title: Lieta T-663/20: Prasība, kas celta 2020. gada 30. oktobrī – One Voice/ECHA

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/28

      Prasība, kas celta 2020. gada 30. oktobrī – One Voice/ECHA

      (Lieta T-663/20)
      (2021/C 9/41)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: One Voice (Strasbūra, Francija) (pārstāve: A. Ghersi, advokāte)

         Atbildētāja: Eiropas Ķimikāliju aģentūra

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka ECHA Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā attiecībā uz saikni starp Kosmētikas līdzekļu regulu un REACH regulu;

                  —

                  atzīt, ka ECHA Apelācijas padome ir pārkāpusi REACH regulas normas;
                  līdz ar to

                  —

                  atcelt ECHA Apelācijas padomes 2020. gada 18. augusta lēmumu Nr. A-009-2018;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pieļauta kļūda vērtējumā attiecībā uz saikni starp Kosmētikas līdzekļu regulu (1) un REACH regulu (2). Prasītāja uzskata, ka Apelācijas padome, piemērojot REACH regulu, ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā attiecībā uz Kosmētikas līdzekļu regulas 18. pantu, un nav ņēmusi vērā mērķus, kurus ir paredzēts sasniegt ar Kosmētikas līdzekļu regulu saistībā ar izmēģinājumiem ar dzīvniekiem. Visbeidzot, prasītāja uzskata, ka ECHA nav kompetences sniegt saistošu interpretāciju par saikni starp Kosmētikas līdzekļu regulu un REACH regulu.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāptas REACH regulas normas. Šajā ziņā prasītāja citastarp apgalvo, ka REACH regulā ir noteikts, ka principā izmēģinājumi ar dzīvniekiem ir aizliegti, ja vien nav pieejami citi risinājumi. Taču Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā šādu izņēmumu neesot formulējusi.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1223/2009 (2009. gada 30. novembris) par kosmētikas līdzekļiem (OV 2009, L 342, 59. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1907/2006 (2006. gada 18. decembris), kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV 2006, L 396, 1. lpp., labojums – OV 2007, L 136, 3. lpp.).


title: Lieta T-664/20: Prasība, kas celta 2020. gada 30. oktobrī – One Voice/ECHA

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/29

      Prasība, kas celta 2020. gada 30. oktobrī – One Voice/ECHA

      (Lieta T-664/20)
      (2021/C 9/42)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: One Voice (Strasbūra, Francija) (pārstāve: A. Ghersi, advokāte)

         Atbildētāja: Eiropas Ķimikāliju aģentūra

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka ECHA Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā attiecībā uz saikni starp Kosmētikas līdzekļu regulu un REACH regulu;

                  —

                  atzīt, ka ECHA Apelācijas padome ir pārkāpusi REACH regulas normas;

            līdz ar to

                  —

                  atcelt ECHA Apelācijas padomes 2020. gada 18. augusta lēmumu Nr. A-010-2018;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pieļauta kļūda vērtējumā attiecībā uz saikni starp Kosmētikas līdzekļu regulu (1) un REACH regulu (2). Prasītāja uzskata, ka Apelācijas padome, piemērojot REACH regulu, ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā attiecībā uz Kosmētikas līdzekļu regulas 18. pantu un nav ņēmusi vērā mērķus, kurus ir paredzēts sasniegt ar Kosmētikas līdzekļu regulu saistībā ar izmēģinājumiem ar dzīvniekiem. Visbeidzot, prasītāja uzskata, ka ECHA nav kompetences sniegt saistošu interpretāciju par saikni starp Kosmētikas līdzekļu regulu un REACH regulu.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāptas REACH regulas normas. Šajā ziņā prasītāja citastarp apgalvo, ka REACH regulā ir noteikts, ka principā izmēģinājumi ar dzīvniekiem ir aizliegti, ja vien nav pieejami citi risinājumi. Taču Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā šādu izņēmumu neesot formulējusi.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1223/2009 (2009. gada 30. novembris) par kosmētikas līdzekļiem (OV 2009, L 342, 59. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1907/2006 (2006. gada 18. decembris), kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV 2006, L 396, 1. lpp., un labojums – OV 2007, L 136, 3. lpp.).


title: Lieta T-671/20: Prasība, kas celta 2020. gada 9. novembrī – OA/EESK

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/30

      Prasība, kas celta 2020. gada 9. novembrī – OA/EESK
      (Lieta T-671/20)
      (2021/C 9/43)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: OA (pārstāvji: M. Casado García-Hirschfeld un M. Aboudi, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komiteja

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt šo prasības pieteikumu par pieņemamu;

                  —

                  atcelt apstrīdēto 2019. gada 5. decembra lēmumu, kurš tika atstāts negrozīts ar lēmumu noraidīt prasītāja 2020. gada 5. marta sūdzību;

                  —

                  piespriest atlīdzināt morālo kaitējumu 30 000 EUR apmērā un mantisko kaitējumu, kurš aplēsts 25 000 EUR apmērā;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Pirmais pamats attiecas uz administratīvās izmeklēšanas un disciplinārlietu jomā paredzēto procesuālo garantiju neievērošanu, kā arī uz objektivitātes un labas pārvaldības principu pārkāpumu. Prasītājs šajā saistībā apgalvo, ka administratīvajā izmeklēšanā, kas attiecas uz viņu, ir pieļauti daudzi formāli un procesuāli pārkāpumi.

                  2.

                  Otrais pamats attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kā arī pilnvaru nepareizu izmantošanu.


title: Lieta T-672/20: Prasība, kas celta 2020. gada 6. novembrī – Kerstens/Komisija

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/31

      Prasība, kas celta 2020. gada 6. novembrī – Kerstens/Komisija
      (Lieta T-672/20)
      (2021/C 9/44)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Petrus Kerstens (La Forclaz, Šveice) (pārstāvis: C. Mourato, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas 2020. gada 20. janvāra lēmumu, ar kuru noraidīts Petrus Kerstens2019. gada 17. septembra lūgums sniegt palīdzību D/517/19, kas iesniegts saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 24. un 12.a pantu;

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas 2020. gada 31. janvāra lēmumu, ar kuru noraidīts Petrus Kerstens2019. gada 17. septembra lūgums sniegt palīdzību D/516/19, kas iesniegts saskaņā ar Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 24. un 12.a pantu;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 134. pantu.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatojumam prasītājs izvirza vienu pamatu par labas pārvaldības principa pārkāpumu, tostarp tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, un, konkrētāk, – no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta izrietošo tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, jo Komisija prasītāju neesot uzklausījusi, pirms tā pieņēma lēmumus noraidīt viņa lūgumus sniegt palīdzību.


title: Lieta T-677/20: Prasība, kas celta 2020. gada 13. novembrī – Ryanair un Laudamotion /Komisija

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/31

      Prasība, kas celta 2020. gada 13. novembrī – Ryanair un Laudamotion /Komisija
      (Lieta T-677/20)
      (2021/C 9/45)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Ryanair DAC (Swords, Īrija) un Laudamotion GmbH (Schwechat, Austrija) (pārstāvji: E. Vahida, F. Laprévote, V. Blanc, S. Rating un I. Metaxas-Maranghidis, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas 2020. gada 6. jūlija lēmumu (ES) par valsts atbalstu SA.57539 (2020/N) Austrija – COVID-19 – atbalsts Austrian Airlines (1); un

                  —

                  piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

            Prasītājas arī lūdza, lai to prasība tiktu izskatīta paātrinātā tiesvedībā, kas paredzēta Tiesas statūtu 23.a pantā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Lai pamatotu savu prasību, prasītājas izvirza piecus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Eiropas Komisija neesot izskatījusi iespējamo atbalstu, ko sniedz Lufthansa vai kas tai tiek sniegts.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Eiropas Komisija esot pārkāpusi īpašos LESD noteikumus un Eiropas tiesību vispārējos principus par diskriminācijas aizliegumu, pakalpojumu sniegšanas brīvību un uzņēmējdarbības brīvību, kas ir bijuši ES gaisa transporta tirgus liberalizācijas pamatā. Gaisa transporta tirgus liberalizācija ir ļāvusi izveidoties patiesi Eiropas mēroga zemo cenu aviokompānijām. Atļaujot Austrijai rezervēt atbalstu tikai Austrian Airlines, Eiropas Komisija esot ignorējusi šādām Eiropas mēroga aviokompanijām radītos zaudējumus ceļošanas ierobežojumu dēļ COVID-19 krīzes rezultātā.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Eiropas Komisija esot nepareizi piemērojusi ESD 107. panta 2. punkta b) apakšpunktu un pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā savā pārskatā par atbalsta samērīgumu ar ceļošanas aizliegumu COVID-19 krīzes dēļ izraisītiem zaudējumiem, it īpaši uzskatot, ka visi zaudējumi, kas AUA radušies COVID-19 krīzes dēļ izrietēja tieši no ceļošanas aizliegumiem, un nepārbaudot, vai Austrian Airlines ir samazinājusi visus izdevumus, no kuriem bija iespējams izvairīties.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Eiropas Komisija neesot uzsākusi formālo izmeklēšanas procedūru, neskatoties uz nopietnām grūtībām un esot pārkāpusi prasītāju procesuālās tiesības.

                  5.

                  Ar piekto prasības pamatu tiek apgalvots, ka Eiropas Komisija esot pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.

         (1)  Eiropas Komisijas 2020. gada 6. jūlija lēmums par valsts atbalstu SA.57539 (2020/N) Austrija – COVID-19 – atbalsts Austrian Airlines (OV 2020 C 346, 2. lpp.)


title: Lieta T-689/20: Prasība, kas celta 2020. gada 17. novembrī – HB/EIB

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/32

      Prasība, kas celta 2020. gada 17. novembrī – HB/EIB
      (Lieta T-689/20)
      (2021/C 9/46)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: HB (pārstāvis: C. Bernard–Glanz, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Investīciju banka (EIB)

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt EIB ģenerālsekretāra vietnieka 2020. gada 27. aprīļa lēmumu, ar kuru ir izbeigts viņas darba līgums, un, ciktāl nepieciešams – lēmumu, ar ko ir noraidīts viņas lūgums par pārskatīšanu, un

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīs pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, ir pārkāpts labas pārvaldības princips un nav izpildīts pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses, ciktāl:

                              —

                              prasītājas līguma izbeigšana, pamatojoties uz budžeta ierobežojumiem, esot bijusi acīmredzami kļūdaina un pretrunā JASPERS 2020 īpašajam dotācijas nolīgumam un EIB Vadības komitejas 2019. gada lēmumam;

                              —

                              prasītājas līguma izbeigšana –, pamatojoties uz to, ka darba slodze JASPERS“Pārdomātas attīstības” nodaļā, kurā prasītāja bija norīkota strādāt, ir bijusi zemāka nekā citās JASPERS nodaļās un, ka tādējādi nav bijis saimnieciskas vajadzības atstāt prasītāju amatā, – esot bijusi acīmredzami kļūdaina, un

                              —

                              prasītājas līguma izbeigšana esot bijusi acīmredzami pretrunā dienesta interesēm, gan no administratīvā, gan finansiālā vai darba slodzes viedokļa, un ar to esot pārkāpts labas pārvaldības princips un neesot izpildīts pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ir pieļauta patvaļa un pārkāpts labas pārvaldības princips, ciktāl kontekstā, kurā atbildētāja apgalvo, ka tai ir jāatlaiž daļa personāla budžeta ierobežojumu dēļ, tā rīkojas pretrunā labai pārvaldībai un patvaļīgi, nesagatavodama personāla samazināšanas plānu, kurā būtu ietverts it īpaši kvantitatīvi noteikts saīsināmo štata vietu skaits un objektīvie kritēriji to atlasei, lai uz tā pamata varētu pieņemt lēmumus attiecībā uz atsevišķiem personāla locekļiem, pirms tiek pieņemti lēmumi izbeigt darba līgumus, kāds ir prasītājas apstrīdētais lēmums.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvota tiesību akta autora kompetences neesamība, ciktāl apstrīdētā lēmuma autoram – EIB ģenerālsekretāra vietniekam neesot bijis pilnvaru to pieņemt.


