Tiesas spriedums 1992. gada 13. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-43/90.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 4.martā. # Eiropas Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Vide - Direktīva 2006/12/EK - 4. un 5. pants - Atkritumu apsaimniekošana - Apsaimniekošanas plāns - Integrēts un pietiekams apglabāšanas iekārtu tīkls - Cilvēka veselības un vides apdraudējums - Nepārvarama vara - Sabiedriskās kārtības traucējumi - Organizētā noziedzība. # Lieta C-297/08.

text:
      Lieta C‑297/08
      Eiropas Komisija
      pret
      Itālijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Vide – Direktīva 2006/12/EK – 4. un 5. pants – Atkritumu apsaimniekošana – Apsaimniekošanas plāns – Integrēts un pietiekams apglabāšanas iekārtu tīkls – Cilvēka veselības vai vides apdraudējums – Nepārvarama vara – Sabiedriskās kārtības traucējumi – Organizētā noziedzība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Vide – Atkritumi – Direktīva 2006/12 – Dalībvalstu pienākums izveidot integrētu un pietiekamu apglabāšanas iekārtu tīklu
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/12 5. panta 1. punkts un 7. panta 3. punkts)
      2.        Vide – Atkritumi – Direktīva 2006/12 – Kompetento iestāžu pienākums sagatavot vienu vai vairākus atkritumu apsaimniekošanas
            plānus – Apglabāšanas iekārtu lokalizācijas kritēriji
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/12 5. panta 2. punkts)
      3.        Vide – Atkritumi – Direktīva 2006/12 – Dalībvalstu pienākums izveidot integrētu un pietiekamu apglabāšanas iekārtu tīklu –
            Atkritumu apsaimniekošanas plānu izvēle uz reģionāla pamata
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/12 7. panta 1. punkts)
      4.        Dalībvalstis – Pienākumi – Pienākumu neizpilde – Pamatojums – Nepārvarama vara – Nosacījumi
      (LESD 258. pants)
      5.        Vide – Atkritumi – Direktīva 2006/12 – Dalībvalstu pienākums nodrošināt atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/12 4. panta 1. punkts)
      1.        Saskaņā ar Direktīvas 2006/12 par atkritumiem 5. panta 1. punktu dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu integrētu
         un pietiekamu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, nodrošinot, pirmkārt, Kopienai kopumā kļūt saimnieciski pastāvīgai atkritumu
         apglabāšanas ziņā un, otrkārt, dalībvalstīm – individuālu virzību uz minēto mērķi. Lai sasniegtu šo mērķi, dalībvalstīm jāņem
         vērā ģeogrāfiskie apstākļi vai speciālu iekārtu vajadzība atsevišķiem atkritumu veidiem.

      Lai nodrošinātu šādu integrētu tīklu, dalībvalstīm ir piešķirta plaša rīcības brīvība attiecībā uz teritoriālu pamatu, kuru
         tās uzskata par piemērotu, lai sasniegtu valsts pašpietiekamību atkritumu apglabāšanas jaudas jomā, tādējādi ļaujot Kopienai
         kļūt saimnieciski patstāvīgai atkritumu apglabāšanas ziņā.

      Atsevišķiem atkritumu veidiem, piemēram, bīstamajiem atkritumiem, var būt tādas specifiskas īpatnības, ka var būt lietderīgi
         sagrupēt to apstrādi, nodrošinot apglabāšanu vienā vai vairākās struktūrās valsts līmenī, proti, kā tas ir skaidri paredzēts
         Direktīvas 2006/12 5. panta 1. punktā un 7. panta 3. punktā, saistībā ar sadarbību ar citām dalībvalstīm.

      (sal. ar 61.–63. punktu)
      2.        Viens no vissvarīgākajiem pasākumiem, kas ir jāveic dalībvalstīm, izpildot Direktīvā 2006/12 par atkritumiem tām paredzēto
         pienākumu izstrādāt apsaimniekošanas plānus, kas var ietvert it īpaši atbilstošus pasākumus, lai veicinātu atkritumu savākšanas,
         šķirošanas un apstrādes racionalizāciju, ir tas, kas paredzēts šīs direktīvas 5. panta 2. punktā, – censties apstrādāt atkritumus
         vistuvākajā iespējamajā iekārtā.

      Atkritumu apglabāšanas vietu lokalizācijas kritēriji ir jāizvēlas atbilstoši Direktīvā 2006/12 noteiktajiem mērķiem, kuru
         starpā ir vides un veselības aizsardzība, kā arī integrēta un pietiekama apglabāšanas iekārtu tīkla izveidošana, jo minētajam
         tīklam it īpaši ir jānodrošina atkritumu apglabāšana tuvākajās piemērotajās atkritumu apglabāšanas iekārtās. Tādējādi šādiem
         lokalizācijas kritērijiem būtu it īpaši jāattiecas uz attālumu starp vietām salīdzinājumā ar vietām, kurās atkritumi tiek
         radīti, aizliegumu ierīkot iekārtas aizsargājamo zonu tuvumā un pietiekamu infrastruktūru atkritumu pārvadāšanai, tādu kā
         savienojumu ar transporta tīkliem, esamību.

      Attiecībā uz pilsētas atkritumiem, kuri nav bīstami, kuriem būtībā nav jānodrošina īpašas iekārtas, kādas ir jānodrošina bīstamo
         atkritumu apstrādei, dalībvalstīm tomēr jācenšas, lai to rīcībā būtu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīkls, apmierinot vajadzības
         pēc atkritumu apglabāšanas iekārtām vistuvāk radīšanas vietai, neapdraudot iespēju organizēt šādu tīklu starpreģionalās sadarbības
         ietvaros, pat pārrobežu, kas atbilst tuvuma principam.

      (sal. ar 64.–66. punktu)
      3.        Ja dalībvalsts vienpersoniski saistībā ar vienu vai vairākiem tās atkritumu apsaimniekošanas plāniem atbilstoši Direktīvas 2006/12
         par atkritumiem 7. panta 1. punktam tās teritorijas pārklājumu izvēlas organizēt uz reģionāla pamata, no tā ir jāsecina, ka
         katram reģionam, kuram ir reģionālais plāns, principā būtu jānodrošina atkritumu apstrāde un apglabāšana vistuvāk to radīšanas
         vietai. Princips, ka kaitējums videi kā prioritārs jautājums ir jānovērš tā rašanās vietā, kas LESD 191. pantā noteikts kā
         princips saistībā ar Kopienas politiku attiecībā uz vidi, nozīmē, ka katram reģionam, pašvaldībai vai citai vietējai pašvaldības
         vienībai ir jāveic piemēroti pasākumi, lai nodrošinātu pašu atkritumu pieņemšanu, apstrādi un apglabāšanu, un ka atkritumi
         ir jāapglabā pēc iespējas tuvāk to radīšanas vietai, lai cik vien iespējams ierobežotu to transportēšanu.

      Līdz ar to šādā dalībvalsts definētā valsts tīklā, ja reģiona rīcībā nav pietiekamā daudzumā un nozīmīgā laika periodā pietiekamas
         infrastruktūras, lai apmierinātu savas atkritumu apglabāšanas vajadzības, no tā var secināt, ka šādi smagi trūkumi reģionālā
         līmenī var apdraudēt minēto valsts atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, kuram vairs nebūtu Direktīvā 2006/12 paredzētais
         integrētais un pietiekamais raksturs un nenodrošinātu attiecīgai dalībvalstij individuālu virzību uz pašpietiekamības mērķi,
         kāds tas ir definēts šīs direktīvas 5. panta 1. punktā.

      (sal. ar 67. un 68. punktu)
      4.        LESD 258. pantā minētā procedūra balstās uz objektīvu atzinumu par to, ka dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek
         Līgums vai atvasināto tiesību akts.

      Tiklīdz šāds konstatējums ir izdarīts, nav nozīmes tam, vai pienākumu neizpilde izriet no dalībvalsts gribas, par kuru tā
         ir vainojama, no tās nevērības vai arī no tehniskām grūtībām, ar kurām tā bija saskārusies.

      Attiecībā uz vietējo iedzīvotāju izteiktajiem iebildumiem saistībā ar atsevišķu atkritumu apglabāšanas iekārtu ierīkošanu
         dalībvalsts, lai pamatotu Kopienu tiesībās paredzētu saistību un termiņu neievērošanu, nevar pamatoties uz iekšējām situācijām,
         tādām kā piemērošanas grūtības, kuras radušās Kopienu akta izpildes laikā, tostarp, ja šīs grūtības ir saistītas ar privātpersonu
         pretošanos. Tas tāpat ir attiecībā uz krimināla rakstura darbību esamību vai personām, kas – kā teikts – rīkojas uz nelikumības
         robežas, darbojoties atkritumu apsaimniekošanas nozarē.

      Attiecībā uz līgumu neizpildi no to uzņēmumu puses, kuri ir atbildīgi par atsevišķu atkritumu apglabāšanas iekārtu izveidošanu,
         kaut arī nepārvaramas varas jēdziens neprasa pilnīgu neiespējamību, tas tomēr prasa, lai attiecīgā apstākļa neīstenošanās
         būtu saistīta ar tādiem neparastiem apstākļiem, kas personai, kura uz to atsaucas, ir ārkārtēji un neparedzami, un kuru sekas,
         lai gan ir bijusi pienācīga rūpība, nav bijis iespējams novērst.

      (sal. ar 81.–85. punktu)
      5.        Lai arī Direktīvas 2006/12 par atkritumiem 4. panta 1. punkts neprecizē konkrētus pasākumus, kas ir jāveic, lai nodrošinātu
         atkritumu apglabāšanu, neapdraudot cilvēka veselību un neradot kaitējumu videi, tomēr šī norma ir dalībvalstīm saistoša attiecībā
         uz sasniedzamo mērķi, piešķirot dalībvalstīm rīcības brīvību novērtēt šādu pasākumu nepieciešamību.

      Līdz ar to principā no faktiskās situācijas neatbilstības minētajā 4. panta 1. punktā noteiktajiem mērķiem nevar tieši secināt,
         ka attiecīgā dalībvalsts obligāti nav izpildījusi šajā normā paredzētos pienākumus, proti, veikt vajadzīgos pasākumus, lai
         nodrošinātu atkritumu apglabāšanu, neapdraudot cilvēku veselību un neradot kaitējumu videi. Tomēr šādas faktiskās situācijas
         turpināšanās, it īpaši tad, ja tā rada nozīmīgu vides pasliktināšanos ilgstošā laika posmā, neiejaucoties kompetentajām iestādēm,
         var norādīt uz to, ka dalībvalstis ir pārkāpušas rīcības brīvības, kuru tai piešķir šī norma, robežas.

      (sal. ar 96. un 97. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2010. gada 4. martā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Vide – Direktīva 2006/12/EK – 4. un 5. pants – Atkritumu apsaimniekošana – Apsaimniekošanas plāns – Integrēts un pietiekams apglabāšanas iekārtu tīkls – Cilvēka veselības vai vides apdraudējums – Nepārvarama vara – Sabiedriskās kārtības traucējumi – Organizētā noziedzība
      Lieta C‑297/08
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2008. gada 3. jūlijā cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv D. Rekja [D. Recchia], K. Zadra [C. Zadra] un Ž. B. Leņelo [J.‑B. Laignelot], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Itālijas Republiku, ko pārstāv Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kam palīdz Dž. Ajello [G. Aiello], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv S. Osovskis [S. Ossowski], pārstāvis, kam palīdz K. Beikons [K. Bacon], barrister,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Toadere [C. Toader] (referente), K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris] un L. Bejs Larsens[L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretāre R. Šereša [R. Șereș], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 3. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasību Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Itālijas Republika, attiecībā uz Kampānijas [Campanie] reģionu neveicot visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu atkritumu reģenerāciju un apglabāšanu, neapdraudot cilvēka
         veselību un neradot kaitējumu videi, it īpaši neizveidojot pietiekamu un integrētu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, nav
         izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. aprīļa Direktīvas 2006/12/EK par atkritumiem (OV L 114, 9. lpp.) 4. un
         5. pantā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        Padomes 1975. gada 15. jūlija Direktīva 75/442/EEK par atkritumiem (OV L 194, 39. lpp.) skaidrības un lietderības dēļ ir kodificēta
         ar Direktīvu 2006/12.

