title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 18.jūlijā. # Maija T. I. Nikula. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Korkein hallinto-oikeus - Somija. # Sociālais nodrošinājums - Slimības un grūtniecības un dzemdību pabalstu segšana - Iemaksu aprēķins - Regula Nr. 1408/71 - Dalībvalsts tiesības iemaksu pensijas, kuras ir pārskaitījusi citas dalībvalsts iestāde, ietvert aprēķina bāzē - Pensijas saņēmējs atbilstoši divu dalībvalstu tiesību aktiem. # Lieta C-50/05.

text:
      Lieta C‑50/05
      Tiesvedība, kuru ierosināja
      Maija T. I. Nikula
      (Korkein hallinto-oikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālais nodrošinājums –Slimības un grūtniecības un dzemdību pabalstu segšana – Iemaksu aprēķins – Regula Nr. 1408/71 – Dalībvalsts tiesības pensijas, kuras ir pārskaitījusi citas dalībvalsts iestāde, ietvert iemaksu aprēķina bāzē – Pensiju, kas izmaksājamas atbilstoši divu dalībvalstu tiesību aktiem, saņēmējs
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2006. gada 16. februārī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 18. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Veselības apdrošināšana – Iemaksas, kas jāveic pensiju saņēmējiem
      (EKL 39. pants; Padomes Regulas Nr. 1408/71 27. pants un 33. panta 1. punkts)
      33. panta 1. punkts Regulā Nr. 1408/71 versijā, ko groza un atjaunina ar Regulu Nr. 118/97, pieļauj, ka, lai noteiktu slimības
         apdrošināšanas iemaksu aprēķina bāzi, kuras piemēro dalībvalstī, kurā dzīvo šīs dalībvalsts, kas saskaņā ar minētās regulas
         27. pantu ir kompetenta izmaksāt pabalstus, iestāžu izmaksātās pensijas saņēmējs, šajā bāzē bez dzīvesvietas dalībvalstī saņemtās
         pensijas tiek ietverta arī pensija, ko maksā citas dalībvalsts iestādes, ja minētās iemaksas nepārsniedz dzīvesvietas dalībvalstī
         maksājamās pensijas apmēru.

      Tomēr EKL 39. pants iestājas pret to, ka no citas dalībvalsts iestādēm saņemtās pensijas apmērs tiek ņemts vērā, ja šajā citā
         dalībvalstī jau ir veiktas iemaksas no tajā gūtajiem profesionālajiem ienākumiem. Ieinteresētajām personām ir jāpierāda, ka
         šīs apdrošināšanas iemaksas agrāk patiešām ir veiktas.

      (sal. ar 37. un 38. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 18. jūlijā (*)

      Sociālais nodrošinājums – Slimības un grūtniecības un dzemdību pabalstu segšana – Iemaksu aprēķins – Regula Nr. 1408/71 – Dalībvalsts tiesības pensijas, kuras ir pārskaitījusi citas dalībvalsts iestāde, ietvert iemaksu aprēķina bāzē – Pensiju, kas izmaksājamas atbilstoši divu dalībvalstu tiesību aktiem, saņēmējs
      Lieta C‑50/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Korkein hallinto-oikeus (Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 4. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 8. februārī, tiesvedībā,
         kuru ierosināja

      Maija T. I. Nikula.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] (referents), E. Borgs-Bartets [A. Borg Barthet], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre K. Strēmholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 12. janvārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Maijas T. I. Nikulas [Maija T. I. Nikula] vārdā – M. Ekore [M. Ekorre],

      –       Somijas valdības vārdā – A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes-Purokoski] un E. Biglina [E. Bygglin], pārstāves,

      –       Spānijas valdības vārdā – I. del Kuvijo Kontrerass [I. del Cuvillo Contreras], pārstāvis,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvji,

      –       Portugāles valdības vārdā – L. Fernandišs [L. Fernandes] un S. Picaro [S. Pizarro], pārstāvji,

      –       Norvēģijas valdības vārdā – I. Jūpvīka [I. Djupvik] un K. Fleistade [K. Fløistad], pārstāves,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Martins [D. Martin] un M. Hutunens [M. Huttunen], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 16. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 33. panta 1. punktu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK)
         Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas
         Kopienā, versijā, ko groza un atjaunina ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 118/97 (OV 1997, L 28, 1. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”).

      2       Šis lūgums ir iesniegts Korkein hallinto-oikeus (Somijas Augstākā administratīvā tiesa) tiesvedībā sakarā ar Nikulas [Nikula] kundzes sūdzību par Lapin verotuksen oikaisulautakunta (Lapzemes nodokļu revīzijas komisija) lēmumu, par to ienākumu apmēru, no kuriem 2000. gadam aprēķināmas slimības apdrošināšanas
         iemaksas.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus, uz personām, kas dzīvo kādā dalībvalstī, uz kuru attiecas šī regula, attiecas tie
         paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, kas attiecas uz šīs valsts pilsoņiem.”

      4       Šīs Regulas 27. pantā ir noteikts:
      “Pensionārs, kam ir tiesības saņemt pensiju saskaņā ar divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, no kurām viena ir viņa
         dzīvesvietas dalībvalsts, un kam ir tiesības uz pabalstiem saskaņā ar viņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, attiecīgā
         gadījumā ņemot vērā 18. pantu un VI pielikumu, kopā ar saviem ģimenes locekļiem saņem šādus pabalstus no dzīvesvietas institūcijas
         un uz šīs institūcijas rēķina tā, it kā viņš būtu tāds pensionārs, kura pensija ir maksājama vienīgi saskaņā ar viņa dzīvesvietas
         dalībvalsts tiesību aktiem.”

      5       Atbilstoši minētās Regulas 28.a pantam:
      “Ja pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, dzīvo
         tādā dalībvalstī, saskaņā ar kuras tiesību aktiem tiesības uz pabalstiem natūrā nav atkarīgas no nosacījuma par apdrošināšanu
         vai nodarbinātību, kā arī nav izmaksājama nekāda pensija, tad izmaksas par viņam un viņa ģimenes locekļiem nodrošinātajiem
         pabalstiem natūrā sedz institūcija, kas pieder vienai no attiecībā uz pensijām kompetentajām dalībvalstīm, ko nosaka saskaņā
         ar 28. panta 2. punktu, tādā mērā, kādā pensionārs un viņa ģimenes locekļi būtu tiesīgi uz šādiem pabalstiem saskaņā ar tiesību
         aktiem, ko piemēro minētā institūcija, ja viņi dzīvotu tajā dalībvalstī, kur atrodas šī institūcija.”

      6       Šīs pašas Regulas 33. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Institūcijai, kas ir atbildīga par pensijas maksāšanu un pieder pie dalībvalsts, kuras tiesību akti paredz atskaitījumus
         no pensijas attiecībā uz iemaksām slimības un maternitātes gadījumam, ir tiesības veikt šādus atskaitījumus no šīs institūcijas
         izmaksājamām pensijām, ko aprēķina saskaņā ar attiecīgajiem tiesību aktiem, tādā apmērā, kādā pabalstu izmaksas saskaņā ar
         27., 28., 28.a, 29., 31. un 32. pantu ir jāsedz minētās dalībvalsts institūcijai.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      7       Atbilstoši 1. pantam likumā par slimības apdrošināšanu [sairausvakuutuslaki (364/1963)] visas personas ar dzīvesvietu Somijā neatkarīgi no to pilsonības ir apdrošinātas pret slimības risku. Slimības
         apdrošināšanas iemaksas tiek atskaitītas, ieturot nodokļus. Apdrošinātās personas tiesības saņemt pabalstus nav saistītas
         ar pārskaitītajām iemaksām.

      8       Minētā likuma 33. panta 2. punktā ir paredzēts, ka apdrošināšanas iemaksas, ko maksā apdrošinātā persona, tiek aprēķinātas,
         pamatojoties uz tās kopējiem ienākumiem, ko ņem vērā vietējo nodokļu aprēķinā iepriekšējā finanšu gada ietvaros.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      9       Pensionāre Nikula, kas dzīvo Kemi [Kemi] (Somija), 2000. gada laikā kā vecuma pensiju saņēma dažādus pabalstus no divu dalībvalstu iestādēm – Zviedrijas Karalistes,
         kur viņa strādāja vairākus gadus, un Somijas Republikas, kur viņa dzīvo.