title: Lieta T-325/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 6. oktobra rīkojums – Cipriani/EUIPO – Hotel Cipriani (“ARRIGO CIPRIANI”)

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/33

      Vispārējās tiesas 2020. gada 6. oktobra rīkojums – Cipriani/EUIPO – Hotel Cipriani (“ARRIGO CIPRIANI”)
      (Lieta T-325/19) (1)

      (2021/C 9/47)
      Tiesvedības valoda – angļu
      Piektās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

         (1)  OV C 246, 22.7.2019.


title: Apvienotās lietas no T-389/19 līdz T-394/19, T-397/19, T-398/19, T-403/19, T-404/19, T-406/19, T-407/19, no T-409/19 līdz T-418/19, no T-420/19 līdz T-422/19, no T-425/19 līdz T-427/19, no T-429/19 līdz T-432/19, T-435/19, T-436/19, no T-438/19 līdz T-442/19, no T-444/19 līdz T-446/19, no T-448/19 līdz T-454/19, T-463/19 un T-465/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 8. oktobra rīkojums – Coppo Gavazzi u.c./Parlaments

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/33

      Vispārējās tiesas 2020. gada 8. oktobra rīkojums – Coppo Gavazzi u.c./Parlaments
      (Apvienotās lietas no T-389/19 līdz T-394/19, T-397/19, T-398/19, T-403/19, T-404/19, T-406/19, T-407/19, no T-409/19 līdz T-418/19, no T-420/19 līdz T-422/19, no T-425/19 līdz T-427/19, no T-429/19 līdz T-432/19, T-435/19, T-436/19, no T-438/19 līdz T-442/19, no T-444/19 līdz T-446/19, no T-448/19 līdz T-454/19, T-463/19 un T-465/19) (1)

      (2021/C 9/48)
      Tiesvedības valoda – itāļu
      Astotās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu T-449/19 no reģistra.

         (1)  OV C 270, 12.8.2019.


title: Lieta T-573/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 14. oktobra rīkojums – DS u.c./Komisija un EĀDD

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/34

      Vispārējās tiesas 2020. gada 14. oktobra rīkojums – DS u.c./Komisija un EĀDD
      (Lieta T-573/19) (1)

      (2021/C 9/49)
      Tiesvedības valoda – franču
      Septītās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

         (1)  OV C 357, 21.10.2019.


title: Lieta T-576/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 14. oktobra rīkojums – DV u.c./Komisija

text:
               11.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 9/34

      Vispārējās tiesas 2020. gada 14. oktobra rīkojums – DV u.c./Komisija
      (Lieta T-576/19) (1)

      (2021/C 9/50)
      Tiesvedības valoda – franču
      Septītās palātas priekšsēdētājs ir izdevis rīkojumu izslēgt lietu no reģistra.

         (1)  OV C 357, 21.10.2019.


title: Valsts apdrošināšanas tiesas (Trygderetten) lūgums EBTA Tiesai sniegt konsultatīvu atzinumu lietā O pret Arbeids- og velferdsdirektoratet (Lieta E-13/20) 2021/C 15/05

text:
               14.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 15/5

      Valsts apdrošināšanas tiesas (Trygderetten) lūgums EBTA Tiesai sniegt konsultatīvu atzinumu lietā O pret Arbeids- og velferdsdirektoratet

      (Lieta E-13/20)
      (2021/C 15/05)

         Trygderetten (Valsts apdrošināšanas tiesa) 2020. gada 9. septembrī iesniedza EBTA Tiesai lūgumu, kas Tiesas kancelejā tika saņemts 2020. gada 10. septembrī, sniegt konsultatīvu atzinumu lietā O pret Arbeids- og velferdsdirektoratet par šādiem jautājumiem:

                  (1)

                  Vai ar Regulas (EK) Nr. 883/2004 noteikumiem, tostarp tās 5. panta b) punktu, ir saderīgi, ka tiesības uz naudas pabalstu bezdarba gadījumā ir atkarīgas no nosacījuma, ka bezdarbnieks uzturas kompetentajā valstī gadījumos, kad 64., 65. vai 65.a pants nav piemērojams?

                  (2)

                  Vai EEZ līguma 36. pants ir piemērojams pagaidu uzturēšanās gadījumā citā EEZ valstī, kā aprakstīts šajā lietā?

                  (3)

                  Vai 1. jautājumā aprakstītais nosacījums ir brīvas pārvietošanās tiesību ierobežojums saskaņā ar EEZ līguma 31. vai 36. pantu?

                  (4)

                  Ja atbilde ir apstiprinoša, vai ierobežojumu var pamatot ar to, ka:

                              —

                              uzturēšanās kompetentajā valstī sniedz bezdarbniekam labāku stimulu un iespējas meklēt un atrast darbu?

                              —

                              uzturēšanās kompetentajā valstī nodrošina, ka bezdarbnieks ir pieejams nodarbinātības dienestiem, lai tie (nodarbinātības dienesti) varētu uzraudzīt, vai bezdarbnieks atbilst bezdarbnieka pabalsta saņemšanas prasībām?

                              —

                              uzturēšanās kompetentajā valstī sniedz nodarbinātības dienestiem labākas iespējas novērtēt, vai bezdarbniekam tiek nodrošināti pienācīgi turpmāki pasākumi?

                              —

                              prasība par uzturēšanos nodrošina sociālā nodrošinājuma sistēmas ekonomisko līdzsvaru?

                  (5)

                  Ja šo nosacījumu var pamatot, vai ar EEZ līguma 31. un 36. pantu ir saderīgi, ka personai, kura ir uzturējusies citā EEZ valstī, kas nav kompetentā valsts, neievērojot pienākumu informēt kompetento iestādi par uzturēšanos, var piespriest atmaksāt pabalstu, kas tādējādi saskaņā ar valsts tiesībām ir saņemts nelikumīgi? Ja atbilde ir apstiprinoša, vai ar EEZ līguma 31. un 36. pantu ir saderīgi, ka no attiecīgās personas tiek iekasēta procentu piemaksa 10 % apmērā?

                  (6)

                  Ja atbilde uz 3. jautājumu ir noliedzoša, vai Direktīvas 2004/38/EK 4., 6. vai 7. pants ir piemērojams situācijā, kad bezdarbnieks īslaicīgi uzturas citā EEZ valstī? Ja piemēro 4., 6. vai 7. pantu un uz to var atsaukties, vēršoties pret piederības valsti, uzdod tos pašus jautājumus, kas minēti 3. – 5. jautājumā, ciktāl tie ir piemērojami.


title: Lieta C-809/18 P: Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums – Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)/John Mills Ltd, Jerome Alexander Consulting Corp. (Apelācija – Eiropas Savienības preču zīme – Regula (EK) Nr. 207/2009 – Iebildumu process – Relatīvs atteikuma pamats – 8. panta 3. punkts – Piemērošanas joma – Reģistrācijai pieteiktās preču zīmes identiskums vai līdzība ar agrāku preču zīmi – Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “MINERAL MAGIC” – Agrākas preču zīmes īpašnieka aģenta vai pārstāvja reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER”)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/2

      Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums – Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)/John Mills Ltd, Jerome Alexander Consulting Corp.

      (Lieta C-809/18 P) (1)

      (Apelācija - Eiropas Savienības preču zīme - Regula (EK) Nr. 207/2009 - Iebildumu process - Relatīvs atteikuma pamats - 8. panta 3. punkts - Piemērošanas joma - Reģistrācijai pieteiktās preču zīmes identiskums vai līdzība ar agrāku preču zīmi - Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “MINERAL MAGIC” - Agrākas preču zīmes īpašnieka aģenta vai pārstāvja reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme “MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER”)
      (2021/C 19/02)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) (pārstāve: A. Lukošiūtė)

         Pārējie lietas dalībnieki: John Mills Ltd (pārstāvis: S. Malynicz QC), Jerome Alexander Consulting Corp.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 15. oktobra spriedumu John Mills/EUIPO – Jerome Alexander Consulting (“MINERAL MAGIC”) (T-7/17, EU:T:2018:679).

                  2)

                  Noraidīt Jonh Mills Ltd prasību lietā T-7/17 par Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas pirmās padomes 2016. gada 5. oktobra lēmumu lietā R 2087/2015-1.

                  3)

                  Jonh Mills Ltd sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo apelācijas sūdzību un tiesvedību Vispārējā tiesā, kā arī atlīdzina Jerome Alexander Consulting Corp. tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību Vispārējā tiesā.

         (1)  OV C 148, 29.4.2019.


title: Lieta C-42/19: Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums (Supremo Tribunal Administrativo (Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Sonaecom SGPS SA/Autoridade Tributária e Aduaneira (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Sestā direktīva 77/388/EEK – 4. pants – Jēdziens “nodokļa maksātājs” – Jaukta pārvaldītājsabiedrība – 17. pants – Tiesības uz priekšnodoklī samaksāta PVN atskaitīšanu – PVN, ko priekšnodoklī ir samaksājusi jaukta pārvaldītājsabiedrība par konsultāciju pakalpojumiem saistībā ar tirgus izpēti, lai, iespējams, iegādātos kapitāldaļas citās sabiedrībās – Atteikšanās no plānotās līdzdalības iegūšanas – PVN, kas samaksāts kā priekšnodoklis saistībā ar bankas komisijas naudu par tāda obligāciju aizdevuma organizēšanu un noformēšanu, kurš paredzēts, lai nodrošinātu meitasuzņēmumus ar ieguldījumu veikšanai nepieciešamajiem līdzekļiem – Nerealizētie ieguldījumi)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/3

      Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums (Supremo Tribunal Administrativo (Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Sonaecom SGPS SA/Autoridade Tributária e Aduaneira

      (Lieta C-42/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) - Sestā direktīva 77/388/EEK - 4. pants - Jēdziens “nodokļa maksātājs” - Jaukta pārvaldītājsabiedrība - 17. pants - Tiesības uz priekšnodoklī samaksāta PVN atskaitīšanu - PVN, ko priekšnodoklī ir samaksājusi jaukta pārvaldītājsabiedrība par konsultāciju pakalpojumiem saistībā ar tirgus izpēti, lai, iespējams, iegādātos kapitāldaļas citās sabiedrībās - Atteikšanās no plānotās līdzdalības iegūšanas - PVN, kas samaksāts kā priekšnodoklis saistībā ar bankas komisijas naudu par tāda obligāciju aizdevuma organizēšanu un noformēšanu, kurš paredzēts, lai nodrošinātu meitasuzņēmumus ar ieguldījumu veikšanai nepieciešamajiem līdzekļiem - Nerealizētie ieguldījumi)
      (2021/C 19/03)
      Tiesvedības valoda – portugāļu

         Iesniedzējtiesa

         Supremo Tribunal Administrativo

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Sonaecom SGPS SA

         Atbildētāja: Autoridade Tributária e Aduaneira

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Padomes Sestās direktīvas 77/388/EEK (1977. gada 17. maijs) par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 4. panta 1. un 2. punkts, kā arī 17. panta 1., 2. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jaukta pārvaldītājsabiedrība, kura atkārtoti iejaucas savu meitasuzņēmumu pārvaldībā, var atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kas samaksāts kā priekšnodoklis par konsultāciju pakalpojumu iegādi saistībā ar tirgus izpēti, kura veikta, lai iegādātos kapitāldaļas citā sabiedrībā, tostarp tad, ja šī iegāde galu galā nav notikusi.