      3        Direktīvas 2006/12 preambulas 2., 6., kā arī 8.–10. apsvērums formulēti šādi:

      “(2)      Atkritumu apsaimniekošanas noteikumu galvenajiem mērķiem ir jābūt cilvēku veselības aizsardzībai un vides aizsardzībai pret
         kaitējumu, ko rada atkritumu savākšana, pārvadāšana, apstrāde, uzglabāšana un noglabāšana.

      [..]
      (6)      Augsta līmeņa vides aizsardzības nodrošināšanai dalībvalstīm papildus pasākumiem atkritumu iznīcināšanai un reģenerācijai
         jāveic pasākumi, lai ierobežotu atkritumu rašanos, jo īpaši veicinot bezatkritumu tehnoloģiju un otrreiz pārstrādājumu un
         atkārtoti izmantojamu produktu ražošanu, ņemot vērā esošās vai potenciālās tirgu iespējas reģenerētajiem atkritumiem.

      [..]
      (8)      Kopienai kā tādai svarīgi kļūt saimnieciski patstāvīgai attiecībā uz atkritumu apglabāšanu, tāpēc katrai dalībvalstij individuāli
         būtu jātiecas uz šādu patstāvību.

      (9)      Lai sasniegtu šos mērķus, dalībvalstīm jāsagatavo atkritumu apsaimniekošanas plāni.
      (10)      Atkritumu aprite ir jāsamazina un dalībvalstis savos apsaimniekošanas plānos var paredzēt atbilstīgus pasākumus.”
      4        Direktīvas 2006/12 4. pantā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu atkritumu reģenerāciju vai apglabāšanu, neapdraudot cilvēku veselību
         un neizmantojot metodes vai darbības, kas varētu radīt kaitējumu videi, un jo īpaši:

      a)      neapdraudot ūdeņus, gaisu, augsni, augus un dzīvniekus;
      b)      neradot traucējošus trokšņus un smakas;
      c)      neradot negatīvu ietekmi uz lauku vidi un īpaši aizsargājamām teritorijām.
      2.      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai aizliegtu atkritumu izmešanu, izgāšanu un nekontrolētu apglabāšanu.”
      5        Šīs direktīvas 5. pantā ir paredzēts:

      “1.      Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, sadarbojoties ar citām dalībvalstīm, ja tas ir vajadzīgs vai ieteicams, lai nodrošinātu
         integrētu un pietiekamu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, ņemot vērā labākās pieejamās tehnoloģijas, kurām nav nesamērīgi
         augst[u] izmaks[u]. Tīklam jānodrošina iespēja Kopienai kā tādai kļūt saimnieciski patstāvīgai atkritumu apglabāšanas ziņā
         un dalībvalstīm – individuāla virzība uz minēto mērķi, ņemot vērā ģeogrāfiskos apstākļus un speciālu iekārtu vajadzību atsevišķiem
         atkritumu veidiem.

      2.      Tīklam jānodrošina iespēja apglabāt atkritumus tuvākajās piemērotajās atkritumu apglabāšanas iekārtās, izmantojot piemērotākās
         metodes un tehnoloģijas, lai nodrošinātu augsta līmeņa vides un cilvēka veselības aizsardzību.”

      6        Direktīvas 2006/12 7. pantā ir noteikts:

      “1.      Lai sasniegtu 3., 4. un 5. pantā minētos mērķus, 6. pantā minētajai kompetentajai iestādei vai iestādēm pēc iespējas drīz
         jāsagatavo viens vai vairāki atkritumu apsaimniekošanas plāni. Šādi plāni jo īpaši attiecas uz:

      a)      reģenerējamo vai apglabājamo atkritumu veidu, daudzumu un izcelsmi;
      b)      vispārīgām tehniskām prasībām;
      c)      īpašām prasībām konkrētiem atkritumu veidiem;
      d)      piemērotām apglabāšanas vietām vai iekārtām.
      2. panta 1. punktā minētie plāni, piemēram, var attiekties uz:
      [..]
      c)      atbilstīgiem pasākumiem, lai veicinātu atkritumu savākšanas, šķirošanas un apstrādes racionalizāciju.
      3.      Lai izstrādātu šādus plānus, dalībvalstis attiecīgi sadarbojas ar citām dalībvalstīm un Komisiju. Par tiem ziņo Komisijai.
      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Direktīvas 2006/12 4. un 5. pants Itālijas tiesību sistēmā tika transponēts ar 2006. gada 3. aprīļa Likumdošanas dekrētu Nr. 152
         (2006. gada 14. aprīļa GURI Nr. 96, kārtējais pielikums).

      8        Šī dekrēta 178. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Atkritumi ir jāreģenerē vai jāapglabā, neapdraudot cilvēku veselību, neizmantojot procedūras vai metodes, kas varētu radīt
         kaitējumu videi, it īpaši:

      a)      neapdraudot ūdeņus, gaisu, augsni, dzīvniekus un augus;
      b)      neradot traucējošus trokšņus un smakas;
      c)      neradot negatīvu ietekmi uz lauku vidi un īpaši aizsargājamām teritorijām, kas tiek aizsargātas ar spēkā esošajiem tiesību
         aktiem.”

      9        Šī dekrēta 182. panta 3. punktā ir paredzēts:

      “Atkritumu apglabāšanu veic, izmantojot integrētu un pietiekamu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, piemērojot labāko pieejamo
         tehniku un ņemot vērā saistību starp izmaksām un vispārējiem ieguvumiem, lai:

      a)      sasniegtu pašpietiekamību pilsētas atkritumu, kuri nav bīstami, apglabāšanā optimālu teritoriju ietvaros;
      b)      ļautu atkritumu apglabāšanu vienā no šim mērķim paredzētajām iekārtām, kas ir vistuvāk ražošanas un savākšanas vietām, lai
         samazinātu atkritumu apriti, ņemot vērā ģeogrāfiskos apstākļus vai speciālu iekārtu vajadzību atsevišķiem atkritumu veidiem;

      c)      izmantotu pašas labākās metodes un tehnoloģijas, lai nodrošinātu augsta līmeņa vides un sabiedrības veselības aizsardzību”.
      10      1993. gada 10. februāra Kampānijas reģionālajā likumā Nr. 10/93 par normām un procedūrām atkritumu apglabāšanai Kampānijā
         (Norme e procedure per lo smaltimento dei rifitui in Campania), ir definētas 18 teritoriālas viendabīgas zonas, kurās, īstenojot pašvaldību obligāto piedalīšanos attiecībā uz šīm zonām,
         vajadzēja īstenot pilsētas atkritumu apglabāšanas apsaimniekošanu, kuri radušies attiecīgajās vietās.

       Tiesvedības priekšvēsture
      11      Šī prasība attiecas uz Kampānijas reģionu, kurš aptver 551 pašvaldību, tostarp Neapoles pilsētu. Šajā reģionā ir pilsētas
         atkritumu apsaimniekošanas un apglabāšanas problēmas.

      12      Saskaņā ar Itālijas Republikas iebildumu rakstā ietvertajām norādēm, šajā reģionā kopš 1994. gada ir izsludināts ārkārtas
         stāvoklis un ir izvirzīts pilnvarotais pārstāvis, apvienojot funkcijas un pilnvaras, kas parasti piemīt citām iestādēm, lai
         ātri īstenotu nepieciešamos pasākumus, tā, kas parasti ticis dēvēts par “atkritumu krīzi”, pārvarēšanai.

      13      1997. gadā tika apstiprināts pilsētas atkritumu apsaimniekošanas plāns. Tajā bija paredzēta atkritumu termiskas reģenerācijas
         iekārtu sistēma, izmantojot diferencētu savākšanas sistēmu, kas organizēta Kampānijas reģiona līmenī.

      14      Ar ministrijas 1998. gada 31. marta rīkojumu Nr. 2774 tika nolemts organizēt publiskā iepirkuma procesu, lai uz desmit gadiem
         uzticētu atkritumu apstrādi privātiem uzņēmējiem, kas ir spējīgi nodrošināt iekārtas tāda kurināmā ražošanai, kurš iegūts
         no atkritumiem (combustible dérivé de déchets; turpmāk tekstā – “CDD”), kā arī atkritumu sadedzināšanas iekārtas un siltumreģenerācijas rūpnīcas.

      15      Tiesības slēgt konkrētos līgumus 2000. gadā tika piešķirtas sabiedrībām Fibe SpA un Fibe Campania SpA, kuras ietilpst Impregilo grupā. Šīm sabiedrībām bija jāīsteno un jāvada septiņas CDD ražotnes un divas siltumreģenerācijas rūpnīcas, kas attiecīgi atradās Ačerrā [Acerra] un Santamarijā la Fosā [Santa Maria La Fossa]. Kampānijas reģiona pašvaldībām bija jāuztic to atkritumu apstrāde šīm sabiedrībām.

      16      Tomēr plāna izpildē radās grūtības saistībā ar, pirmkārt, atsevišķu vietējo iedzīvotāju iebildumiem attiecībā uz izvēlētajām
         vietām, kā arī, otrkārt, ar mazu savākto un reģionālajiem dienestiem nodoto atkritumu daudzumu. Turklāt rūpnīcu celtniecība
         tika novēlota un minēto rūpnīcu projektēšanā tika konstatēti trūkumi, kādēļ, attiecīgajām infrastruktūrām nespējot tos apstrādāt,
         atkritumi bija sakrājušies izgāztuvēs un pieejamajās uzglabāšanas vietās līdz piesātinājumam.

      17      Neapoles prokuratūra arī uzsāka izmeklēšanu, lai pierādītu krāpšanas pārkāpumus publiskajos iepirkumos. Kampānijas reģiona
         CDD ražotnes tādējādi tika nodotas tiesas administratoram, padarot neiespējamu attiecīgo iekārtu pielāgošanu. Visbeidzot līgumi,
         kas saistīja administratoru ar Fibe SpA un Fibe Campania SpA, tika lauzti, taču tiesību slēgt šos līgumus atkārtota piešķiršana uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma
         procesā saistībā ar atkritumu apglabāšanu šajā reģionā vairākkārt nav izdevusies, it īpaši pieņemamu piedāvājumu nepietiekamā
         skaita dēļ.

       Pirmstiesas procedūra
      18      Kampānijas reģiona situācija ir bijusi priekšmets pārrunām starp Komisijas dienestiem un Itālijas iestādēm. Tādējādi atkritumu
         krīzes situācijas pilnvarotais pārstāvis ar 2007. gada 16. maija ziņojumu Komisijai paskaidroja iemeslus, kādēļ pieņemts 2007. gada
         11. maija Likumdošanas dekrēts Nr. 61, kurā paredzēti “sevišķi pasākumi, lai pārvarētu krīzes situāciju atkritumu apglabāšanas
         nozarē Kampānijas reģionā”, it īpaši aptverot četru jaunu izgāztuvju celtniecību Serrē [Serre], Savinjano Irpino [Savignano Irpino], Tecinjo [Tezigno] un Santarkandželo Trimonte [Sant’Arcangelo Trimonte] pašvaldībās.