      10     Aprēķinot uzliekamo nodokli par 2000. gadu, Nikula tika atzīta par personu, kurai pamatā nodoklis ir jāmaksā Somijā. Pensija,
         ko tā saņēma no Zviedrijas iestādēm, tika ietverta viņas ar nodokli apliekamajos ieņēmumos, piemērojot 18. panta 1. punktu
         un 25. panta 3. punkta d) apakšpunktu Konvencijā (26/1997), kas noslēgta starp Ziemeļu Padomes valstīm, lai izvairītos no
         ienākuma nodokļu un īpašuma nodokļu dubultas uzlikšanas.

      11     Nikula lūdza grozīt tai uzliktos nodokļus tā, lai no Zviedrijas iestādēm saņemtā pensija netiktu ietverta ar nodokli apliekamajos
         ienākumos, ko izmanto slimības apdrošināšanas iemaksu aprēķinam. Ar 2002. gada 11. septembra lēmumu Lapzemes Nodokļu revīzijas
         komisija noraidīja viņas lūgumu.

      12     Nikula šo lēmumu pārsūdzēja Rovaniemen hallinto-oikeus (Rovaniemi Administratīvā tiesa). Tā Nikulas prasību noraidīja ar 2003. gada 12. decembra lēmumu.

      13     Nikula lūdza atļauju vērsties ar apelācijas sūdzību pret Rovaniemen hallinto-oikeus lēmumu un savā apelācijā lūdza Korkein hallinto-oikeus minēto lēmumu atcelt un atzīt, ka viņas no Zviedrijas iestādēm saņemtā pensija nav jāietver ar nodokli apliekamajā ienākumā,
         ko izmanto slimības apdrošināšanas iemaksu aprēķinam.

      14     Šajos apstākļos Korkein hallinto-oikeus nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai [..] Regulas Nr. 1408/71 [..] 33. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, kad pensijas saņēmējam saskaņā
         ar minētās Regulas 27. pantu ir tiesības saņemt slimības un grūtniecības un dzemdību pabalstus tikai no dzīvesvietas valsts
         iestādes un uz šīs iestādes rēķina, tāds slimības apdrošināšanas iemaksu lieluma noteikšanas veids, kad pensijas saņēmēja
         dzīvesvietas dalībvalstī iemaksu aprēķina bāzē tiek iekļauta gan no šīs valsts saņemtā pensija, gan no citas valsts saņemtā
         pensija – pie nosacījuma, ka veselības apdrošināšanas iemaksas nepārsniedz dzīvesvietas valstī saņemtās pensijas apmēru –
         ir pretrunā ar šo normu?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      15     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1408/71 33. panta 1. punkts ir pretrunā ar to, ka, lai noteiktu
         slimības apdrošināšanas iemaksu aprēķina bāzi, ko piemēro dalībvalstī, kurā dzīvo šīs dalībvalsts iestāžu izmaksātās pensijas
         saņēmējs, tiek ņemta vērā cita pensija, ko pensijas saņēmējs papildus saņēmis dzīvesvietas valstī no citas dalībvalsts iestādes,
         tiktāl, ciktāl apdrošināšanas iemaksas nepārsniedz dzīvesvietas dalībvalstī izmaksātās pensijas apmēru.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      16     Spānijas un Portugāles valdības uzskata, ka kompetentā dalībvalsts nevar, pamatojoties uz Regulas Nr. 1408/71 33. panta 1. punkta
         noteikumiem, aprēķinot slimības apdrošināšanas iemaksu lielumu, ņemt vērā pensijas, ko ir pārskaitījusi citas dalībvalsts
         iestāde. Tāds pats ir arī Eiropas Kopienu Komisijas viedoklis, kas uzskata, ka saskaņā ar vispārējo principu, kas tika noteikts
         ar 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C‑389/99 Rundgren (Recueil, I‑3731. lpp.), kompetentā dalībvalsts var atskaitīt iemaksas tikai no pensijas, ko maksā šīs valsts iestāde, un nevis no
         pensijas, ko pārskaita citas dalībvalsts iestāde.

      17     Šīs valdības un iestāde savus argumentus pamato ar iepriekš minētā sprieduma lietā Rundgren 49. punktu, saskaņā ar kuru no Regulas Nr. 1408/71 33. panta 1. punkta izriet, ka minētā Regula tikai tajā paredzētajos gadījumos
         atļauj minētās dalībvalsts atbildīgajai iestādei slimības pabalstu segšanai veikt atskaitījumus no tās izmaksājamās, proti,
         no tās faktiski pārskaitītās, pensijas.

      18     Somijas, Nīderlandes un Norvēģijas valdības piekrīt, ka pastāv saistība starp tiesībām veikt atskaitījumus no pensijas un
         pienākumu uzņemties izmaksāt pabalstus natūrā. Šo pabalstu izmaksu nevar uzlikt par pienākumu tādas dalībvalsts iestādei,
         kuras tiesības pensiju jomā ir tikai hipotētiskas (iepriekš minētais spriedums lietā Rundgren, 47. punkts). Bet tās uzskata, ka šī saistība, kas ir atzīta šī paša sprieduma 49. punktā, neliedz dalībvalstij, kurā atrodas
         par slimības apdrošināšanas pabalstu izmaksu atbildīgā iestāde, savos tiesību aktos noteikt to ienākumu apmēru, kas ir jāņem
         vērā, aprēķinot slimības apdrošināšanas iemaksas. Šo interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 1408/71 33. panta 1. punktā ietvertie
         vārdi “aprēķināti saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem”. Šo tiesību izmantošana ir pakļauta tikai šīs iestādes pienākumam
         nodrošināt efektīvu pabalstu izmaksu attiecīgajām personām.

      19     Tādējādi šīs valdības uzskata, ka šajā situācijā dalībvalsts var izlemt, ka sociālās apdrošināšanas iemaksu aprēķina bāzē
         tiek iekļauta citas dalībvalsts izmaksātā pensija, pieņemot, ka šo iemaksu apmērs nevar pārsniegt dzīvesvietas dalībvalstī
         izmaksātās pensijas apmēru. Šajā pēdējā gadījumā iemaksas nevar atskaitīt no visas šajā dalībvalstī izmaksājamās pensijas,
         kā tas ir jādara, par ko Tiesa nosprieda iepriekš minētā sprieduma lietā Rundgren 49. punktā.

       Tiesas vērtējums
      20     Regulas Nr. 1408/71 mērķis, kā norādīts tās otrajā un ceturtajā apsvērumā, ir nodrošināt darbinieku un pašnodarbināto personu
         brīvu pārvietošanos Eiropas Kopienā, tai pat laikā ievērojot valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktu īpatnības. Šajā sakarā,
         kā izriet arī no tās piektā, sestā un desmitā apsvēruma, šī regula ietver vienlīdzīgas attieksmes principu pret darba ņēmējiem
         dažādos valstu tiesību aktos un tās mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi, cik vien tas ir iespējams, pret visiem darba
         ņēmējiem, kas ir nodarbināti kādas dalībvalsts teritorijā, kā arī nesodīt tos darba ņēmējus, kuri realizē savas tiesības uz
         brīvu pārvietošanos. Ar Regulu Nr. 1408/71 ieviestā sistēma ir tikai koordinēšanas sistēma, kas cita starpā attiecas uz to,
         kā darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām, kas dažādos apstākļos izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties, noteikt piemērojamos
         tiesību aktus (2006. gada 9. marta spriedums lietā C‑493/04 Piatkowski, Krājums, I‑2369. lpp., 19. un 20. punkts).

      21     No lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka Nikula, kas dzīvo Somijā, 2000. gada laikā ir saņēmusi pensiju gan
         no Zviedrijas, gan no Somijas iestādēm.

      22     Atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 27. pantam pensionāram, kas saņem pensiju saskaņā ar divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem,
         tostarp no tās dzīvesvietas dalībvalsts, ir tiesības saņemt pabalstus natūrā atbilstoši saviem tiesību aktiem tā, it kā viņš
         būtu tāds pensijas saņēmējs, kura pensija ir maksājama vienīgi saskaņā ar viņa dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem.

      23     Tādēļ Somijas Republikai kā Nikulas dzīvesvietas dalībvalstij ir jānodrošina, ka tiek izmaksāti pabalsti natūrā. Šai valstij
         atbilstoši šīs pašas regulas 33. panta 1. punktam ir tiesības veikt iemaksu atskaitījumus saskaņā ar tās tiesību aktos noteiktajiem
         noteikumiem.

