro EKL 11. panta 3. punktā paredzēto procedūru.

      7        Saskaņā ar Protokola par IV sadaļu 7. pantu “3. un 4. pants neskar Protokolu, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā”.

       Protokols, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā
      8        Atbilstoši Protokola, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā un kas ar Amsterdamas līgumu pievienots Līgumam par ES un EK līgumam (turpmāk tekstā – “Šengenas
         protokols”), 1. pantam trīspadsmit Eiropas Savienības dalībvalstis ir pilnvarotas izveidot ciešāku savstarpēju sadarbību Šengenas
         acquis, kas definēts šī protokola pielikumā, piemērošanas jomā.

      9        Šādi definētais Šengenas acquis ietver inter alia Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdību, Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Francijas Republikas valdības
         nolīgumu par kontroļu pakāpenisku atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīts Šengenā (Luksemburga) 1985. gada 14. jūnijā
         (OV 2000, L 239, 13. lpp., turpmāk tekstā – “Šengenas nolīgums”), kā arī Konvenciju, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (OV 2000,
         L 239, 19. lpp., turpmāk tekstā – “Īstenošanas konvencija”), kas tāpat parakstīta Šengenā 1990. gada 19. jūnijā. Šie abi tiesību
         akti kopā tiek dēvēti par “Šengenas nolīgumiem”.

      10      Saskaņā ar šī protokola 4. pantu:

      “Īrija un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kuras nesaista Šengenas acquis, jebkurā brīdī var lūgt dalību dažos vai visos šā acquis noteikumos.

      Padome par šādu lūgumu pieņem lēmumu, pastāvot vienprātībai starp 1. pantā minētajiem locekļiem un attiecīgās valsts valdības
         pārstāvi.”

      11      Šengenas protokola 5. pants nosaka:

      “1.      Uz priekšlikumiem un ierosinājumiem, kas [pamatoti ar] Šengenas acquis, attiecas attiecīgi līgumu noteikumi.

      Šajā sakarā gadījumā, ja Īrija vai Apvienotā Karaliste, vai abas pietiekami drīz nav rakstiski paziņojušas Padomes priekšsēdētājam
         par nodomu piedalīties, uzskata, ka Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 11. pantā vai Līguma par Eiropas Savienību 40. pantā
         paredzētā atļauja ir piešķirta 1. pantā minētajām dalībvalstīm, kā arī Īrijai vai Apvienotajai Karalistei, ja kāda no tām
         vēlas iesaistīties attiecīgās jomas sadarbībā.

      2.      Attiecīgos līgumu noteikumus, kas minēti 1. punkta pirmajā daļā, piemēro pat tad, ja Padome nav noteikusi 2. panta 1. punkta
         otrajā daļā minētos pasākumus.”

      12      Šengenas protokola 8. pants paredz:

      “Sarunās par jaunu dalībvalstu uzņemšanu Eiropas Savienībā Šengenas acquis un pasākumi, ko iestādes nosaka tā piemērošanas jomā, uzskatāmi par acquis, kas kopumā jāpieņem visām kandidātvalstīm.”

       Deklarācijas par Šengenas protokolu
      13      Deklarācijā Nr. 45 par 4. pantu Protokolā, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā, Augstās Līgumslēdzējas Puses aicina Padomi lūgt Eiropas Kopienu Komisiju sniegt atzinumu, pirms
         tā pieņem lēmumu par atbilstoši šim pantam formulētu iesniegumu. Turklāt tās “arī apņemas darīt visu iespējamo, lai ļautu
         Īrijai vai Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei, ja tās vēlētos, izmantot minētā Protokola 4. panta noteikumus
         tā, lai Padomei būtu iespējams pieņemt minētajā pantā norādītos lēmumus minētā Protokola spēkā stāšanās brīdī vai jebkurā
         vēlākā laikā”.

      14      Saskaņā ar Deklarāciju Nr. 46 par 5. pantu Protokolā, ar ko iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā, Augstās Līgumslēdzējas Puses “apņemas netaupīt pūles, lai jomās, uz ko attiecas Šengenas acquis, būtu iespējama visu dalībvalstu rīcība, jo īpaši gadījumā, ja Īrija vai Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
         pievienojas kādiem vai visiem minētā acquis noteikumiem saskaņā ar 4. pantu [Šengenas protokolā]”.

       Lēmums 2000/365/EK
      15      Atbilstoši Šengenas protokola 4. panta otrajai daļai Padome 2000. gada 29. maijā pieņēma Lēmumu 2000/365/EK par Lielbritānijas
         un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes lūgumu piedalīties dažu Šengenas acquis noteikumu īstenošanā (OV L 131, 43. lpp.).

