title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 30. martā.#Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl pret Giuseppe Calafiori.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte d'appello di Milano - Itālija.#Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi - Valsts atbalsts - Fiskālās palīdzības centri - Noteiktu fiskālo konsultāciju un palīdzības darbību veikšana - Ekskluzīvās tiesības - Atlīdzība par veiktajām darbībām.#Lieta C-451/03.

text:
      Lieta C‑451/03
      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      pret
      Giuseppe Calafiori
      (Corte d'appello di Milano lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi – Valsts atbalsts – Fiskālās palīdzības centri – Noteiktu fiskālo konsultāciju un palīdzības darbību veikšana – Ekskluzīvas tiesības – Atlīdzība par veiktajām darbībām
      Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa‑Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2005. gada 28. jūnijā

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 30. martā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Konkurence — Publiski uzņēmumi un uzņēmumi, kam dalībvalstis piešķīrušas īpašas vai ekskluzīvas tiesības — Dominējoša stāvokļa
            radīšana
      (EKL 82. pants un 86. panta 1. punkts)
      2.     Prejudiciālie jautājumi — Tiesas kompetence
      3.     Personu brīva pārvietošanās — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Pakalpojumu sniegšanas brīvība
      (EKL 43. un 49. pants)
      4.     Valstu piešķirtie atbalsti — Jēdziens
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      1.     Dominējoša stāvokļa izveidošanās fakts, piešķirot īpašas vai ekskluzīvas tiesības EKL 86. panta 1. punkta izpratnē, pats par
         sevi vēl nav nesaderīgs ar EKL 82. pantu. Dalībvalsts pārkāpj šajos divos noteikumos paredzētos aizliegumus tikai tad, ja
         attiecīgais uzņēmums, tikai īstenojot tam piešķirtās īpašās vai ekskluzīvās tiesības, sāk ļaunprātīgi izmantot savu dominējošu
         stāvokli vai ja šīs tiesības var radīt situāciju, kad šis uzņēmums sāktu to ļaunprātīgi izmantot.

      (sal. ar 23. punktu)
      2.     Ja saistībā ar prejudiciālu jautājumu visi pamata prāvā aplūkojamās darbības posmi notiek vienā dalībvalstī, atbilde iesniedzējtiesai
         tomēr var būt lietderīga, it īpaši gadījumā, ja ar tās valsts tiesību normām tiek likts piešķirt šīs dalībvalsts pilsonim
         tādas pašas tiesības, kādas būtu tādā pašā situācijā citas dalībvalsts pilsonim saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu. Tātad
         šis jautājums ir atzīstams par pieņemamu, jo ir jāpārbauda, vai ar Līguma noteikumiem, kuru interpretācija ir lūgta, tiek
         aizliegts piemērot pamata lietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, ciktāl tas ir piemērojams personām, kas dzīvo citās dalībvalstīs.

      (sal. ar 28.–30. punktu)
      3.     EKL 43. un 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie aizliedz piemērot valsts tiesisko regulējumu, kas ekskluzīvas tiesības
         veikt noteiktas fiskālo konsultāciju un palīdzības darbības piešķir fiskālās palīdzības centriem (FPC), kas ir jādibina akciju
         sabiedrības formā, kas veic savas darbības saskaņā ar Finanšu ministrijas izsniegtu atļauju un ko var dibināt tikai likumdošanas
         dekrētā norādītie tiesību subjekti. Faktiski šāds valsts tiesiskais regulējums, pirmkārt, pilnībā liedz citās dalībvalstīs
         reģistrētajiem komersantiem pieeju attiecīgo pakalpojumu tirgum un, otrkārt, dodot iespēju dibināt FPC tikai noteiktiem tiesību
         subjektiem, kas atbilst stingriem kritērijiem, un pat ar nosacījumu, ka dažiem no šiem subjektiem ir jābūt juridiskajai adresei
         attiecīgajā dalībvalstī, var apgrūtināt vai pat pavisam liegt citu dalībvalstu komersantiem izmantot tiesības veikt uzņēmējdarbību
         attiecīgajā dalībvalstī, lai sniegtu attiecīgos pakalpojumus;.

      (sal. ar 7., 33., 34. un 50. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      4.     Pasākums, ar kuru dalībvalsts paredz maksāt no valsts budžeta kompensāciju noteiktiem uzņēmumiem, kam uzdots palīdzēt nodokļu
         maksātājiem nodokļu deklarāciju sagatavošanā un pārsūtīšanā nodokļu administrācijai, ir jāatzīst par valsts atbalstu EKL 87. panta
         1. punkta izpratnē, ja, pirmkārt, kompensācijas līmenis pārsniedz to, kas nepieciešams, lai segtu visas ar sabiedrisko pakalpojumu
         sniegšanas pienākumu izpildi saistītās izmaksas vai to daļu, ņemot vērā ar to saistītos ieņēmumus un saprātīgu peļņu par šo
         pienākumu izpildi, un, otrkārt, ja kompensācija nav noteikta, pamatojoties uz tādu ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu saistīto
         izmaksu analīzi, kas rastos vidusmēra uzņēmumam, kurš ir labi pārvaldīts un pietiekami nodrošināts ar nepieciešamajiem līdzekļiem,
         lai ievērotu attiecīgās sabiedriskajiem pakalpojumiem izvirzītās prasības, ņemot vērā ar to saistītos ieņēmumus un saprātīgu
         peļņu par šo pienākumu izpildi.

      (sal. ar 72. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 30. martā (*)

      Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi – Valsts atbalsts – Fiskālās palīdzības centri – Noteiktu fiskālo konsultāciju un palīdzības darbību veikšana – Ekskluzīvas tiesības – Atlīdzība par veiktajām darbībām
      Lieta C‑451/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Corte d’appello di Milano (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 15. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 27. oktobrī, tiesvedībā

      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      pret
      Giuseppe Calafiori,

      piedaloties
      Pubblico Ministero.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 25. maijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl vārdā – F. Kapelli [F. Capelli] un M. Valkada [M. Valcada], advokāti,

      –       Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz D. del Gaico [D. Del Gaizo], avvocato dello Stato,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa] un V. di Buči [V. Di Bucci], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 28. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 4., 10., 82., 86. un 98. pantu par konkurenci, EKL 43.,
         48. un 49. pantu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un par pakalpojumu sniegšanas brīvību un EKL 87. pantu par valsts atbalstu.

      2       Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp sabiedrību Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl (turpmāk tekstā – “ADC Servizi”) un Kalafiori [Calafiori] kungu, notāru, par šā notāra atteikumu reģistrēt Milānas uzņēmumu reģistrā minētās sabiedrības kopsapulces lēmumu par grozījumiem
         tās statūtos.

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3       Atbilstošās valsts tiesību normas saskaņā ar lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu sniegtajām ziņām īsumā var izklāstīt
         šādi.

      4       Saskaņā ar 1997. gada 9. jūlija Dekrētu–likumu Nr. 241, kurā papildinājumi izdarīti ar 1998. gada 28. decembra Dekrētu–likumu
         Nr. 490 (turpmāk tekstā – “Dekrēts–likums Nr. 241/97”), tikai fiskālās palīdzības centriem (turpmāk tekstā – “FPC”) ir tiesības
         veikt noteiktas darbības fiskālo konsultāciju un palīdzības jomā, tostarp darbības saistībā ar darbinieku un tiem pielīdzināmo
         personu gada ienākumu deklarēšanu.

      5       Dekrēta–likuma Nr. 241/97 34. panta 4. punkts piešķir FPC ekskluzīvu kompetenci attiecībā uz ienākumu nodokļu deklarāciju
         noformēšanu saskaņā ar vienkāršotu formu (730. forma), tostarp aizpildītā deklarācijas eksemplāra un nodokļu nomaksas apliecības
         nodošanu nodokļu maksātājam, deklarēšanas rezultātu paziņošanu darba devējiem, kas ir atbildīgi par nodokļu piedziņu, lai
         koriģētu ienākumu gūšanas vietā samaksātus nodokļus, un deklarāciju nosūtīšanu nodokļu administrācijai.

      6       Turklāt Dekrēta–likuma Nr. 241/97 35. panta 2. punkta b) apakšpunkts paredz, ka tikai FPC var kontrolēt deklarācijā sniegto
         ziņu atbilstību tās pielikumiem.