      19      Saskaņā ar šo ziņojumu paredzētos sevišķos pasākumus pamato “epidēmiju apdraudējuma vai citu sanitārās krīzes situāciju izslēgšana
         un iedzīvotāju veselības aizsardzība”. Dokumentā ir atzīts, ka “krīzes stāvoklis pēdējā laikā ir saasinājies izgāztuvju vietu,
         kas atbilstu atkritumu galīgai apglabāšanai, neesamības dēļ” un šis stāvoklis ir kvalificēts kā “sociālās trauksmes stāvoklis
         un Kampānijas iedzīvotāju pamattiesību apdraudējums un galēja problēma saistībā ar vidi”, jo “nelikumīgās, bez kompetentu
         iestāžu kontroles izveidotās izgāztuves spontāni vai ar nodomu izraisīti pamesto atkritumu ugunsgrēki apdraud vides vienotību,
         jo atmosfērā un augsnē notiek kaitīgo vielu (it īpaši dioksīna) emisija, kas rada nelabojama kaitējuma risku grunts virsmām”.

      20      Uzskatot, ka Itālijas Republikas veiktie pasākumi nav bijuši pietiekami, lai nodrošinātu augsta līmeņa vides un sabiedrības
         veselības aizsardzību, it īpaši lai nodrošinātu pietiekamu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, un ka tādējādi šī dalībvalsts
         nav izpildījusi Direktīvas 2006/12 4. un 5. pantā paredzētos pienākumus, Komisija 2007. gada 29. jūnijā šai dalībvalstij nosūtīja
         brīdinājuma vēstuli, uzaicinot to iesniegt apsvērumus viena mēneša laikā no minētās vēstules saņemšanas brīža.

      21      Atbildot uz Itālijas Republikas ielūgumu, Komisijas delegācija 2007. gada jūlijā ieradās Neapolē, lai tiktos ar amatpersonām
         un uz vietas konstatētu faktisko situāciju.

      22      Ar 2007. gada 3. augusta vēstuli Itālijas Republika atbildēja uz brīdinājuma vēstuli, pievienojot Vides un teritorijas aizsardzības
         ministrijas – dzīves kvalitātes direkcijas – ģenerāldirektora 2007. gada 2. augusta vērtējumu. Ņemot vērā iegūto informāciju,
         Komisija uzskatīja par atbilstošu iekļaut iebildumos Direktīvas 2006/12 3. un 7. panta pārkāpumu un, šādi rīkojoties, tā nosūtīja
         šai dalībvalstij papildu brīdinājuma vēstuli, uzaicinot to iesniegt apsvērumus divu mēnešu laikā no vēstules saņemšanas brīža.

      23      2007. gada 20. novembrī Briselē notika jauna sanāksme, kuras laikā Itālijas Republika iepazīstināja ar jaunu atkritumu apsaimniekošanas
         plānu Kampānijas reģionam un sniedza pārskatu par situācijas attīstību, it īpaši attiecībā uz atsevišķu infrastruktūru, tādu
         kā izgāztuves, celtniecības virzību. Šis plāns tika pieņemts 2007. gada 28. decembrī.

      24      Ar 2007. gada 24. decembra vēstuli Itālijas Republika atbildēja uz papildu brīdinājuma vēstuli un savai atbildei pievienoja
         Vides un teritorijas aizsardzības ministrijas 2007. gada 21. decembra vērtējumu.

      25      2008. gada 28. janvārī Romā notika “kopsapulce” starp Itālijas Republiku un Komisiju, kuras laikā saistībā ar jautājumu par
         atkritumu apsaimniekošanu Kampānijā šī dalībvalsts iepazīstināja ar jauna plāna, kura mērķis bija krīzes situācijas atrisināšana
         pirms 2008. gada novembra beigām, saturu.

      26      Izskatot informāciju, ko bija sniegusi Itālijas Republika dažādajā sarakstē, kā arī no citiem avotiem, tādiem kā plašsaziņas
         līdzekļiem, apvienībām, organizācijām un privātpersonām, gūto informāciju, Komisija 2008. gada 1. februārī šai dalībvalstij
         nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot to izpildīt viena mēneša laikā, ņemot vērā situācijas neatliekamību. Itālijas Republika
         uz šo atzinumu atbildēja ar Komisijai 2008. gada 4. martā nosūtītu vēstuli, kurai bija pievienoti par reģionu atbildīgo amatpersonu
         trīs ziņojumi.

      27      Ņemot vērā tādējādi iegūto informāciju, Komisija nolēma celt šo prasību.

      28      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 7. augusta rīkojumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika atļauts
         iestāties lietā Itālijas Republikas prasījumu atbalstam.

       Par prasību
      29      Pamatojot savu prasību, Komisija pārmet Itālijas Republikai Direktīvas 2006/12 4. un 5. panta pārkāpumu, jo tā, pirmkārt,
         nav nodrošinājusi integrētu un pietiekamu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, kas spētu nodrošināt pašpietiekamību atkritumu
         apglabāšanas jomā, pamatojoties uz ģeogrāfiskā tuvuma kritēriju un, otrkārt, šī situācija izraisīja cilvēku veselības un vides
         apdraudējumu.

      30      Komisija uzskata, ka Itālijas Republika atzīst apgalvoto valsts pienākumu neizpildi. Komisija kā pierādījumu min Itālijas
         Republikas sniegto atbilžu saturu pirmstiesas procedūras laikā. Tādējādi tās atbildē uz sākotnējo brīdinājumu Itālijas valdība
         bija iepazīstinājusi ar 1997. gadā apstiprināto reģionālo atkritumu apsaimniekošanas plānu, vienlaikus atzīstot, ka, “pat
         ja tas bija pareizi definēts reģionālajā plānā, integrēta atkritumu apsaimniekošanas sistēma šobrīd vēl joprojām neveido konkrētu
         realitāti”, it īpaši pamatojoties uz akumulētiem kavējumiem divu paredzēto atkritumu dedzināmo krāšņu celtniecībā Ačerrā un
         Santamarijā la Fosā, kā arī izgāztuvju slēgšanu. Itālijas varas iestādes tādējādi esot atzinušas “sistēmas paralīzi”, kā arī
         nelikumīgu vai nekontrolētu atkritumu izgāšanu, ko varas iestādes norādījušas kā “parādību, kas ir izplatīta Kampānijā un
         ko vada organizētās noziedzības sektori, saistībā ar kuriem tiesu iestādes uzsākušas dažādas izmeklēšanas”.

      31      Savā atbildē uz argumentēto atzinumu Itālijas Republika esot apstiprinājusi, ka situācija nebija atrisināta un, pēc Komisijas
         domām, no šīs dalībvalsts sniegtajām atbildēm, it īpaši pēc termiņiem, kas nepieciešami, īstenojot pēdējā apsaimniekošanas
         plānā paredzētās infrastruktūras, kā arī no valsts preses izriet, ka argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigās minētā
         valsts vēl bija tālu no integrētu un pietiekamu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīkla nodrošināšanas, pamatojoties uz tuvuma
         kritēriju.

      32      Turklāt ar noteiktu informāciju, kura saņemta pēc argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa, esot apstiprināta pienākumu neizpildes
         turpināšanās. Tādējādi 2008. gada 21. un 28. aprīļa Eiropas Savienības Padomes Prezidijam iesniegtajos paziņojumos Itālijas
         Republika esot atzinusi, ka paredzētās izgāztuves Savinjano Irpino un Santarkandželo Trimonte būs darba kārtībā, labākajā
         gadījumā, 2008. gada jūlijā un ka tādējādi līdz šim termiņam tikai Serres pašvaldībā esošā Makja Soprana [Macchia Soprana] būtu darba kārtībā visā Kampānijas reģionā.

      33      Komisija pamatojas arī uz 2008. gada 4. jūnijā iesniegto ziņojumu, ar kuru Itālijas Republika tai paziņojusi par 2008. gada
         23. maija Likumdošanas dekrētu Nr. 90 (2008. gada 23. maija GURI Nr. 120 kārtējais pielikums, turpmāk tekstā – “likumdošanas dekrēts Nr. 90”). Minētā likumdošanas dekrēta formulējums esot
         atzīšanās par atkritumu apglabāšanas sistēmas trūkumiem Kampānijas reģionā. Komisija arī uzsver, ka “ārkārtas stāvoklis” prasības
         iesniegšanas brīdī nebija atcelts un tas bija jāsaglabā līdz 2009. gada 31. decembrim.

      34      Tomēr ir jākonstatē, ka, pretēji Komisijas apgalvotajam, Itālijas Republika neatzīst Direktīvas 2006/12 4. un 5. pantā paredzēto
         pienākumu neizpildi. Līdz ar to ir jāpārbauda iebildumu, kurus Komisija izvirzījusi, pamatojot savu prasību, pamatotība.

       Par Direktīvas 2006/12 5. panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      35      Komisija apgalvo, ka, lai uzskatītu, ka dalībvalsts ir īstenojusi integrētu un pietiekamu apglabāšanas tīklu, kādu prasa Direktīvas 2006/12
         5. pants, ir nepieciešams, lai tās rīcībā būtu tehnisku struktūru kopums, ar kuru varētu, pirmkārt, atkritumus, kurus ir neiespējami
         reģenerēt un/vai pārstrādāt, apglabāt bez vides un sabiedrības veselības apdraudējuma, un, otrkārt, ar mērķi ievērot pašpietiekamības
         un tuvuma principus – lai atkritumu apglabāšanas būvju pieņemšanas kapacitāte, tādu kā atkritumu dedzināmo krāšņu un izgāztuvju,
         atbilstu atkritumu daudzumam, kas ir jāapglabā attiecīgajā reģionā.

      36      Šajā sakarā Kampānijas reģionā īstenotajai sistēmai bija trūkumi. Tādējādi diferencētā savākšanā ietilpa tikai 10,6 % no radītajiem
         atkritumiem salīdzinājumā ar Kopienu vidējo rādītāju 33 % un valsts vidējo rādītāju, kas svārstās starp 19,4 % Itālijas centrālajos
         reģionos un 38,1 % šīs dalībvalsts ziemeļu reģionos.

      37      Turpinot, lai arī izgāztuves būtu jāizmanto pēc iespējas mazāk, jo tās ir videi vissliktākā izvēle, lielākā daļa Kampānijas
         reģiona atkritumu tiekot izgāzti izgāztuvēs vai izgāzti nelikumīgi. Turklāt CDD ražošanas iekārtas, kurām atkritumi ir jāapglabā, esot bijušas nepiemērotas un tās atkritumus esot pārstrādājušas tikai tā,
         ka tos pēc tam esot vajadzējis pārvest uz citu struktūru, lai tos pilnībā apglabātu.

      38      Ačerrā un Santamarijā la Fosā paredzētās atkritumu dedzināmās krāsnis vēl joprojām nebija darba kārtībā un kopumā reģiona
         rīcībā bija tikai viena likumīga izgāztuve, kas darbojās Serrē, kuras pieņemšanas jauda bija zemāka par reālajām vajadzībām.
         Visbeidzot, vairākas tonnas atkritumu esot bijušas aizvestas uz Vāciju un uz citiem Itālijas reģioniem, lai tos apglabātu,
         un ar Vācijas Federatīvo Republiku esot parakstīts nolīgums, kurā paredzētas papildu aizvešanas.

      39      Pēc Komisijas domām, 2008. gada 2. martā atkritumi, kuri noklāja koplietošanas ceļus, sasniedza 55 000 tonnu, papildus tām
         110 000–120 000 atkritumu pašvaldības uzglabāšanas vietās, kuras gaidīja apstrādi. Tiesa 2005. gada 26. aprīļa spriedumā lietā
         C‑494/01 Komisija/Īrija (Krājums, I‑3331. lpp.) esot nospriedusi, ka izgāztuvju sistēma tuvu pārsātinātībai un valstī esošais
         nelegālās izgāšanas apjoms ir Direktīvas 2006/12 5. panta pārkāpums.