      16      Šī lēmuma 1. pantā ir uzskaitīti Šengenas acquis noteikumi, kuru īstenošanā piedalās Apvienotā Karaliste.

      17      Šī lēmuma 8. panta 2. punkts nosaka:

      “Sākot no šā lēmuma spēkā stāšanās dienas, neatgriezeniski uzskata, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
         saskaņā ar Šengenas protokola 5. pantu ir paziņojusi Padomes priekšsēdētājam, ka tā vēlas piedalīties visos priekšlikumos
         un iniciatīvās, kas papildina 1. pantā minēto Šengenas acquis. Šāda līdzdalība attiecas uz teritorijām, kas minētas attiecīgi 5. panta 1. un 2. punktā, ciktāl priekšlikumi un iniciatīvas
         papildina Šengenas acquis noteikumus, kuri ir saistoši šīm teritorijām.”

       Regula Nr. 2252/2004
      18      Kā izriet no Regulas Nr. 2252/2004 preambulas, tā tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunktu.

      19      Šīs regulas preambulas 2.–4. apsvērums formulēti šādi:

      “(2)      Ar 2000. gada 17. oktobrī Padomē sanākušo dalībvalstu valdību pārstāvju rezolūciju tika ieviesti minimālie drošības standarti
         pasēm. Šobrīd lietderīgi atjaunināt šo rezolūciju ar pasākumiem Kopienas līmenī, lai panāktu uzlabotus saskaņotus drošības
         standartus pasēm un ceļošanas dokumentiem, aizsargājot tos pret viltošanu. Tajā pašā laikā pasē vai ceļošanas dokumentā būtu
         jāiekļauj biometriski identifikatori, lai radītu uzticamu saikni starp dokumenta īsto turētāju un dokumentu.

      (3)      Drošības elementu saskaņošana un biometrisku identifikatoru iekļaušana ir svarīgs solis pretim jaunu elementu izmantošanai,
         ņemot vērā turpmāko notikumu attīstību Eiropā, kas ceļošanas dokumentu padarīs drošāku un nodrošinās uzticamāku saikni starp
         dokumenta turētāju un pasi vai ceļošanas dokumentu, tādējādi sniedzot svarīgu ieguldījumu dokumentu aizsardzības nodrošināšanā
         pret to izmantošanu krāpnieciskos nolūkos. Būtu jāņem vērā Starptautiskās Civilās aviācijas organizācijas (ICAO) priekšraksti,
         un jo īpaši tie, kas izklāstīti dokumentā Nr. 9303 par mašīnlasāmiem ceļošanas dokumentiem.

      (4)      Šī regula paredzēta vienīgi drošības elementu saskaņošanai, tostarp dalībvalstu pasu un ceļošanas dokumentu biometrisko identifikatoru
         saskaņošanai. Iestāžu un struktūru izraudzīšanās, kam ir atļauta pieeja datiem, kuri atrodas dokumenta informācijas nesējā,
         ir nosakāma ar valstu tiesību aktiem, ievērojot jebkurus atbilstīgus Kopienas tiesību aktus, Eiropas Savienības tiesību aktus
         vai starptautiskus nolīgumus.”

      20      No Regulas Nr. 2252/2004 preambulas 10.–12. apsvēruma izriet, ka tā, domājams, pilnveido Šengenas acquis noteikumus, paredzot, ka:

      –        Dānijas Karaliste, kas nepiedalās šīs regulas pieņemšanā un kurai šī regula nav saistoša un nav jāpiemēro, sešos mēnešos pēc
         šīs regulas pieņemšanas pieņem lēmumu, vai tā ieviesīs to savos tiesību aktos;

      –        Īrija, kā arī Apvienotā Karaliste nepiedalās šīs regulas pieņemšanā, tā tām nav saistoša un nav jāpiemēro.
      21      Regulas Nr. 2252/2004 preambulas 11. apsvērums, kas attiecas uz Apvienoto Karalisti, formulēts šādi:

      “Šī regula pilnveido Šengenas acquis noteikumus, kuros Apvienotā Karaliste nepiedalās saskaņā ar [..] Lēmumu 2000/365 [..]. Tādējādi Apvienotā Karaliste nepiedalās
         tās pieņemšanā, un tā neuzliek tai saistības un nav tai jāpiemēro.”

      22      Regulas Nr. 2252/2004 1. pants paredz:

      “1.      Dalībvalstu izsniegtās pases un ceļošanas dokumenti atbilst pielikumā izklāstītajiem minimālajiem drošības standartiem.
      2.      Pasēs un ceļojuma dokumentos iestrādā informācijas nesēju, kurā ir sejas attēls. Dalībvalstis arī iekļauj pirkstu nospiedumus
         savstarpēji savietojamos formātos. Dati ir aizsargāti, un informācijas nesējs ir pietiekami ietilpīgs un spējīgs garantēt
         datu integritāti, autentiskumu un konfidencialitāti.