      7       FPC ir jādibina akciju sabiedrības formā un tam jāveic savas darbības saskaņā ar Finanšu ministrijas izsniegto atļauju. Tos
         var dibināt tikai Dekrēta–likuma Nr. 241/97 32. un 33. pantā norādītie tiesību subjekti. Tie ir it īpaši darba devēju organizācijas,
         arodbiedrības vai to pilnvarotās teritoriālās organizācijas, kuru sastāvā ir vismaz 50 000 biedru, daži par nodokļu piedziņu
         atbildīgie darba devēji, kas nodarbina vismaz 50 000 darbinieku, vai arī darba devēju apvienības, kas nodibinājušas savstarpējas
         interešu aizsardzības institūcijas (istituti di patronato) un kuru sastāvā ir vismaz 50 000 biedru. Attiecībā uz dažiem Dekrētā–likumā Nr. 241/97 minētajiem tiesību subjektiem šķiet,
         ka FPC var nodibināt tikai Itālijā reģistrētie subjekti.

      8       Turklāt Dekrēta–likuma Nr. 241/97 33. panta 2. punkts paredz, ka FPC izraugās vienu vai vairākas personas, kas atbild par
         fiskālo palīdzību, no grāmatvedības ekspertu kolēģijā vai grāmatvežu kolēģijā reģistrētajām personām.

      9       Attiecīgie tiesību akti paredz, ka par darbībām, ko var veikt tikai FPC, tiem no valsts budžeta maksā atlīdzību, kas sākotnēji
         bija noteikta ITL 25 000 apmērā par katru aizpildīto un nosūtīto deklarāciju un vēlāk tika palielināta līdz aptuveni EUR 14.

       Pamata prāva
      10     ADCServizi, kas reģistrēta Milānā, mērķis ir sniegt palīdzību un konsultācijas grāmatvedības un vadības jautājumos.

      11     2003. gada 25. februārī šīs sabiedrības ārkārtas kopsapulce nolēma apstiprināt jaunos statūtus, lai atspoguļotu faktu, ka
         sabiedrība sniedz arī fiskālās palīdzības pakalpojumus uzņēmumiem, darbiniekiem un tiem pielīdzināmām personām, kā arī pensionāriem.

      12     Kalafiori kungs, notārs, kam bija jānoformē attiecīgais protokols, atteicās reģistrēt šo lēmumu Milānas uzņēmumu reģistrā,
         pamatojoties uz to, ka, pēc viņa domām, statūtu grozījumi, kas atļauj sabiedrībai veikt minētās fiskālās palīdzības darbības,
         ir pretrunā Dekrēta–likuma Nr. 241/97 34. pantam.

      13     ADC Servizi lūdza Tribunale di Milano (Milānas tiesa) izdot rīkojumu par minētā lēmuma reģistrāciju Milānas uzņēmumu reģistrā. Ar 2003. gada 15. maija rīkojumu
         minētā tiesa noraidīja prasību.

      14     ADC Servizi par šo rīkojumu iesniedza apelācijas sūdzību Corte d’appello di Milano (Milānas Apelācijas tiesa), pamatojoties uz to, ka, piešķirot FPC ekskluzīvās tiesības veikt noteiktas fiskālo konsultāciju
         un palīdzības darbības, Dekrēta–likuma Nr. 241/97 noteikumi ir pretrunā EK līgumam.

      15     Corte d’appello di Milano uzskata, ka, lai izlemtu strīdu, ko tā izskata, ir jāatrisina jautājumi saistībā ar Kopienu tiesību interpretāciju.

      16     Tā norāda, pirmkārt, ka darbiniekiem, pensionāriem un tiem pielīdzināmām personām nākas vērsties FPC arī ar jautājumiem, kas
         nav šo organizāciju ekskluzīvajā kompetencē saskaņā ar attiecīgo tiesisko regulējumu, un līdz ar to tiek traucēta konkurence
         šajā tirgū. Tātad šāda sistēma ir pretrunā EKL 10., 81., 82. un 86. pantam.

      17     Turpinājumā Corte d’appello di Milano norāda, ka fakts, ka tiesības sniegt ienākumu deklarāciju noformēšanas un iesniegšanas pakalpojumus ir tikai zināmiem tiesību
         subjektiem, kas atbilst precīzi noteiktajiem kritērijiem, ir šķērslis ne tikai šīs valsts komersantiem, bet arī citās dalībvalstīs
         reģistrētajiem komersantiem veikt savu komercdarbību un tas varētu būt ar EKL 43., 48. un 49. pantu aizliegts ierobežojums.

      18     Visbeidzot, šai valsts tiesai ir aizdomas, ka uz šā sprieduma 9. punktā minēto atlīdzību, ko paredzēts maksāt tikai FPC no
         valsts budžeta, attiecas EKL 87. un 88. pantā noteiktais aizliegums.

       Prejudiciālie jautājumi
      19     Ņemot vērā šos apsvērumus, Corte d’appello di Milano  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai EKL 4., 10., 82., 86. un 98. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie aizliedz piemērot valsts tiesību normas, tādas kā
         tās, kas izriet no [Dekrēta–likuma Nr. 241/97], to aplūkojot it īpaši kopā ar saskaņotajiem ienākumu nodokļu likumiem (1986. gada
         22. decembra DPR [Republikas prezidenta dekrēts] Nr. 917) un 1991. gada 30. decembra Likumu Nr. 413, un kas piešķir ekskluzīvas tiesības veikt
         noteiktas fiskālo konsultāciju darbības tikai vienas kategorijas tiesību subjektiem, [..] FPC [..], un liedz citiem komersantiem
         šajā nozarē, pat ja tiem būtu atbilstoša kvalifikācija, lai veiktu profesionālo darbību fiskālo konsultāciju un grāmatvedības
         jomā (grāmatvedības eksperti, advokāti un citi konsultanti darba un nodarbinātības jautājumos), tiesības veikt tikai FPC paredzētās
         darbības saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem un izpildes kārtību?

      2)      Vai EKL 43., 48. un 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie aizliedz piemērot valsts tiesību normas, tādas kā tās, kas
         izriet no [Dekrēta–likuma Nr. 241/97], to aplūkojot it īpaši kopā ar saskaņotajiem ienākumu nodokļu likumiem ([..] DPR Nr. 917) un 1991. gada 30. decembra Likumu Nr. 413, un kas piešķir ekskluzīvas tiesības veikt noteiktas fiskālo konsultāciju
         darbības tikai vienas kategorijas tiesību subjektiem, FPC, un liedz citiem komersantiem šajā nozarē, pat ja tiem būtu atbilstoša
         kvalifikācija, lai veiktu profesionālo darbību fiskālo konsultāciju un grāmatvedības jomā (grāmatvedības eksperti, advokāti
         un citi konsultanti darba un nodarbinātības jautājumos), tiesības veikt tikai FPC paredzētās darbības saskaņā ar tādiem pašiem
         nosacījumiem un izpildes kārtību?

      3)      Vai EKL 87. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds pasākums kā tas, kas noteikts ar Dekrētu–likumu Nr. 241/97 un it īpaši
         tā 38. pantu un kas paredz no valsts budžeta maksāt FPC atlīdzību par minētā dekrēta 34. panta 4. punktā un 37. panta 2. punktā
         norādīto darbību veikšanu, ir valsts atbalsts?”

       Par pirmo jautājumu
      20     Vispirms ir jānorāda, ka EKL 4. un 98. pantā definēti Kopienu sistēmas ekonomikas politikas pamatprincipi un noteikts konteksts
         EKL 82. un 86. pantā izklāstītajiem konkurences noteikumiem. Līdz ar to valsts tiesas atsauce uz EKL 4. pantu un 98. pantu
         nekādi neietekmē atbildi, kas būs tāda pati kā atbilde uz jautājumu par EKL 82. panta un 86. panta interpretāciju.

      21     Tātad ir jākonstatē, ka ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai EKL 82. un 86. pants aizliedz piemērot valsts
         tiesību normas, tādas kā pamata prāvā, ar kurām FPC tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības veikt noteiktas fiskālo konsultāciju
         un palīdzības darbības.

      22     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 82. pantu vienam vai vairākiem uzņēmumiem, kam ir dominējošs stāvoklis kopējā
         tirgū vai būtiskā tā daļā, šāda stāvokļa ļaunprātīga izmantošana ir aizliegta.