      40      Itālijas Republika lūdz prasību noraidīt. Pēc tās domām, iebildums par Direktīvas 2006/12 5. panta pārkāpumu ir radies no
         nepietiekamas vēsturisku apstākļu analīzes par smago situāciju, kas pastāv Kampānijas reģionā. Turklāt šī dalībvalsts esot
         darījusi visu iespējamo, lai izvairītos no šīs krīzes, gan attiecībā uz administratīvu un militāru pasākumu īstenošanu, gan
         arī uz veiktajām ievērojamām finanšu investīcijām (EUR 400 miljoni no 2003. gada līdz 2008. gadam).

      41      Attiecībā uz atkritumu savākšanu, lai arī Itālijas Republika atzina, ka Komisijas norādītie vidējie reģionālie rādītāji ir
         pareizi, tomēr tā uzsver, ka ir īstenotas īpašas [atkritumu] savākšanas iniciatīvas un ka, vispārīgi, ir vērojams pieaugums
         diferencētas savākšanas līmenī Kampānijas reģionā, kurai ir jābūt pastiprinātai, īstenojot Padomes prezidenta rīkojumu Nr. 3639/08.
         Tādējādi no 2008. gada 14. janvāra līdz 2008. gada 1. martam esot savāktas 348 000 tonnas atkritumu, it īpaši uz ielām, un
         novietotas drošā vietā. Līdz šim brīdim kopējā atkritumu apglabāšanas jauda pārsniedzot reģionā dienā radīto. 530 pašvaldības
         esot īstenojušas pirmos pasākumus, lai veiktu diferencētu savākšanu, 73 pašvaldības (aptuveni 370 000 iedzīvotāju) esot sasniegušas
         no 50 % līdz 90 %, kamēr 134 pašvaldības (aptuveni miljons iedzīvotāju) tikai no 25 % līdz 50 %.

      42      Turklāt 2008. gada jūnijā esot atvērta Savinjano Irpino izgāztuve, kurai sekojusi Santarkandželo Trimonte izgāztuves atvēršana.
         Saistībā ar atkritumu dedzināmām krāsnīm likumdošanas dekrētā Nr. 90 paredzētajā jaunajā [atkritumu apsaimniekošanas] plānā
         esot paredzēta divu citu atkritumu dedzināmo krāšņu celtniecība Neapolē un Salerno [Salerno], kuras pievienotos esošajām Ačerra un Santamarijā la Fosā. Citas infrastruktūras arī esot īstenošanas procesā, tādas izgāztuves
         kā Kjāno [Chiaiano], Tercinjo [Terzigno], Santamaro [Sant Tammaro] un Andreta [Andretta], kā arī Ačerras un Salerno siltumreģenerācijas rūpnīcas.

      43      Attiecībā uz septiņām CDD ražošanas rūpnīcām, par kurām Komisija uzsver, ka tās vēl nebija tādas, kas darbotos, Itālijas Republika apgalvo, ka šajās
         rūpnīcās konstatētie darbības traucējumi ir radušies no līgumu neizpildes, proti, no deliktu vai noziedzīgām darbībām, kuras
         nav atkarīgas no Itālijas Republikas gribas.

      44      Attiecībā uz izgāztuvēm, lai gan Itālijas Republika atzīst, ka argumentētajā atzinumā paredzētajā termiņā darba kārtībā bija
         tikai Makja Soprana izgāztuve Serrē, tā tomēr uzsver, ka citu izgāztuvju atvēršana esot bijusi kavēta, iedzīvotājiem veicot
         protesta akcijas, kuru dēļ pat bijusi nepieciešama bruņoto spēku iejaukšanās.

      45      Visi šie apstākļi pēc to dabas esot veidojuši nepārvaramas varas gadījumus atbilstoši judikatūrai.

      46      Līdz ar to Itālijas Republika uzskata, ka Direktīvas 2006/12 5. panta pārkāpums nav radies tās bezdarbības dēļ, un turklāt
         uzsver, ka nelikumīga atkritumu izgāšana Kampānijas reģiona teritorijā bija pastāvīga labuma gūšanas darbība un tā nekad nav
         piedāvāta, ieteikta vai apgalvota kā alternatīva iespēja no valsts iestāžu puses, – tās ir darījušas visu iespējamo, lai nodrošinātu
         šo atkritumu aizvākšanu, aptverot iespēju vērsties tiesību aizsardzības iestādēs.

      47      Saistībā ar iespēju atzīt nepārvaramas varas gadījumu, Komisija savā replikā atgādina, ka šis jēdziens prasa, lai konkrētais
         apstāklis vai tā neīstenošanās “būtu saistīta ar tādiem neparastiem apstākļiem, kas personai, kura uz to atsaucas, ir ārkārtēji
         un neparedzami, un kuru sekas, lai gan bija pienācīga rūpība, nav bijis iespējams novērst” (1988. gada 8. marta spriedums
         lietā 296/86 McNicholl u.c., Recueil, 1491. lpp., 11. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      48      Turklāt gadījumos, kuros fakts ir varējis būt nepārvaramas varas gadījums, tā sekas var pastāvēt tikai noteiktu laika periodu,
         proti, laiku, kas vadībai, kura ievēro normālu rūpības līmeni, nepieciešams, lai izbeigtu no tās gribas neatkarīgo krīzes
         situāciju (1985. gada 11. jūlija spriedums lietā 101/84 Komisija/Itālija, Recueil, 2629. lpp., 16. punkts).

      49      Komisija atgādina, ka atkritumu apglabāšanas sistēmas nepiemērotība Kampānijas reģionā ilgst no 1994. gada. Attiecībā uz vietējo
         iedzīvotāju iebildumiem un radītajiem sabiedriskās kārtības traucējumiem šīs parādības esot bijušas paredzamas un tām neesot
         ārkārtēja rakstura tiktāl, ciktāl krīzes situācija un protesti, ko tie radījuši, izriet tieši no valsts iestādēm Direktīvā 2006/12
         paredzēto pienākumu ilgstošas neizpildes.

      50      Saistībā ar noziedzīgo grupējumu klātbūtni Komisija atgādina, ka šis apstāklis, pieņemot, ka tas būtu pierādīts, nevarētu
         attaisnot to, ka dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, kas izriet no Direktīvas 2006/12 (skat. 2007. gada 18. decembra
         spriedumu lietā C‑263/05 Komisija/Itālija, Krājums, I‑11745. lpp., 51. punkts).

      51      Attiecībā, visbeidzot, uz apstākli, ka uzņēmumi, kuri ieguvuši tiesības slēgt līgumu publiskā iepirkumu procesā, neievēroja
         to līgumsaistības uzstādīt atkritumu apstrādes iekārtas, Komisija uzskata, ka tas nevar būt neparasts un neparedzams apstāklis,
         it īpaši tādēļ, ka, pretēji Itālijas Republikas apgalvotajam, iestādes esot varējušas paredzēt īpašus noteikumus, lai pret
         to nodrošinātos.

      52      Saistībā ar prokuratūras uzsāktu kriminālvajāšanu pret atsevišķiem šo uzņēmumu vadītājiem un iestāžu grūtībām atrast citu
         piedāvājuma iesniedzēju, lai pārņemtu attiecīgās darbības, Komisija apgalvo, ka saskaņā ar pastāvošo judikatūru dalībvalsts
         nevar aizbildināties ar noteikumiem, praksi vai situācijām savā tiesību sistēmā, lai neizpildītu direktīvā noteiktos pienākumus
         un termiņus (skat. iepriekš minēto 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 51. punkts).

      53      Apvienotā Karaliste ierobežo savus apsvērumus ar Direktīvas 2006/12 5. panta interpretāciju. Pēc šīs dalībvalsts domām, pretēji
         Komisijas apgalvotajam, ceļot šo prasību, pienākumi, kas ir dalībvalstīm saskaņā ar šo normu, ir piemērojami valsts līmenī,
         bet ne reģionālā līmenī. Tādējādi pašpietiekamības un tuvuma principi, saskaņā ar kuriem integrētām un pietiekamām apglabāšanas
         iekārtām “jānodrošina iespēja Kopienai kā tādai kļūt saimnieciski patstāvīgai atkritumu apglabāšanas ziņā un dalībvalstīm
         – individuāla virzība uz minēto mērķi” un to “nodrošinot tuvākajās piemērotajās apglabāšanas iekārtās”, jāattiecas uz Kopienas
         vai valsts teritoriālo pamatu, bet ne uz reģionālo pamatu.

      54      Līdz ar to šī dalībvalsts nepiekrīt Komisijai, kura uzskata, ka tas ir Direktīvas 2006/12 5. panta pārkāpums, ja dalībvalsts
         attiecīgajā reģionā uzstādītās atkritumu apglabāšanas iekārtas nav pietiekamas, lai atbilstu šī reģiona apglabāšanas vajadzībām.
         Tāpat kā Apvienotā Karaliste, kura tādējādi sevi organizējusi attiecībā uz bīstamiem atkritumiem, dalībvalstis varējušas izvēlēties
         pārvest atsevišķus atkritumu veidus no viena reģiona, lai tos pārstrādātu un apglabātu iekārtās, kuras atrodas citos reģionos,
         lai gan kopējais valsts pieprasījums ir nodrošināts ar valsts atkritumu apglabāšanas iekārtām.

      55      Arī Tiesas judikatūra apstiprinot šādu valsts pieeju pašpietiekamības principam un turklāt Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada
         19. novembra Direktīvas 2008/98/EKL par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (OV L 312, 3. lpp.) 16. panta 4. punkta
         formulējums apstiprinot šādu interpretāciju, jo minētajā jaunās direktīvas par atkritumiem pantā ir paredzēts, ka “tuvuma
         un pašpietiekamības principi nenozīmē, ka katrai dalībvalstij ir jābūt pilnam galīgo reģenerācijas iekārtu komplektam šajā
         dalībvalstī”.

      56      Itālijas Republika piekrīt Apvienotās Karalistes viedoklim un norāda, ka Kampānijas reģiona ietekme uz tās valsts atkritumu
         radīšanu ir ierobežota.

      57      Komisija, vienlaikus uzskatot, ka Apvienotās Karalistes izvirzītie interpretācijas jautājumi neattiecas uz šo prasību, piekrīt,
         ka dalībvalstis ir tiesīgas noteikt pietiekamo administratīvo līmeni atkritumu apsaimniekošanai. Tādējādi, lai ievērotu Direktīvas 2006/12
         5. pantu, dalībvalsts rīcībā varot būt tikai viena valsts iekārta, ja tā nodrošina radīto atkritumu apstrādi vai tikai dažas
         īpašas iekārtas, piemēram, tādas, kuras apstrādā bīstamos atkritumus, kuri atrodami Apvienotajā Karalistē.

      58      Komisija tomēr uzsver, ka, lai noteiktu, kā interpretēt un piemērot pašpietiekamības un tuvuma principus, ir jāņem vērā arī
         atkritumu daba, kā arī radīto atkritumu daudzums. Mājsaimniecības atkritumi tiekot radīti uz vietas un ikdienā, principā prasot
         gandrīz tūlītēju savākšanu un apstrādi un tuvākajā vietā.

      59      Itālijas Republika esot izvēlējusies apsaimniekošanu optimālo teritoriālo zonu līmenī (“ambito territoriale ottimale”) kā
         ģeogrāfisko pašpietiekamības un tuvuma parametru. Šajā sakarā Komisija uzsver, ka tā nepārmet šai dalībvalstij noteikto administratīvo
         līmeni, lai īstenotu integrētu atkritumu apsaimniekošanas un apglabāšanas sistēmu. Savukārt Komisija tai pārmet šādas sistēmas
         neīstenošanu Kampānijas reģionā vai, konkrētāk, to, ka atkritumi netiek apglabāti tuvumā esošajās iekārtās to radīšanas vietai
         un ka atkritumu nosūtīšana uz citiem reģioniem vai citām dalībvalstīm ir bijuši ierobežoti ad hoc risinājumi sanitārai un vides krīzei, un līdz ar to neietilpst integrētā apglabāšanas iekārtu sistēmā.