      3.      Šī regula attiecas uz dalībvalstu izdotām pasēm un ceļošanas dokumentiem. Tā neattiecas uz identifikācijas kartēm, ko dalībvalstis
         izdod saviem valsts piederīgajiem, vai pagaidu pasēm un pagaidu ceļošanas dokumentiem, kuru derīguma termiņš ir 12 mēneši
         vai mazāk.”

      23      Šīs regulas 2. pants nosaka:

      “Saskaņā ar 5. panta 2. punktā minēto procedūru pasēm un ceļošanas dokumentiem nosaka papildu tehniskās specifikācijas attiecībā
         uz šādiem jautājumiem:

      a)      papildu drošības elementi un prasības, paredzot arī paaugstinātus standartus viltošanas, atdarināšanas un falsificēšanas novēršanai;
      b)      biometrisko elementu tehniskās specifikācijas un to aizsardzība, to skaitā neatļautas pieejas novēršana;
      c)      kvalitātes prasības un kopīgu standartu prasības, kas jāievēro attiecībā uz sejas attēliem un pirkstu nospiedumiem.”
      24      Saskaņā ar Regulas Nr. 2252/2004 3. pantu:

      “1.      Saskaņā ar 5. panta 2. punktā minēto procedūru var nolemt, ka specifikācijas, kas minētas 2. pantā, ir slepenas un tās nepublicē.
         Šādā gadījumā tās dara pieejamas tikai dalībvalstu izraudzītām struktūrām, kas ir atbildīgas par drukāšanu, un personām, ko
         atbilstīgi pilnvarojusi kāda dalībvalsts vai Komisija.

      2.      Katra dalībvalsts izraugās vienu struktūru, kas ir atbildīga par pasu un ceļošanas dokumentu drukāšanu. Tā Komisijai un pārējām
         dalībvalstīm dara zināmu attiecīgās struktūras nosaukumu. Vienu un to pašu struktūru var izraudzīties divas vai vairākas dalībvalstis.
         Katra dalībvalsts ir tiesīga mainīt izraudzīto struktūru. Tā attiecīgi informē Komisiju un pārējās dalībvalstis.”

       Prāvas rašanās fakti
      25      2004. gada 18. februārī Komisija iesniedza Padomei priekšlikumu par regulu par drošības elementu un biometrijas standartiem
         Eiropas Savienības pilsoņiem izdotās pasēs.

      26      2004. gada 19. maijā Apvienotā Karaliste informēja Padomi par savu nodomu piedalīties Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanā. Šajā
         sakarā tā atsaucās uz Šengenas protokola 5. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto paziņošanas procedūru, kā arī uz procedūru,
         kas minēta Protokolā par IV sadaļu.

      27      2004. gada 13. decembrī Padome pieņēma Regulu Nr. 2252/2004. Neievērojot 2004. gada 19. maija paziņojumu, Apvienotajai Karalistei
         netika atļauts piedalīties šīs regulas pieņemšanā, jo tā pilnveido Šengenas acquis noteikumus, kuru īstenošanā Apvienotā Karaliste atbilstoši Lēmumam 2000/365 nepiedalās.

      28      Uzskatīdama, ka Padomes atteikums ļaut tai piedalīties Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanā ir Šengenas protokola 5. panta pārkāpums,
         Apvienotā Karaliste iesniedza šo prasību.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      29      Apvienotā Karaliste lūdz Tiesu:

      –        atcelt Regulu Nr. 2252/2004;
      –        saskaņā ar EKL 231. pantu nolemt, ka pēc Regulas Nr. 2252/2004 atcelšanas un laikposmā līdz jauna tiesiskā regulējuma pieņemšanai
         šajā jomā šīs regulas noteikumi tiek piemēroti, izņemot tiktāl, ciktāl tie izslēdz Apvienotās Karalistes piedalīšanos šīs
         regulas piemērošanā, un

      –        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      30      Padome lūdz prasību noraidīt un piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.

      31      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 8. septembra rīkojumu Īrijai un Slovākijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Apvienotās
         Karalistes prasījumu atbalstam, bet Spānijas Karalistei, Nīderlandes Karalistei un Eiropas Kopienu Komisijai tika atļauts
         iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      32      Pirmkārt, Apvienotā Karaliste apgalvo, ka, izslēgdama to no Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanas procesa, Padome ir pamatojusies
         uz nepareizu Šengenas protokola interpretāciju un ir pārkāpusi tā 5. pantu.