      23     Ir arī jāprecizē, ka dominējoša stāvokļa izveidošanās fakts, piešķirot īpašas vai ekskluzīvas tiesības EKL 86. panta 1. punkta
         izpratnē, pats par sevi vēl nav nesaderīgs ar EKL 82. pantu. Dalībvalsts pārkāpj šajos divos noteikumos paredzētos aizliegumus
         tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums, tikai īstenojot tam piešķirtās īpašās vai ekskluzīvās tiesības, sāk ļaunprātīgi izmantot
         savu dominējošo stāvokli vai ja šīs tiesības var radīt situāciju, kad šis uzņēmums sāktu to ļaunprātīgi izmantot (2001. gada
         25. oktobra spriedums lietā C‑475/99 Ambulanz Glöckner, Recueil, I‑8089. lpp., 39. punkts).

      24     Tādējādi jautājums ir ne tikai par to, vai ar valsts tiesību normām FPC tiek piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības EKL
         86. panta 1. punkta izpratnē, bet arī par to, vai ar šo regulējumu var izraisīt dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.

      25     Jānorāda, ka neatkarīgi no jautājuma, vai ar valsts tiesību normām FPC ir piešķirtas šādas īpašas vai ekskluzīvas tiesības,
         nedz lēmums par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, nedz rakstveida apsvērumi nesniedz Tiesai ziņas par faktiskajiem un tiesiskajiem
         apstākļiem, kas tai ļautu noteikt, vai ir izpildīti nosacījumi attiecībā uz dominējoša stāvokļa esamību vai tā ļaunprātīgu
         izmantošanu EKL 82. panta izpratnē.

      26     Šādos apstākļos Tiesa nevar sniegt lietderīgu atbildi uz pirmo jautājumu.
       Par otro jautājumu
      27     Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai EKL 43. un 49. pants aizliedz piemērot valsts tiesību normas, tādas
         kā pamata prāvā, ar kurām FPC tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības veikt noteiktas fiskālo konsultāciju un palīdzības darbības.

      28     Pirmkārt, ir jānorāda, ka Itālijas valdība uzskata šo jautājumu par nepieņemamu, jo visi pamata prāvā aplūkojamās darbības
         posmi notiek vienā dalībvalstī.

      29     Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, it īpaši gadījumā, ja tādā tiesvedībā kā pamata
         prāvā ar tās valsts tiesību normām tiek likts piešķirt Itālijas pilsonim tādas pašas tiesības, kādas būtu tādā pašā situācijā
         citas dalībvalsts pilsonim saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu (skat. 2005. gada 17. februāra rīkojumu lietā C‑250/03 Mauri, Krājums, I‑1267. lpp., 21. punkts).

      30     Tātad ir jāpārbauda, vai ar Līguma noteikumiem, kuru interpretācija ir lūgta, tiek aizliegts piemērot valsts tiesisko regulējumu,
         tādu kā pamata prāvā, ciktāl tas ir piemērojams personām, kas dzīvo citās dalībvalstīs.

      31     Vispirms ir jāatgādina, ka ar EKL 43. un 49. pantu ir aizliegti ierobežojumi brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu
         sniegšanas brīvībai un ka par šādiem ierobežojumiem ir jāuzskata visi pasākumi, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu
         šīs brīvības izmantošanu (skat. it īpaši 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑439/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑305. lpp., 22. punkts).

      32     Šajā sakarā no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka Dekrēts–likums Nr. 241/97 noteic, ka FPC ir ekskluzīva
         kompetence sniegt nodokļu maksātājiem noteiktus fiskālo konsultāciju un palīdzības pakalpojumus, it īpaši fiskālās palīdzības
         pakalpojumus darbiniekiem un tiem pielīdzināmām personām saistībā ar nodokļu deklarāciju noformēšanu saskaņā ar vienkāršotu
         formu.

      33     Saistībā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību šāds valsts tiesiskais regulējums, ar ko tiek piešķirtas tiesības veikt šīs darbības
         tikai FPC, pilnībā liedz citās dalībvalstīs reģistrētajiem komersantiem pieeju attiecīgo pakalpojumu tirgum.

      34     Saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību šāds tiesiskais regulējums, dodot iespēju dibināt FPC tikai noteiktiem tiesību subjektiem,
         kas atbilst stingriem kritērijiem, un, kā izriet no sniegtās informācijas, ar nosacījumu, ka dažiem no šiem subjektiem ir
         jābūt juridiskajai adresei Itālijā, var apgrūtināt vai pat pavisam liegt citu dalībvalstu komersantiem izmantot tiesības veikt
         uzņēmējdarbību Itālijā, lai sniegtu attiecīgos pakalpojumus.

      35     Šādos apstākļos ekskluzīvas kompetences piešķiršana FPC sniegt noteiktus fiskālo konsultāciju un palīdzības pakalpojumus ir
         brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, kas principā ir aizliegts ar EKL 43. un 49. pantu.

      36     Valsts tiesību normas, kas paredz iespēju dibināt FPC tikai noteiktiem, Itālijā reģistrētiem tiesību subjektiem, ir diskriminējošas.
         Šādas normas var attaisnot tikai ar EKL 46. un 55. pantā paredzētajiem sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības
         aizsardzības apsvērumiem, kas šajā lietā nav minēti (2001. gada 29. maija spriedums lietā C‑263/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4195. lpp., 15. punkts).

      37     Savukārt attiecīgās valsts tiesību normas, kuras ir piemērojamas visām personām vai uzņēmumiem, kas darbojas uzņemošās dalībvalsts
         teritorijā, var būt pamatotas, ja tās atbilst primāriem vispārējo interešu iemesliem, ja ar tām tiek garantēta izvirzītā mērķa
         īstenošana un ja tās nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai (skat. 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑79/01
         Payroll u.c., Recueil, I‑8923. lpp., 28. punkts, un tajā minēto judikatūru).

      38     Šajā sakarā ir jānorāda, ka vispārējās intereses saistībā ar attiecīgo pakalpojumu izmantotāju aizsardzību pret kaitējumu,
         kas tiem var rasties gadījumā, ja pakalpojumus sniedz personas, kurām nav atbilstošas profesionālās kvalifikācijas vai kuras
         morāli nav atbilstošas, var attaisnot brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu (šajā
         sakarā skat. 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑76/90 Säger, Recueil, I‑4221. lpp., 15.–17. punkts).

      39     Tomēr, kā to ir uzsvēris ģenerāladvokāts savu secinājumu 49. punktā, daži tikai FPC paredzētie pakalpojumi – tādi kā deklarācijas
         eksemplāra un nodokļu nomaksas apliecības nodošana, nodokļu deklarāciju nosūtīšana nodokļu administrācijai, deklarēšanas rezultātu
         paziņošana darba devējiem, kas ir atbildīgi par nodokļu piedziņu – būtībā ir vienkārši, un to sniegšanai nav vajadzīga īpaša
         profesionālā kvalifikācija.

      40     Ir skaidrs, ka šo pakalpojumu raksturs nevar attaisnot to, ka tos drīkst sniegt tikai personas, kam ir īpaša profesionālā
         kvalifikācija.

      41     Savukārt, ja daži tikai FPC paredzētie uzdevumi izrādās sarežģītāki, it īpaši kontrole par nodokļu deklarācijā sniegto ziņu
         atbilstību tās pielikumiem, nešķiet, ka organizācijas, kas var dibināt FPC, sniedz īpašas, šo uzdevumu izpildei atbilstošās
         profesionālās kompetences garantijas.

      42     Kā izriet no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, saskaņā ar Dekrēta–likuma Nr. 241/97 33. panta 2. punktu FPC izraugās
         personas, kas atbild par šo uzdevumu izpildi, no grāmatvedības ekspertu kolēģijā vai grāmatvežu kolēģijā reģistrētajām personām,
         t.i., no speciālistiem, kas paši savā vārdā nevar piedāvāt sniegt tikai FPC paredzētos pakalpojumus.

      43     Šie apstākļi ļauj secināt, ka Dekrēta–likuma Nr. 241/97 noteikumi, ar kuriem FPC piešķir ekskluzīvu kompetenci sniegt noteiktus
         fiskālo konsultāciju un palīdzības pakalpojumus, nav atbilstoši šā sprieduma 38. punktā minēto vispārējo interešu nodrošināšanai.