      24     Nepastāvot tiesību aktu saskaņošanai Kopienas līmenī, katras attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka vērā ņemamie
         ienākumi, lai aprēķinātu sociālās apdrošināšanas iemaksu apmēru (skat. 1999. gada 26. janvāra spriedumu lietā C‑18/95 Terhoeve, Recueil, I‑345. lpp., 51. punkts). Vēl jo vairāk, tas tā ir gadījumā, ja Kopienas tiesiskajā regulējumā ir ietverta skaidra atsauce
         uz tās dalībvalsts tiesībām, kas ir norādīta kā kompetentā dalībvalsts jautājumā par slimības apdrošināšanas iemaksu atskaitījumiem.
         Svarīgi ir tas, ka, realizējot savu kompetenci, attiecīgā dalībvalsts ievēro Kopienu tiesības (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Terhoeve, 34. punkts, un 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑227/03 Van Pommeren-Bourgondiën, Krājums, I‑6101. lpp., 39. punkts).

      25     Tas ir iemesls, kādēļ Somijas likuma par slimības apdrošināšanu 33. panta 2. punktā ir noteikts, ka slimības apdrošināšanas
         iemaksas tiek aprēķinātas no visiem tiem ienākumiem, no kuriem aprēķina vietējo nodokli, un, it īpaši, no citu dalībvalstu
         iepriekšējā finanšu gada laikā izmaksātām pensijām.

      26     Pretēji Komisijas un atsevišķu dalībvalstu apgalvotajam, kas uzskata, ka Tiesas viedoklis spriedumā iepriekš minētajā lietā
         Rundgren principā aizliedz dalībvalstij balstīt sociālās apdrošināšanas iemaksas uz citas dalībvalsts izmaksātajām pensijām, šajā
         spriedumā izvēlētais risinājums pamata lietā nav piemērojams.

      27     Somijā dzimušajam Rundgrēnam [Rundgren] – Zviedrijas pilsonim kopš 1975. gada 18. jūlija – nebija citu ienākumu kā tikai Zviedrijas Karalistes izmaksātā mūža pensija.
         Šī dalībvalsts uzņēmās pienākumu maksāt pabalstus natūrā.

      28     Tādējādi, pirmkārt, tā kā Somijas Republika ieinteresētajai personai nemaksāja pensiju, tā nevarēja arī atbilstoši Regulas Nr. 1408/71
         33. panta 1. punktam “veikt atskaitījumus [..] no tai maksājamās pensijas”.

      29     Otrkārt, piemērojot principu, saskaņā ar kuru no pensijas saņēmēja – tā kā viņa dzīvesvieta ir dalībvalsts teritorijā – nevar
         pieprasīt sociāli apdrošinātās personas obligāti veicamās iemaksas, lai segtu pabalstus, ko izmaksā citas dalībvalsts iestāde
         (1991. gada 21. februāra spriedums lietā C‑140/88 Noij, Recueil, I‑387. lpp., 14. punkts), Somijas Republika nevarēja pieprasīt, lai Rundgrēns veiktu Somijas tiesību aktos paredzētās iemaksas,
         jo viņš saņem tādus pašus pabalstus no Zviedrijas Karalistes, kas attiecībā uz viņu uzņemas atbildību kā kompetentā dalībvalsts
         pensiju jomā (iepriekš minētais spriedums lietā Rundgren, 56. punkts).

      30     Lai gan pareizi ir tas, ka personu brīvas pārvietošanās principam pretēji ir tādi dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem tiek
         noteikts pensijas saņēmēju pienākums veikt papildu iemaksas sociālās apdrošināšanas shēmā, nepiedāvājot tiem atbilstošu sociālo
         aizsardzību (1996. gada 15. februāra spriedums lietā C‑53/95 Kemmler, Recueil, I‑703. lpp., un 2002. gada 19. marta spriedums apvienotajās lietās C‑393/99 un C‑394/99 Hervein u.c., Recueil, I‑2829. lpp.), tomēr gadījums pamata lietā tāds nav, jo Somijas tiesību aktu mērķis ir būt piemērojamiem kā dzīvesvietas
         dalībvalsts tiesību aktiem, nepiemērojot citus tiesību aktus, attiecībā uz visiem Somijas teritorijā dzīvojošajiem pensijas
         saņēmējiem.

      31     Tādējādi, tādā gadījumā, kāds ir pamata lietā, kad viena dzīvesvietas dalībvalsts iestāde izmaksā pensiju un cita šīs pašas
         dalībvalsts iestāde nodrošina slimības apdrošināšanas izmaksu segšanu, neviens Regulas Nr. 1408/71 noteikums neaizliedz, ka
         šī dalībvalsts aprēķina tās iedzīvotāja sociālās apdrošināšanas iemaksu lielumu no visiem tā kopējiem ienākumiem, kas tiek
         gūti, saņemot kā dzīvesvietas dalībvalsts, tā citas dalībvalsts izmaksātās pensijas.

      32     Tomēr, lai arī kāds būtu izvēlētā aprēķina veids, iemaksu apmērs – kā ir atgādināts šī sprieduma 28. punktā – nedrīkst pārsniegt
         dzīvesvietas dalībvalsts pārskaitītās pensijas apmēru tādēļ, ka, piemērojot Regulas Nr. 1408/71 33. panta 1. punktu, slimības
         apdrošināšanas iemaksas drīkst atskaitīt tikai no dzīvesvietas dalībvalsts izmaksātās pensijas (šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Rundgren, 49. punkts).

      33     Turklāt, ja dzīvesvietas dalībvalsts ieviestu sistēmu, kurā netiek ņemtas vērā pensijas saņēmēja jau veiktās slimības apdrošināšanas
         iemaksas viņa darba gados citā dalībvalstī, kas nav dzīvesvietas dalībvalsts, tas būtu personu brīvas pārvietošanās ierobežojums.
         Šādas sistēmas rezultātā minētie pensijas saņēmēji tiktu sodīti tikai tāpēc, ka tie izmantojuši savas tiesības uz brīvu pārvietošanos,
         un pensijas saņēmējiem, kas visus darba gadus palikuši strādāt vienā dalībvalstī, tiktu radītas priekšrocības.

      34     Tiesa ir nospriedusi, ka EKL 39. pants ir pretrunā ar to, ka dalībvalsts pensijā esoša darbinieka, uz kuru attiecas šīs valsts
         tiesību akti, slimības apdrošināšanas iemaksas aprēķina, pamatojoties uz pensijas saņēmēja papildu bruto pensiju, ko uz līguma
         pamata tas saņem citā dalībvalstī, neņemot vērā apstākli, ka daļa no šīs pensijas bruto summas ir jau ieturēta kā slimības
         apdrošināšanas iemaksa šajā pēdējā dalībvalstī (2000. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑302/98 Sehrer, Recueil, I‑4585. lpp., 36. punkts).

      35     Lai novērstu šo risku un lai Kopienā garantētu vienādu attieksmi pret dalībvalstu pilsoņiem dažādos valsts tiesību aktos,
         par apdrošināšanas iemaksām atbildīgajai dalībvalstij, kura saskaņā ar saviem tiesību aktiem parasti slimības apdrošināšanas
         iemaksu aprēķina bāzē ietver citas dalībvalsts iestādes izmaksātās pensijas, no iemaksām ir jāizslēdz tās pensiju summas,
         par kurām pensijas saņēmējs iemaksas no saviem profesionālajiem ienākumiem jau ir veicis citās dalībvalstīs vai kas no minētajiem
         ienākumiem tikušas ieturētas tieši.

      36     Ieinteresētajām personām ir jāpierāda, ka šīs apdrošināšanas iemaksas agrāk patiešām ir veiktas.
      37     Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1408/71 33. panta 1. punkts nav pretrunā ar to, ka, lai noteiktu
         slimības apdrošināšanas iemaksu aprēķina bāzi, ko piemēro dalībvalstī, kurā dzīvo šīs dalībvalsts, kas saskaņā ar minētās
         Regulas 27. pantu ir kompetenta izmaksāt pabalstus, iestāžu izmaksātās pensijas saņēmējs, šajā bāzē bez dzīvesvietas dalībvalstī
         saņemtās pensijas tiek ietverta arī pensija, ko samaksājusi citas dalībvalsts iestāde, ja minētās iemaksas nepārsniedz dzīvesvietas
         dalībvalstī maksājamās pensijas apmēru.