                  2)

                  Sestās direktīvas 77/388 4. panta 1. un 2. punkts, kā arī 17. panta 1., 2. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jaukta pārvaldītājsabiedrība, kura atkārtoti iejaucas savu meitasuzņēmumu pārvaldībā, nevar atskaitīt PVN, kas ir samaksāts kā priekšnodoklis par komisijas naudu, kura kredītiestādei ir samaksāta par obligāciju aizņēmuma organizēšanu un noformēšanu, kas bija paredzēts, lai veiktu ieguldījumus noteiktā nozarē, ja šie ieguldījumi galu galā nav notikuši un ja ar šo aizņēmumu iegūtais kapitāls ir ticis pilnībā pārskaitīts grupas mātesuzņēmumam kā aizdevums.

         (1)  OV C 139, 15.4.2019.


title: Lieta C-61/19: Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums Tribunalul Bucureşti (Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Orange Romania SA/Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP) (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 95/46/EK – 2. panta h) punkts un 7. panta a) punkts – Regula (ES) 2016/679 – 4. panta 11. punkts un 6. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Personas datu apstrāde un privātās dzīves aizsardzība – Personu apliecinošu dokumentu kopiju vākšana un glabāšana, ko veic mobilo telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs – Datu subjekta “piekrišanas” jēdziens – Brīvi sniegta, konkrēta un apzināta norāde uz vēlmēm – Paziņojums par piekrišanu, ar ķeksīti atzīmējot izvēles rūtiņu – Datu subjekta veikta līguma parakstīšana – Pierādīšanas pienākums)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/4

      Tiesas (otrā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums Tribunalul Bucureşti (Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Orange Romania SA/Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)

      (Lieta C-61/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Direktīva 95/46/EK - 2. panta h) punkts un 7. panta a) punkts - Regula (ES) 2016/679 - 4. panta 11. punkts un 6. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Personas datu apstrāde un privātās dzīves aizsardzība - Personu apliecinošu dokumentu kopiju vākšana un glabāšana, ko veic mobilo telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs - Datu subjekta “piekrišanas” jēdziens - Brīvi sniegta, konkrēta un apzināta norāde uz vēlmēm - Paziņojums par piekrišanu, ar ķeksīti atzīmējot izvēles rūtiņu - Datu subjekta veikta līguma parakstīšana - Pierādīšanas pienākums)
      (2021/C 19/04)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunalul Bucureşti

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Orange Romania SA

         Atbildētāja: Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)

         Rezolutīvā daļa

      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46/EK (1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 2. panta h) punkts un 7. panta a) punkts, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46 (Vispārīgā datu aizsardzības regula) 4. panta 11. punkts un 6. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka datu apstrādātājam ir jāpierāda, ka datu subjekts ar aktīvu rīcību ir norādījis piekrišanu savu personas datu apstrādei un ka tas iepriekš ir saņēmis informāciju attiecībā uz visiem ar šo apstrādi saistītajiem apstākļiem saprotamā un viegli pieejamā veidā, izmantojot skaidru un vienkāršu valodu, kas ļauj viņam viegli izprast šīs piekrišanas sekas tādējādi, ka tiek nodrošināts, ka tā ir sniegta, pilnībā apzinoties visus apstākļus. Līgums par telekomunikāciju pakalpojumu sniegšanu, kurā ir ietverta klauzula, saskaņā ar kuru datu subjekts ir ticis informēts un piekritis sava personu apliecinošā dokumenta kopijas vākšanai un glabāšanai identifikācijas mērķiem, nevar pierādīt, ka šis subjekts ir pienācīgi sniedzis piekrišanu šo tiesību normu izpratnē šai vākšanai un glabāšanai, ja:

                  —

                  datu pārzinis pirms līguma parakstīšanas ir atzīmējis ar ķeksīti izvēles rūtiņu, kas attiecas uz šo klauzulu, vai ja

                  —

                  minētā līguma noteikumi var maldināt datu subjektu attiecībā uz iespēju noslēgt attiecīgo līgumu pat tad, ja tas atsakās piekrist savu datu apstrādei, vai ja

                  —

                  šis pārzinis netaisnīgi ir ietekmējis brīvu izvēli iebilst pret šo vākšanu un glabāšanu, pieprasot, lai datu subjekts, atsakoties sniegt piekrišanu, aizpildītu papildu veidlapu, kurā norādīts šis atteikums.

         (1)  OV C 164, 13.5.2019.


title: Lieta C-287/19: Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums (Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – DenizBank AG/Verein für Konsumenteninformation (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva (ES) 2015/2366 – Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū – 4. panta 14. punkts – Maksājumu instrumenta jēdziens – Daudzfunkcionālas personalizētas maksājumu kartes – Tuva darbības lauka sakaru (NFC) funkcija – 52. panta 6. punkta a) apakšpunkts un 54. panta 1. punkts – Lietotājam sniedzamā informācija – Izmaiņas pamatlīguma nosacījumos – Klusējot izteikta piekrišana – 63. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts – Ar maksājumu pakalpojumiem saistītās tiesības un pienākumi – Atkāpe attiecībā uz nelielas vērtības maksājumu instrumentiem – Piemērošanas nosacījumi – Maksājumu instruments, ko nevar bloķēt – Anonīmi izmantots maksājumu instruments – Sprieduma iedarbības laikā ierobežojums)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/5

      Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums (Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – DenizBank AG/Verein für Konsumenteninformation

      (Lieta C-287/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Patērētāju aizsardzība - Direktīva (ES) 2015/2366 - Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū - 4. panta 14. punkts - Maksājumu instrumenta jēdziens - Daudzfunkcionālas personalizētas maksājumu kartes - Tuva darbības lauka sakaru (NFC) funkcija - 52. panta 6. punkta a) apakšpunkts un 54. panta 1. punkts - Lietotājam sniedzamā informācija - Izmaiņas pamatlīguma nosacījumos - Klusējot izteikta piekrišana - 63. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts - Ar maksājumu pakalpojumiem saistītās tiesības un pienākumi - Atkāpe attiecībā uz nelielas vērtības maksājumu instrumentiem - Piemērošanas nosacījumi - Maksājumu instruments, ko nevar bloķēt - Anonīmi izmantots maksājumu instruments - Sprieduma iedarbības laikā ierobežojums)
      (2021/C 19/05)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Oberster Gerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: DenizBank AG

         Atbildētāja: Verein für Konsumenteninformation

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2366 (2015. gada 25. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2009/110/EK un 2013/36/ES un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 un atceļ Direktīvu 2007/64/EK, 52. panta 6. punkta a) apakšpunkts, lasot to kopā ar tās 54. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek regulēta informācija un nosacījumi, ko ir pienākums sniegt maksājumu pakalpojumu sniedzējam, kurš vēlas ar savu pakalpojumu lietotāju vienoties attiecībā uz pieņēmumu par piekrišanu viņu starpā noslēgtā pamatlīguma noteikumu izmaiņām atbilstoši šī līguma noteikumiem, taču tajā nav ierobežojumu attiecībā uz pakalpojumu lietotāja statusu vai līguma noteikumu veidu, kuros var veikt šādas izmaiņas, tomēr tas neskar iespēju pārbaudīt, vai noteikums nav negodīgs, ņemot vērā Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos normas gadījumā, kad pakalpojumu lietotājam ir patērētāja statuss.

                  2)

                  Direktīvas 2015/2366 4. panta 14. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par “maksājumu instrumentu”, kā tas ir definēts šajā tiesību normā, ir uzskatāma tuva darbības lauka sakaru (Near Field Communication) funkcija, kas ir integrēta personalizētā daudzfunkciju maksājumu kartē un kas ļauj veikt nelielas vērtības maksājumus no šai kartei piesaistītā bankas konta.

                  3)

                  Direktīvas 2015/2366 63. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nelielas vērtības bezkontakta maksājums ar daudzfunkcionālu personalizētu maksājumu karti, izmantojot tuva darbības lauka sakaru (Near Field Communication) funkciju, ir attiecīgā maksājumu instrumenta “anonīma” izmantošana šīs atkāpes normas izpratnē.

                  4)

                  Direktīvas 2015/2366 63. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējs, kurš vēlas izmantot šajā tiesību normā paredzēto atkāpi, nedrīkst tikai apgalvot, ka nav iespējams bloķēt attiecīgo maksājumu instrumentu vai nepieļaut tā izmantošanu, lai gan, ņemot vērā pieejamo tehnisko zināšanu objektīvo situāciju, šāda neiespējamība nevar tikt pierādīta.

         (1)  OV C 246, 22.7.2019.


title: Lieta C-300/19: Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums (Juzgado de lo Social n° 3 de Barcelona (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – UQ/Marclean Technologies, S.L.U. (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Kolektīvā atlaišana – Direktīva 98/59/EK – 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkts – Jēdziens “kolektīvā atlaišana” – Atlaišanas gadījumu skaita noteikšanas kārtība – Atsauces laikposms, kas jāņem vērā)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/6

      Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums (Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (Spānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – UQ/Marclean Technologies, S.L.U.

      (Lieta C-300/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Sociālā politika - Kolektīvā atlaišana - Direktīva 98/59/EK - 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkts - Jēdziens “kolektīvā atlaišana” - Atlaišanas gadījumu skaita noteikšanas kārtība - Atsauces laikposms, kas jāņem vērā)
      (2021/C 19/06)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Iesniedzējtiesa

         Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: UQ

         Atbildētāja: Marclean Technologies, S.L.U.

         Piedaloties: Ministerio Fiscal, Fondo de Garantía Salarial

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Direktīvas 98/59/EK (1998. gada 20. jūlijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai novērtētu, vai apstrīdētā individuālā atlaišana ir daļa no kolektīvās atlaišanas, šajā tiesību normā paredzētais atsauces laikposms, lai noteiktu kolektīvās atlaišanas esamību, ir jāaprēķina, ņemot vērā visu 30 vai 90 secīgu dienu laikposmu, kurā šī individuālā atlaišana ir notikusi un kurā šis pats darba devējs ir atlaidis visvairāk darbinieku viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ šīs pašas tiesību normas izpratnē.

         (1)  OV C 295, 2.9.2019.


title: Lieta C-433/19: Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums (Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Ellmes Property Services Limited/SP (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās – 24. panta 1) punkts – Izņēmuma jurisdikcija lietās, kuru priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu – 7. panta 1) punkta a) apakšpunkts – Īpašā jurisdikcija līgumtiesību jomā – Dzīvokļa īpašnieka prasība, ar ko tiek lūgts, lai cits dzīvokļa īpašnieks izbeigtu dzīvokļa īpašuma lietošanu tūrisma nolūkos)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/8

      Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 11. novembra spriedums (Oberster Gerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Ellmes Property Services Limited/SP
      (Lieta C-433/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Regula (ES) Nr. 1215/2012 - Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās - 24. panta 1) punkts - Izņēmuma jurisdikcija lietās, kuru priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu - 7. panta 1) punkta a) apakšpunkts - Īpašā jurisdikcija līgumtiesību jomā - Dzīvokļa īpašnieka prasība, ar ko tiek lūgts, lai cits dzīvokļa īpašnieks izbeigtu dzīvokļa īpašuma lietošanu tūrisma nolūkos)
      (2021/C 19/09)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Oberster Gerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Ellmes Property Services Limited

         Atbildētājs: SP

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 24. panta 1) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prasība, ar kuru dzīvokļa īpašnieks vēlas panākt, lai citam šajā ēkā esoša dzīvokļa īpašniekam tiktu aizliegts patvaļīgi un bez pārējo dzīvokļu īpašnieku piekrišanas mainīt sava dzīvokļa īpašuma lietošanas veidu, kas ir paredzēts dzīvokļa īpašuma līgumā, ir uzskatāma par prasību “lietā, kuras priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu”, šīs tiesību normas izpratnē ar nosacījumu, ka attiecībā uz šo noteikto lietošanas veidu var atsaukties ne vien pret minētajā ēkā esošo dzīvokļu īpašniekiem, bet arī attiecībā pret visiem – par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai.