      44     Tiesas sēdē Itālijas valdība norādīja, ka aplūkojamās valsts tiesību normas katrā ziņā ir attaisnotas saskaņā ar EKL 45. panta
         pirmo daļu un 55. pantu, kas paredz, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība nav piemērojamas darbības
         jomās, kas ir saistītas ar valsts varas īstenošanu.

      45     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka EKL 45. un 55. pants kā izņēmumi no brīvības veikt uzņēmējdarbību pamatnoteikuma ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tie tiktu piemēroti tikai tad, ja ir absolūti nepieciešams aizsargāt intereses, ko tie ļauj aizstāvēt dalībvalstīm
         (1988. gada 15. marta spriedums lietā 147/86 Komisija/Grieķija, Recueil, 1637. lpp., 7. punkts, un 1998. gada 29. oktobra spriedums lietā C‑114/97 Komisija/Spānija, Recueil, I‑6717. lpp., 34. punkts).

      46     Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru minētajos pantos paredzētais izņēmums ir piemērojams tikai darbībām, kas pašas par
         sevi ir tieša un konkrēta līdzdalība valsts varas īstenošanā (1974. gada 21. jūnija spriedums lietā 2/74 Reyners, Recueil, 631. lpp., 45. punkts; 1993. gada 13. jūlija spriedums lietā C‑42/92 Thijssen, Recueil, I‑4047. lpp., 8. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Spānija, 35. punkts, un 2001. gada 31. maija spriedums
         lietā C‑283/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4363. lpp., 20. punkts).

      47     Jākonstatē, ka kontrole par nodokļu deklarācijā sniegto ziņu atbilstību tās pielikumiem, kaut arī praksē nodokļu administrācija
         reti to apšauba, nav tieša un konkrēta līdzdalība valsts varas īstenošanā, bet tikai līdzeklis, lai sagatavotu vai atvieglotu
         nodokļu administrācijas uzdevumu izpildi.

      48     Tas pats attiecas uz citiem uzdevumiem, kas paredzēti Dekrēta–likuma Nr. 241/97 34. un 35. pantā un ko iesniedzējtiesa minēja
         lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, proti, aizpildītās nodokļu deklarācijas eksemplāra un nodokļu nomaksas apliecības
         nodošanu nodokļu maksātājam, nodokļu deklarēšanas rezultātu paziņošanu darba devējiem, kas ir atbildīgi par nodokļu piedziņu,
         un nodokļu deklarāciju nosūtīšanu nodokļu administrācijai.

      49     Līdz ar to ir jāatzīst, ka EKL 45. un 55. pantā paredzētais izņēmums nav piemērojams tikai FPC paredzētajām darbībām, kas
         minētas lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu.

      50     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. un 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka
         tie aizliedz piemērot tādas valsts tiesību normas kā pamata prāvā, kuras FPC piešķir ekskluzīvas tiesības veikt noteiktas
         fiskālo konsultāciju un palīdzības darbības.

       Par trešo jautājumu
      51     Vispirms ir jāatzīmē, ka savā trešajā jautājumā iesniedzējtiesa atsaucas gan uz Dekrēta–likuma Nr. 241/97 38. pantu par atlīdzības
         samaksu FPC, gan uz tā paša dekrēta 34. panta 4. punktu par FPC veicamām fiskālās palīdzības darbībām, gan uz šā dekrēta 37. panta
         2. punktu par fiskālās palīdzības darbībām, ko veic citas struktūras.

      52     Tomēr šīs iesniedzējtiesas lēmuma pamatojums attiecas tikai uz atlīdzības samaksu FPC.
      53     Šādos apstākļos, atbildot uz trešo jautājumu, ir jāizskata tikai atlīdzības samaksa FPC saskaņā ar Dekrēta–likuma Nr. 241/97
         34. panta 4. punktu un 38. panta 1. punktu.

      54     Tātad ir jākonstatē, ka ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tāda atlīdzība, ko saņem FPC par nodokļu deklarācijas
         sagatavošanu un pārsūtīšanu saskaņā ar Dekrēta–likuma Nr. 241/97 34. panta 4. punktu un 38. panta 1. punktu, ir valsts atbalsts
         EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      55     Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbalsta kvalifikācija ir atkarīga no visu šajā noteikumā paredzēto
         nosacījumu izpildes (skat. 1990. gada 21. marta spriedumu lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija, t.s. “Tubemeuse”, Recueil, I‑959. lpp., 25. punkts; 1994. gada 14. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑278/92 līdz C‑280/92 Spānija/Komisija,
         Recueil, I‑4103. lpp., 20. punkts; 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑482/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑4397. lpp., 68. punkts, un 2003. gada 24. jūlija spriedumu lietā C‑280/00 Altmark Trans  un Regierungspräsidium Magdeburg, Recueil, I‑7747. lpp., 74. punkts).

      56     Pirmkārt, tam jābūt saistītam ar valsts iejaukšanos vai jāizmanto valsts līdzekļi. Otrais nosacījums ir tāds, ka šī iejaukšanās
         var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, šim pasākumam jābūt tādam, ar ko tiek radīta priekšrocība tā saņēmējam.
         Ceturtkārt, ar to tiek traucēta konkurence vai arī pastāv draudi to traucēt.

      57     Pirmais nosacījums ir izpildīts, jo Dekrēta–likuma Nr. 241/97 38. panta 1. punktā paredzēto atlīdzību maksā no valsts budžeta.
      58     Attiecībā uz otro nosacījumu ir jānorāda, ka summas, kas maksājamas saskaņā ar Dekrēta–likuma Nr. 241/97 38. panta 1. punktu,
         var būt pietiekami lielas un ka citu dalībvalstu komersanti varētu saņemt atļauju dibināt FPC, kam ir tiesības saņemt šīs
         summas. Līdz ar to attiecīgais pasākums var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.

      59     Saistībā ar trešo un ceturto nosacījumu ir jāatgādina, ka par atbalstu tiek uzskatīta tāda iejaukšanās, kas neatkarīgi no
         tās veida var dot tiešu vai netiešu labumu uzņēmumiem un kas uzskatāma par saimniecisko priekšrocību, ko saņēmējs uzņēmums
         negūtu parastos tirgus apstākļos (iepriekš minētais spriedums lietā Altmark Trans  un Regierungspräsidium Magdeburg, 84. punkts).

      60     Savukārt, ciktāl valsts iejaukšanās ir jāuzskata par kompensāciju par saņēmēju uzņēmumu sniegtajiem pakalpojumiem, pildot
         sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu, tādējādi, ka faktiski šie uzņēmumi negūst finansiālu priekšrocību un ka minētā
         iejaukšanās šo uzņēmumu konkurences situāciju nepadara labvēlīgāku, salīdzinot ar konkurējošiem uzņēmumiem, uz šo iejaukšanos
         neattiecas EKL 87. panta 1. punkts (iepriekš minētais spriedums lietā Altmark Trans  un Regierungspräsidium Magdeburg, 87. punkts).

      61     Tomēr, lai konkrētajā gadījumā šāda kompensācija netiktu uzskatīta par valsts atbalstu, ir jābūt izpildītiem vairākiem nosacījumiem
         (iepriekš minētais spriedums lietā Altmark Trans  un Regierungspräsidium Magdeburg, 88. punkts).

      62     Pirmkārt, uzņēmumam, kas saņem šādu kompensāciju, tiešām ir jābūt apveltītam ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumiem,
         un šiem pienākumiem ir jābūt skaidri noteiktiem (iepriekš minētais spriedums lietā Altmark Trans  un Regierungspräsidium Magdeburg, 89. punkts).

      63     Šajā sakarā nav izslēgts, ka dalībvalsts var atzīt par sabiedriskajiem pakalpojumiem fiskālās palīdzības pakalpojumus, ko
         saskaņā ar Dekrēta–likuma Nr. 241/97 34. panta 4. punktu FPC sniedz darbiniekiem un tiem pielīdzināmām personām, lai palīdzētu
         nodokļu maksātājiem izpildīt to fiskālos pienākumus un atvieglotu nodokļu administrācijas uzdevumu izpildi.