      38     Tomēr EKL 39. pants iestājas pret to, ka no citas dalībvalsts iestādes saņemtās pensijas apmērs tiek ņemts vērā tad, ja šajā
         citā dalībvalstī jau ir veiktas iemaksas no tajā gūtajiem profesionālajiem ienākumiem. Ieinteresētajām personām ir jāpierāda,
         ka šīs apdrošināšanas iemaksas agrāk patiešām ir veiktas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      39     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      33. panta 1. punkts Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem,
            pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, versijā, ko groza un atjaunina ar Padomes 1996. gada 2. decembra
            Regulu (EK) Nr. 118/97, nav pretrunā ar to, ka, lai noteiktu slimības apdrošināšanas iemaksu aprēķina bāzi, ko piemēro dalībvalstī,
            kurā dzīvo šīs dalībvalsts, kas saskaņā ar minētās Regulas 27. pantu ir kompetenta izmaksāt pabalstus, iestāžu izmaksātās
            pensijas saņēmējs, šajā bāzē bez dzīvesvietas dalībvalstī saņemtās pensijas tiek ietverta arī pensija, ko samaksājusi citas
            dalībvalsts iestāde, ja minētās iemaksas nepārsniedz dzīvesvietas dalībvalstī maksājamās pensijas apmēru;
      tomēr EKL 39. pants iestājas pret to, ka no citas dalībvalsts iestādes saņemtās pensijas apmērs tiek ņemts vērā tad, ja šajā
            citā dalībvalstī jau ir veiktas iemaksas no tajā gūtajiem profesionālajiem ienākumiem. Ieinteresētajām personām ir jāpierāda,
            ka šīs apdrošināšanas iemaksas agrāk patiešām ir veiktas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – somu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 20.janvārī.#Nils Laurin Effing.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Ģimenes pabalsti - Uzturlīdzekļi, ko avansa veidā nepilngadīgajiem bērniem ir piešķīrusi dalībvalsts - Ieslodzītā bērns - Uzturlīdzekļu piešķiršanas nosacījumi - Ieslodzītais, kas ir pārvests uz citu dalībvalsti, lai tur izciestu sodu - EKL 12. pants - Regulas (EEK) Nr. 1408/71 3. un 13. pants.#Lieta C-302/02.

text:
      Lieta C‑302/02
      Nils Laurin Effing  vārdā uzsākta tiesvedība
      [Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Ģimenes pabalsti – Uzturlīdzekļi, ko avansa veidā nepilngadīgiem bērniem ir piešķīrusi dalībvalsts – Ieslodzītā bērns – Uzturlīdzekļu piešķiršanas nosacījumi – Ieslodzītais, kas ir pārvests uz citu dalībvalsti, lai tur izciestu sodu – EKL 12. pants – Regulas (EEK) Nr. 1408/71 3. un 13. pants
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2004. gada 25. maijā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 20. janvārī.
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Kopienu tiesiskais regulējums – Materiālā piemērošanas joma – Pabalsts, kas
            izmaksāts kā uzturlīdzekļu nepilngadīgiem bērniem avanss – Uzturlīdzekļu parādnieks, kas izcieš brīvības atņemšanas sodu –
            Iekļaušana
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71 1. panta u) apakšpunkta i) daļa un 4. panta 1. punkta h) apakšpunkts)
      2.     Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Kopienu tiesiskais regulējums – Piemērojamība personām – Persona, kas ir
            apdrošināta pret bezdarba gadījumu ieslodzījuma laikā – Iekļaušana
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkts)
      3.     Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Piemērojamie tiesību akti – Persona, kas ir beigusi visu profesionālo darbību
            vienas dalībvalsts teritorijā un pārcēlusi dzīvesvietu uz citu dalībvalsti – Ieslodzītais, kas ir sācis izciest sodu vienā
            dalībvalstī un ir pārvests uz citu dalībvalsti – Šīs pēdējās valsts tiesību aktu piemērošana
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) un f) apakšpunkts)
      4.     Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Ģimenes pabalsti – Persona, kas ir beigusi visu profesionālo darbību vienas
            dalībvalsts teritorijā un pārcēlusi dzīvesvietu uz citu dalībvalsti – Piemērojamie valsts tiesību akti, kas piešķir minētos
            pabalstus, paredzot dzīvesvietas nosacījumu – Pieļaujamība
      (EKL 12. pants; Padomes Regulas Nr. 1408/71 3. pants)
      1.     Izteiciens “segt ģimenes izdevumus”, kas ir minēts Regulas Nr. 1408/71 1. panta u) apakšpunkta i) daļā, ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tas attiecas uz valsts iemaksu ģimenes budžetā, lai atvieglotu izdevumus, kas ir saistīti ar bērnu uzturēšanu (“Unterhalt”).
         No tā izriet, ka tāds pabalsts kā uzturlīdzekļi avansa veidā, ko paredz österreichisches Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz) (Austrijas Federālais likums par avansa piešķiršanu bērnu uzturēšanai) un kas ir piešķirts tādēļ, ka bērna tēvs, uzturlīdzekļu
         parādnieks, izcieš brīvības atņemšanas sodu, ir uzskatāms par ģimenes pabalstu Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta h) apakšpunkta
         izpratnē.

       (sal. ar 27. punktu)
      2.     Persona ir uzskatāma par darba ņēmēju Regulas Nr. 1408/71 nozīmē, pat ja tā ir apdrošināta tikai pret vienu risku obligātās
         vai brīvprātīgās apdrošināšanas ietvaros atbilstoši kādai vispārīgai vai speciālai sociālā nodrošinājuma sistēmai, kas ir
         minēta šīs regulas 1. panta a) apakšpunktā, turklāt neatkarīgi no darba tiesisko attiecību pastāvēšanas. Līdz ar to persona,
         kas ir bijusi apdrošināta pret bezdarba gadījumu laika periodā, kad tā atradās ieslodzījumā, ir darba ņēmējs Regulas Nr. 1408/71
         2. panta 1. punkta nozīmē.

       (sal. ar 32. un 33. punktu)
      3.     Tādos apstākļos, kad darba ņēmējs Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkta nozīmē kā ieslodzītais ir pārvests no dalībvalsts,
         kurā viņš ir beidzis savu profesionālo darbību un ir sācis izciest sodu, uz savas izcelsmes dalībvalsti, lai tur izciestu
         atlikušo soda daļu, tad ģimenes pabalstu jomā un atbilstoši minētās regulas 13. panta 2. punktam ir piemērojami šīs pēdējās
         dalībvalsts tiesību akti.

       (sal. ar  44., 52. punktu un rezolutīvo daļu)
      4.     Kaut arī EKL 12. panta un Regulas Nr. 1408/71 3. panta mērķis ir izbeigt diskrimināciju pilsonības dēļ, kas var izrietēt no
         vienas dalībvalsts tiesību aktiem vai administratīvās prakses, tie tomēr nevar aizliegt atšķirības attieksmē, kas noteiktos
         gadījumos izriet no atšķirībām valstu tiesību aktos par ģimenes pabalstiem, kas ir piemērojami atbilstoši tiesību kolīziju
         normām, kuras ir minētas  Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punktā.

      Šīs normas neiestājās pret to, ka situācijā, kad darba ņēmējs kā ieslodzītais ir pārvests no dalībvalsts, kurā viņš ir beidzis
         savu profesionālo darbību un ir sācis izciest sodu, uz savas izcelsmes dalībvalsti, lai tur izciestu atlikušo soda daļu, pirmās
         dalībvalsts tiesību akti piešķir šāda Kopienas pilsoņa ģimenes locekļiem ģimenes pabalstus, kādi ir paredzēti tās iekšējos
         valsts tiesību aktos, tikai tad, ja minētās personas ieslodzījuma vieta paliek šīs valsts teritorijā.

      (sal. ar 51., 52. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 20. janvārī (*)

      Ģimenes pabalsti – Uzturlīdzekļi, ko avansa veidā nepilngadīgiem bērniem ir piešķīrusi dalībvalsts – Ieslodzītā bērns – Uzturlīdzekļu piešķiršanas nosacījumi – Ieslodzītais, kas ir pārvests uz citu dalībvalsti, lai tur izciestu sodu – EKL 12. pants – Regulas (EEK) Nr. 1408/71 3. un 13. pants
      Lieta C‑302/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Oberster Gerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 11. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 26. augustā, tiesvedībā,
         kas ir uzsākta

      Nils Laurin Effing vārdā.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts], S. fon Bārs [S. von Bahr] un K. Šīmans [K. Schiemann] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas, izskatīt lietu bez tiesas sēdes,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –       Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W.-D. Plessing] un A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Mičarda [H. Michard] un H. Krepels [H. Kreppel], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 25. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 12. panta un 3. panta interpretāciju Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā
         (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas
         pārvietojas Kopienā, kuru tika grozījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regula (EK) Nr. 1386/2001 (OV L 187,
         1. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”).