      33      Nevar uzskatīt, ka ar Šengenas protokola 5. pantu ieviestā sistēma ir pakārtota šī protokola 4. pantā paredzētajai sistēmai.
         Tā 4. un 5. pants ir savstarpēji neatkarīgas normas, tādēļ Apvienotajai Karalistei, lai varētu piedalīties saskaņā ar 5. pantu
         noteikto pasākumu īstenošanā, nav pienākuma atbilstoši 4. pantam iepriekš saņemt atļauju piedalīties attiecīgo Šengenas acquis noteikumu īstenošanā.

      34      Pamatojot savu nostāju, Apvienotā Karaliste inter alia norāda, ka Šengenas protokola 4. un 5. panta interpretācija, ko piedāvājusi Padome, ir pretrunā šo abu normu sistēmai un
         formulējumam, neatbilst pašai ar 5. pantu ieviestā mehānisma būtībai un Deklarācijai Nr. 46 par 5. pantu Protokolā, ar ko
         iekļauj Šengenas acquis Eiropas Savienības sistēmā.

      35      Turklāt, kā apgalvo šī dalībvalsts, ar šo interpretāciju Šengenas protokola 5. pantam tiktu atņemta tā lietderīgā iedarbība,
         kuras būtība ir inter alia nodrošināt maksimālu Apvienotās Karalistes un Īrijas piedalīšanos saskaņā ar Šengenas acquis noteikto pasākumu īstenošanā, un tā nav vajadzīga ne Protokola par IV sadaļu 7. panta lietderīgās iedarbības garantēšanai,
         ne arī Šengenas acquis integritātes nodrošināšanai. Katrā ziņā šādai interpretācijai ir ar sasniedzamo mērķi lielā mērā nesamērīgas sekas, kuru
         piemērošanas rezultātā – tā kā Padomei, kā izriet no tās pašreizējās prakses, ir “plašs un nenoteikts” viedoklis par to, kas
         jāsaprot ar “priekšlikumiem un ierosinājumiem, kas [pamatoti ar] Šengenas acquis” – 5. pantā paredzētais mehānisms varētu funkcionēt pretrunā tiesiskās drošības principam, kā arī pastiprinātu sadarbību
         regulējošiem pamatprincipiem.

      36      Apvienotā Karaliste pakārtoti apgalvo, ka, ja Šengenas protokola 4. un 5. panta interpretācija, ko piedāvā Padome, izrādītos
         pareiza, šī protokola 5. panta 1. punkta pirmajā daļā ietvertais formulējums “priekšlikum[i] un ierosinājum[i], kas [pamatoti
         ar] Šengenas acquis” būtu jāsaprot kā frāze, kas attiecas vienīgi uz pasākumiem, kas pašā būtībā ir saistīti ar Šengenas acquis (“pilnībā Šengenas” pasākumi), – tādiem kā pasākumi, ar kuriem groza no šī acquis izrietošos noteikumus un kuru īstenošanā Apvienotā Karaliste nevarētu piedalīties bez iepriekšējas piekrišanas grozāmo noteikumu
         saistošajam raksturam. Turpretī šīs normas piemērošanas joma neattiecas uz pasākumiem, kas tikai “saistīti ar Šengenas [acquis]”, t.i., tādiem, kas, lai arī paredzēti atsevišķu Šengenas acquis mērķu pilnveidošanai un papildināšanai, nav ar šo acquis tik cieši saistīti, lai tiktu apdraudēta acquis integritāte, ja dalībvalsts, kas nepiedalās šī acquis īstenošanā, tomēr var piedalīties šādu pasākumu noteikšanā. Līdz ar to šai pēdējai minētajai kategorijai piederošo pasākumu
         noteikšanas laikā Apvienotās Karalistes nostāju reglamentē nevis šī protokola noteikumi, bet gan – atkarībā no situācijas
         – vai nu Protokola par IV sadaļu normas, vai arī attiecīgie “trešā pīlāra” noteikumi. Tā kā Regula Nr. 2252/2004 ir uzskatāma
         par šai pašai kategorijai piederošu pasākumu, Apvienotajai Karalistei nevarēja liegt piedalīties šīs regulas pieņemšanā.

      37      Padome, pirmkārt, norāda, ka pretēji Apvienotās Karalistes apgalvojumiem Šengenas protokola 5. panta mērķis ir nevis atzīt
         Apvienotās Karalistes tiesības, bet gan dalībvalstīm, kas piedalās visa Šengenas acquis kopuma īstenošanā, nodrošināt, ka to darbības netiks apšaubītas tādēļ, ka citas dalībvalstis ir neizlēmīgas attiecībā uz
         piedalīšanos [šajās darbībās]. Turklāt šīs normas formulējums apstiprina šo interpretāciju, jo atšķirībā no šī protokola 4. panta
         un Protokola par IV sadaļu 3. panta formulējuma tā šādas tiesības neatzīst tieši.