      64     Otrkārt, kompensācijas aprēķināšanas pamatā esošiem parametriem ir jābūt iepriekš noteiktiem objektīvā un pārskatāmā veidā,
         lai tā nesniegtu saņēmējam uzņēmumam saimniecisko priekšrocību, kas varētu tā situāciju salīdzinājumā ar konkurējošiem uzņēmumiem
         padarīt labvēlīgāku (iepriekš minētais spriedums lietā Altmark Trans  un Regierungspräsidium Magdeburg, 90. punkts).

      65     Šajā ziņā šķiet, ka kompensācija, kas noteikta EUR 14 apmērā par katru sagatavotu un nodokļu administrācijai nosūtīto deklarāciju,
         atbilst šim nosacījumam.

      66     Treškārt, kompensācija nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams, lai segtu visas ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu
         izpildi saistītās izmaksas vai to daļu, ņemot vērā attiecīgus ieņēmumus un saprātīgu peļņu par šo pienākumu izpildi (iepriekš
         minētais spriedums lietā Altmark Trans  un Regierungspräsidium Magdeburg, 92. punkts).

      67     Ceturtkārt, kompensācija ir jānosaka, pamatojoties uz tādu ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu saistīto izmaksu analīzi,
         kas rastos vidusmēra uzņēmumam, kas ir labi pārvaldīts un pietiekami nodrošināts ar nepieciešamajiem līdzekļiem, lai ievērotu
         attiecīgās sabiedriskajiem pakalpojumiem izvirzītās prasības, ņemot vērā attiecīgus ieņēmumus un saprātīgu peļņu par šo pienākumu
         izpildi (iepriekš minētais spriedums lietā Altmark Trans  un Regierungspräsidium Magdeburg, 93. punkts).

      68     Lai izskatītu pēdējos divus nosacījumus, kas attiecas uz šīs atlīdzības līmeni, ir jāizvērtē pamata prāvas faktiskie apstākļi.
      69     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa nevar izvērtēt pamata prāvas faktiskos apstākļus vai attiecībā uz valsts pasākumiem vai
         situācijām piemērot Kopienu noteikumus, ko tā ir interpretējusi, jo šie jautājumi ir ekskluzīvā valsts tiesas jurisdikcijā
         (1968. gada 19. decembra spriedums lietā 13/68 Salgoil, Recueil, 661. un 672. lpp.; 1975. gada 23. janvāra spriedums lietā 51/74 Van der Hulst, Recueil, 79. lpp., 12. punkts; 1990. gada 8. februāra spriedums lietā C‑320/88 Shippingand Forwarding Enterprise Safe, Recueil, I‑285. lpp., 11. punkts; 1999. gada 5. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑175/98 un C‑177/98 Lirussi un Bizzaro, Recueil, I‑6881. lpp., 38. punkts, un 2003. gada 15. maija spriedums lietā C‑282/00 RAR, Recueil, I‑4741. lpp., 47. punkts).

      70     Līdz ar to, ņemot vērā pamata prāvas faktus, valsts tiesas kompetencē ir novērtēt, vai Dekrēta–likuma Nr. 241/97 38. panta
         1. punktā paredzētā atlīdzība ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      71     Šajā sakarā ir arī jāatzīmē, ka valsts tiesa nav kompetenta novērtēt atbalsta pasākumu vai atbalsta režīma saderību ar kopējo
         tirgu. Šis novērtējums ietilpst ekskluzīvā Eiropas Kopienu Komisijas kompetencē, kuras izmantošanu kontrolē Kopienu tiesa
         (skat. 1991. gada 21. novembra spriedumu lietā C‑354/90 Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires un Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, Recueil, I‑5505. lpp., 14. punkts; 1996. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑39/94 SFEI u.c., Recueil, I‑3547. lpp., 42. punkts, un 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑295/97 Piaggio, Recueil, I‑3735. lpp., 31. punkts).

      72     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka pasākums, ar kuru dalībvalsts paredz maksāt no
         valsts budžeta kompensāciju noteiktiem uzņēmumiem, kam uzdots palīdzēt nodokļu maksātājiem nodokļu deklarāciju sagatavošanā
         un pārsūtīšanā nodokļu administrācijai, ir jāatzīst par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, ja:

      –       kompensācijas līmenis pārsniedz to, kas nepieciešams, lai segtu visas ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu izpildi
         saistītās izmaksas vai to daļu, ņemot vērā ar to saistītos ieņēmumus un saprātīgu peļņu par šo pienākumu izpildi, un

      –       kompensācija nav noteikta, pamatojoties uz tādu ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu saistīto izmaksu analīzi, kas rastos
         vidusmēra uzņēmumam, kurš ir labi pārvaldīts un pietiekami nodrošināts ar nepieciešamajiem līdzekļiem, lai ievērotu attiecīgās
         sabiedriskajiem pakalpojumiem izvirzītās prasības, ņemot vērā ar to saistītos ieņēmumus un saprātīgu peļņu par šo pienākumu
         izpildi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      73     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      EKL 43. un 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie aizliedz piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, kas
            FPC piešķir ekskluzīvas tiesības veikt noteiktas fiskālo konsultāciju un palīdzības darbības;
      2)      pasākums, ar kuru dalībvalsts paredz maksāt no valsts budžeta kompensāciju noteiktiem uzņēmumiem, kam uzdots palīdzēt nodokļu
            maksātājiem nodokļu deklarāciju sagatavošanā un pārsūtīšanā nodokļu administrācijai, ir jāatzīst par valsts atbalstu EKL 87. panta
            1. punkta izpratnē, ja:
      –       kompensācijas līmenis pārsniedz to, kas nepieciešams, lai segtu visas ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu izpildi
            saistītās izmaksas vai to daļu, ņemot vērā ar to saistītos ieņēmumus un saprātīgu peļņu par šo pienākumu izpildi, un
      –       kompensācija nav noteikta, pamatojoties uz tādu ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu saistīto izmaksu analīzi, kas rastos
            vidusmēra uzņēmumam, kurš ir labi pārvaldīts un pietiekami nodrošināts ar nepieciešamajiem līdzekļiem, lai ievērotu attiecīgās
            sabiedriskajiem pakalpojumiem izvirzītās prasības, ņemot vērā ar to saistītos ieņēmumus un saprātīgu peļņu par šo pienākumu
            izpildi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas (sestā palāta) 2012. gada 5. jūlija spriedums.#DTZ Zadelhoff vof pret Staatssecretaris van Financiën.#Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Sestā PVN direktīva – 5. panta 3. punkta c) apakšpunkts un 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkts – Sabiedrību akciju nodošanas darījuma starpniecība – Darījums, kas paredz arī šo sabiedrību nekustamā īpašuma īpašumtiesību nodošanu – Atbrīvojums.#Lieta C‑259/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2012. gada 5. jūlijā (
            *1
         )
      “Sestā PVN direktīva — 5. panta 3. punkta c) apakšpunkts un 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkts — Sabiedrību akciju nodošanas darījuma starpniecība — Darījums, kas paredz arī šo sabiedrību nekustamā īpašuma īpašumtiesību nodošanu — Atbrīvojums”
      Lieta C-259/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 22. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 26. maijā, tiesvedībā

            DTZ Zadelhoff vof

      pret

            Staatssecretaris van Financiën .

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs U. Lehmuss [U. Lõhmus], tiesneši A. Ross [A. Rosas] (referents) un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               DTZ Zadelhoff vof vārdā – B. van Zadelhoff, belastingadviseur,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – C. Wissels un C. Schillemans, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – C. Soulay un W. Roels, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 5. panta 3. punkta c) apakšpunktu un 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp DTZ Zadelhoff vof (turpmāk tekstā – “DTZ Zadelhoff”) un Staatssecretaris van Financiën (Valsts sekretārs finanšu lietās) par sabiedrību akciju nodošanas, kas paredz arī šo sabiedrību īpašumtiesību uz nekustamo īpašumu nodošanu, kvalifikāciju saistībā ar atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Atbilstoši Sestās direktīvas 2. panta 1. punktam:
               “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā
               1.   par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.

               4

               Sestās direktīvas 5. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:
               “1.   “Preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā īpašniekam.
               [..]
               3.   Par materiālu īpašumu dalībvalstis var uzskatīt:
               [..]

                        c)

                        akcijas vai tām līdzvērtīgas daļas, kas to turētājam de jure vai de facto dod nekustamā īpašuma vai tā daļas īpašumtiesības vai valdījuma tiesības.”