       Tiesas vērtējums
      60      Kā tas izriet no Komisijas izvirzītajiem argumentiem pirmstiesas procedūras laikā, kā arī no iesniegtajiem procesuālajiem
         rakstiem tiesvedībā Tiesā, ir jākonstatē, ka ar savu prasību Komisija vispārīgi vēršas ar jautājumu par atkritumu apglabāšanu
         Kampānijas reģionā un it īpaši, kā tas izriet no tās atbildes uz Apvienotās Karalistes iesniegto iestāšanās rakstu, par pilsētas
         atkritumu apglabāšanu. Līdz ar to, kaut arī šī iestāde sniegusi atbildi uz tiesas sēdē uzdoto jautājumu, Komisija nelūdz Tiesu
         konstatēt Itālijas Republikas pienākumu neizpildi attiecībā uz īpašu bīstamo atkritumu kategoriju, uz kuriem daļēji attiecas
         Padomes 1991. gada 12. decembra Direktīva 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem (OV L 377, 20. lpp.).

      61      Saskaņā ar Direktīvas 2006/12 5. panta 1. punktu dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu integrētu un pietiekamu
         atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, nodrošinot, pirmkārt, Kopienai kā tādai kļūt saimnieciski pastāvīgai atkritumu apglabāšanas
         ziņā un, otrkārt, dalībvalstīm – individuālu virzību uz minēto mērķi. Lai sasniegtu šo mērķi, dalībvalstīm jāņem vērā ģeogrāfiskie
         apstākļi vai speciālu iekārtu vajadzība atsevišķiem atkritumu veidiem.

      62      Lai nodrošinātu šādu integrētu tīklu, dalībvalstīm ir piešķirta plaša rīcības brīvība attiecībā uz teritoriālu pamatu, kuru
         tās uzskata par piemērotu, lai sasniegtu valsts pašpietiekamību atkritumu apglabāšanas jaudas jomā un tādējādi ļaujot Kopienai
         kļūt saimnieciski patstāvīgai atkritumu apglabāšanas ziņā.

      63      Tādējādi, kā to pamatoti ir norādījusi Apvienotā Karaliste, tā kā atsevišķiem atkritumu veidiem, piemēram, bīstamajiem atkritumiem,
         var būt tādas specifiskas īpatnības, ka to apstrādi var būt lietderīgi sagrupēt, nodrošinot to apglabāšanu vienā vai vairākās
         struktūrās valsts līmenī, proti, kā tas ir skaidri paredzēts Direktīvas 2006/12 5. panta 1. punktā un 7. panta 3. punktā,
         saistībā ar sadarbību ar citām dalībvalstīm.

      64      Tomēr Tiesai jau ir bijusi iespēja uzsvērt, ka viens no vissvarīgākajiem pasākumiem izstrādāt apsaimniekošanas plānus, kas
         var ietvert it īpaši atbilstošus pasākumus, lai veicinātu atkritumu savākšanas, šķirošanas un apstrādes racionalizāciju, ir
         tas, kas paredzēts šīs direktīvas 5. panta 2. punktā, – cenšoties apstrādāt atkritumus vistuvākajā iespējamajā iekārtā (skat.
         2009. gada 9. jūnija spriedums lietā C‑480/06 Komisija/Vācija, Krājums, I‑0000. lpp., 37. punkts).

      65      Tiesa tādējādi nosprieda, ka atkritumu apglabāšanas vietu lokalizācijas kritēriji ir jāizvēlas atbilstoši Direktīvā 2006/12
         noteiktajiem mērķiem, kuru starpā ir vides un veselības aizsardzība, kā arī integrēta un pietiekama apglabāšanas iekārtu tīkla
         izveidošana, jo minētajam tīklam it īpaši ir jānodrošina atkritumu apglabāšana tuvākajās piemērotajās atkritumu apglabāšanas
         iekārtās. Tādējādi šādiem lokalizācijas kritērijiem būtu it īpaši jāattiecas uz attālumu starp vietām salīdzinājumā ar vietām,
         kurās atkritumi tiek radīti, aizliegumu īstenot iekārtas aizsargājamo zonu tuvumā un pietiekamu infrastruktūru atkritumu pārvadāšanai,
         tādu kā savienojumu ar transporta tīkliem, esamību (skat. 2004. gada 1. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑53/02 un C‑217/02
         Commune de Braine-le-Château u.c., Recueil, I‑3251. lpp., 34. punkts).

      66      Attiecībā uz pilsētas atkritumiem, kuri nav bīstami, kuriem būtībā nav jānodrošina īpašas iekārtas, tādas, kādas ir jānodrošina
         bīstamo atkritumu apstrādei, dalībvalstīm tomēr jācenšas, lai to rīcībā būtu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīkls, apmierinot
         vajadzības pēc atkritumu apglabāšanas iekārtām vistuvāk radīšanas vietai, neapdraudot iespēju organizēt šādu tīklu starpreģionālās
         sadarbības ietvaros, pat pārrobežu, kas atbilst tuvuma principam.

      67      No tā izriet, kā to uzsvērusi Komisija, ka, ja dalībvalsts vienpersoniski saistībā ar vienu vai vairākiem tās “atkritumu apsaimniekošanas
         plāniem” atbilstoši Direktīvas 2006/12 7. panta 1. punktam tās teritorijas pārklājumu izvēlas organizēt uz reģionāla pamata,
         no tā ir jāsecina, ka katram reģionam, kuram ir reģionālais plāns, principā būtu jānodrošina tā atkritumu apstrāde un apglabāšana
         vistuvāk to radīšanas vietai. Princips, ka kaitējums videi kā prioritārs jautājums ir jānovērš tā rašanās vietā, kas LESD
         191. pantā noteikts kā princips saistībā ar Kopienas politiku attiecībā uz vidi, nozīmē, ka katram reģionam, pašvaldībai vai
         citai vietējai pašvaldības vienībai ir jāveic piemēroti pasākumi, lai nodrošinātu pašu atkritumu pieņemšanu, apstrādi un apglabāšanu,
         un ka atkritumi ir jāapglabā pēc iespējas tuvāk to radīšanas vietai, lai cik vien tas iespējams, ierobežotu to transportēšanu
         (skat. 1993. gada 17. marta spriedumu lietā C‑155/91 Komisija/Padome, Recueil, I‑939. lpp., 13. punkts un tajā minētā judikatūra).

      68      Līdz ar to šādā dalībvalsts definētā valsts tīklā, ja reģiona rīcībā nav pietiekamā daudzumā un nozīmīgā laika periodā pietiekamas
         infrastruktūras, lai apmierinātu savas atkritumu apglabāšanas vajadzības, no tā var secināt, ka šādi smagi trūkumi reģionālā
         līmenī var apdraudēt minēto valsts atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, kuram vairs nebūtu Direktīvā 2006/12 paredzētā integrētā
         un pietiekamā rakstura, un tas nenodrošinātu attiecīgai dalībvalstij individuālu virzību uz pašpietiekamības mērķi, kāds tas
         ir definēts šīs direktīvas 5. panta 1. punktā.

      69      Šajā lietā ir jānorāda, kā to uzsvērusi Komisija, ka Itālijas Republika pati izvēlējās atkritumu apsaimniekošanu Kampānijas
         reģiona līmenī kā “optimālu teritoriālo zonu”. Kā tas izriet no 1993. gada reģionālā likuma un 1997. gada reģionālā atkritumu
         apsaimniekošanas plāna ar grozījumiem, kas paredzēti 2007. gada plānā, lai sasniegtu reģionālu pašpietiekamību, tika nolemts
         uzlikt Kampānijas reģiona pašvaldībām pienākumu atdot savā teritorijā savāktos atkritumus reģionālajam dienestam, šādu pienākumu
         varot pamatot ar nepieciešamību nodrošināt tādu darbības apjomu, kas vajadzīgs šo apstrādes iekārtu dzīvotspējai, lai ļautu
         saglabāt tādas apstrādes jaudas, kuras palīdzētu īstenot pašpietiekamības principu valsts līmenī (skat. 2001. gada 13. decembra
         spriedumu lietā C‑324/99 DaimlerChrysler, Recueil, I‑9897. lpp., 62. punkts).

      70      Turklāt tiktāl, ciktāl saskaņā ar Itālijas Republikas apgalvoto, pirmkārt, Kampānijas reģiona radītie pilsētas atkritumi ir
         7 % no valstī radītajiem, tas ir, šo saražoto atkritumu būtiska daļa, un, otrkārt, minētā reģiona iedzīvotāji ir apmēram 9 %
         no valsts iedzīvotājiem, nopietni darbības traucējumi reģiona jaudai apglabāt tā atkritumus būtībā nopietni apdraud attiecīgās
         dalībvalsts jaudu virzīties uz valsts pašpietiekamības mērķi.

      71      Šajos apstākļos ir jāvērtē, vai Itālijas valsts atkritumu apglabāšanas iekārtu tīkla ietvaros minētā reģiona rīcībā ir pietiekamas
         iekārtas, nodrošinot pilsētas atkritumu apglabāšanu to radīšanas vietas tuvumā.

      72      Šajā sakarā Itālijas Republika ir atzinusi, ka iekārtas darba kārtībā – gan izgāztuves, gan atkritumu dedzināmās krāsnis vai
         siltumreģenerācijas rūpnīcas – skaita ziņā nebija pietiekamas, lai apmierinātu Kampānijas reģiona atkritumu apglabāšanas vajadzības.

      73      Tā ir atzinusi, ka argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigās darba kārtībā uz visu Kampānijas reģionu bija viena vienīga
         izgāztuve, ka minētā reģiona CDD ražošanas iekārtas nenodrošināja galīgu atkritumu apglabāšanu un ka Ačerrā un Santamarijā la Fosā paredzētās atkritumu dedzināmās
         krāsnis joprojām nebija darba kārtībā.

      74      Tādējādi, kā tas izriet no 1997. gadā apstiprinātā reģionālā atkritumu apsaimniekošanas plāna un Itālijas iestāžu pieņemtajiem
         sekojošajiem plāniem, lai pārvarētu atkritumu krīzi, minētās iestādes it īpaši uzskatīja, ka, lai apmierinātu pilsētas atkritumu
         apglabāšanas vajadzības Kampānijas reģionā, bija jābūt darba kārtībā citām izgāztuvēm, tādām kā Savinjano Irpino un Santarkandželo
         Trimonte, divām citām atkritumu dedzināmām krāsnīm vajadzēja pievienoties tām, kuras bija paredzētas Ačerrā un Santamarijā
         la Fosā, un ka CDD ražošanas iekārtas bija jāpadara par tādām, kas tiešām darbotos.

      75      Lai gan Direktīvas 2006/12 5. pantā ir atļauta starpreģionu sadarbība atkritumu apglabāšanas apsaimniekošanā, pat sadarbība
         starp dalībvalstīm, tomēr šajā lietā pat ar citu Itālijas reģionu un Vācijas iestāžu atbalstu nav bijis iespējams novērst
         Kampānijas reģionā radīto pilsētas atkritumu nepieciešamo apglabāšanas iekārtu strukturālo trūkumu. Šajā sakarā par to liecina
         nozīmīga daudzuma atkritumu uzkrāšanās uz šī reģiona koplietošanas ceļiem.

      76      Turklāt mazais diferencētas atkritumu savākšanas līmenis Kampānijas reģionā salīdzinājumā ar vidējiem valsts un Kopienas rādītājiem
         tikai pasliktināja situāciju.

      77      Itālijas Republika Tiesā apgalvoja, ka tā centās labot situāciju Kampānijas reģionā, un to informēja, ka pēc 2008. gada 2. maija
         tika uzsākta faktiska darbība Savinjano Irpino un Santarkandželo Trimonte izgāztuvēs, kā arī par jaunajiem 2008. gada 23. maija
         plānā paredzētajiem pasākumiem, ietverot citu četru izgāztuvju atvēršanu, divu citu atkritumu dedzināmo krāšņu celtniecību
         un Ačerras un Salerno siltumreģenerācijas rūpnīcu atvēršanu. Turklāt diferencētās savākšanas līmenis bija mazliet uzlabojies
         un atkritumu dienas apglabāšanas jauda reģionā bija augstāka par radīšanu, tā ka atkritumu krīzes situācijai bija jābeidzas.