                  2)

                  Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 1) punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka – gadījumā, ja uz līgumā paredzētu dzīvokļa īpašuma lietošanas veidu nevar atsaukties attiecībā pret visiem, – prasība, ar kuru dzīvokļa īpašnieks lūdz, lai citam šajā ēkā esošam dzīvokļa īpašniekam tiktu aizliegts patvaļīgi un bez pārējo dzīvokļu īpašnieku piekrišanas mainīt šo lietošanas veidu, ir uzskatāma par prasību “lietā, kas attiecas uz līgumiem”, šīs tiesību normas izpratnē. Neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, – šīs prasības pamatā esošās saistības izpildes vieta ir vieta, kurā minētais īpašuma objekts atrodas.

         (1)  OV C 357, 21.10.2019.


title: Lieta C-446/19 P: Tiesas (astotā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums – Stephan Fleig/Eiropas Ārējās darbības dienests (Apelācija – Civildienests – Līgumdarbinieki – Eiropas Ārējās darbības dienests (EĀDD) – Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta c) punkta i) apakšpunkts – Uz nenoteiktu laiku noslēgta līguma izbeigšana – Arodslimība – Uzticības saiknes zudums – Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrā daļa – Rūpības pienākums – Pamattiesību hartas 30. un 41. pants – Faktu sagrozīšana – Pārbaudes tiesā apjoms)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/9

      Tiesas (astotā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums – Stephan Fleig/Eiropas Ārējās darbības dienests
      (Lieta C-446/19 P) (1)

      (Apelācija - Civildienests - Līgumdarbinieki - Eiropas Ārējās darbības dienests (EĀDD) - Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta c) punkta i) apakšpunkts - Uz nenoteiktu laiku noslēgta līguma izbeigšana - Arodslimība - Uzticības saiknes zudums - Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu - Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrā daļa - Rūpības pienākums - Pamattiesību hartas 30. un 41. pants - Faktu sagrozīšana - Pārbaudes tiesā apjoms)
      (2021/C 19/10)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Stephan Fleig (pārstāvis: H. Tettenborn, Rechtsanwalt)

         Otrs lietas dalībnieks: Eiropas Ārējās darbības dienests (pārstāvji: S. Marquardt un R. C. Weiss)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Apelācijas sūdzību noraidīt.

                  2)

                  Stephan Fleig atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 337, 7.10.2019.


title: Lieta C-676/19 P: Tiesas (septītā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums – Bruno Gollnisch/Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome (Apelācija – Institucionālās tiesības – Eiropas Parlaments – Noteikumi par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām – Parlamentārās palīdzības piemaksa – Nepamatoti izmaksāto summu atgūšana – Tiesas sprieduma sekas)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/9

      Tiesas (septītā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums – Bruno Gollnisch/Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome
      (Lieta C-676/19 P) (1)

      (Apelācija - Institucionālās tiesības - Eiropas Parlaments - Noteikumi par Eiropas Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām - Parlamentārās palīdzības piemaksa - Nepamatoti izmaksāto summu atgūšana - Tiesas sprieduma sekas)
      (2021/C 19/11)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Bruno Gollnisch (pārstāvis: B. Bonnefoy-Claudet, advokāts)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Parlaments (pārstāvji: S. Seyr un M. Ecker), Eiropas Savienības Padome

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Apelācijas sūdzību noraidīt.

                  2)

                  Bruno Gollnisch atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 363, 28.10.2019.


title: Lieta C-734/19: Tiesas (astotā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums (Tribunalul Bucureşti (Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – ITH Comercial Timişoara SRL/Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti, Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēma – Direktīva 2006/112/EK – Priekšnodokļa atskaitīšana – Sākotnēji plānotās darbības izbeigšana – Tiesības uz priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu – Darbības ar nekustamo īpašumu)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/10

      Tiesas (astotā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums (Tribunalul Bucureşti (Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – ITH Comercial Timişoara SRL/Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti, Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti

      (Lieta C-734/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Kopēja pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēma - Direktīva 2006/112/EK - Priekšnodokļa atskaitīšana - Sākotnēji plānotās darbības izbeigšana - Tiesības uz priekšnodoklī samaksātā PVN atskaitīšanu - Darbības ar nekustamo īpašumu)
      (2021/C 19/12)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Iesniedzējtiesa

         Tribunalul Bucureşti

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: ITH Comercial Timişoara SRL

         Atbildētājas: Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti, Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 167., 168., 184. un 185. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesības uz pievienotās vērtības nodokļa (PVN) priekšnodokļa atskaitīšanu par precēm, šajā gadījumā – par nekustamajiem īpašumiem, un par pakalpojumiem, kas iegādāti, lai veiktu ar nodokli apliekamus darījumus, tiek saglabātas, ja sākotnēji paredzētie ieguldījumu projekti nav īstenoti ar nodokļa maksātāja gribu nesaistītu apstākļu dēļ, un šis PVN nav jākoriģē, ja nodokļa maksātājam joprojām ir nodoms minētās preces izmantot kādai ar nodokli apliekamai darbībai.

                  2)

                  Direktīva 2006/112, it īpaši tās 28. pants, ir jāinterpretē tādējādi, ka, trūkstot pilnvarojuma līgumam bez pārstāvības, komisionāra institūta mehānisms nav piemērojams situācijā, kad nodokļa maksātājs īsteno būvniecību atbilstoši citas personas, kura ir paredzējusi minēto būvi nomāt, vajadzībām un prasībām.

         (1)  OV C 54, 17.2.2020.


title: Lieta C-796/19: Tiesas (desmitā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums – Eiropas Komisija/Austrijas Republika (Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2007/59/EK – Vilciena vadītāju sertificēšana – 3. panta a) punkts – Kompetentā valsts iestāde – Direktīva 2004/49/EK – 16. panta 1. punkts – Drošības iestāde – Vairāku iestāžu norīkošana)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/10

      Tiesas (desmitā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums – Eiropas Komisija/Austrijas Republika
      (Lieta C-796/19) (1)

      (Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2007/59/EK - Vilciena vadītāju sertificēšana - 3. panta a) punkts - Kompetentā valsts iestāde - Direktīva 2004/49/EK - 16. panta 1. punkts - Drošības iestāde - Vairāku iestāžu norīkošana)
      (2021/C 19/13)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: W. Mölls un C. Vrignon)

         Atbildētāja: Austrijas Republika (pārstāvji: J. Schmoll un A. Posch)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/59/EK (2007. gada 23. oktobris) par to vilcienu vadītāju sertifikāciju, kuri vada lokomotīves un vilcienus Kopienas dzelzceļu sistēmā, mērķiem par “kompetento iestādi” norīkojot citu iestādi, nevis drošības iestādi, kas minēta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/49/EK (2004. gada 29. aprīlis) par drošību Kopienas dzelzceļos un par Padomes Direktīvas 95/18/EK par dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu licencēšanu un Direktīvas 2001/14/EK par dzelzceļa infrastruktūras jaudas sadali un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras izmantošanu un drošības sertifikāciju grozījumiem (Dzelzceļu drošības direktīva) 16. pantā, Austrijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2007/59 3. panta a) punktā paredzētos pienākumus.

                  2)

                  Austrijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 432, 23.12.2019.


title: Lieta C-842/19: Tiesas (sestā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums – Eiropas Komisija/Beļģijas Karaliste (Valsts pienākumu neizpilde – Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde – Neizpilde – Kapitāla brīva aprite – LESD 63. pants – Beļģijas nodokļu tiesību normu par ienākuma no ārvalstī esoša nekustamā īpašuma nesaderīgums – LESD 260. panta 2. punkts – Lūgums noteikt kavējuma naudu un naudas sodu)

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/11

      Tiesas (sestā palāta) 2020. gada 12. novembra spriedums – Eiropas Komisija/Beļģijas Karaliste
      (Lieta C-842/19) (1)

      (Valsts pienākumu neizpilde - Tiesas spriedums, ar kuru konstatēta pienākumu neizpilde - Neizpilde - Kapitāla brīva aprite - LESD 63. pants - Beļģijas nodokļu tiesību normu par ienākuma no ārvalstī esoša nekustamā īpašuma nesaderīgums - LESD 260. panta 2. punkts - Lūgums noteikt kavējuma naudu un naudas sodu)
      (2021/C 19/14)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: W. Roels un A. Armenia)

         Atbildētāja: Beļģijas Karaliste (pārstāvji: P. Cottin, J.-C. Halleux un C. Pochet)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Neveikdama visus pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu 2018. gada 12. aprīļa spriedumu Komisija/Beļģija (C-110/17, EU:C:2018:250), Beļģijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kuri izriet no LESD 260. panta 1. punkta.

                  2)

                  Beļģijas Karaliste samaksā Eiropas Komisijai sodanaudu 2 000 000 EUR apmērā.

                  3)

                  Beļģijas Karaliste samaksā Eiropas Komisijai kavējuma naudu 7 500 EUR apmērā par katru dienu, skaitot no šā sprieduma pasludināšanas dienas līdz 2018. gada 12. aprīļa sprieduma Komisija/Beļģija (C-110/17, EU:C:2018:250) izpildes dienai.

                  4)

                  Beļģijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 45, 10.2.2020.


title: Lieta C-41/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. janvārī iesniedza Gericht Erster Instanz Eupen (Beļģija) – DQ/Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/12

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. janvārī iesniedza Gericht Erster Instanz Eupen (Beļģija) – DQ/Wallonische Region

      (Lieta C-41/20)
      (2021/C 19/15)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Gericht Erster Instanz Eupen

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: DQ

         Atbildētājs: Wallonische Region

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai piemērojamām Eiropas tiesību normām un, it īpaši, pirmkārt, Līguma par Eiropas Savienības darbību 20. un 21. pantam par personu brīvu pārvietošanos un kapitāla apriti un/vai, otrkārt, Līguma par Eiropas Savienības darbību 63. un 64. pantam par brīvu kapitāla apriti kā divām no četrām Eiropas Savienības pamatbrīvībām ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kā to piemēro iestādes, proti, ka nosacījums, lai bez atkārtotas reģistrācijas pienākuma varētu lietot ārvalsts transportlīdzekli, kuru citā ES dalībvalstī dzīvojošs pilsonis atsevišķos gadījumos un īslaicīgi nodod lietošanā Beļģijā dzīvojošam pilsonim, ir tāds, ka šis Beļģijā dzīvojošais pilsonis ved sev līdzi transportlīdzeklī privātās lietošanas apliecinājumu, t.i., apliecinājumu Karaļa 2001. gada 20. jūlija dekrēta par transportlīdzekļu reģistrāciju 3. panta 2. punkta 6. apakšpunkta izpratnē?