               5

               Sestās direktīvas 13. panta B daļā, kuras nosaukums ir “Citi atbrīvojumi”, ir noteikts:
               “Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem, ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
               [..]

                        d)

                        šādus darījumus:
                        [..]

                                 5.

                                 Darījumus, ieskaitot starpniecību, izņemot pārvaldi un uzraudzību, ar akcijām un daļām sabiedrībās vai apvienībās, bezseguma parādzīmēm un citiem vērtspapīriem, izņemot:
                                 [..]

                                          —

                                          5. panta 3. punktā minētās tiesības vai vērtspapīrus;

                  [..].”

               6

               Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādīto Nīderlandes Karaliste nav izmantojusi ar Sestās direktīvas 5. panta 3. punkta c) apakšpunktu dalībvalstīm piešķirto iespēju.

         Nīderlandes tiesības

               7

               1968. gada 28. jūnija Likuma par apgrozījuma nodokli (Wet op de omzetbelasting, Staatsblad 1968, Nr. 329) 11. pantā ir noteikts:
               “1.   Saskaņā ar nosacījumiem, kuri ir noteikti ar valsts pārvaldes noteikumiem, no nodokļa ir atbrīvoti:
               [..]

                        i)

                        šādas piegādes un pakalpojumi:
                        [..]

                                 2o

                                 darījumi, ieskaitot starpniecību, taču izņemot uzraudzību un pārvaldi, ar vērtspapīriem vai citiem akciju instrumentiem, izņemot dokumentus, kas rada īpašumtiesības uz precēm;

                  [..].”

         Tiesvedības pamatlietā rašanās fakti un prejudiciālie jautājumi

               8

               Pamatlietā aplūkojamajā laikposmā sabiedrībai Fabege AB (turpmāk tekstā – “Fabege”), kas ir Zviedrijā reģistrēta sabiedrība, netieši piederēja visas sabiedrības World Fashion Centre Amsterdam BV akcijas, kura bija Amsterdamā (Nīderlandē) esošā ēku kompleksa “World Fashion Centre“ (turpmāk tekstā – “WFC”) I un II torņa īpašniece un apsaimniekotāja. Fabege – arī netieši – pilnībā piederēja sabiedrības Fabege WF BV akcijas, kura bija WFC IV torņa īpašniece un apsaimniekotāja.

               9

                  Stienstra BV Bedrijfshuisvesting (turpmāk tekstā – “Stienstra”), kas ir Hertohenboshā [’s-Hertogenbosch] (Nīderlandē) reģistrēta sabiedrība, netieši piederēja visas sabiedrības De Herven III BV (turpmāk tekstā – “De Herven”) akcijas, kuras īpašumā un apsaimniekošanā bija tajā pašā pilsētā esošais biroju komplekss Soetelieve.

               10

                  DTZ Zadelhoff veic starpniecības un konsultēšanas darbības nekustamo īpašumu jomā.

               11

               1999. gadā Fabege uzdeva DTZ Zadelhoff par atlīdzību meklēt interesentus WFC iegādei. Fabege nolūks bija nodot šo nekustamā īpašuma kompleksu, nododot to sabiedrību akcijas, kurām tas netieši piederēja. Prasītā akciju pārdošanas cena bija atkarīga gandrīz vienīgi no WFC kā nekustamā īpašuma tirgus vērtības. Pildot savu uzdevumu, DTZ Zadelhoff atrada pircēju, kuram laikposmā no 1999. gada 5. oktobra līdz 2000. gada 24. janvārim akcijas tika pārdotas un nodotas.

               12

               2000. gadā Stienstra uzdeva DTZ Zadelhoff par atlīdzību meklēt interesentus Soetelieve biroju kompleksa iegādei. Līdz tam brīdim nebija precizēts jautājums par to, vai nododamais īpašums ir īpašumtiesības uz minēto kompleksu vai īpašumtiesības uz sabiedrības De Herven akcijām. DTZ Zadelhoff iejaukšanās rezultātā visbeidzot tika atrasts pircējs, kuram De Herven akcijas tika pārdotas un nodotas.

               13

                  DTZ Zadelhoff rēķinā par pakalpojumiem, ko tā, meklējot interesentus minēto nekustamo īpašumu iegādei, sniedza Fabege un Stienstra, nenorādīja PVN, nedz arī samaksāja to. Tā uzskatīja, ka šie pakalpojumi ir vai nu atbrīvoti no nodokļa, ņemot vērā 1968. gada 28. jūnija Likuma par apgrozījuma nodokli 11. panta 1. punkta i) daļas 2. apakšpunktu, vai arī šie pakalpojumi nav apliekami ar nodokli Nīderlandē, jo pakalpojums esot uzskatāms par pakalpojumu, kas nav sniegts Nīderlandes Karalistes teritorijā, ja pasūtītājs nav reģistrēts šajā dalībvalstī.

               14

                  Inspecteur van de Belastingdienst (turpmāk tekstā – “inspektors”) uzskatīja, ka atbrīvojums nebija piemērojams un ka pakalpojumu sniegšana ir uzskatāma par notikušu Nīderlandē, un līdz ar to piemēroja DTZ Zadelhoff PVN uzrēķinu par laikposmu no 2000. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim. Pēc tam, kad šī sabiedrība bija iesniegusi sūdzību, ar inspektora lēmumu šī uzrēķina summa tika samazināta.

               15

               Par šo inspektora pēdējo lēmumu DTZ Zadelhoff cēla prasību Rechtbank te Haarlem (Hārlemas rajona tiesa), kura to noraidīja kā nepamatotu. Par šo nolēmumu šī sabiedrība iesniedza apelācijas sūdzību Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa), kura apstiprināja pirmās instances tiesas nolēmumu. Tad DTZ Zadelhoff iesniedza kasācijas sūdzību Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākajā tiesā].

               16

                  Hoge Raad der Nederlanden uzskata, ka Gerechtshof te Amsterdam ir pareizi noteikusi vietu, kur pakalpojumi esot jāuzskata par sniegtiem. Savukārt iesniedzējtiesai ir šaubas par sabiedrību akciju nodošanas darījuma, kas paredz arī šīm sabiedrībām piederoša nekustamā īpašuma īpašumtiesību nodošanu, kvalifikāciju attiecībā uz atbrīvojumu no PVN.

               17

               Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Sestās direktīvas pants [13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkts] ir jāinterpretē tādējādi, ka šis noteikums attiecas arī uz tādiem darījumiem kā ieinteresētās personas veiktie darījumi, kuri būtībā ir saistīti ar attiecīgajām sabiedrībām piederošu nekustamo īpašumu un tā (netiešu) nodošanu vienīgi tādēļ, ka šo darījumu mērķis bija šo sabiedrību akciju nodošana un ka tas tika sasniegts?

                        2)

                        Vai Sestās direktīvas pantā [13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkta otrajā ievilkumā] paredzētais izņēmums no atbrīvojuma ir piemērojams arī tad, ja dalībvalsts nav izmantojusi [šīs] direktīvas pantā [5. panta 3. punkta c) apakšpunktā] paredzēto iespēju akcijas vai tām līdzvērtīgas daļas, kas to turētājam dod nekustamā īpašuma īpašumtiesības vai valdījuma tiesības, uzskatīt par materiālu īpašumu?

                        3)

                        Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai ar iepriekš minētajām akcijām vai tām līdzvērtīgām daļām ir jāsaprot arī to sabiedrību akcijas, kurām tieši vai netieši [ar meitassabiedrību vai meitassabiedrību meitassabiedrību starpniecību] pieder nekustamais īpašums neatkarīgi no tā, vai tās ekspluatē šo nekustamo īpašumu vai tās iegulda to cita veida uzņēmumā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un otro jautājumu

               18

               Ar savu pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, pirmkārt, vai Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šis atbrīvojums no PVN attiecas uz darījumiem, kādi ir pamatlietā veiktie DTZ Zadelhoff darījumi, kas paredz attiecīgo sabiedrību akciju nodošanu un kuru rezultātā ir bijis šis iznākums, taču galu galā tie attiecas uz šīm sabiedrībām piederošu nekustamo īpašumu un tā (netiešu) nodošanu vienīgi tādēļ, ka šo darījumu mērķis ir bijis nodot šo sabiedrību akcijas, un ar kuriem ir panākts šis rezultāts, un, otrkārt, vai minētā 5. apakšpunkta otrajā ievilkumā paredzētais izņēmums no atbrīvojuma ir piemērojams arī tad, ja dalībvalsts nav izmantojusi minētās direktīvas 5. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto iespēju akcijas vai tām līdzvērtīgas daļas, kas to turētājam de jure vai de facto dod nekustamā īpašuma īpašumtiesības vai valdījuma tiesības, uzskatīt par materiālu īpašumu.