      78      Lai gan šādi pasākumi pierāda, ka tika izrādīta attiecīga iniciatīva, lai pārvarētu Kampānijas reģiona grūtības, tomēr šādi
         rīkojoties, Itālijas Republika tieši atzīst, ka argumentētajā atzinumā paredzētajā termiņā esošās un tādas iekārtas, kas darbojas,
         Kampānijas reģionā bija tālu no šī reģiona atkritumu apglabāšanas reālo vajadzību apmierināšanas.

      79      Turklāt un katrā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā
         no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas
         Tiesa neņem vērā (skat. it īpaši 2004. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑168/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑8227. lpp.,
         24. punkts, un 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑23/05 Komisija/Luksemburga, Krājums, I‑9535. lpp., 9. punkts).

      80      Itālijas Republika arī apgalvo, ka šķietamajā pienākumu neizpildē tā nav vainojama, bet, tieši pretēji, tajā vainojami atsevišķi
         nepārvaramas varas veidojoši apstākļi, tādi kā iedzīvotāju iebildumi pret izgāztuvju ierīkošanu to pašvaldību teritorijā,
         krimināla rakstura darbību esamība reģionā, kā arī vadības līgumpušu to pienākumu nepildīšana saistībā ar reģionam nepieciešamo
         atsevišķu iekārtu uzstādīšanu.

      81      Šajā sakarā ir jānorāda, ka LESD 258. pantā minētā procedūra balstās uz objektīvu atzinumu par to, ka dalībvalsts nav izpildījusi
         pienākumus, ko tai uzliek Līgums vai atvasināto tiesību akts (skat. 1983. gada 1. marta spriedumu lietā 301/81 Komisija/Beļģija,
         Recueil, 467. lpp., 8. punkts, un 2006. gada 4. maija spriedumu lietā C‑508/03 Komisija/Apvienotā Karaliste, Krājums, I‑3969. lpp.,
         67. punkts).

      82      Tiklīdz šāds konstatējums pēc būtības ir izdarīts, nav nozīmes tam, vai pienākumu neizpilde izriet no dalībvalsts gribas,
         par kuru tā ir vainojama, no tās nevērības, vai arī no tehniskām grūtībām, kurām tā bija saskārusies (1998. gada 1. oktobra
         spriedums lietā C‑71/97 Komisija/Spānija, Recueil, I‑5991. lpp., 15. punkts).

      83      Attiecībā uz vietējo iedzīvotāju izteiktajiem iebildumiem saistībā ar atsevišķu apglabāšanas iekārtu ierīkošanu no pastāvīgās
         judikatūras izriet, ka dalībvalsts, lai pamatotu Kopienu tiesībās paredzētu saistību un termiņu neievērošanu, nevar pamatoties
         uz iekšējām situācijām, tādām kā piemērošanas grūtības, kuras radušās Kopienu akta izpildes laikā, tostarp ja šīs grūtības
         ir saistītas ar privātpersonu pretošanos (skat. 1992. gada 7. aprīļa spriedumu lietā C‑45/91 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑2509. lpp., 20. un 21. punkts, kā arī 2008. gada 9. decembra spriedumu lietā C‑121/07 Komisija/Francija, Krājums, I‑9159. lpp.,
         72. punkts).

      84      Attiecībā uz krimināla rakstura darbību esamību vai personām, kas – kā teikts – rīkojas “uz nelikumības robežas”, darbojoties
         atkritumu apsaimniekošanas nozarē, pietiek norādīt, ka šis apstāklis, ja to uzskatītu par pierādītu, nevarētu attaisnot to,
         ka šī dalībvalsts nav izpildījusi savus pienākumus, kas izriet no Direktīvas 2006/12 (iepriekš minētais 2007. gada 18. decembra
         spriedums lietā Komisija/Itālija 51. punkts).

      85      Attiecībā uz līgumu neizpildi no to uzņēmumu puses, kuri ir atbildīgi par atsevišķu atkritumu apglabāšanas iekārtu izveidošanu,
         kaut arī nepārvaramas varas jēdziens neprasa pilnīgu neiespējamību, tas tomēr prasa, lai attiecīgā apstākļa neīstenošanās
         būtu saistīta ar tādiem neparastiem apstākļiem, kas personai, kas uz to atsaucas, ir ārkārtēji un neparedzami, un kuru sekas,
         neskatoties uz pienācīgu rūpību, nav bijis iespējams novērst (iepriekš minētais spriedums lietā McNicholl u.c., 11. punkts).

      86      Rūpīgai iestādei bija jāveic pasākumi, kas nepieciešami, lai nodrošinātos vai nu pret attiecīgo nolīgumu neizpildi Kampānijas
         reģionā, vai lai pārliecinātos, ka, arī esot minētajai neizpildei, tomēr faktiskā atkritumu apglabāšanai nepieciešamo infrastruktūru
         īstenošana paredzētajā laikā tiek nodrošināta.

      87      Attiecībā uz pārmetumiem, ko Komisijai izteikusi Itālijas Republika, kritizējot apstākli, ka tā cēla šo prasību ilgus gadus
         pēc “atkritumu krīzes” iestāšanās un brīdī, kad šī dalībvalsts veica pasākumus, nodrošinot krīzes pārvarēšanu, ir jāatgādina,
         ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 258. pantā minētie noteikumi ir jāpiemēro, neuzliekot Komisijai pienākumu ievērot
         noteiktu termiņu (skat. it īpaši 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑2461. lpp., 15. punkts, un 2007. gada 24. aprīļa spriedumu lietā C‑523/04 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑3267. lpp.,
         38. punkts). Tādējādi tā var izlemt, kad ir lietderīgi celt prasību, un būtībā Tiesai nav jāpārbauda šāda lēmuma pieņemšana
         (1995. gada 10. maija spriedums lietā C‑422/92 Komisija/Vācija, Recueil, I‑1097. lpp., 18. punkts).

      88      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē – tā kā nav nodrošināts, ka saistībā ar atkritumu reģionālo apsaimniekošanu Kampānijas
         reģionā šī reģiona rīcībā ir pietiekami iekārtu, kas tam ļautu pilsētas atkritumu apglabāšanu to radīšanas vietas tuvumā,
         Itālijas Republika nav izpildījusi savu pienākumu izveidot pietiekamu un integrētu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, tai
         nodrošinot iespēju virzīties uz mērķi, lai nodrošinātu tās atkritumu apglabāšanu, un līdz ar to nav izpildījusi Direktīvas 2006/12
         5. pantā paredzētos pienākumus.

       Par Direktīvas 20006/12 4. panta pārkāpumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      89      Komisija uzsver, ka Itālijas Republika nekad nav noliegusi videi un cilvēka veselībai īpaši smagas situācijas esamību, kura
         izriet no integrēta un pietiekama atkritumu apglabāšanas iekārtu tīkla neesamības. Šī dalībvalsts to, gluži pretēji, esot
         tieši atzinusi.

      90      Atsaucoties it īpaši uz 2007. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑135/05 Komisija/Itālija (Krājums, I‑3475. lpp.) un 2007. gada
         24. maija spriedumu lietā C‑361/05 Komisija/Spānija, Komisija uzskata, ka nav apstrīdams, ka atkritumi, kas noklāj koplietošanas
         ceļus, kā arī tie, kas atrodas pirms apstrādes uzglabāšanas vietās, izraisa būtisku vides un lauku vides degradāciju, kā arī
         reālus draudus kā videi, tā arī cilvēka veselībai. Šāda [atkritumu] uzkrāšanās varētu izraisīt augsnes un ūdens virsmu piesārņojumu,
         kaitīgo vielu emisijas atmosfērā pēc atkritumu pašaizdegšanās un iedzīvotāju izraisītiem ugunsgrēkiem sekojošu lauksaimniecības
         produktu un dzeramā ūdens piesārņojumu vai arī traucējošu smaku izplatību.

      91      Itālijas Republika apgalvo, atsaucoties uz pilnvarotā pārstāvja nodaļu pētījumu, ka situācijai Kampānijas reģionā no atkritumu
         apsaimniekošanas viedokļa raugoties, nav bijušas kaitīgas sekas ne sabiedrības drošībai, ne cilvēka veselībai. Tā tāpat uzskata,
         ka Komisijas izvirzītais iebildums ir pārāk vispārējs, ciktāl tajā nav precizēts, uz kuru no Direktīvas 2006/12 4. panta a)–c) punktā
         paredzētajiem gadījumiem attiecas šī prasība.

      92      Turklāt Itālijas Republika uzskata, ka Komisija nesniedz nekādus pierādījumus, lai pamatotu savus apgalvojumus. Tā vienīgi
         esot pamatojusies uz Tiesas konstatēto iepriekš minētajā 2007. gada 26. aprīļa spriedumā lietā Komisija/Itālija par nelikumīgo
         izgāztuvju esamību Itālijas teritorijā. Turklāt tā esot centusies no Direktīvas 2006/12 5. panta pārkāpuma automātiski secināt
         šīs direktīvas 4. pantā paredzēto pienākumu neizpildi.

      93      Visbeidzot, Itālijas iestādes esot vērīgi uzraudzījušas uz ceļiem pamesto atkritumu ietekmi uz cilvēku veselību, taču netika
         konstatēts ne infekciju slimību, ne ļaundabīgo audzēju izraisīts mirstības vai ģenētisko anomāliju pieaugums saistībā ar nekontrolēto
         izgāztuvju klātesamību. Attiecībā uz ūdens virsmu piesārņojumu, izņemot divus sporādiskas pārsniegšanas gadījumus ierobežotajās
         zonās, uz ūdens virsmām un gruntsūdeņos netika novērotas ķīmiskas un bioloģiskas anomālijas. Tas pats attiecas uz iedzīvotāju
         pakļaušanu atkritumu kaudžu izraisītiem ugunsgrēku dūmiem, kur, izņemot vienu gadījumu, nekāds risks netika konstatēts.

      94      Attiecībā uz pētījumu, uz kuru atsaucas Itālijas Republika un saskaņā ar kuru “pat viskritiskākajā krīzes situācijā Kampānijā
         nekādas sabiedriskai kārtībai, it īpaši cilvēku veselībai, kaitīgās sekas netika konstatētas”, Komisija uzsver, ka minētā
         pētījuma rezultāti, kurus līdzparakstījusi Pasaules Veselības organizācija, “apstiprina norādīto anomālijas jēdzienu no Neapoles
         provinces uz ziemeļaustrumiem esošajā zonā un no Kazertes [Caserte] provinces uz dienvidrietumiem; šī zona ir arī tā, kurā nelikumīgās darbības, apglabājot un aizdedzinot cietos pilsētas atkritumus
         un bīstamos atkritumus, notiek visbiežāk”. Ar šo pētījumu esot arī apstiprināta “hipotēze, saskaņā ar kuru pārmērīgs mirstības
         līmenis un ģenētiskas anomālijas ir koncentrēti zonās, kur zināmo atkritumu apglabāšanas vietu klātbūtne ir visstiprākā”,
         un katrā ziņā esot norādīts, ka “[..] zemā sanitāro datu izmantošana un datu vides datu nepietiekamība, iespējams, novedusi
         pie riska pienācīgas nenovērtēšanas”.