                  2)

                  Vai valsts tiesisko regulējumu, kāds tas ir atspoguļots iepriekš un kā to ir īstenojis Valonijas reģions, var pamatot ar sabiedriskās drošības prasībām vai citiem aizsardzības pasākumiem un vai tāda valsts tiesiskā regulējuma ievērošana, kas tiek interpretēts tādējādi, ka tajā kā obligāta tiek izvirzīta prasība, ka ir jāved līdzi transportlīdzekļa ārvalsts īpašnieka izsniegts dokuments ar laika ziņā ierobežotu atļauju izmantot transportlīdzekli, norādot derīguma termiņu, ir nepieciešama, bez iespējas šādus dokumentus iesniegt vēlāk, lai sasniegtu izvirzīto mērķi, vai arī mērķis varēja tikt sasniegts arī citādā veidā un ar mazāk stingriem un formāliem līdzekļiem?

            Eiropas Savienības Tiesa (sestā palāta) ar 2020. gada 10. septembra rīkojumu ir nolēmusi šādi:
      LESD 63. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar ko persona, kuras dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, uz atkāpi no minētajā dalībvalstī pastāvošā transportlīdzekļu reģistrācijas pienākuma attiecībā uz transportlīdzekli, kurš ir reģistrēts citā dalībvalstī un kuru šā transportlīdzekļa īpašnieks ar dzīvesvietu citā dalībvalstī viņas rīcībā ir nodevis bez maksas uz īsu laikposmu, var atsaukties tikai tad, ja šajā transportlīdzeklī pastāvīgi atrodas dokumenti, kuri apliecina, ka attiecīgā persona izpilda kritērijus šīs atkāpes piemērošanai, un tos nav iespējams iesniegt vēlāk.


title: Lieta C-42/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. janvārī iesniedza Gericht Erster Instanz Eupen (Beļģija) – FS/Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/12

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. janvārī iesniedza Gericht Erster Instanz Eupen (Beļģija) – FS/Wallonische Region

      (Lieta C-42/20)
      (2021/C 19/16)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Gericht Erster Instanz Eupen

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: FS

         Atbildētājs: Wallonische Region

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai piemērojamām Eiropas tiesību normām, it īpaši Līguma par Eiropas Savienības darbību 20. un 21. pantam par personu brīvu pārvietošanos, LESD 45. pantam (darba ņēmēju brīva pārvietošanās), 49. pantam (brīvība veikt uzņēmējdarbību) un LESD 56. pantam (pakalpojumu sniegšanas brīvība), ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kā to piemēro iestādes, proti, ka nosacījums, lai bez atkārtotas reģistrācijas pienākuma varētu lietot ārvalsts transportlīdzekli, kuru citā ES dalībvalstī dzīvojošs pilsonis atsevišķos gadījumos un īslaicīgi nodod lietošanā Beļģijā dzīvojošam pilsonim, ir tāds, ka šis Beļģijā dzīvojošais pilsonis ved sev līdzi transportlīdzeklī privātās lietošanas apliecinājumu, t.i., apliecinājumu Karaļa 2001. gada 20. jūlija dekrēta par transportlīdzekļu reģistrāciju 3. panta 2. punkta 6. apakšpunkta izpratnē?

                  2)

                  Vai valsts tiesisko regulējumu, kāds tas ir atspoguļots iepriekš un kā to ir īstenojis Valonijas reģions, var pamatot ar sabiedriskās drošības prasībām vai citiem aizsardzības pasākumiem un vai tāda valsts tiesiskā regulējuma ievērošana, kas tiek interpretēts tādējādi, ka tajā kā obligāta tiek izvirzīta prasība, ka ir jāved līdzi transportlīdzekļa ārvalsts īpašnieka izsniegts dokuments, ar kuru uz ierobežotu laiku atļauts izmantot transportlīdzekli un kurā ir norādīts atļaujas derīguma termiņš, ir nepieciešama, lai sasniegtu izvirzīto mērķi, vai arī mērķis varēja tikt sasniegts arī citādi un ar mazāk stingriem un formāliem līdzekļiem?

            Eiropas Savienības Tiesa (sestā palāta) ar 2020. gada 10. septembra rīkojumu ir nolēmusi šādi:
      LESD 63. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar ko persona, kuras dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, uz atkāpi no minētajā dalībvalstī pastāvošā transportlīdzekļu reģistrācijas pienākuma attiecībā uz transportlīdzekli, kurš ir reģistrēts citā dalībvalstī un kuru šā transportlīdzekļa īpašnieks ar dzīvesvietu citā dalībvalstī viņas rīcībā ir nodevis bez maksas uz īsu laikposmu, var atsaukties tikai tad, ja šajā transportlīdzeklī pastāvīgi atrodas dokumenti, kuri apliecina, ka attiecīgā persona izpilda kritērijus šīs atkāpes piemērošanai, un tos nav iespējams iesniegt vēlāk.


title: Lieta C-43/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. janvārī iesniedza Gericht Erster Instanz Eupen (Beļģija) – HU/Wallonische Region

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/13

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. janvārī iesniedza Gericht Erster Instanz Eupen (Beļģija) – HU/Wallonische Region

      (Lieta C-43/20)
      (2021/C 19/17)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Gericht Erster Instanz Eupen

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: HU

         Atbildētājs: Wallonische Region

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai piemērojamām Eiropas tiesību normām, it īpaši Līguma par Eiropas Savienības darbību 20. un 21. pantam par personu brīvu pārvietošanos, LESD 45. pantam (darba ņēmēju brīva pārvietošanās), 49. pantam (brīvība veikt uzņēmējdarbību) un LESD 56. pantam (pakalpojumu sniegšanas brīvība), ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kā to piemēro iestādes, proti, ka nosacījums, lai bez atkārtotas reģistrācijas pienākuma varētu lietot ārvalsts transportlīdzekli, kuru citā ES dalībvalstī dzīvojošs pilsonis atsevišķos gadījumos un īslaicīgi nodod lietošanā Beļģijā dzīvojošam pilsonim, ir tāds, ka šis Beļģijā dzīvojošais pilsonis ved sev līdzi transportlīdzeklī privātās lietošanas apliecinājumu, t.i., apliecinājumu Karaļa 2001. gada 20. jūlija dekrēta par transportlīdzekļu reģistrāciju 3. panta 2. punkta 6. apakšpunkta izpratnē?

                  2)

                  Vai valsts tiesisko regulējumu, kāds tas ir atspoguļots iepriekš un kā to ir īstenojis Valonijas reģions, var pamatot ar sabiedriskās drošības prasībām vai citiem aizsardzības pasākumiem un vai tāda valsts tiesiskā regulējuma ievērošana, kas tiek interpretēts tādējādi, ka tajā kā obligāta tiek izvirzīta prasība, ka ir jāved līdzi transportlīdzekļa ārvalsts īpašnieka izsniegts dokuments, ar kuru uz ierobežotu laiku atļauts izmantot transportlīdzekli un kurā ir norādīts atļaujas derīguma termiņš, ir nepieciešama, lai sasniegtu izvirzīto mērķi, vai arī mērķis varēja tikt sasniegts arī citādi un ar mazāk stingriem un formāliem līdzekļiem?

            Eiropas Savienības Tiesa (sestā palāta) ar 2020. gada 10. septembra rīkojumu ir nolēmusi šādi:
      LESD 63. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar ko persona, kuras dzīvesvieta ir šajā dalībvalstī, uz atkāpi no minētajā dalībvalstī pastāvošā transportlīdzekļu reģistrācijas pienākuma attiecībā uz transportlīdzekli, kurš ir reģistrēts citā dalībvalstī un kuru šā transportlīdzekļa īpašnieks ar dzīvesvietu citā dalībvalstī viņas rīcībā ir nodevis bez maksas uz īsu laikposmu, var atsaukties tikai tad, ja šajā transportlīdzeklī pastāvīgi atrodas dokumenti, kuri apliecina, ka attiecīgā persona izpilda kritērijus šīs atkāpes piemērošanai, un tos nav iespējams iesniegt vēlāk.


title: Lieta C-173/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 23. aprīlī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/14

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 23. aprīlī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

      (Lieta C-173/20)
      (2021/C 19/18)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Consiglio di Stato

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: AZ, BY, CX, DW, EV, FU, GJ

         Atbildētāji: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Direktīvā 1999/70/EK (Padomes Direktīva par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, turpmāk tekstā – “direktīva”) (1) ietvertā pamatnolīguma 5. klauzula ar nosaukumu “Pasākumi, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu”, to skatot kopā ar [šīs direktīvas] 6. un 7. apsvērumu un minētā pamatnolīguma 4. klauzulu (“Diskriminācijas aizlieguma princips”), kā arī ņemot vērā līdzvērtības, efektivitātes un [Eiropas Savienības] tiesību lietderīgās iedarbības principus, nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu kā Likuma Nr. 240/2010 24. panta 3. punkta a) apakšpunkts un 22. panta 9. punkts, kuri ļauj universitātēm bez kvantitatīviem ierobežojumiem izmantot uz noteiktu laiku noslēgtus pētnieku līgumus, kuru ilgums ir trīs gadi un kuri ir pagarināmi uz diviem gadiem, neparedzot to noslēgšanai un pagarināšanai nekādu objektīvu iemeslu, kas ir saistīts ar to noslēdzošās universitātes pagaidu vai ārkārtas vajadzībām, un kuros kā vienīgais ierobežojums vairāku darba attiecību uz noteiktu laiku izmantošanai ar vienu un to pašu personu ir paredzēts tikai ilgums, kas nepārsniedz divpadsmit gadus, pat, ja tie nav nepārtraukti?

                  2)

                  Vai iepriekš minētā pamatnolīguma 5. klauzula, to skatot kopā ar direktīvas 6. un 7. apsvērumu un minētā pamatnolīguma 4. klauzulu, un ņemot vērā Eiropas Savienības tiesību lietderīgās iedarbības principu, nepieļauj valsts tiesisku regulējumu (kā šajā gadījumā Likuma Nr. 240/2010 24. pants un 29. panta 1. punkts), kas ļauj universitātēm pieņemt darbā vienīgi pētniekus uz noteiktu laiku, neparedzot attiecīgajam lēmumam nosacījumu par pagaidu vai ārkārtas vajadzību esamību, neparedzot tam nekādu ierobežojumu, pieļaujot līgumu uz noteiktu laiku potenciāli neierobežoto secīgu izmantošanu minēto universitāšu parastajām mācību un pētniecības vajadzībām?

                  3)

                  Vai iepriekš minētā pamatnolīguma 4. klauzula nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu kā Leģislatīvā dekrēta Nr. 75/2017 20. panta 1. punkts (kas ir interpretēts iepriekš minētajā ministrijas apkārtrakstā Nr. 3/2017), kurā, kaut arī pieļaujot iespēju stabilizēt amatā valsts pētniecības iestāžu pētniekus uz noteiktu laiku – bet vienīgi tad, ja līdz 2017. gada 31. decembrim tiem ir vismaz trīs gadu darba stāžs – minētā iespēja nav pieļauta universitāšu pētniekiem uz noteiktu laiku vienīgi tāpēc, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 75/2017 22. panta 16. punktā to darba tiesiskās attiecības ir atzītas par “publisko tiesību režīmā” esošām, kaut arī minētās attiecības saskaņā ar likumu pamatojas uz darba līgumu, [un] neskatoties uz to, ka Likuma Nr. 240/2010 22. panta 9. punktā valsts pētniecības iestāžu pētniekiem un universitāšu pētniekiem ir paredzēts tāds pats noteikums attiecībā uz maksimālo ilgumu, kāds var būt tām darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku ar universitātēm un pētniecības iestādēm, kuras nodibina, izmantojot turpmākajā 24. pantā paredzētos līgumus vai 22. pantā paredzētos pētniecības pabalstus?