      2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, kas ir uzsākta nepilngadīga bērna Nila Lorina Efinga [Nils Laurin Effing] vārdā, par to, lai tiktu saglabātas šīs personas tiesības uz uzturlīdzekļu saņemšanu avansa veidā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Regula Nr. 1408/71
      3       Regulas Nr. 1408/71 mērķis ir personu pārvietošanās brīvības ietvaros koordinēt valstu sociālā nodrošinājuma tiesību aktus
         atbilstoši EKL 42. panta mērķiem.

      4       Minētās regulas 2. panta 1. punkts paredz:
      “Šī regula attiecas uz darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām, un uz studentiem, uz kuriem attiecas vienas vai vairāku
         dalībvalstu tiesību akti, un kuri ir kādas dalībvalsts pilsoņi, vai kuri ir bezvalstnieki vai bēgļi, kas dzīvo kādā dalībvalstī,
         kā arī viņu ģimenes locekļi vai viņus kā apgādniekus zaudējušie ģimenes locekļi.”

      5       Regulas Nr. 1408/71 3. panta 1. punkts par vienlīdzīgu attieksmi paredz:
      “Ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus, uz personām, kas dzīvo kādā dalībvalstī, uz kuru attiecas šī regula, attiecas tie
         paši pienākumi un tie paši pabalsti saskaņā ar jebkuras dalībvalsts tiesību aktiem, kā uz šīs valsts pilsoņiem.”

      6       Šīs regulas 4. panta, kas nosaka Regulas materiālo piemērošanas jomu, 1. punkta h) apakšpunkts precizē:
      “Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
      [..]
      h)      ģimenes pabalsti.”
      7       Attiecībā uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkts paredz:
      “Ievērojot 14. līdz 17. pantu:
      a)      persona, kas ir nodarbināta vienā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja tā dzīvo citā dalībvalstī
         vai ja citā dalībvalstī atrodas tā uzņēmuma vai indivīda juridiskā adrese vai uzņēmējdarbības vieta, kurš nodarbina šo personu;

      b)      pašnodarbināta persona, kas strādā kādā dalībvalstī, ir pakļauta šīs valsts tiesību aktiem arī tad, ja viņa dzīvo citā dalībvalstī;
      [..]
      f)      tāda persona, uz kuru vairs neattiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, ja uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts tiesību
         akti saskaņā ar kādu no iepriekšējos apakšpunktos izklāstītajiem noteikumiem vai saskaņā ar kādu no izņēmumiem vai īpašajiem
         noteikumiem, kas izklāstīti 14. līdz 17. pantā, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā dzīvo, saskaņā vienīgi
         ar šo tiesību aktu noteikumiem.”

      8       Regulas Nr. 1408/71 73. panta “Darbinieki vai pašnodarbinātas personas, kuru ģimenes locekļi dzīvo dalībvalstī, kas nav kompetentā
         valsts” redakcija ir šāda:

      “Darbiniekam vai pašnodarbinātai personai, uz kuru attiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar VI pielikumu ir tiesības
         par tādiem viņa ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā citā dalībvalstī, uz ģimenes pabalstiem, ko paredz pirmās še minētās dalībvalsts
         tiesību akti, tā, it kā viņi dzīvotu šajā valstī.”

      9       Šīs regulas 74. pants “Bezdarbnieki, kuru ģimenes dzīvo dalībvalstī, kas nav kompetentā valsts” nosaka:
      “Bezdarbniekam, kas pirms tam bijis darbinieks vai pašnodarbināta persona un kas saņem bezdarbnieka pabalstus saskaņā ar kādas
         dalībvalsts tiesību aktiem, saskaņā ar VI pielikumu ir tiesības par tādiem viņa ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā citā dalībvalstī,
         uz ģimenes pabalstiem, ko paredz pirmās še minētās dalībvalsts tiesību akti, tā, it kā viņi dzīvotu šajā valstī.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      10     Österreichisches Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz) (Austrijas Federālais likums par avansa piešķiršanu bērnu uzturēšanai, BGB1.I, 1985, Nr. 451, turpmāk tekstā – “UVG”) paredz, ka valsts piešķir uzturlīdzekļus avansa veidā.

      11     Atbilstoši UVG 3. pantam šāda avansa piešķiršana faktiski ir atkarīga no izpildraksta pastāvēšanas valsts teritorijā. Tomēr UVG 4. pants paredz, ka dažos gadījumos avansu var izmaksāt arī tad, ja uzturlīdzekļu maksāšanas pienākums nav izpildāms vai
         arī tiesības uz uzturlīdzekļiem nav paredzētas. Tādējādi UVG 4. panta 3. punkts nosaka, ka avanss ir piešķirams arī tad,

      “ja personai, kam jāmaksā uzturlīdzekļi, tiek atņemta brīvība valsts teritorijā uz laiku, kas pārsniedz vienu mēnesi, pamatojoties
         uz tiesas spriedumu krimināllietā, un šī iemesla dēļ tā nevar pildīt savus pienākumus.”

       Konvencija par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai
      12     Piemērojot Konvenciju par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai, kas tika parakstīta Strasbūrā 1983. gada 21. martā (turpmāk
         tekstā – “Konvencija”) un kurai tika pievienotas Austrijas Republikas deklarācijas (BGB1. I, 1986, Nr. 524), un Auslieferungs‑ und Rechtshilfegesetz (likuma, kas piemērojams attiecībā uz izdošanu un tiesisko palīdzību, ARGH, BGB1. I, 1979, Nr. 529) 76. pantu, personas, kas ir notiesātas Konvencijas dalībvalsts teritorijā (valsts, kurā persona notiesāta),
         var saskaņā ar Konvencijas 2. pantu pieprasīt to pārvietošanu uz savas izcelsmes valsti (valsts, kurā sods tiks izciests)
         piespriestā soda izciešanai. Saskaņā ar Konvencijas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu sankcijas, ko noteikusi valsts, kurā
         persona notiesāta, var aizstāt ar sankcijām, ko par tādu pašu noziegumu nosaka tās valsts likumi, kurā sods tiek izciests.

      13     Atbilstoši Konvencijas apsvērumiem šāda veida pārvietošanas mērķis, cita starpā, ir veicināt notiesāto personu sociālo rehabilitāciju,
         ļaujot ārvalstniekiem, kuriem atņemta brīvība sakarā ar kriminālnozieguma izdarīšanu, izciest sodu savā vidē.

      14     Pēc Konvencijas stāšanās spēkā Īrijā 1995. gada 1. novembrī Konvencija saista visas dalībvalstis. Tā stājās spēkā Austrijā
         1987. gada 1. janvārī, Vācijā – 1992. gada 1. februārī, un to ir ratificējušas arī desmit jaunās dalībvalstis.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      15     Pamata prāvā prasītājs Nils Lorins Efings apstrīd Austrijas iestāžu lēmumu izbeigt uzturlīdzekļu avansa maksājumus, ko viņš
         saņēma atbilstoši UVG 4. panta 3. punktam.

      16     Viņa tēvs Ingo Efings [Ingo Effing] ir Vācijas pilsonis. Saskaņā ar informāciju, kas ietverta iesniedzējtiesas lēmumā, viņam bija pastāvīga uzturēšanās vieta
         Austrijā, kur viņš bija darbinieks. Tomēr šajā jautājumā Austrijas valdība precizēja, ka uz šo personu kā komersantu attiecās
         Austrijas sociālā nodrošinājuma sistēma līdz 2001. gada 30. jūnijam. Nils Lorins Efings savukārt ir Austrijas pilsonis. Viņš
         atradās mātes aizgādībā tās dzīvesvietā Austrijā.

      17     2000. gada 7. jūnijā prasītāja pamata prāvā tēvam kā drošības līdzeklis tika piemērots apcietinājums, un vēlāk tam tika piespriests
         ieslodzījums. Līdz ar to saskaņā ar UVG 4. panta 3. punktu Nilam Lorinam Efingam tika piešķirts ikmēneša avanss uzturlīdzekļiem EUR 200,43 apmērā uz laiku no 2000. gada
         1. jūnija līdz 2003. gada 31. maijam.

      18     Nila Lorina Efinga tēvs sāka izciest piespriesto brīvības atņemšanas sodu Austrijā, Garstenas cietumā. 2001. gada 19. decembrī
         viņš tika pārvietots uz savas izcelsmes valsti Vāciju, lai tur izciestu atlikušo soda daļu. Saskaņā ar iesniedzējtiesas lēmumu,
         šī pārvietošana notika, piemērojot Konvenciju.