      95      Itālijas Republikas apgalvojums saistībā ar veselībai kaitīgu seku neesamību ne tikai neesot pamatots ar pašas dalībvalsts
         iesniegtajiem zinātniskajiem pierādījumiem, bet turklāt, šķiet, ka tas Direktīvas 2006/12 4. panta pārkāpumu pakļauj nosacījumiem
         par īstu veselības problēmu esamību, kurās tieši vainojama atkritumu krīze. Tomēr Komisija, gluži pretēji, uzskata, ka pienākumi,
         kas izriet no minētā 4. panta, pēc dabas ir preventīvi. Tādējādi dalībvalstīm būtu jāveic atbilstoši pasākumi, lai izvairītos
         no apdraudējumiem. Izskatāmajā lietā vides un sabiedrības veselības apdraudējumi esot vairāk nekā apstiprināti, esot pastāvējuši
         ilglaicīgi un bijuši kompetento Itālijas iestāžu darbības vai, precīzāk, bezdarbības rezultāts.

       Tiesas vērtējums
      96      Sākotnēji ir jāatgādina, ka, lai arī Direktīvas 2006/12 4. panta 1. punkts neprecizē konkrētus pasākumus, kas ir jāveic, lai
         nodrošinātu atkritumu apglabāšanu, neapdraudot cilvēka veselību un neradot kaitējumu videi, tomēr šī norma ir dalībvalstīm
         saistoša attiecībā uz sasniedzamo mērķi, piešķirot dalībvalstīm rīcības brīvību, novērtējot šādu pasākumu nepieciešamību (1999. gada
         9. novembra spriedums lietā C‑365/97 Komisija/Itālija, Recueil, I‑7773. lpp., 67. punkts, un 2004. gada 18. novembra spriedums lietā C‑420/02 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑11175. lpp.,
         21. punkts).

      97      Līdz ar to principā no faktiskās situācijas neatbilstības Direktīvas 2006/12 4. panta 1. punktā noteiktajiem mērķiem nevar
         tieši secināt, ka attiecīgā dalībvalsts obligāti nav izpildījusi šajā normā paredzētos pienākumus, proti, veikt vajadzīgos
         pasākumus, lai nodrošinātu atkritumu apglabāšanu, neapdraudot cilvēku veselību un neradot kaitējumu videi. Tomēr šādas faktiskās
         situācijas turpināšanās, it īpaši tad, ja tā rada nozīmīgu vides pasliktināšanos ilgstošā laika posmā, neiejaucoties kompetentajām
         iestādēm, var norādīt uz to, ka dalībvalstis ir pārkāpušas rīcības brīvības, kuru tai piešķir šī norma, robežas (iepriekš
         minētais 1999. gada 9. novembra spriedums lietā Komisija/Itālija, 68. punkts, un 2004. gada 18. novembra spriedums lietā Komisija/Grieķija,
         22. punkts).

      98      Attiecībā uz šķietamās pienākumu neizpildes teritoriālo izplatību apstāklim, ka Komisija prasījusi konstatēt Itālijas Republikas
         pienākuma veikt nepieciešamos pasākumus neizpildi tikai Kampānijas reģionā, nevar būt ietekme uz iespējamo konstatējumu par
         pienākumu neizpildi (skat. iepriekš minēto 1999. gada 9. novembra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 69. punkts).

      99      Pienākuma, kas izriet no Direktīvas 2006/12 4. panta 1. punkta, neizpildes sekas pēc šī pienākuma būtības pakļauj riskam apdraudēt
         cilvēka veselību un radīt kaitējumus videi pat ierobežotā dalībvalsts teritorijas daļā (iepriekš minētais 1999. gada 9. novembra
         spriedums lietā Komisija/Itālija, 70. punkts), kā tas arī bija iepriekš minētajā lietā Komisija/Grieķija, kurā spriedums pasludināts
         1992. gada 7. aprīlī.

      100    Tādējādi ir jāvērtē, vai Komisija no tiesību viedokļa pietiekami pierādījusi, ka argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa
         beigās Itālijas Republika ilgstošā laika posmā nebija veikusi nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka Kampānijas reģionā
         radītie atkritumi tiek reģenerēti vai apglabāti, neapdraudot cilvēka veselību un ka netiek izmantotas procedūras vai metodes,
         kuras var radīt kaitējumu videi.

      101    Lai gan pienākumu neizpildes procedūras ietvaros atbilstoši LESD 258. pantam Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv apgalvotā pienākumu
         neizpilde, iesniedzot Tiesai nepieciešamos pierādījumus, lai tā pārbaudītu, vai pastāv šī pienākumu neizpilde, bez tiesībām
         pamatoties uz jebkādu prezumpciju (2009. gada 22. janvāra spriedums lietā C‑150/07 Komisija/Portugāle, 65. punkts un tajā
         minētā judikatūra), ir jāņem vērā, ka, runājot par tādu valsts noteikumu pareizas piemērošanas praksē pārbaudi, kuru mērķis
         ir nodrošināt efektīvu Direktīvas 2006/12 īstenošanu, Komisijai, kurai pašai nav pilnvaru veikt izmeklēšanu šajā jomā, lielākoties
         ir jāpaļaujas uz pierādījumiem, ko sniedz iespējamie sūdzību iesniedzēji, privātās un publiskās organizācijas, prese, ka arī
         pati minētā dalībvalsts (šajā sakarā skat. 2005. gada 26. aprīļa spriedumu lietā C‑494/01 Komisija/Īrija, Krājums, I‑3331. lpp.,
         43. punkts, un iepriekš minētais 2007. gada 26. aprīļa spriedums lietā Komisija/Itālija, 28. punkts).

      102    No tā izriet – ja Komisija iesniegusi pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu noteiktus apstākļus, kas notikuši atbildētājas
         dalībvalsts teritorijā, šai dalībvalstij būtiski un detalizēti jāapstrīd iesniegtie dati un no tiem izrietošās sekas (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto 1999. gada 9. novembra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 84. un 86. punkts, kā arī 2008. gada
         22. decembra spriedumu lietā C‑189/07 Komisija/Spānija, 82. punkts).

      103    Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka Itālijas Republika neapstrīd, ka argumentētajā atzinumā paredzētā termiņa beigās atkritumi,
         kuri noklāja koplietošanas ceļus, sasniedza 55 000 tonnas, pievienojoties tām 110 000–120 000 atkritumu tonnām pašvaldības
         uzglabāšanas vietās pirms apstrādes. Katrā ziņā šie dati izriet no pilnvarotā pārstāvja 2008. gada 2. marta ziņojuma, kas
         pievienots pielikumā šīs dalībvalsts atbildei uz argumentēto atzinumu. Turklāt saskaņā ar minētās valsts sniegto informāciju
         iedzīvotāji, uztraukti par šādu uzkrāšanos, uzņēmušies iniciatīvu, kaitējot videi un savai pašu veselībai, izraisot ugunsgrēkus
         atkritumu kaudzēs.

      104    Tādējādi no visa iepriekšminētā acīmredzami izriet, ka Kampānijas reģionā šī dalībvalsts nespēja izpildīt pienākumu, kas paredzēts
         Direktīvas 2006/12 4. panta 2. punktā, veikt nepieciešamos pasākumus, lai aizliegtu nekontrolētu atkritumu izmešanu, izgāšanu
         un apglabāšanu.

      105    Turpinot, ir jāatgādina, ka atkritumiem ir īpaša daba, kādēļ to uzkrāšanās, pat pirms tie kļūst bīstami veselībai, it īpaši
         ņemot vērā katra reģiona vai pašvaldības ierobežoto jaudu tos pieņemt, ir vides apdraudējums (1992. gada 9. jūlija spriedums
         lietā C‑2/90 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑4431. lpp., 30. punkts).

      106    Tik nopietna atkritumu daudzuma uzkrāšanās uz koplietošanas ceļiem un pagaidu uzglabāšanas vietās – kā Kampānijas reģiona
         gadījumā argumentētajā atzinumā paredzētajā termiņā – neapšaubāmi ir radījusi “ūdens, gaisa, augsnes”, kā arī “augu un dzīvnieku
         apdraudējumu” Direktīvas 2006/12 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Turklāt šāds atkritumu daudzums nenovēršami izraisa
         “traucējošas smakas” šī panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, it īpaši ja atkritumi ilgu laiku ir novietoti brīvā dabā
         ielās un uz ceļiem.

      107    Turklāt, ņemot vērā pietiekamu izgāztuvju pieejamības neesamību, šāda atkritumu daudzumu klātbūtne ārpus piemērotām un atļautām
         uzglabāšanas vietām var radīt “negatīvu ietekmi uz lauku vidi un īpaši aizsargājamām teritorijām” Direktīvas 2006/12 4. panta
         1. punkta c) apakšpunkta izpratnē.

      108    Ņemot vērā Komisijas savākto pierādījumu detalizēto raksturu, it īpaši pašu Itālijas iestāžu sagatavotos un Eiropas iestādēm
         iesniegtos pārskatus, kā arī tās prasībai pievienotos izgriezumus no preses, un, ņemot vērā šā sprieduma 80. un 81. punktā
         atgādināto judikatūru, Itālijas Republika nevar vienīgi apgalvot, ka pārmestie apstākļi nav iestājušies vai ka atkritumu izgāšana
         ielās, it īpaši Neapoles ielās, ir apstāklis, kas ir ārpus šīs dalībvalsts kontroles.

      109    Turklāt, kā to pamatoti apgalvo Komisija, Direktīvas 2006/12 4. panta 1. punkta saturam ir preventīva funkcija, tādējādi,
         ka dalībvalstis nedrīkst pakļaut cilvēka veselību apdraudējumam atkritumu reģenerācijas un apglabāšanas laikā.

      110    Itālijas Republika pati ir atzinusi situācijas Kampānijas reģionā bīstamību cilvēka veselībai, it īpaši Eiropas iestādēm iesniegtajos
         pārskatos un ziņojumos. Šajā sakarā Likumdošanas dekrēta Nr. 90 apsvērumi, par ko Itālijas Republika ir paziņojusi Eiropas
         Savienības Padomes Prezidijam, tieši atsaucas uz “sociālo, ekonomisko un vides apstākļu smagumu, kas izriet no ārkārtas situācijas
         [atkritumu apsaimniekošanas jomā], kura var nopietni apdraudēt Kampānijas reģiona iedzīvotāju, kuri pakļauti higiēnas, sanitārās
         un vides apdraudējumam, pamattiesības”.

      111    No tā izriet, ka Itālijas Republikas saistībā ar šo prasību izvirzītie pierādījumi, lai pierādītu, ka minētajā situācijā praksē
         nav bijis nekādu seku vai, mazākais, ka bijušas tikai nelielas sekas uz cilvēku veselību, būtībā neatspēko konstatējumu, ka
         galvenā situācija par atkritumu uzkrāšanos uz koplietošanas ceļiem, pakļaujot iedzīvotāju veselību noteiktam apdraudējumam,
         pārkāpjot Direktīvas 2006/12 4. panta 1. punktu.