                  4)

                  Vai līdzvērtības un efektivitātes, un ES tiesību lietderīgas iedarbības principi, ņemot vērā minēto pamatnolīgumu, kā arī tā 4. klauzulā ietvertais diskriminācijas aizlieguma princips nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu (Likuma Nr. 240/2010 24. panta 3. punkta a) apakšpunkts un Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 29. panta 2. punkta d) apakšpunkts un 4. punkts), kas – pat, ja pastāv šajā pašā dekrētā Nr. 81/[2015] noteiktais tiesiskais regulējums, kas ir piemērojams visiem gan publiskā, gan privātā jomā strādājošiem darbiniekiem un kurā (sākot no 2018. gada) ir paredzēts darba tiesisko attiecību uz noteiktu laiku maksimālā ilguma ierobežojums 24 mēneši (ieskaitot līgumu pagarinājumus un attiecību atjaunošanu), un kurā kā nosacījums minētā darba tiesisko attiecību veida izmantošanai valsts pārvaldes nozarē ir paredzēta “pagaidu un ārkārtas vajadzību” esamība,– ļauj universitātēm pieņemt darbā pētniekus, izmantojot noteikta laika līgumu uz trim gadiem, ko var pagarināt uz diviem gadiem, ja ir iegūts šajos trīs gados veiktās pētnieciskās un mācību darbības pozitīvs novērtējums, neparedzot ne pirmā līguma noslēgšanai, ne līguma pagarināšanai nosacījumu par minēto pagaidu vai ārkārtas universitātes vajadzību esamību, ļaujot universitātei pat pēc piecu gadu beigām noslēgt ar to pašu personu vai arī ar citām personām citu tāda paša veida līgumu uz noteiktu laiku, lai apmierinātu tās pašas mācību un pētniecības vajadzības, kas ir saistītas ar iepriekšējo līgumu?

                  5)

                  Vai iepriekš minētā pamatnolīguma 5. klauzula, ņemot vērā arī efektivitātes un līdzvērtības principus, un minētā pamatnolīguma 4. klauzulu, nepieļauj valsts tiesisko regulējumu (Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 29. panta 2. punkta d) apakšpunkts un 4. punkts, un Leģislatīvā dekrēta Nr. 165/2001 36. panta 2. un 5. punkts), kas universitāšu pētniekiem, kuri ir pieņemti darbā ar līgumu uz noteiktu laiku, kura ilgums ir trīs gadi un kuru var pagarināt vēl uz diviem gadiem (saskaņā ar iepriekš minētā Likuma Nr. 240/2010 24. panta 3. punkta a) apakšpunktu), aizliedz pēc tam nodibināt darba tiesiskās attiecības uz nenoteiktu laiku, jo Itālijas tiesību sistēmā nav cita pasākuma, ar kuru varētu novērst un sodīt ļaunprātīgu izmantošanu, kad universitātes izmanto secīgas [darba tiesiskās] attiecības uz noteiktu laiku?

         (1)  Padomes Direktīva 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.).


title: Lieta C-488/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 2. oktobrī iesniedza Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Polija) – Delfarma Sp. z o.o./Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/16

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 2. oktobrī iesniedza Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Polija) – Delfarma Sp. z o.o./Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

      (Lieta C-488/20)
      (2021/C 19/20)
      Tiesvedības valoda – poļu

         Iesniedzējtiesa

         Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Delfarma Sp. z o.o.

         Atbildētājs: Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai LESD 34. pants nepieļauj tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru paralēlā importa atļaujas termiņš beidzas vienu gadu pēc atsauces zāļu tirdzniecības atļaujas termiņa beigām?

                  2)

                  Vai, ņemot vērā LESD 36. un 34. pantu, valsts iestāde var pieņemt deklaratīvu lēmumu par paralēli importētu zāļu tirdzniecības atļaujas termiņa beigām ex lege tikai tādēļ, ka ir beidzies likumā noteiktais termiņš, kas tiek skaitīts, sākot no atsauces zāļu tirdzniecības atļaujas termiņa beigām, neizvērtējot šo zāļu tirdzniecības atļaujas beigšanās iemeslus un citus LESD 36. pantā ietvertos nosacījumus saistībā ar cilvēku veselības un dzīvības aizsardzību?

                  3)

                  Vai ar to, ka paralēlie importētāji tiek atbrīvoti no pienākuma iesniegt periodiski atjaunināmos drošības ziņojumus un iestādes rīcībā nav atjauninātu datu par farmakoterapijas ieguvumu un risku attiecību, ir pietiekami, lai pieņemtu deklaratīvu lēmumu par paralēli importētu zāļu tirdzniecības atļaujas izbeigšanos?


title: Lieta C-500/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 6. oktobrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft/Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/16

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 6. oktobrī iesniedza Oberster Gerichtshof (Austrija) – ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft/Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH

      (Lieta C-500/20)
      (2021/C 19/21)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Oberster Gerichtshof

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft

         Atbildētāja: Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Savienības Tiesas kompetencē ir interpretēt “Vienveida noteikumus attiecībā uz līgumu par infrastruktūras izmantošanu starptautiskajā dzelzceļa satiksmē” (CUI; Konvencijas par starptautiskajiem dzelzceļa pārvadājumiem (COTIF) (1) E papildinājums)?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
                  Vai CUI 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā noteiktā pārvaldītāja atbildība par īpašuma zaudējumu vai tam nodarītu kaitējumu aptver arī izmaksas, kas pārvadātājam rodas tad, ja tas bojājumu dēļ savas lokomotīves ir spiests aizvietot ar nomātām lokomotīvēm?

                  3)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša:
                  Vai CUI 4. pants un 19. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, vispārēji atsaucoties uz valsts tiesībām, līguma puses var efektīvi paplašināt savu atbildību, ja tā rezultātā atbildības apjoms gan ir plašāks, taču, atkāpjoties no CUI paredzētās atbildības neatkarīgi no vainas, vainas esamība tomēr ir nosacījums atbildības pastāvēšanai?

         (1)  2013/103/ES: Padomes lēmums (2011. gada 16. jūnijs) par to, lai noslēgtu Nolīgumu starp Eiropas Savienību un Starptautisko dzelzceļa pārvadājumu starpvaldību organizāciju par Eiropas Savienības pievienošanos 1980. gada 9. maija Konvencijai par starptautiskajiem dzelzceļa pārvadājumiem (COTIF), kas grozīta ar 1999. gada 3. jūnija Viļņas protokolu (OV 2013, L 51, 1. lpp.).


title: Lieta C-514/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. oktobrī iesniedza Bundesarbeitsgericht (Vācija) – DS/Koch Personaldienstleistungen GmbH

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/18

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 13. oktobrī iesniedza Bundesarbeitsgericht (Vācija) – DS/Koch Personaldienstleistungen GmbH

      (Lieta C-514/20)
      (2021/C 19/23)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Bundesarbeitsgericht

         Pamatlietas puses

         Revīzijas sūdzības iesniedzējs: DS

         Atbildētāja revīzijas tiesvedībā: Koch Personaldienstleistungen GmbH

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punkts un Direktīvas 2003/88/EK (1) 7. pantam ir pretrunā darba koplīguma noteikums, saskaņā ar kuru, aprēķinot, vai un par cik stundām darba ņēmējam ir tiesības uz piemaksām par virsstundu darbu, tiek ņemtas vērā tikai faktiski nostrādātās stundas un netiek ņemtas vērā arī stundas, kad darba ņēmējs izmanto savu apmaksāto minimālo ikgadējo atvaļinājumu?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV 2003, L 299, 9. lpp.).


title: Lieta C-519/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 15. oktobrī iesniedza Amtsgericht Hannover (Vācija) – K

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/19

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 15. oktobrī iesniedza Amtsgericht Hannover (Vācija) – K
      (Lieta C-519/20)
      (2021/C 19/25)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Amtsgericht Hannover

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: K

         Atbildētājs: Landkreis Gifhorn

         Prejudiciālie jautājumi

                  1.

                  Vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2008/115/EK (1) 18. panta 1. un 3. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, kas lemj par aizturēšanu izraidīšanas nolūkā, katrā atsevišķā gadījumā ir jāvērtē tiesību normā izvirzītie priekšnoteikumi, it īpaši tas, ka ārkārtas situācija turpinās, ja valsts likumdevējs, atsaucoties uz 18. panta 1. punktu, valsts tiesībās ir atkāpies no 16. panta 1. punktā izvirzītajiem priekšnoteikumiem?

                  2.

                  Vai Savienības tiesības, it īpaši Direktīvas 2008/115/EK 16. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tām pretrunā ir valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram uz laiku līdz 2022. gada 1. jūlijam ir atļauta piespiedu kārtā izraidāmo personu izmitināšana ieslodzījuma vietā, lai gan dalībvalstī ir pieejamas īpašas aizturēšanas telpas un tas nav obligāti nepieciešams ārkārtas situācijas dēļ Direktīvas 2008/115/EK 18. panta 1. punkta izpratnē?

                  3.

                  Vai Direktīvas 2008/115/EK 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “īpaša aizturēšanas telpa” piespiedu kārtā izraidāmo personu turēšanai apsardzībai nav konstatējama jau tādēļ vien, ja:

                              —

                              “īpašā aizturēšanas telpa” ir tieši pakļauta tam pašam valdības pārstāvim, kuram ir pakļautas ieslodzīto aizturēšanas telpas, proti, tieslietu ministrei;

                              —

                              “īpašā aizturēšanas telpa” ir organizēta kā ieslodzījuma vietas nodaļa un tāpēc tai gan ir sava vadītāja, bet kā viena no vairākām ieslodzījuma vietas nodaļām tā kopumā ir pakļauta ieslodzījuma vietas vadībai?

                  4.

                  Ja uz trešo jautājumu tiek atbildēts noliedzoši:
                  Vai Direktīvas 2008/115/EK 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir konstatējama izmitināšana piespiedu kārtā izraidāmām personām paredzētā “īpašā aizturēšanas telpā”, ja ieslodzījuma vieta izveido īpašu izraidīšanas cietuma nodaļu, šī nodaļa apsaimnieko piespiedu kārtā izraidāmām personām paredzētu īpašu iežogotu teritoriju ar trīs ēkām un no šīm trim ēkām vienā ēkā uz laiku tiek ievietoti tikai ieslodzītie, kuri izcieš alternatīvo brīvības atņemšanas sodu vai īsu brīvības atņemšanas sodu, un turklāt ieslodzījuma vieta pievērš uzmanību piespiedu kārtā izraidāmo personu un ieslodzīto nošķiršanai, it īpaši katrai ēkai ir pašai savas palīgtelpas (sava pārģērbšanās telpa, savs medicīnas kabinets, sava sporta telpa) un, lai gan pagalms/ārējā teritorija ir redzama no visām ēkām, katrai ēkai ir sava ar pītu ruļļveida žogu iežogota ieslodzītajiem paredzēta teritorija un tādējādi ēkas nav tieši savienotas?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.).


title: Lieta C-537/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 21. oktobrī iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) – L Fund/Finanzamt D

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/21

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 21. oktobrī iesniedza Bundesfinanzhof (Vācija) – L Fund/Finanzamt D

      (Lieta C-537/20)
      (2021/C 19/27)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Bundesfinanzhof

         Pamatlietas puses

      Revision sūdzības iesniedzējs: L Fund

         Atbildētāja Revision tiesvedībā: Finanzamt D

         Citi lietas dalībnieki: Bundesministerium der Finanzen

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 56. pantam (tagadējais Līguma par Eiropas Savienības darbību 63. pants) ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru nekustamā īpašuma speciālfondi rezidenti, kam ir tikai ārvalstu ieguldītāji, ir atbrīvoti no uzņēmumu ienākuma nodokļa, savukārt nekustamā īpašuma speciālfondiem nerezidentiem, kuriem ir tikai ārvalstu ieguldītāji, tiek piemērots ierobežots uzņēmumu ienākuma nodokļa samaksas pienākums attiecībā uz iekšzemē gūtajiem īres/nomas ienākumiem?


title: Lieta C-541/20: Prasība, kas celta 2020. gada 23. oktobrī – Lietuvas Republika/Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/21

      Prasība, kas celta 2020. gada 23. oktobrī – Lietuvas Republika/Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome
      (Lieta C-541/20)
      (2021/C 19/28)
      Tiesvedības valoda – lietuviešu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Lietuvas Republika (pārstāvji: K. Dieninis, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, R. Dzikovič, A. Kisieliauskaitė, G. Taluntytė un R. Petravičius, advokāts)

         Atbildētāji: Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  1.