      38      Kā norāda Padome, ar Apvienotās Karalistes piedāvāto Šengenas protokola 5. panta 1. punkta interpretāciju var tikt atņemta
         lietderīgā iedarbība šī protokola 4. pantā paredzētajai apstiprinājuma procedūrai, jo, ja dalībvalstij saskaņā ar šo pantu
         ir atteiktas tiesības piedalīties konkrēta pasākuma noteikšanā, šī valsts tomēr var piedalīties visu tādu pasākumu īstenošanā,
         kuri pilnveido attiecīgo jomu, izmantojot šī protokola 5. pantā paredzēto procedūru. Līdz ar to Šengenas acquis integritāte vairs netiek nodrošināta un Protokola par IV sadaļu 7. pantam, kas paredz, ka šī protokola 3. un 4. pants neskar
         Šengenas protokola noteikumus, tāpat tiek atņemta lietderīgā iedarbība.

      39      Otrkārt, Padome norāda, ka Apvienotās Karalistes postulētajai atšķirībai starp “pilnībā Šengenas” pasākumiem un t.s. tikai
         “ar Šengenas [acquis] saistītiem” pasākumiem nav pamatojuma ne primārajās, ne sekundārajās tiesībās. Šajā sakarā tā atzīmē, ka Apvienotās Karalistes
         piedāvātā definīcija “ar Šengenas [acquis] saistītiem” pasākumiem ir pamatota ar nepareizu izpratni par to, kas var apdraudēt Šengenas acquis integritāti, un ka attiecīgā atšķirība izraisa nevajadzīgu tiesisko nedrošību, jo tā rada atšķirības jautājumā par to, kas
         jāsaprot ar “pasākumu, ar ko pilnveido Šengenas acquis”, kad tiek noteikts pasākums, kas piemērojams, no vienas puses, attiecībā uz Īslandes Republiku un Norvēģijas Karalisti vai,
         no otras puses, attiecībā uz Apvienoto Karalisti un Īriju.

      40      Treškārt, Padome uzsver, ka tās nostāja pilnībā atbilst samērīguma principam, kā arī pastiprinātas sadarbības jomā piemērojamiem
         noteikumiem. No vienas puses, samērīguma princips līguma autoriem nav saistošs. No otras puses, pastiprinātu sadarbību reglamentējošie
         Līguma par ES un EK līguma noteikumi neskar Šengenas protokola noteikumus.

      41      Īrija uzskata, ka Apvienotās Karalistes piedāvātā Šengenas protokola 4. un 5. panta interpretācija atbilst gan šo pantu formulējumam,
         gan Padomes pašreizējai praksei attiecībā uz pasākumiem, kas attiecas uz Šengenas acquis un kuru īstenošanā Apvienotajai Karalistei un Īrijai tika atļauts piedalīties. Tāpat šo interpretāciju apstiprina dažādās
         deklarācijas par Šengenas protokolu, kas ietvertas Amsterdamas līguma Nobeiguma akta pielikumā. Turklāt Padome nevar pierādīt,
         ka pastāvētu konkrēts Šengenas acquis apdraudējuma risks, ja Apvienotā Karaliste būtu piedalījusies Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanā.

      42      Kā norāda Slovākijas Republika, Apvienotās Karalistes tiesības piedalīties Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanā ir atkarīgas no
         tā, vai netiek apdraudēta jau piemērojamā Šengenas acquis integritāte un konsekvence. Tā kā Padome Apvienotajai Karalistei šīs tiesības ir liegusi, šai iestādei ir jāpierāda, ka šīs
         dalībvalsts piedalīšanās šīs regulas piemērošanā rada šādu apdraudējumu. Taču šajā gadījumā šāds apdraudējums nepastāv.

      43      Spānijas Karaliste uzskata, ka Apvienotās Karalistes prasībai nav pamata. Pirmkārt, Apvienotās Karalistes pamatprasījums attiecas
         uz hipotētisku tiesību, ko tai [it kā] piešķir attiecīgais Šengenas protokola pants, kas tai šīs tiesības neatzīst, piešķiršanu
         šai dalībvalstij. Apvienotās Karalistes piedāvātā interpretācija zināmā mērā apdraud ar šo protokolu paredzētās pastiprinātās
         sadarbības ietvaros jau noteiktos pasākumus, jo ar to tiek apdraudēta Šengenas acquis integritāte un konsekvence. Otrkārt, ar Apvienotās Karalistes pakārtoto prasījumu tiek ignorēts fakts, ka tieši Padomei ir
         jānosaka, kādi pasākumi ir uzskatāmi par pasākumiem, kas pamatoti ar Šengenas acquis, un ka to nevar noteikt dalībvalsts, kas nav Šengenas nolīgumu dalībniece.