      19     Saskaņā ar informāciju, ko sniedza Vācijas valdība, piemērojot konvencijas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu, sods, ko Austrijā
         piesprieda prasītāja pamata prāvā tēvam, tika pārvērsts par ieslodzījumu, ko paredz Vācijas tiesību akti. Valdība arī norādīja,
         ka ieslodzījuma laikā no 2002. gada februāra līdz jūlijam, kā arī no 2002. gada septembra līdz 2003. gada martam viņš strādāja
         par samaksu, izpildot pienākumu veikt darbu, ko Vācijas tiesības uzliek ieslodzītajiem. No saņemtās samaksas tika atskaitītas
         iemaksas apdrošināšanai bezdarba gadījumā, kā arī veselības apdrošināšanai. 2003. gada 3. aprīlī prasītāja pamata prāvā tēvs
         tika atbrīvots no ieslodzījuma.

      20     Pēc Nila Lorina Efinga tēva pārvietošanas uz Vāciju Bezirksgericht Donaustadt (Donaustadt apgabaltiesa, Austrija), pirmās instances tiesa, ar 2002. gada 24. janvāra lēmumu no 2001. gada decembra beigām izbeidza
         uzturlīdzekļu avansa maksājumus, ko saņēma Nils Lorins Efings. Pēc šīs tiesas domām, nosacījumi, kas pieļauj avansa maksājumu
         veikšanu, vairs nepastāvēja, jo prasītāja pamata prāvā tēvs atradās ieslodzījumā citā valstī.

      21     Pēc apelācijas sūdzības, ko iesniedza Nils Lorins Efings, Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Vīnes Civillietu pavalsts tiesa, Austrija) kā apelācijas instances tiesa apstiprināja pirmās instances tiesas lēmumu. Tā
         nosprieda, ka uzturlīdzekļu piešķiršana avansa veidā atbilstoši UVG 4. panta 3. punktam ir pieļaujama, ja attiecīgā persona izcieš sodu Austrijas teritorijā.

      22     Nils Lorins Efings iesniedza sūdzību par šo spriedumu “revīzijas” kārtībā Oberster Gerichtshof (Augstākajā tiesā), norādot, ka personas, kam jāmaksā uzturlīdzekļi, pārvietošana uz ieslodzījuma vietu cita dalībvalstī
         neizbeidz uzturlīdzekļu izmaksu avansa veidā. Pēc viņa domām, no UVG 4. panta 3. punkta izriet, ka ieslodzījuma vieta, kas atrodas Austrijas teritorijā, ir pielīdzināma jebkurai citai ieslodzījuma
         vietai, kas atrodas Kopienas teritorijā.

      23     Oberster Gerichtshof uzskata, ka UVG 4. panta 3. punkta interpretācija izslēdz iespēju uzturlīdzekļus avansa veidā saņemt lejupējiem, kuri atrodas tādu ārvalstnieku
         aizgādībā, kuri savas izcelsmes valstī izcieš brīvības atņemšanas sodu, kas ir bijis piespriests Austrijā. Pirmkārt, balstoties
         uz iepriekšējās, 1980. gadā pieņemtās UVG redakcijas grozījumu sagatavošanas darbiem, minētā tiesa norāda, ka nepilngadīgie, kuru vecāki – uzturlīdzekļu parādnieki
         – ir ieslodzīti, ir uzskatāmi par vecāku izdarīto noziedzīgo nodarījumu nevainīgiem upuriem un ka tie ir pelnījuši valsts
         gādību. Otrkārt, Austrijas valsts pienākums, kas no tā izriet, proti – rūpēties, lai ieslodzītie saņemtu atbilstošu algu un
         būtu spējīgi maksāt uzturlīdzekļus, attiecas tikai uz ieslodzītajiem, kas strādā un atrodas ieslodzījuma vietā valsts teritorijā.

      24     Tomēr uzskatot, ka šādu UVG 4. panta 3. punkta interpretāciju varētu uzskatīt par diskrimināciju pilsonības dēļ un līdz ar to pārkāpt EKL 12. pantu un
         Regulas Nr. 1408/61 3. pantu, Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [EKL] 12. panta un Regulas (EEK) Nr. 1408/71 [..] [3. panta] noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie iestājas pret
         valsts tiesību normu, kas ir nelabvēlīga Kopienas pilsoņiem, kuri saņem uzturlīdzekļus avansa veidā, ja to tēvs, kuram ir
         jāmaksā uzturlīdzekļi, izcieš brīvības atņemšanas sodu savas izcelsmes valstī (kas nav Austrija), un vai Vācijas pilsoņa bērns,
         kas dzīvo Austrijā, tiek diskriminēts, ja tam netiek piešķirti uzturlīdzekļi avansa veidā, jo tā tēvs izcieš brīvības atņemšanas
         sodu, ko tam piesprieda Austrijā, savas izcelsmes valstī (kas nav Austrija)?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Par Regulas Nr. 1408/71 piemērojamību
      25     Vispirms attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 materiālo piemērošanas jomu ir jāpiezīmē – tāpat kā to norāda iesniedzējtiesa un
         pušu iesniegtie apsvērumi –, ka Tiesai jau bija jāizskata lieta par to, kā Regulas Nr. 1408/71 ietvaros kvalificējamas UVG paredzētās uzturlīdzekļu izmaksas avansa veidā (2001. gada 15. marta spriedums lietā C‑85/99 Offermanns, Recueil, I‑2261. lpp., un 2002. gada 5. februāra spriedums lietā C‑255/99 Humer, Recueil, I‑1205. lpp.).

      26     No iepriekš minētajiem spriedumiem Offermanns, 49. punkts, un Humer, 33. punkts, izriet, ka šāda veida avanss ir uzskatāms par ģimenes pabalstu Regulas Nr. 1408/71 4. panta 1. punkta h) apakšpunkta
         izpratnē.

      27     Šajā lietā ir jāprecizē – tas, ka uzturlīdzekļu piešķiršana avansa veidā ir notikusi, pamatojoties uz UVG 4. panta 3. punktu, proti – tādēļ, ka prasītāja tēvs, uzturlīdzekļu parādnieks, izcieta brīvības atņemšanas sodu, nevis piemērojot
         UVG 3. panta vispārējo noteikumu, nekādā veidā neietekmē minēto avansa maksājumu kvalifikāciju par ģimenes pabalstu Regulas Nr. 1408/71
         4. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē. Saskaņā ar minētās regulas 1. panta u) apakšpunkta i) daļu “ģimenes pabalsti”
         nozīmē visus pabalstus natūrā vai naudā, kas paredzēti, lai segtu ģimenes izdevumus. Šajā sakarā Tiesa nosprieda, ka izteiciens
         “segt ģimenes izdevumus”, kas ir minēts 1. panta u) apakšpunkta i) daļā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas jo īpaši attiecas
         uz valsts iemaksu ģimenes budžetā, lai atvieglotu izdevumus, kas ir saistīti ar bērnu uzturēšanu (“Unterhalt”; iepriekš minētais
         spriedums Offermanns, 41. punkts).

      28     Līdz ar to avansa piešķiršana, pamatojoties uz UVG 4. panta 3. punktu, ietilpst Regulas Nr. 1408/71 materiālajā piemērošanas jomā.

      29     Otrkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 personālo piemērošanas jomu Austrijas valdība uzskata, ka nav iespējams ieslodzīto,
         kas ir pārvests uz citu dalībvalsti, lai tur izciestu sodu, uzskatīt par darbinieku, kas izmanto tiesības uz darba ņēmēju
         pārvietošanās brīvību.

      30     Šajā sakarā Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkts paredz, ka šī Regula attiecas uz darbiniekiem vai pašnodarbinātām personām,
         uz kuriem attiecas vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti, kā arī viņu ģimenes locekļiem.

      31     Jēdzieni “darbinieks” un “pašnodarbināta persona”, kas ir minēti šajā normā, ir definēti Regulas 1. panta a) apakšpunktā.
         Tie apzīmē jebkuru personu, kas ir apdrošināta kādas sociālā nodrošinājuma sistēmas ietvaros, kas ir minēta 1. panta a) apakšpunktā,
         pret riskiem un, pastāvot nosacījumiem, kas ir minēti šajā normā (1990. gada 3. maija spriedums lietā C‑2/89 Kits van Heijningen, Recueil, I‑1755. lpp., 9. punkts, un 1997. gada 30. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑4/95 un C‑5/95 Stöber un Piosa Pereira, Recueil, I‑511. lpp., 27. punkts).