                  Atcelt Direktīvas 2020/1057 (1) 1. panta 3. un 7. punktu, kas Direktīvas 96/71/EK piemērošanas vajadzībām ietver prasību piemērot noteikumus par darba ņēmēju norīkošanu darbā saistībā ar starptautiskiem (pārrobežu) pārvadājumiem un kabotāžas pārvadājumiem. Gadījumam, ja Direktīvas 2020/1057 1. panta 3. un 7. punkta atcelšana nebūtu iespējama bez izmaiņām šīs direktīvas būtībā, Lietuvas Republika prasa atcelt Direktīvu 2020/1057 kopumā;

                  2.

                  Atcelt Regulas 2020/1054 (2) 1. panta 6. punkta d) apakšpunktu, ciktāl tajā noteiktais pienākums nozīmē, ka autotransporta uzņēmumi nodrošina, ka transportlīdzekļu vadītāji ik pēc četrām nedēļām atgriežas savā dzīvesvietā vai attiecīgā uzņēmuma darbības centrā. Gadījumam, ja nebūtu iespējams atcelt tikai šo daļu no šīs normas, Lietuvas Republika prasa atcelt šo normu kopumā;

                  3.

                  Atcelt Regulas 2020/1054 3. pantu, ciktāl tajā ir noteikts, ka Regulas (EK) Nr. 561/2006 grozījumi stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc Regulas 2020/1054 publicēšanas (2020. gada 20. augustā). Gadījumam, ja Regulas 2020/1054 3. panta atcelšana nebūtu iespējama bez pārējo šīs regulas normu ietekmēšanas, Lietuvas Republika prasa atcelt Regulu 2020/1054 kopumā;

                  4.

                  Piespriest Eiropas Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai Lietuvas Republika izvirza šādus pamatus:

                  1.

                     Direktīvas 2020/1057 1. panta 3. un 7. punkts, ciktāl tas ietver prasību piemērot noteikumus par darba ņēmēju norīkošanu darbā starptautiskos (pārrobežu) pārvadājumos un kabotāžas pārvadājumos, esot pretrunā:

                              1.1

                                 Vienlīdzīgas attieksmes principam, jo selektīvajai pārvadājumu attiecināšanai trūkstot jebkāda pamata, un tā liecinot par diviem atšķirīgiem vienā un tajā pašā uzņēmumā strādājošo darba ņēmēju atalgojuma standartiem, lai gan viņu darbs pēc būtības ir tieši tāds pats. Līdz ar to noteikumi, kuros reglamentēta šāda norīkošana, esot ieviesti bez objektīviem kritērijiem, tādējādi neievērojot principu “vienāds atalgojums par vienādu darbu” un vienlīdzīgas attieksmes principu, kas nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pantā;

                              1.2

                                 Samērīguma principam, jo ES iestādes i) transportlīdzekļu vadītājiem, kas veic vienu un to pašu darbu, esot izveidojušas dažādus darba samaksas mehānismus; ii) neesot ņēmušas vērā starptautisko pārvadājumu īpatnības; iii) neesot ņēmušas vērā starptautisko pārvadājumu nozarē strādājošo personu īpaši augsto mobilitātes pakāpi; iv) izmantodamas pašu noteiktos kritērijus, esot uzlikušas maziem un vidējiem uzņēmumiem neattaisnojami smagu administratīvo slogu un tādējādi pieļāvušas acīmredzamu kļūdu, kā arī esot veikušas pasākumu, kas esot nesamērīgs attiecībā pret sasniedzamo mērķi;

                              1.3

                                 Pareiza likumdošanas procesa principiem, jo ES iestādēm esot bijis jāveic strīdīgo normu ietekmes novērtējums vai jāsniedz paskaidrojums par to, kādēļ šāds novērtējums nav nepieciešams.

                  2.

                     Regulas 2020/1054 1. panta 6. punkta d) apakšpunkts, kurā ir noteikts autotransporta uzņēmumu pienākums nodrošināt, ka transportlīdzekļu vadītāji ik pēc četrām nedēļām atgriežas savā dzīvesvietā vai uzņēmuma darbības centrā, esot pretrunā:

                              2.1

                                 LESD 45. pantam, jo ar transportlīdzekļu vadītājiem uzlikto pienākumu atgriezties savā dzīvesvietā vai uzņēmuma darbības centrā – bez iespējas pašiem izvēlēties, kur pavadīt savu atpūtas laiku – neesot ievērotas viņu kā darba ņēmēju tiesības brīvi pārvietoties;

                              2.2

                                 LESD 26. pantam un vispārējam nediskriminācijas principam, jo darba ņēmēju pārvietošanās brīvība esot ierobežota un personas, kas strādā autotransporta uzņēmumos perifērās dalībvalstīs, tiekot diskriminētas ar pienākumu atgriezties – atpūtas nolūkā – savā dzīvesvietā vai uzņēmuma darbības centrā – tādējādi šīs personas ir spiestas nobraukt ievērojamu attālumu un nelietderīgi izlietot daudz vairāk laika nekā transportlīdzekļu vadītāji, kuri strādā autotransporta uzņēmumos dalībvalstīs, kas atrodas Eiropas Savienības centrā vai tā tuvumā; lai īstenotu normu par darba ņēmēju atgriešanos, autotransporta uzņēmumi perifērās dalībvalstīs nonākšot stāvoklī, kas ir nelabvēlīgāks nekā citiem uzņēmumiem, kuri darbojas iekšējā tirgū;

                              2.3

                                 LES 3. panta 3. punktam, LESD 11. un 191. pantam un ES politikai dabas vides un klimata pārmaiņu jomā, jo prasība nodrošināt transportlīdzekļu vadītāju obligāto atgriešanos ik pēc četrām nedēļām izraisīšot nedabisku pieaugumu – satiksmes apjomā uz Eiropas Savienības ceļiem, ar nepiekrautu autopiekabi mājup devušos transportlīdzekļu vadītāju skaita ziņā, citu organizētu pārvadājumu skaita ziņā, patērētās degvielas apjoma ziņā un dabas vidē emitētā CO2 apjoma ziņā;

                              2.4

                                 Samērīguma principam, jo šajā normā paredzētā transportlīdzekļu vadītāju obligātā, regulārā atgriešanās esot acīmredzami nesamērīgs un neatbilstīgs pasākums attiecībā pret publiski pausto mērķi uzlabot apstākļus, kādos darba ņēmēji var atpūsties.

                  3.

                     Regulas 2020/1054 3. pants, kurā ir noteikts datums, kad šī regula stājas spēkā (2020. gada 20. augustā), bet nav paredzēts nekāds pārejas laikposms, it īpaši ņemot vērā to, ka uzreiz ir piemērojami i) grozījumi Regulas Nr. 561/2006 8. panta 8. punktā, ar ko aizliegts atpūtas laiku pavadīt transportlīdzekļa kabīnē, un ii) grozījumi Regulas Nr. 561/2006 8. panta 8.a punktā par pienākumu nodrošināt, ka transportlīdzekļu vadītāji ik pēc četrām nedēļām atgriežas savā dzīvesvietā, esot pretrunā:

                              3.1

                                 Samērīguma principam, jo, noteikdamas, ka regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas, ES iestādes i) neesot ņēmušas vērā to, ka objektīvu iemeslu dēļ apstākļos, kad nav pārejas laikposma, dalībvalstīm un autotransporta uzņēmumiem nav iespējams pielāgoties pienākumu grozījumiem, un ii) neesot izvirzījušas nekādus argumentus, ar kuriem būtu pamatota šo jauno prasību ieviešanas steidzamība;

                              3.2

                                 LESD 296. pantā noteiktajam pienākumam norādīt pamatojumu, jo laikā, kad tika izskatīts priekšlikums par šo aktu, ES iestādēm esot bijis zināms – no ietekmes novērtējuma un citiem avotiem –, ka i) aizliegumu attiecīgajos laikposmos gulēšanai paredzēto laiku pavadīt transportlīdzekļa kabīnē praksē nebūtu iespējams īstenot nedz lielākajai daļai dalībvalstu (alternatīvu mītņu nepietiekamā skaita dēļ), nedz autotransporta uzņēmumiem, ii) pienākums nodrošināt, ka transportlīdzekļu vadītāji atgriežas savā dzīvesvietā vai uzņēmuma darbības centrā praksē izraisītu sarežģījumus, jo šā pienākuma īstenošanas noteikumi neesot skaidri, un līdz ar to ES iestādēm esot bijuši jāizvirza argumenti, kas attaisnotu pārejas laikposma neesamību jeb tiesību akta stāšanās spēkā neatlikšanu;

                              3.3

                                 Lojālas sadarbības principam, jo ES iestādes neesot sniegušas nekādu pamatojumu, kādēļ būtu nepieciešams nodrošināt to, lai uzreiz stātos spēkā aizliegums attiecīgajos laikposmos nakti pavadīt transportlīdzekļa kabīnē un pienākums nodrošināt, ka transportlīdzekļu vadītāji atgriežas savā dzīvesvietā, un arī neesot ņēmušas vērā dalībvalstu un ieinteresēto personu iesniegtos datus par objektīviem šķēršļiem un nepieciešamību paredzēt pārejas laikposmu, kas dotu iespēju sagatavoties noteikumu grozīšanai.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2020/1057 (2020. gada 15. jūlijs), ar ko attiecībā uz izpildes nodrošināšanas prasībām groza Direktīvu 2006/22/EK un attiecībā uz Direktīvu 96/71/EK un Direktīvu 2014/67/ES nosaka īpašus noteikumus autotransporta nozarē strādājošo transportlīdzekļu vadītāju norīkošanai darbā, un groza Regulu (ES) Nr. 1024/2012 (OV 2020, L 249, 49. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2020/1054 (2020. gada 15. jūlijs), ar ko Regulu (EK) Nr. 561/2006 groza attiecībā uz minimālajām prasībām par maksimālajiem transportlīdzekļa ikdienas un iknedēļas vadīšanas laikiem, minimālajiem pārtraukumiem un ikdienas un iknedēļas atpūtas laikposmiem un ar ko Regulu (ES) Nr. 165/2014 groza attiecībā uz pozicionēšanu ar tahogrāfu palīdzību (OV 2020, L 249, 1. lpp.).


title: Lieta C-542/20: Prasība, kas celta 2020. gada 23. oktobrī – Lietuvas Republika/Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/23

      Prasība, kas celta 2020. gada 23. oktobrī – Lietuvas Republika/Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome
      (Lieta C-542/20)
      (2021/C 19/29)
      Tiesvedības valoda – lietuviešu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Lietuvas Republika (pārstāvji: K. Dieninis, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, R. Dzikovič, A. Kisieliauskaitė, G. Taluntytė un R. Petravičius, advokāts)

         Atbildētāji: Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  1.