      44      Nīderlandes Karaliste norāda, ka ar Šengenas protokolu tiek ņemta vērā īpašā situācija, kurā saistībā ar Šengenas acquis atrodas Apvienotā Karaliste un Īrija, šī protokola 4. pantā šīm dalībvalstīm paredzot iespēju nākotnē piedalīties šī acquis īstenošanā un 5. panta 1. punkta otrajā daļā nodrošinot, ka šī dalība vēlāk nevar izraisīt stagnāciju attiecīgā acquis pilnveidošanā. Tā kā nav neviena argumenta, kas ļautu pamatoti apgalvot, ka Apvienotās Karalistes vai Īrijas piedalīšanās
         Šengenas acquis pilnveidojoša pasākuma īstenošanā atbilstoši pēdējai minētajai normai ir pakļauta procedūrai, kas ir mazāk apgrūtinoša nekā
         šī protokola 4. pantā paredzētā procedūra un kas regulē šo divu dalībvalstu piedalīšanos paša acquis noteikumos, Šengenas protokola 5. panta 1. punkta otrā daļa būtu jāinterpretē tā, kā to piedāvājusi Padome.

      45      Komisija uzsver, ka pastiprinātas sadarbības (vispār) un Šengenas acquis (it īpaši) galvenā iezīme ir to integritāte. Tādējādi šīs integritātes nodrošināšana un aizsardzība, kā arī Šengenas acquis konsekvence ir galvenā problēma. Lai arī Šengenas protokols paredz daļēju tādas dalībvalsts piedalīšanos, kas nav Šengenas
         nolīgumu dalībniece, tas tomēr neparedz attiecīgo dalībvalstu izvēles iespēju “kā no ēdienkartes” (“à la carte”), kas radītu
         piedalīšanās un pienākumu mudžekli.

      46      Komisija uzskata, ka Apvienotās Karalistes piedāvātā Šengenas protokola 4. un 5. panta interpretācija ir pretrunā šī protokola
         sistēmai un loģikai un kaitē Šengenas acquis konsekvencei un integritātei.

      47      Turklāt tā uzskata, ka Šengenas protokola 5. panta 1. punkta pirmās daļas frāze “[pamatoti ar] Šengenas acquis” neparedz “plašu un nenoteiktu” to pasākumu interpretāciju, kurus var noteikt dalībvalstis, kas piedalās pastiprinātas sadarbības
         pasākumos, bet lēmums kvalificēt priekšlikumu par tādu, kas ir “ar Šengenas acquis pamatots pasākums”, daudz neatšķiras no lēmuma noteikt atbilstošu juridisko pamatu Kopienu tiesību akta pieņemšanai.

      48      Visbeidzot, runājot par Regulu Nr. 2252/2004, Komisija atgādina, ka tās mērķis ir pases padarīt drošākas un nodrošināt uzticamāku
         saikni starp pasu turētājiem un pasēm, saskaņojot to drošības elementus un iekļaujot biometriskus identifikatorus. Šis mērķis
         ir cieši saistīts ar kontroli pie ārējām robežām, kuru nostiprināšana ir ar Šengenas nolīgumiem ieviestās sadarbības pamatu
         pamats. Šī regula perfekti iederas šajā loģikā, jo tā ļauj palielināt kontroļu pie ārējām robežām efektivitāti un saskaņošanu.

       Tiesas vērtējums
      49      Lai varētu lemt par Apvienotās Karalistes pamatprasījuma atbalstam izvirzītajiem argumentiem, jānoskaidro, vai Šengenas protokola
         5. panta 1. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka šī norma attiecas vienīgi uz priekšlikumiem un ierosinājumiem, kas
         pamatoti ar Šengenas acquis jomu, kurā Apvienotajai Karalistei un/vai Īrijai ir atļauts piedalīties saskaņā ar šī protokola 4. pantu, vai arī gluži pretēji,
         kā apgalvo Apvienotā Karaliste, šīs divas normas ir uzskatāmas par savstarpēji neatkarīgām.

      50      Šajā sakarā jāatzīmē – kā izriet no šajā pašā dienā pasludinātā sprieduma lietā C‑77/05 Apvienotā Karaliste/Padome (Krājums,
         I‑11459. lpp.) 68. punkta, Šengenas protokola 5. panta 1. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka šī norma attiecas vienīgi
         uz priekšlikumiem un ierosinājumiem, kas pamatoti ar Šengenas acquis jomu, kurā Apvienotajai Karalistei un/vai Īrijai ir atļauts piedalīties saskaņā ar šī protokola 4. pantu.