      32     Kā Tiesa to jau ir norādījusi 1998. gada 12. maija spriedumā lietā Martínez Sala (lieta C‑85/96, Recueil, I‑2691. lpp., 36. punkts), no tā izriet, ka persona ir uzskatāma par darba ņēmēju Regulas Nr. 1408/71 nozīmē, pat ja tā
         ir apdrošināta tikai pret vienu risku obligātās vai brīvprātīgās apdrošināšanas ietvaros atbilstoši kādai vispārīgai vai speciālai
         sociālā nodrošinājuma sistēmai, kas ir minēta Regulas Nr. 1408/71 1. panta a) apakšpunktā, turklāt neatkarīgi no darba tiesisko
         attiecību pastāvēšanas.

      33     Pastāvot šādiem apstākļiem, un pretēji Austrijas valdības argumentiem Vācijas valdība un Komisija pareizi uzskata, ka prasītāja
         pamata prāvā tēvs ir darba ņēmējs Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkta nozīmē, jo viņš ir bijis apdrošināts pret bezdarba
         gadījumu lielākajā daļā no strīdīgā laika perioda, proti – ieslodzījuma laika Vācijā. Turklāt pārrobežu elements pastāv faktā,
         ka prasītāja pamata prāvā tēvs ir Vācijas pilsonis, kas strādāja Austrijas teritorijā, t.i., dalībvalstī, kurā viņš ieslodzījuma
         laikā izmantoja tiesības pieprasīt pārvietošanu uz savas pilsonības dalībvalsti.

       Par piemērojamiem tiesību aktiem un nediskriminēšanu pilsonības dēļ
      34     Attiecībā uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu Austrijas valdība uzskata – ja Tiesa nospriež piemērot Regulu Nr. 1408/71
         ieslodzītajiem, un tie ir uzskatāmi par darbiniekiem, tad saskaņā ar Regulas 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu kā galvenais
         kritērijs ir jāņem vērā attiecīgā darbinieka piesaiste dalībvalstij, kurā viņš ir nodarbināts. Tas nozīmētu, ka šajā lietā,
         pat ja Regula Nr. 1408/71 ir piemērojama ieslodzītajiem, tad tomēr uzturlīdzekļu izmaksa avansa veidā, ko paredz Austrijas
         tiesības, nav veicama pēc tam, kad ieslodzītais, kas ir uzturlīdzekļu parādnieks, ir pārvietots uz citu dalībvalsti.

      35     Austrijas valdība papildus precizē, ka gadījumā, ja šis piesaistes kritērijs nav piemērojams, jo, piemēram, soda izpildes
         valsts neparedz ieslodzīto nodarbināšanu, tad saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu ir jābalstās
         uz tiesību normām, kas regulē sociālo nodrošinājumu uzturēšanās dalībvalstī. Šajā lietā tas nozīmētu – pat ja Regula Nr. 1408/71
         ir piemērojama ieslodzītajiem, tad tomēr uzturlīdzekļu izmaksa avansa veidā, ko paredz Austrijas tiesības, nav vairs veicama
         pēc tam, kad ieslodzītais, kas ir uzturlīdzekļu parādnieks, ir pārvietots uz citu dalībvalsti.

      36     Turklāt no Regulas Nr. 1408/71 73. un 74. panta izriet, ka tiesības uz šāda darbinieka ģimenes pabalstiem neizriet no attiecīgā
         ģimenes locekļa uzturēšanās valsts tiesību aktiem, bet gan no kompetentās dalībvalsts, proti – valsts, kurā darbinieks ir
         nodarbināts, tiesību aktiem.

      37     Komisija norāda, ka pamata prāvā ir jāpiemēro gan Austrijas, gan Vācijas tiesības. Šajā sakarā tā atsaucas uz Regulas Nr. 1408/71
         76. pantu, kas paredz noteikumus prioritātes noteikšanai, lai izvairītos no tiesību uz ģimenes pabalstiem kumulāciju. Šis
         noteikums būtu lieks, ja, piemērojot normas, kas risina tiesību kolīziju jautājumus, būtu jāpiemēro tikai vienas valsts tiesību
         sistēmas noteikumi.

      38     Šo dažādo uzskatu sakarā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas noteikumi, kuros ietilpst 13. pants, izveido pilnīgu
         un vienveidīgu normu sistēmu, kurām jānovērš tiesību kolīzijas. Šo noteikumu mērķis, jo īpaši, ir izvairīties no vairāku valstu
         tiesību aktu vienlaicīgas piemērošanas un sarežģījumiem, kas no tā var izrietēt (1998. gada 11. jūnija spriedums lietā C‑275/96
         Kuusijärvi, Recueil,  I‑3419. lpp., 28. punkts).

      39     Tiesības, kas ir piemērojamas darba ņēmējam, kurš atrodas kādā no situācijām, uz kurām attiecas Regulas Nr. 1408/71 II sadaļas
         noteikumi, ir nosakāmas atbilstoši attiecīgajiem noteikumiem. Protams, kā to norāda ģenerāladvokāte savu secinājumu 37. punktā,
         citas tiesību sistēmas noteikumu piemērošana ne vienmēr ir izslēdzama. Kā to ir minējusi Komisija, šāda situācija var izveidoties,
         ja abi laulātie strādā divās dažādās dalībvalstīs, kuru tiesību akti paredz līdzīgu ģimenes pabalstu piešķiršanu (šajā sakarā
         skat. 1992. gada 9. decembra spriedumu lietā C‑119/91 McMenamin, Recueil, I‑6393. lpp.). Šajā lietā tomēr ir jākonstatē, ka nekas Tiesai iesniegtajos lietas materiālos neliecina par to, ka prasītājs
         pamata prāvā varētu iekļauties Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomā citā statusā kā sava tēva “ģimenes loceklis” šīs Regulas
         nozīmē.

      40     Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts nosaka tiesību aktus, kas ir piemērojami gadījumā, ja darba ņēmējs
         Regulas Nr. 1408/71 nozīmē strādā algotu darbu. Šādā gadījumā ir jāpiemēro tās valsts tiesību akti, kurā darba ņēmējs veic
         šādu darbu.

      41     Turpretim Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts attiecas uz gadījumiem, kad uz konkrēto personu vairs neattiecas
         kādas dalībvalsts tiesību akti tādēļ, ka tā ir beigusi profesionālo darbību, un uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts
         tiesību akti saskaņā ar šīs Regulas 13.–17. pantā minētajiem noteikumiem. Šādā gadījumā minētā persona ir pakļauta tās dalībvalsts
         tiesību aktiem, kurā tā dzīvo.

      42     Attiecībā uz Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretāciju, ir taisnība, ka pirms Regulas 13. panta
         2. punkta papildināšanas ar f) apakšpunktu minētais noteikums bija jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējs, kas ir beidzis
         darbu vienas dalībvalsts teritorijā un ir devies uz citas dalībvalsts teritoriju, tajā nestrādājot, ir pakļauts tās dalībvalsts
         tiesību aktiem, kurā ir bijusi tā pēdējā darba vieta, neatkarīgi no laika, kas ir pagājis kopš minētā darba izbeigšanas un
         darba tiesisko attiecību beigām (1986. gada 12. jūnija spriedums lietā 302/84 Ten Holder, Recueil, 1821. lpp., 15. punkts), ja vien darba izbeigšana bijusi galīga (skat. 1991. gada 21. februāra spriedumu C‑140/88 Noij, Recueil, I‑387. lpp., 9. un 10. punkts, un 1992. gada 10. marta spriedumu lietā C‑215/90 Twomey, Recueil, I‑1823. lpp., 10. punkts).

      43     Tomēr 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts, ar ko tika papildināta Regula Nr. 1408/71 pēc iepriekš minētā sprieduma lietā Ten Holder, paredz – uz laiku vai pilnībā izbeidzot profesionālo darbību, attiecīgā persona vairs neietilpst 13. panta 2. punkta a) apakšpunkta
         piemērošanas jomā. Regulas 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts jo īpaši attiecas uz personu, kas ir beigusi profesionālo darbību
         vienas dalībvalsts teritorijā un ir pārcēlusies uz dzīvi citā dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kuusijärvi, 39.–42. un 50. punkts).

      44     No šiem precizējumiem izriet, ka tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie, kad ieslodzītais ir beidzis savu profesionālo darbību
         dalībvalstī, kurā viņš ir sācis izciest sodu, un pēc paša lūguma ir pārvests uz ieslodzījuma vietu savas izcelsmes dalībvalstī,
         lai tur izciestu atlikušos 15 ieslodzījuma mēnešus, šai personai nav piemērojami tās dalībvalsts tiesību akti, no kuras tā
         ir pārvesta, saskaņā ar kolīziju tiesību normām, kas ir paredzētas Regulas Nr. 1408/71 13. pantā.