                  Atcelt Regulas 2020/1055 (1) 1. panta 3. punktu, ciktāl ar to Regulā (EK) Nr. 1071/2009 (2) ir iekļauts 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kurā paredzēts, ka “uzņēmum[s] dalībvalstī, kurā tas veic uzņēmējdarbību [..] organizē sava autoparka darbību tā, lai nodrošinātu, ka transportlīdzekļi, kas ir uzņēmuma rīcībā un tiek izmantoti starptautiskos pārvadājumos, atgrieztos vienā no saimnieciskās darbības centriem, kas atrodas minētajā dalībvalstī, vismaz astoņu nedēļu laikā pēc izbraukšanas no tā”;

                  2.

                  Atcelt Regulas 2020/1055 2. panta 4. punkta a) apakšpunktu, ar ko ir grozīts Regulas (EK) Nr. 1072/2009 (3) 8. pants, tajā iekļaujot 2.a punktu, kurā paredzēts, ka “kravas pārvadātājiem nav atļauts ar to pašu transportlīdzekli vai, ja tas ir sakabināts transportlīdzeklis, ar tā paša transportlīdzekļa mehānisko transportlīdzekli veikt kabotāžas pārvadājumus tajā pašā dalībvalstī četru dienu laikā pēc pēdējā kabotāžas pārvadājuma beigām minētajā dalībvalstī.”;

                  3.

                  Piespriest Eiropas Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

            Prasības pamatošanai Lietuvas Republika izvirza šādus pamatus:

                  1.

                     Regulas 2020/1055 1. panta 3. punkts, ciktāl ar to Regulā (EK) Nr. 1071/2009 ir iekļauts 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kurā paredzēts, ka “uzņēmum[s] dalībvalstī, kurā tas veic uzņēmējdarbību [..] organizē sava autoparka darbību tā, lai nodrošinātu, ka transportlīdzekļi, kas ir uzņēmuma rīcībā un tiek izmantoti starptautiskos pārvadājumos, atgrieztos vienā no saimnieciskās darbības centriem, kas atrodas minētajā dalībvalstī, vismaz astoņu nedēļu laikā pēc izbraukšanas no tā”, esot pretrunā:

                              1.1

                                 LES 3. panta 3. punktam, LESD 11. un 191. pantam un ES politikai dabas vides un klimata pārmaiņu jomā. Prasība atgriezties saimnieciskās darbības centrā izraisīšot pa Eiropas ceļiem pārvietojošos nepiekrautu transportlīdzekļu skaita, emitētā CO2 apjoma un dabas vides piesārņojuma pieaugumu. ES iestādes, pieņemot strīdīgo normu, neesot ņēmušas vērā pasākumus saistībā ar Eiropas Savienības politiku dabas vides un klimata pārmaiņu jomā, konkrēti, prasības attiecībā uz vides aizsardzību un vides aizsardzības mērķus, kuri izvirzīti saistībā ar Eiropas zaļo kursu un kurus apstiprinājusi Eiropadome;

                              1.2

                                 LESD 26. pantam un vispārējam nediskriminācijas principam. Strīdīgā norma esot protekcionisma pasākums, ar ko tiek sadalīts ES pārvadājumu tirgus, ierobežota konkurence un izveidots regulējums, kas ir diskriminējošs attiecībā pret kravas pārvadātājiem dalībvalstīs, kuras atrodas Eiropas Savienības ģeogrāfiskajā perifērijā (perifērās dalībvalstis). Ar šo normu starptautisko autopārvadājumu nozare tiekot diskriminēta salīdzinājumā ar citām pārvadājumu nozarēm;

                              1.3

                                 LESD 91. panta 2. punktam un 94. pantam. ES iestādēm esot bijis jāņem vērā tas, ka strīdīgā norma lielā mērā ietekmēs labklājības un nodarbinātības līmeni Eiropas Savienības perifērajās dalībvalstīs, kā arī īpaši nelabvēlīgi ietekmēs perifērijā reģistrēto kravas pārvadātāju saimniecisko stāvokli; taču ES iestādes šo pienākumu neesot ievērojušas;

                              1.4

                                 Pareiza likumdošanas procesa principiem, jo strīdīgā norma esot pieņemta bez tās ietekmes novērtējuma un bez pienācīgas pārbaudes par tās negatīvajām sociālajām un saimnieciskajām sekām un ietekmi uz dabas vidi;

                              1.5

                                 Samērīguma principam, jo noteiktās prasības par transportlīdzekļu regulāru atgriešanos esot acīmredzami nesamērīgs un neatbilstīgs pasākums attiecībā pret centieniem sasniegt publiski pausto mērķi, proti, tā dēvēto pastkastītes uzņēmumu izskaušanu.

                  2.

                     Regulas 2020/1055 2. panta 4. punkta a) apakšpunkts, ar ko ir grozīts Regulas (EK) Nr. 1072/2009 8. pants, tajā iekļaujot 2.a punktu, kurā paredzēts, ka “kravas pārvadātājiem nav atļauts ar to pašu transportlīdzekli vai, ja tas ir sakabināts transportlīdzeklis, ar tā paša transportlīdzekļa mehānisko transportlīdzekli veikt kabotāžas pārvadājumus tajā pašā dalībvalstī četru dienu laikā pēc pēdējā kabotāžas pārvadājuma beigām minētajā dalībvalstī.”, esot pretrunā:

                              2.1

                                 LES 3. panta 3. punktam, LESD 11. un 191. pantam, jo obligātais četru dienu laikposms, kurā pēc kabotāžas pārvadājuma ir jāatturas no darbības, izraisīšot transporta plūsmas, proti, pa Eiropas ceļiem pārvietojošos nepiekrautu transportlīdzekļu skaita pieaugumu un līdz ar to arī emitētā CO2 apjoma un vides piesārņojuma pieaugumu. Tādēļ strīdīgā norma esot pretrunā Līgumos nostiprinātajām prasībām, ka, īstenojot Eiropas Savienības politiku transporta jomā, ir jāievēro vides aizsardzības prasības un Eiropas zaļā kursa mērķi;

                              2.2

                                 LESD 26. pantam un vispārējam nediskriminācijas principam. Četras dienas ilgais laikposms, kurā pēc kabotāžas pārvadājuma ir jāatturas no darbības, ierobežojot iekšējā tirgus pienācīgu darbību un loģistikas ķēdes efektivitāti. Autopārvadājumu tirgus sadale esot izraisījusi diskrimināciju pret Eiropas Savienības mazajām dalībvalstīm un perifērajām dalībvalstīm, vienlaikus radot prettiesiskas un neattaisnojamas priekšrocības lielajām dalībvalstīm ES centrā tikai to ģeogrāfiskā izvietojuma dēļ;

                              2.3

                                 LESD 91. panta 2. punktam un 94. pantam, jo strīdīgā norma esot pieņemta, neņemot vērā, cik nelabvēlīgi tā ietekmēs mazajās dalībvalstīs un Eiropas Savienības perifērajās dalībvalstīs reģistrēto kravas pārvadātāju saimniecisko stāvokli, kā arī un labklājības un nodarbinātības līmeni šajās dalībvalstīs;

                              2.4

                                 Pareiza likumdošanas procesa principiem, jo strīdīgā norma esot pieņemta bez tās ietekmes novērtējuma un bez pienācīgas pārbaudes par tās negatīvajām sociālajām un saimnieciskajām sekām un ietekmi uz dabas vidi;

                              2.5

                                 Samērīguma principam, jo četras dienas ilgais laikposms, kurā pēc kabotāžas pārvadājuma ir jāatturas no darbības, esot neatbilstīgs pasākums, kas esot nesamērīgs attiecībā pret sasniedzamajiem mērķiem – precizēt kabotāžu reglamentējošos principus un palielināt to īstenošanas iedarbīgumu.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2020/1055 (2020. gada 15. jūlijs), ar ko groza Regulas (EK) Nr. 1071/2009, (EK) Nr. 1072/2009 un (ES) Nr. 1024/2012, lai tās pielāgotu norisēm autotransporta nozarē (OV 2020, L 249, 17. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1071/2009 (2009. gada 21. oktobris), ar ko nosaka kopīgus noteikumus par autopārvadātāja profesionālās darbības veikšanas nosacījumiem un atceļ Padomes Direktīvu 96/26/EK (OV 2009, L 300, 51. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1072/2009 (2009. gada 21. oktobris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz piekļuvi starptautisko kravas autopārvadājumu tirgum (OV 2009, L 300, 72. lpp.).


title: Lieta C-543/20: Prasība, kas celta 2020. gada 23. oktobrī – Bulgārijas Republika/Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome

text:
               18.1.2021

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 19/25

      Prasība, kas celta 2020. gada 23. oktobrī – Bulgārijas Republika/Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome
      (Lieta C-543/20)
      (2021/C 19/30)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Bulgārijas Republika (pārstāves: L. Zaharieva, Tsv. Mitova, M. Georgieva)

         Atbildētāji: Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome

         Prasītājas prasījumi:

      Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2020/1054 (1) (2020. gada 15. jūlijs), ar ko Regulu (EK) Nr. 561/2006 groza attiecībā uz minimālajām prasībām par maksimālajiem transportlīdzekļa ikdienas un iknedēļas vadīšanas laikiem, minimālajiem pārtraukumiem un ikdienas un iknedēļas atpūtas laikposmiem un ar ko Regulu (ES) Nr. 165/2014 groza attiecībā uz pozicionēšanu ar tahogrāfu palīdzību, 1. panta 6. punkta c) apakšpunktu;

                  —

                  pakārtoti, ja Tiesa nolemtu šo prasību par regulas daļēju atcelšanu neapmierināt, pilnībā atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2020/1054 (2020. gada 15. jūlijs), ar ko Regulu (EK) Nr. 561/2006 groza attiecībā uz minimālajām prasībām par maksimālajiem transportlīdzekļa ikdienas un iknedēļas vadīšanas laikiem, minimālajiem pārtraukumiem un ikdienas un iknedēļas atpūtas laikposmiem un ar ko Regulu (ES) Nr. 165/2014 groza attiecībā uz pozicionēšanu ar tahogrāfu palīdzību;

                  —

                  piespriest Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza kopumā piecus pamatus.

                  1.

                  Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 21. panta 1. punkta un 45. panta, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (Harta) 45. panta 1. punkta pārkāpums.

                  2.

                  Līguma par Eiropas Savienību (LES) 5. panta 4. punktā, kā arī LES un LESD pievienotā Protokola Nr. 2 par subsidiaritātes principa un proporcionalitātes principa piemērošanu 1. pantā nostiprinātā samērīguma principa pārkāpums.

                  3.

                  Tiesiskās drošības principa pārkāpums.

                  4.

                  Līguma par Eiropas Savienību (LES) 5. panta 4. punktā, kā arī LES un LESD pievienotā Protokola Nr. 2 subsidiaritātes principa un proporcionalitātes principa piemērošanu 1. pantā nostiprinātā samērīguma principa pārkāpums.

                  5.

                  LESD 18. pantā, kā arī Hartas 20. un 21. pantā ietverto vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma principu, LES 4. panta 2. punktā ietvertā principa par dalībvalstu vienlīdzību saistībā ar Līgumiem un – ja Tiesa to atzītu par nepieciešamu – LESD 95. panta 1. punkta pārkāpums.

         (1)  OV 2020, L 249, 1. lpp.