      51      Līdz ar to argumenti, ko šīs prasības atcelt tiesību aktu pamatprasījuma atbalstam izvirzījusi Apvienotā Karaliste, jānoraida
         kā nepamatoti.

      52      Runājot par Apvienotās Karalistes pakārtoti izvirzītajiem argumentiem, vispirms jāatzīmē, ka šīs dalībvalsts postulētajai
         atšķirībai starp pasākumiem, ko tā uzskata par “pilnībā Šengenas” pasākumiem, un pasākumiem, kas, pēc tās domām, ir tikai
         “saistīti ar Šengenas [acquis]”, nav pamatojuma ne EK līgumā un Līgumā par ES, ne sekundārajās Kopienu tiesībās.

      53      Tad jāatzīmē, ka, pat apstrīdēdama Padomes veikto kvalifikāciju, Apvienotā Karaliste pati atzīst, ka Regulai Nr. 2252/2004
         ir saikne ar Šengenas acquis noteikumiem, jo tā uzskata, ka runa tomēr ir par pasākumu, kas “saistīts ar Šengenas [acquis]”.

      54      Neievērojot šos apsvērumus un to, ka šajā gadījumā Padomei pārmestā it kā nepareizā kvalifikācija nav tieši saistīta ar juridiskā
         pamata – proti, EKL 62. panta 2. punkta a) apakšpunkta – izvēli Regulas Nr. 2252/2004 pieņemšanai, jāatzīst, ka – tāpat kā
         Kopienu akta juridiskā pamata izvēle – tas, ka Padome Regulu Nr. 2252/2004 ir kvalificējusi kā Šengenas acquis noteikumus pilnveidojošu pasākumu, ir tieši ietekmējis šīs regulas pieņemšanas procedūru reglamentējošo normu noteikšanu
         un līdz ar to arī Apvienotās Karalistes iespēju piedalīties šajā procedūrā.

      55      Tiktāl, ciktāl tas, ka Apvienotā Karaliste izmanto iespēju piedalīties saskaņā ar IV sadaļas noteikumiem iesniegta priekšlikuma
         pieņemšanā, atbilstoši Protokola par IV sadaļu 3. panta 1. punktam ir pakļauts tikai vienam nosacījumam par šajā normā paredzētu
         paziņošanas termiņu, Regulas Nr. 2252/2004 kvalificēšana par Šengenas acquis noteikumus pilnveidojošu pasākumu ir tieši ietekmējusi šai dalībvalstij atzītās tiesības.

      56      Ievērojot šo atzinumu un pēc analoģijas ar atzinumu jautājumā par Kopienu akta juridiskā pamata izvēli, jāatzīst, ka tādā
         situācijā kā šajā lietā Kopienu akta kvalificēšana par priekšlikumu vai ierosinājumu, kas pamatots ar Šengenas acquis Šengenas protokola 5. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē, jāpamato ar objektīviem elementiem, ko var pārbaudīt tiesa,
         tostarp akta mērķi un saturu (skat. 1991. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑300/89 Komisija/Padome (t.s. “Titāna dioksīda”
         lieta), Recueil, I‑2867. lpp., 10. punkts; 2005. gada 13. septembra spriedumu lietā C‑176/03 Komisija/Padome, Krājums, I‑7879. lpp., 45. punkts,
         un 2007. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑440/05 Komisija/Padome, Krājums, I‑9097. lpp., 61. punkts).

      57      Tieši ievērojot šos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai, kā to apgalvo Apvienotā Karaliste, Padome, kvalificēdama Regulu Nr. 2252/2004
         kā Šengenas acquis noteikumus pilnveidojošu pasākumu, rīkojās nepamatoti.

      58      Runājot par Regulas Nr. 2252/2004 mērķi, no tās preambulas otrā un trešā apsvēruma, kā arī no 4. panta 3. punkta izriet, ka
         tās mērķis ir cīnīties pret dalībvalstu izdotu pasu un citu ceļošanas dokumentu viltošanu un krāpniecisku izmantošanu.

      59      Lai šo mērķi sasniegtu, Regula Nr. 2252/2004, kā izriet no tās 1. un 2. panta, saskaņo un uzlabo minimālos drošības standartus,
         kam jāatbilst dalībvalstu izdotām pasēm un ceļošanas dokumentiem, un paredz šajos dokumentos iekļaut noteiktus biometriskus
         elementus, kas attiecas uz šo dokumentu turētājiem.