               19

               Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Sestās direktīvas 13. pantā minētie atbrīvojumi ir autonomi Savienības tiesību jēdzieni, kuru mērķis ir novērst atšķirības PVN režīma piemērošanā dažādās dalībvalstīs (skat. it īpaši 1999. gada 25. februāra spriedumu lietā C-349/96 CPP, Recueil, I-973. lpp., 15. punkts, kā arī 2011. gada 10. marta spriedumu lietā C-540/09 Skandinaviska Enskilda Banken, Krājums, I-1509. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

               20

               Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka jēdzieni, kas izmantoti, lai raksturotu minētos atbrīvojumus, ir interpretējami šauri, jo tie ir atkāpes no vispārējā principa, saskaņā ar kuru PVN tiek piemērots katram pakalpojumam, kuru nodokļu maksātājs ir sniedzis par atlīdzību (2003. gada 20. novembra spriedums lietā C-8/01 Taksatorringen, Recueil, I-13711. lpp., 36. punkts; 2005. gada 3. marta spriedums lietā C-472/03 Arthur Andersen, Krājums, I-1719. lpp., 24. punkts, un 2007. gada 21. jūnija spriedums lietā C-453/05 Ludwig, Krājums, I-5083. lpp., 21. punkts).

               21

               Tomēr minēto jēdzienu interpretācijai ir jāatbilst Sestās direktīvas 13. pantā paredzēto atbrīvojumu mērķim, un ar to ir jāievēro nodokļu neitralitātes principa prasības, kas raksturīgas kopējai PVN sistēmai. Tādējādi šis šauras interpretācijas noteikums nenozīmē, ka jēdzieni, kas izmantoti minētajā 13. pantā paredzēto atbrīvojumu definēšanai, ir jāinterpretē tādā veidā, kas mazinātu to nozīmi (šajā ziņā skat. 2007. gada 14. jūnija spriedumu lietā C-445/05 Haderer, Krājums, I-4841. lpp., 18. punkts, un 2009. gada 19. novembra spriedumu lietā C-461/08 Don Bosco Onroerend Goed, Krājums, I-11079. lpp., 25. punkts).

               22

               Attiecībā it īpaši uz Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkta tvērumu Tiesa ir konstatējusi, ka darījumi ar akcijām un citiem vērtspapīriem ir vērtspapīru tirgū veikti darījumi un ka vērtspapīru tirdzniecība ietver darbības, kas groza juridisko un finansiālo stāvokli darījuma pušu starpā (šajā ziņā skat. 1997. gada 5. jūnija spriedumu lietā C-2/05 SDC, Recueil, I-3017. lpp., 72. un 73. punkts, kā arī 2009. gada 29. oktobra spriedumu lietā C-29/08 SKF, Krājums, I-10413. lpp., 48. punkts).

               23

               Jēdzieni “darījumi [..] ar vērtspapīriem” Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkta izpratnē tādējādi attiecas uz darījumiem, kas var radīt, grozīt vai izbeigt pušu tiesības un pienākumus saistībā ar vērtspapīriem (skat. it īpaši 2001. gada 13. decembra spriedumu lietā C-235/00 CSC Financial Services, Recueil, I-10237. lpp., 33. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā SKF, 48. punkts).

               24

               Attiecībā uz tiesvedības pamatlietā rašanās faktiem ne prasītāja, ne Nīderlandes valdība, ne arī Eiropas Komisija nav apstrīdējušas, ka Fabege un Stienstra, pēc tam, kad tās bija izmantojušas DTZ Zadelhoff pakalpojumus, ir pārdevušas un nodevušas akcijas, kuras tām netieši piederēja.

               25

               Šajā ziņā nav nozīmes faktam, ka Stienstra, uzdodot DTZ Zadelhoff meklēt interesentus attiecībā uz Soetelieve biroju kompleksa iegādi, nebija precizējusi, vai pircējiem būs nododamas īpašumtiesības uz šo nekustamo īpašumu vai īpašumtiesības uz sabiedrības De Herven akcijām. Faktiski no Tiesas judikatūras izriet, ka saskaņā ar PVN sistēmas mērķiem – nodrošināt tiesisko noteiktību un atvieglināt ar nodokļa piemērošanu saistītās darbības – ir jāņem vērā, izņemot ārkārtas gadījumus, attiecīgā darījuma objektīvais raksturs (šajā ziņā skat. 1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C-4/94 BLP Group, Recueil, I-983. lpp., 24. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā SKF, 47. punkts). Tādējādi neatkarīgi no Stienstra sākotnējiem iespējamiem nodomiem galu galā veiktais darījums, objektīvi raksturojot, ir darījums ar akcijām, un tātad tas, ciktāl nav izņēmumu, kā tāds ir jāņem vērā.

               26

               Otrkārt, attiecībā it īpaši uz jautājumu, vai uz pakalpojumiem, kurus ir sniegusi DTZ Zadelhoff un kuri ir tiesvedības pamatlietā priekšmets, attiecas Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunktā ietvertais jēdziens “starpniecība”, ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka no šā noteikuma izriet, ka vārdi “ieskaitot starpniecību” ir paredzēti nevis šajā noteikumā atbrīvojuma principiālā satura definēšanai, bet gan to mērķis ir paplašināt tā piemērošanas jomu attiecībā uz starpniecības darbībām (iepriekš minētais spriedums lietā CSC Financial Services, 38. punkts).

               27

               Tādējādi, neskatot jautājumu par jēdziena “starpniecība”, kas ietverts arī citos Sestās direktīvas noteikumos, it īpaši tās 13. panta B daļas d) punkta 1.–4. apakšpunktā, precīzu nozīmi, ir jākonstatē, ka minētā 5. apakšpunkta kontekstā šis jēdziens attiecas uz darbību, ko veic starpnieks, kurš nav puse līgumā par finanšu produktu un kura darbība atšķiras no pakalpojumiem, ko atbilstoši līgumam parasti sniedz šādu līgumu puses. Faktiski starpniecība ir pakalpojums, ko sniedz līguma pusei un par ko tā maksā atlīdzību kā par īpašu starpniecības darbību. Tā tostarp var izpausties kā norādīšana uz tās iespējām noslēgt šādu līgumu, sazināšanās ar otro līguma pusi un sarunu rīkošana klienta vārdā un uzdevumā par savstarpējo pienākumu sīki izstrādātu saturu. Šajā ziņā šādas darbības mērķis ir panākt to, ka divas puses noslēdz līgumu; starpnieks pats nav ieinteresēts līguma saturā (iepriekš minētais spriedums lietā CSC Financial Services, 39. punkts).

               28

               Tiesvedībā pamatlietā aplūkotās DTZ Zadelhoff veiktās starpniecības un konsultēšanas darbības izpaudās kā interesantu meklēšana par atlīdzību nekustamā īpašuma iegādei, kurš pēc tam ir ticis pārdots un nodots, nododot akcijas, un to mērķis bija nodrošināt, lai Fabege un pircējs, no vienas puses, kā arī Stienstra un pircējs, no otras puses, attiecīgi noslēgtu līgumus, attiecībā uz kuru saturu DTZ Zadelhoff nebūtu savu interešu. Līdz ar to minētās darbības atbilst jēdzienam “starpniecība” ar akcijām Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkta izpratnē.

               29

               Treškārt, ir jāpārbauda, vai uz šīm darbībām attiecas Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunktā paredzētais izņēmums no atbrīvojuma, izņēmums, kas ir noteikts šā paša 5. apakšpunkta otrajā ievilkumā.

               30

               No Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkta otrā ievilkuma izriet, ka, neskarot citas Savienības tiesību normas, dalībvalstis atbrīvo darījumus, ieskaitot starpniecību, ar akcijām un daļām sabiedrībās vai apvienībās, bezseguma parādzīmēm un citiem vērtspapīriem, izņemot šīs pašas direktīvas 5. panta 3. punktā minētās tiesības vai vērtspapīrus.