      45     Pastāvot šādiem apstākļiem, var piemērot tikai tās valsts tiesību aktus, kurā attiecīgā persona izcieš sodu. Šis apgalvojums
         ir pietiekams, lai atrisinātu pamata prāvu, nepastāvot nepieciešamībai konstatēt to, vai Vācijas tiesību akti šajā lietā ir
         piemērojami kā personas dzīvesvietas valsts tiesību akti atbilstoši Regulas 13. panta 2. punkta f) apakšpunktam, vai arī,
         ņemot vērā Vācijas valdības apsvērumos minētos argumentus, kā dalībvalsts tiesību akti, kurā persona veic profesionālo darbību,
         atbilstoši Regulas 13. panta 2. punkta a) apakšpunktam.

      46     Papildus ir jānorāda, ka šīs Regulas 73. un 74. pants paredz – darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas kādas dalībvalsts tiesību
         akti (vai bezdarbniekiem, kas saņem bezdarbnieka pabalstus saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem), ir tiesības uz ģimenes
         pabalstiem, ko paredz pirmās šeit minētās dalībvalsts tiesību akti, par tādiem viņu ģimenes locekļiem, kas dzīvo kādā citā
         dalībvalstī (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kuusijärvi, 68. punkts).

      47     No tā izriet, ka Regula Nr. 1408/71 nav interpretējama tādējādi, ka tā iestājās pret dalībvalsts tiesību aktiem, kas – tādos
         apstākļos kā pamata prāvā esošie – paredz, ka ģimenes pabalsti tādas personas ģimenes locekļiem, kura ir beigusi savu profesionālo
         darbību tās teritorijā, ir piešķirami tikai ar nosacījumu, ka tā turpina dzīvot šajā valstī (skat. identiskā nozīmē iepriekš
         minēto spriedumu lietā Kuusijärvi, 50. un 51. punkts).

      48     Attiecībā uz šīs Regulas 3. pantu ir jāatgādina, ka šis noteikums aizliedz visa veida diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā
         uz personām, uz kurām attiecas šī regula un ir piemērojami dalībvalstu tiesību akti, “ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus”.
         Tomēr, kā tas tika iepriekš konstatēts, no Regulas Nr. 1408/71 13. un 73. panta izriet – tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie,
         kad prasītāja pamata prāvā tēvs ir beidzis savu profesionālo darbību Austrijā un vairs tajā nedzīvo, ģimenes pabalstu piešķiršanu
         prasītajam regulē Vācijas tiesību akti.

      49     Līdzīgu iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie EKL 12. pants, kas arī ir minēts prejudiciālajā
         jautājumā sakarā ar prasītāja pamata prāvā tēva Vācijas pilsonību, neiestājās pret tādu tiesību aktu kā UVG piemērošanu, kas piešķir ieslodzītā ģimenes locekļiem pabalstus tikai tad, ja ieslodzījuma vieta atrodas šīs valsts teritorijā.

      50     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 12. panta 1. punktu, piemērojot šo Līgumu un neskarot tajā paredzētos īpašos
         noteikumus, ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ. Šo noteikumu attiecībā uz darbiniekiem īsteno EKL 39.–42. pants,
         kā arī Kopienu iestāžu akti, kas ir pieņemti, pamatojoties uz šiem pantiem, un jo īpaši Regula Nr. 1408/71. Šīs Regulas 3. panta
         mērķis ir atbilstoši EKL 39. pantam nodrošināt darba ņēmējiem, uz kuriem attiecas šī regula, vienlīdzīgu attieksmi sociālā
         nodrošinājuma jomā neatkarīgi no pilsonības (1978. gada 28. jūnija spriedums lietā 1/78 Kenny, Recueil, 1489. lpp., 9. un 11. punkts.

      51     Turklāt, kaut arī EKL 12. panta un Regulas Nr. 1408/71 3. panta mērķis ir izbeigt diskrimināciju pilsonības dēļ, kas var izrietēt
         no vienas dalībvalsts tiesību aktiem vai administratīvās prakses, tie tomēr nevar aizliegt atšķirības attieksmē, kas noteiktos
         gadījumos izriet no atšķirībām valstu tiesību aktos par ģimenes pabalstiem, kas ir piemērojami atbilstoši tiesību kolīziju
         normām, kuras ir minētas Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punktā.

      52     No visa iepriekš minētā izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild: tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie, kad darba ņēmējs
         Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punkta nozīmē kā ieslodzītais ir pārvests uz savas izcelsmes dalībvalsti, lai tur izciestu
         atlikušo soda daļu, tad ģimenes pabalstu jomā un atbilstoši minētās regulas 13. panta 2. punktam ir piemērojami šīs dalībvalsts
         tiesību akti. Ne minētās regulas noteikumi, jo īpaši tās 3. pants, ne arī EKL 12. pants neiestājas pret to, ka šādā situācijā
         dalībvalsts tiesību akti piešķir šāda Kopienas pilsoņa ģimenes locekļiem ģimenes pabalstus, kādi ir paredzēti UVG, tikai tad, ja minētās personas ieslodzījuma vieta paliek šīs valsts teritorijā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      53     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Tādos apstākļos kā pamata prāvā esošie, kad darba ņēmējs 2. panta 1. punkta nozīmē Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK)
            Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas
            Kopienā, kuru grozījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 5. jūnija Regula (EK) Nr. 1386/2001, kā ieslodzītais ir pārvietots
            uz savas izcelsmes dalībvalsti, lai tur izciestu atlikušo soda daļu, tad ģimenes pabalstu jomā un atbilstoši minētās regulas
            13. panta 2. punktam ir piemērojami šīs valsts tiesību akti. Ne minētās regulas noteikumi, jo īpaši tās 3. pants, ne arī EKL
            12. pants neiestājas pret to, ka šādā situācijā dalībvalsts tiesību akti piešķir šāda Kopienas pilsoņa ģimenes locekļiem ģimenes
            pabalstus, kādi ir paredzēti österreichisches Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz) (Austrijas Federālajā likumā par avansa piešķiršanu bērnu uzturēšanai), tikai tad, ja minētās personas ieslodzījuma vieta
            paliek šīs valsts teritorijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1984. gada 5. aprīlī. # Jean-Jacques Geist pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 285/81 - Rév. I un Rév. II.


Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta) 2010. gada 16.decembrī. # Giorgio Lebedef pret Eiropas Komisiju. # Apelācija - Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta T-52/10 P.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 17.jūnijā. # Grundig Italiana SpA pret Ministero delle Finanze. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Trento - Itālija. # Lieta C-68/96.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1984. gada 28. jūnijā. # Nordbutter GmbH & Co. KG un Bayerische Milchversorgungs GmbH pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Apvienotās lietas 187 un 190/83.


Tiesas spriedums 2003. gada 8.aprīlī. # Pippig Augenoptik GmbH & Co. KG pret Hartlauer Handelsgesellschaft mbH un Verlassenschaft nach dem verstorbenen Franz Josef Hartlauer. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Tiesību aktu tuvināšana - Direktīvas 84/450/EEK un 97/55/EK. # Lieta C-44/01.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 19.septembrī. # Republik Österreich pret Martin Huber. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Lauksaimniecība - Juridiskais pamats. # Lieta C-336/00.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1999. gada 25.februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-319/98.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 29. janvārī. # Südzucker Mannheim/Ochsenfurt AG pret Hauptzollamt Mannheim. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lieta C-161/96.


Tiesas spriedums 1984. gada 7. februārī. # Jongeneel Kaas BV un citi pret Nīderlandes valsti un Stichting Centraal Orgaan Zuivelcontrole. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Nīderlande. # Lieta 237/82.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 11. jūlijā. # Siegfried Otte pret Bundesrepublik Deutschland. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Vācija. # Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums . # Lieta C-25/95.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2015. gada 7. oktobris.#Zentralverband des Deutschen Bäckerhandwerks eV pret Eiropas Komisiju.#Aizsargājama ģeogrāfiskas izcelsmes norāde – “Kołocz śląski” vai “Kołacz śląski” – Spēkā neesamības pasludināšanas process – Juridiskais pamats – Regula (EK) Nr. 510/2006 – Regula (ES) Nr. 1151/2012 – Atcelšanas pamati – Pamattiesības.#Lieta T-49/14.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 1.oktobrī. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF - Kontu dzēšana/ Grāmatojumu noskaidrošana. # Lieta C-242/96.


Tiesas spriedums 1967. gada 5. jūlijā. # Kurt Colditz pret Caisse d'assurance vieillesse des travailleurs salariés de Paris. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Paris - Francija. # Lieta 9-67.