      60      Šajā kontekstā jāatgādina, kā iepriekš minētā sprieduma lietā Apvienotā Karaliste/Padome 84. punktā atzinusi Tiesa, ka personu
         kontroles pie dalībvalstu ārējām robežām un tātad arī efektīva kopīgo noteikumu par šo kontroļu standartiem un procedūrām
         īstenošana jāuzskata par Šengenas acquis elementiem.

      61      Atbilstoši Īstenošanas konvencijas, kas nosaka vienotus kontroles pie dalībvalstu ārējām robežām reglamentējošus principus,
         6. panta 2. punkta b) un c) apakšpunkta apvienotajiem noteikumiem visas personas ir jāpārbauda vismaz tādējādi, ka, pārbaudot
         viņu uzrādītos vai iesniegtos ceļošanas dokumentus, tiek noteikta viņu identitāte, un, ja nepieciešams, tās jāpakļauj detalizētai
         kontrolei, identificējot un novēršot draudus valsts drošībai un sabiedriskajai kārtībai Īstenošanas konvenciju parakstījušajās
         dalībvalstīs.

      62      Īstenošanas konvencijā paredzētās kontroles kārtība ir fiksēta Kopīgajā rokasgrāmatā, ko apstiprinājusi ar Īstenošanas konvenciju
         izveidotā izpildkomiteja (OV 2002, C 313, 97. lpp.) un kas ir pieskaitāma Šengenas acquis, kas minēts Šengenas protokola 1. pantā.

      63      Šīs kopīgās rokasgrāmatas II daļas “Robežkontrole” 1.3.1. punkts paredz, ka minimālā kontrole Īstenošanas konvencijas 6. panta
         2. punkta b) apakšpunkta izpratnē nozīmē personas identitātes kontroli, pārbaudot uzrādītos vai iesniegtos ceļošanas dokumentus,
         kā arī vienkāršu un ātru tā dokumenta derīguma pārbaudi, kas ļauj šķērsot robežu, un falsificēšanas vai viltojuma pazīmju
         pārbaudi.

      64      No Kopīgās rokasgrāmatas II daļas 1.3.2.1. punkta, kas attiecas uz detalizētas kontroles kārtību Īstenošanas konvencijas 6. panta
         2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, izriet, ka šī kontrole ietver detalizētu tā ceļošanas dokumenta derīguma un autentiskuma
         pārbaudi, kas uzrādīts, šķērsojot robežu.

      65      Tā kā pasu un citu ceļošanas dokumentu autentiskuma pārbaude ir galvenais personu kontroļu pie ārējām robežām elements, pasākumi,
         kas ļauj vieglāk un ticamāk noteikt šo autentiskumu un attiecīgā dokumenta turētāja identitāti, jāuzskata par pasākumiem,
         kas var garantēt un uzlabot šo kontroļu, kā arī ar Šengenas acquis ieviestās integrētās ārējo robežu pārvaldības efektivitāti.

      66      Ievērojot Regulas Nr. 2252/2004 mērķi un saturu, kas analizēti šī sprieduma 58. un 59. punktā, jāsecina, ka šī regula ir uzskatāma
         par pasākumu, kas pamatots ar Šengenas acquis Šengenas protokola 5. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē.

      67      Šādos apstākļos jāatzīst, ka Padome ir pamatoti kvalificējusi Regulu Nr. 2252/2004 kā Šengenas acquis noteikumus pilnveidojošu pasākumu.

      68      Līdz ar to arī Apvienotās Karalistes pakārtoti izvirzītie argumenti nevar tikt akceptēti.

      69      Tādējādi Apvienotās Karalistes prasījums atcelt Regulu Nr. 2252/2004 nav apmierināms un tāpēc Tiesai par šīs dalībvalsts lūgumu
         atstāt spēkā šīs regulas sekas nav jālemj.

      70      Šādos apstākļos Apvienotās Karalistes prasība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      71      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padome ir prasījusi piespriest Apvienotajai
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Apvienotajai
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalstis un iestādes,
         kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Spānijas Karaliste, Īrija, Nīderlandes Karaliste un Slovākijas Republika, kā arī Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās
            izdevumus pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2003. gada 30.septembrī. # Manufacture française des pneumatiques Michelin pret Eiropas Kopienu Komisiju. # EKL 82. pants. # Lieta T-203/01.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 13.decembrī. # Michael Cwik pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Novērtējuma ziņojums - Prasība atcelt tiesību aktu. # Apvienotās lietas T-155/03, T-157/03 un T-331/03.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1984. gada 17. maijā. # Raad van Arbeid pret P.B. Brusse. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Centrale Raad van Beroep - Nīderlande. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta 101/83.


Tiesas spriedums 1973. gada 21. februārī. # Europemballage Corporation un Continental Can Company Inc. pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 6-72.