               31

               Saskaņā ar Sestās direktīvas 5. panta 3. punkta c) apakšpunktu par materiālu īpašumu dalībvalstis var uzskatīt it īpaši akcijas vai tām līdzvērtīgas daļas, kas to turētājam de jure vai de facto dod nekustamā īpašuma vai tā daļas īpašumtiesības vai valdījuma tiesības.

               32

               Tādējādi PVN vajadzībām dalībvalstis par materiālu īpašumu var uzskatīt tādas akcijas, kas to turētājam de jure vai de facto dod nekustamā īpašuma vai tā daļas īpašumtiesības vai valdījuma tiesības, kādas tiek aplūkotas tiesvedībā pamatlietā.

               33

               Nav strīda par to, ka Nīderlandes Karaliste nav izmantojusi šo iespēju.

               34

               No Tiesas judikatūras izriet, ka dalībvalstis var brīvi izmantot tām ar Sestās direktīvas 5. panta 3. punktu piešķirto izvēles iespēju, tostarp nosakot dažus nosacījumus, ciktāl tie principiāli negroza piedāvātās iespējas veidu, jo nav tāda Sestās direktīvas noteikuma, kas jebkādā veidā šajā ziņā ierobežotu dalībvalstu rīcības brīvību (2001. gada 4. oktobra spriedums lietā C-326/99 “Goed Wonen”, Recueil, I-6831. lpp., 34. punkts).

               35

               Līdz ar to, ja Sestās direktīvas 5. panta 3. punkts atļauj visas aplūkotās tiesības pielīdzināt materiālam īpašumam vai par tādu uzskatīt tikai kādu vai dažas no šīm tiesībām, tad minētais noteikums atļauj arī ierobežot šādu pielīdzināšanu vienīgi attiecībā uz tiesībām, kuras atbilst precīziem kritērijiem, kurus ir pieņēmusi attiecīgā dalībvalsts (spriedums iepriekš minētajā lietā “Goed Wonen”, 34. punkts).

               36

               Savukārt ar Sestās direktīvas sistēmu grūti savienojams būtu pieņēmums, ka šīs direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkta otrajā ievilkumā ietvertā atsauce uz tās 5. panta 3. punktu paredz visas šajā pēdējā noteikumā norādītās tiesības vai vērtspapīrus neatkarīgi no fakta, vai dalībvalsts ir vai nav izmantojusi tai ar šo pašu noteikumu piedāvāto iespēju.

               37

               Šādu interpretāciju apstiprina Sestās direktīvas sagatavošanas dokumenti. Kā savos rakstveida apsvērumos ir norādījusi Komisija, tās priekšlikuma Sestajai direktīvai (COM(73) 950, galīgā redakcija) 5. panta 1. punktā bija paredzēts, ka akcijas vai tām līdzvērtīgas daļas, kas to turētājam de jure vai de facto dod īpašumtiesības vai valdījuma tiesības uz nekustamo īpašumu vai tā daļu, vienmēr ir pielīdzināmas nekustamajiem īpašumiem, uz kuriem tās attiecas.

               38

               No paskaidrojuma raksta par minēto priekšlikumu (6. lpp.) izriet, ka Komisijas skatījumā “1. punktā minēto pielīdzināšanu mērķis ir nepārprotamā neitralitātes nolūkā aplikt ar [PVN] darījumus, kas ekonomiskā ziņā ir līdzvērtīgi nekustamā īpašuma vai tā daļas piegādei”.

               39

               Tomēr pēc tam, kad Komisija bija iesniegusi vairākus citus priekšlikumus, Eiropas Kopienu Padome visbeidzot apstiprināja citu formulējumu, kas deva dalībvalstīm iespēju, neuzliekot to par pienākumu, par materiālu īpašumu uzskatīt “akcijas vai tām līdzvērtīgas daļas, kas to turētājam de jure vai de facto dod īpašumtiesības vai valdījuma tiesības uz nekustamo īpašumu vai tā daļu”.

               40

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan ir tiesa, ka termini, kas lietoti, lai raksturotu Sestās direktīvas 13. pantā paredzētos atbrīvojumus, ir interpretējami sašaurināti, jo šie atbrīvojumi ir atkāpe no vispārējā principa, ka PVN tiek piemērots katram pakalpojumam, ko nodokļu maksātājs sniedz par atlīdzību (skat. it īpaši 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-305/01 MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, Recueil, I-6729. lpp., 63. punkts, kā arī 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C-455/05 Velvet & Steel Immobilien, Krājums, I-3225. lpp., 14. punkts), tik un tā šaura interpretācija nevar ierobežot atbrīvojumu tādā veidā, kam nav pamatojuma attiecīgā noteikuma formulējumā. Šāda attieksme būtu pretrunā PVN sistēmas mērķiem – nodrošināt it īpaši tiesisko noteiktību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SKF, 46. un 47. punkts).

               41

               Tāpat arī nodokļu neitralitātes princips nevar radīt interpretāciju, kas ir pretrunā Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkta, lasot to kopā ar šīs direktīvas 5. panta 3. punktu, formulējumam.

               42

               Līdz ar to uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šis atbrīvojums no PVN attiecas uz tādiem darījumiem, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, kuru mērķis ir attiecīgo sabiedrību akciju nodošana un ar kuriem ir panākts šis rezultāts, taču kuri būtībā ir saistīti ar attiecīgajām sabiedrībām piederošu nekustamo īpašumu un tā (netiešu) nodošanu. Izņēmums no šā atbrīvojuma, kurš ir paredzēts tā paša 5. apakšpunkta otrajā ievilkumā, nav piemērojams, ja dalībvalsts nav izmantojusi minētās direktīvas 5. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto iespēju par materiālu īpašumu uzskatīt akcijas vai tām līdzvērtīgas daļas, kas to turētājam de jure vai de facto dod nekustamā īpašuma īpašumtiesības vai valdījuma tiesības.

         Par trešo jautājumu

               43

               Ņemot vērā atbildi uz pirmo un otro jautājumu, atbilde uz iesniedzējtiesas trešo jautājumu nav jāsniedz.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               44

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                     Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta B daļas d) punkta 5. apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šis atbrīvojums no pievienotās vērtības nodokļa attiecas uz tādiem darījumiem, kādi tiek aplūkoti pamatlietā, kuru mērķis ir attiecīgo sabiedrību akciju nodošana un ar kuriem ir panākts šis rezultāts, taču kuri būtībā ir saistīti ar attiecīgajām sabiedrībām piederošu nekustamo īpašumu un tā (netiešu) nodošanu. Izņēmums no šā atbrīvojuma, kurš ir paredzēts tā paša 5. apakšpunkta otrajā ievilkumā, nav piemērojams, ja dalībvalsts nav izmantojusi minētās direktīvas 5. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzēto iespēju par materiālu īpašumu uzskatīt akcijas vai tām līdzvērtīgas daļas, kas to turētājam de jure vai de facto dod nekustamā īpašuma īpašumtiesības vai valdījuma tiesības.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda - holandiešu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1978. gada 16. martā. # Leonardo Leonardini pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 115/76.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1984. gada 9. februārī. # Groupement d'intérêt économique "Rhône-Alpes Huiles" un citi pret Syndicat national des fabricants raffineurs d'huile de graissage un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Lyon - Francija. # Preču brīva aprite - Atkritumeļļas. # Lieta 295/82.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2002. gada 24. janvārī. # Temco Service Industries SA pret Samir Imzilyen un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour du travail de Bruxelles - Beļģija. # Direktīva 77/187/EEK - Darbinieku tiesību aizsardzība uzņēmuma pārejas gadījumā. # Lieta C-51/00.


CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta), 2010. gada 15. decembris.#Roberta Saracco pret Eiropas Centrālo banku.#Civildienests – ECB personāls – Atvaļinājums personisku iemeslu dēļ – Maksimālais ilgums – Pagarinājuma atteikums.#Lieta F‑66/09.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2000. gada 15.novembrī. # Ivo Camacho-Fernandes pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-20/00.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 2.oktobrī. # Hellen Gerster pret Freistaat Bayern. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach - Vācija. # Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm - Ierēdnis. # Lieta C-1/95.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 27.jūnijā. # Onno Plug pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-47/97.