      112    Līdz ar to Komisijas izvirzītais iebildums par Direktīvas 2006/12 4. panta pārkāpumu ir jāatzīst par pamatotu.

      113    Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka attiecībā uz Kampānijas reģionu neveicot visus vajadzīgos pasākumus, lai
         nodrošinātu atkritumu reģenerāciju un apglabāšanu, neapdraudot cilvēka veselību un neradot kaitējumu videi, it īpaši neizveidojot
         pietiekamu un integrētu atkritumu apglabāšanas iekārtu tīklu, Itālijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 2006/12 4. un
         5. pantā paredzētos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      114    Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Itālijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Itālijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punktu Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus
         pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      Itālijas Republika, attiecībā uz Kampānijas reģionu neveicot pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu atkritumu reģenerāciju
            un apglabāšanu, neapdraudot cilvēka veselību un neradot kaitējumu videi, it īpaši neizveidojot pietiekamu un integrētu atkritumu
            apglabāšanas iekārtu tīklu, nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. aprīļa Direktīvas 2006/12/EK par atkritumiem
            4. un 5. pantā paredzētos pienākumus;
      2)      Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums 1979. gada 18. janvārī. # Société des Usines de Beaufort un citi pret Eiropas Kopienu Padomi. # Apvienotās lietas 103 līdz 109/78.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1992. gada 19. martā. # Regina pret Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte John James Dent un Mary Astrid Dent. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Papildmaksājumi par pienu. # Lieta C-84/90.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 7.septembrī. # Heger Rudi GmbH pret Finanzamt Graz-Stadt. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Sestā PVN direktīva - Nodokļu piesaiste - 9. pants - Ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana - Zvejas tiesību nodošana attiecībā uz noteiktu ūdensteces daļu. # Lieta C-166/05.

text:
      Lieta C‑166/05
      Heger Rudi GmbH
      pret
      Finanzamt Graz-Stadt
      [Verwaltungsgerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Sestā PVN direktīva – Nodokļu piesaiste – 9. pants – Ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana – Zvejas tiesību nodošana attiecībā uz noteiktu ūdensteces daļu
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodoklis – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma –
            Pakalpojumu sniegšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 9. panta 2. punkta a) apakšpunkts)
      Tas, ka tiesības uz zveju tiek nodotas par maksu, ir ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana Sestās direktīvas
         77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

      Zvejas tiesības var tikt īstenotas tikai saistībā ar attiecīgo upi un tajās šīs upes daļās, kuras ir norādītas atļaujā, pati
         upe ir tikai zvejas atļaujas un tātad zvejas tiesību nodošanas sastāvdaļa. Tiktāl, ciktāl pakalpojumu sniegšana sastāv no
         tāda īpašuma, kas ir upe, lietošanas tiesību nodošanas, šis nekustamais īpašums ir galvenais elements un tas nav nodalāms
         no minētā pakalpojuma. Turklāt vieta, kurā atrodas nekustamais īpašums, atbilst galīgajai pakalpojuma izmantošanas vietai.
         No visiem šiem faktiem izriet, ka starp zvejas tiesību nodošanu un tām upes daļām, uz kurām šīs tiesības attiecas, pastāv
         pietiekami tieša saikne.

      (sal. ar 25.–27. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 7. septembrī (*)

      Sestā PVN direktīva – Nodokļu piesaiste – 9. pants – Ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana – Zvejas tiesību nodošana attiecībā uz noteiktu ūdensteces daļu
      Lieta C‑166/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Verwaltungsgerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 31. martā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 13. aprīlī, tiesvedībā

      Heger Rudi GmbH
      pret
      Finanzamt Graz-Stadt.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], S. fon Bārs [S. von Bahr], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] (referents) un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kuram palīdz Dž. de Bellis [G. De Bellis], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 7. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā intepretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”) 9. panta 2. punkta a) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvas starp Heger Rudi GmbH (turpmāk tekstā – “Heger”) un Finanzamt Graz-Stadt kā Finanzlandesdirektion für die Steiermark tiesību pārņēmēju, ietvaros par pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”), kas tika samaksāts saistībā ar zvejas
         atļaujas nodošanu, atmaksāšanas iesniegumu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3        Atbilstoši Sestās direktīvas 5. panta 1. punktam “preču piegāde” nozīmē “tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu kā
         īpašniekam”. Ievērojot šī paša panta 3. punkta a) un b) apakšpunktu, “par materiālu īpašumu” dalībvalstis var uzskatīt “noteiktas
         daļas nekustamā īpašumā” un “lietu tiesības, kas dod to turētājam nekustamā īpašuma lietotāja tiesības”.

      4        Sestās direktīvas 6. panta 1. punktā “pakalpojumu sniegšana” ir definēta kā “jebkurš darījums, kas nav preču piegāde 5. panta
         izpratnē”. Šāds darījums cita starpā var ietvert “nemateriālā īpašuma nodošanu neatkarīgi no tā, vai tas ir tāda dokumenta
         priekšmets, kurš rada īpašumtiesības”, vai “pienākumu atturēties no kādas darbības vai pieļaut kādu darbību vai situāciju”.

      5        Minētās direktīvas 9. panta 1. punktā ir noteikta šāda vispārēja norma:

      “Par pakalpojuma sniegšanas vietu uzskata vietu, kur piegādātājs ir dibinājis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde,
         no kuras sniedz pakalpojumu, vai, ja nav šāda uzņēmuma vai pastāvīgas iestādes, tā pastāvīgās adreses vietu vai vietu, kur
         tas parasti rezidē.”

      6        Sestās direktīvas 9. panta 2. punktā ir minēts noteikts skaits izņēmuma normu. Tādējādi saskaņā ar minētās normas a) apakšpunktu:

      “Ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšanas vieta, ieskaitot nekustamā īpašuma aģentu un ekspertu pakalpojumus,
         kā arī būvdarbu sagatavošanas un koordinācijas pakalpojumus, piemēram, arhitektu un būvdarbu uzraudzības uzņēmumu pakalpojumus,
         ir vieta, kur atrodas īpašums.”

      7        Noteikumi par PVN atmaksu attiecībā uz pārrobežu piegādēm tiek regulēti ar Padomes 1979. gada 6. decembra Astoto direktīvu
         79/1072/EEK par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem – kārtība pievienotās vērtības nodokļa
         atmaksāšanai nodokļu maksātājiem, kas nav reģistrēti attiecīgajā valstī (OV L 331, 11. lpp., turpmāk tekstā – “Astotā direktīva”).
         No šīs direktīvas pēc būtības izriet, ka tiesības uz priekšnodoklī samaksātā PVN atmaksu rodas, kad nodokļu maksātājs ir nodibinājies
         citā dalībvalstī un pēc tam nav veicis darījumus, kas apliekami ar PVN to valstu teritorijā, kurā ir ticis saņemts PVN kā
         priekšnodokļa maksājums. Savukārt, ja nodokļu maksātājs iepriekš ir veicis šajā teritorijā ar nodokli apliekamus darījumus,
         tam saskaņā ar Astoto direktīvu vairāk nav tiesību uz PVN atmaksu, jo ir piemērojama vispārējā norma par atskaitījumiem, kas
         ir ietverta Sestās direktīvas 17. un turpmākajos pantos.

       Valsts tiesību akti
      8        Austrijas 1994. gada Likuma par apgrozījuma nodokli (Umsatzsteuergesetz, BGBl663/1994) 3.a punkta 6. daļā pēc būtības ir pārņemti Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta noteikumi.

       Pamata tiesvedība un prejudiciālais jautājums
      9        Heger is sabiedrība ar juridisko adresi Vācijā, kas neveic uzņēmējdarbību Austrijā. 1997. un 1998. gadā Heger iegādājās zvejas atļaujas kvotas attiecībā uz Augšaustrijā atrodošos Gmundertraunas [Gmunder Traun] upi no sabiedrības ar juridisko adresi Austrijā Flyfishing Adventure GmbH (turpmāk tekstā – “Flyfishing”). Ar minētajām atļaujām to turētājiem bija ļauts zvejot īpašās šīs upes zonās noteiktos gada laikos. Heger šīs atļaujas bija pārdevusi tālāk lielam skaitam pircēju ar atrašanās vietu dažādās dalībvalstīs.

      10      Papildus attiecīgo atļauju pārdošanas cenai Flyfishing iekļāva Heger rēķinā Austrijas PVN 20% apmērā par kopējo summu ATS 252 000 (proti, EUR 18 300).

      11      1999. gada decembrī Heger nosūtīja kompetentajai Austrijas iestādei iesniegumu par PVN, ko tā bija samaksājusi par 1997. un 1998. gadā veiktajām zvejas
         atļauju iegādēm, atmaksāšanu, pamatojoties uz noteikumiem par Astotās direktīvas transponēšanu Austrijas tiesībās.

      12      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šis iesniegums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka Heger veiktā atļauju tālākpārdošana tās klientiem bija pakalpojuma sniegšana, kas saistīta ar Austrijā atrodošos īpašumu, un tādējādi
         tai nevarēja tikt atmaksāts priekšnodoklī samaksātais PVN.

      13      Heger cēla prasību pret šo lēmumu Verwaltungsgerichtshof [Administratīvā tiesa], kas pieņēma lēmumu apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai tas, ka tiesības uz zveju tiek nodotas par maksu, ir “ar nekustamo īpašumu saistīta pakalpojumu sniegšana” [Sestās direktīvas]
         9. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      14      Iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka
         zvejas atļauju, kas attiecas uz upi, nodošana par maksu ir ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana šīs normas
         izpratnē.

      15      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 9. panta 1. punktā ir ietverta vispārēja norma, nosakot nodokļu piesaistes vietu,
         kaut gan šī paša panta 2. punktā ir norādīta virkne specifisku nodokļu piesaistu.

      16      Attiecībā uz Sestās direktīvas 9. panta divu pirmo punktu savstarpējo saistību Tiesa jau ir nospriedusi, ka 1. punktam nekādā
         mērā nav augstāks spēks par šī paša noteikuma 2. punktu. Katrā konkrētajā gadījumā ir jāuzdod jautājums, vai tas atbilst kādam
         no šīs direktīvas 9. panta 2. punktā minētajiem gadījumiem; pretējā gadījumā uz minēto situāciju ir attiecināms 9. panta 1. punkts
         (šajā sakarā skat. Tiesas 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑ 327/94 Dudda, Recueil, I‑4595. lpp., 21. punkts, kā arī 2005. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑41/04 Levob Verzekeringen un OV Bank, Krājums, I‑9433. lpp., 33. punkts).

      17      No tā izriet, ka Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta a) apakšpunkts nav jāuzskata par izņēmumu no vispārējas normas, kas
         būtu jāinterpretē šauri (šajā sakarā skat. Tiesas 2001. gada 15. marta spriedumu lietā C‑108/00 SPI, Recueil, I‑2361. lpp., 17. punkts).

      18      Tātad ir jāpārbauda, vai uz tādu darījumu kā pamata lietā var tikt attiecināts Sestās direktīvas 9. panta 2. punkts. Lai attiecīgo
         zvejas atļauju tālākpārdošanu varētu uzskatīt par ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšanu Sestās direktīvas 9. panta
         2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, pirmkārt, nepieciešams, lai šī tiesību nodošana būtu “pakalpojumu sniegšana” un, otrkārt,
         lai upes daļas, uz kurām attiecas atļaujas, varētu tikt kvalificētas par “nekustamo īpašumu”.

      19      Kā to atzīmēja ģenerāladvokāte savu secinājumu 28. un 29. punktā, tiktāl, ciktāl nešķiet, ka Austrijas Republika būtu izmantojusi
         šo ar Sestās direktīvas 5. panta 3. punktu piešķirto iespēju – noteiktas daļas nekustamā īpašumā, kā arī atsevišķas lietu
         tiesības, kas dod to turētājam nekustamā īpašuma lietotāja tiesības, uzskatīt par materiālu īpašumu – attiecīgo zvejas tiesību
         nodošana par maksu nevar tikt kvalificēta par preču piegādi Sestās direktīvas 5. panta 1. punkta izpratnē. Tātad minētā nodošana
         ir pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas 6. panta 1. punkta izpratnē.

      20      Attiecībā uz “nekustamā īpašuma” jēdzienu ir jāatzīmē, ka viena no šāda īpašuma raksturīgajām pazīmēm ir tā, ka tas ir saistīts
         ar noteiktu zemes virsmas daļu. Šajā sakarā Tiesa jau ir nospriedusi, ka pastāvīgi norobežota zemes virsma, pat ja to sedz
         ūdens, var tikt kvalificēta par nekustamo īpašumu (šajā sakarā skat. Tiesas 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C‑428/02 Fonden Marselisborg Lystbådehavn, Krājums, I‑1527. lpp., 34. punkts).

      21      Tādas tiesības uz zveju, kādas iegādājās un tālākpārdeva Heger, ļāva īstenot šīs tiesības attiecībā uz attiecīgās upes atsevišķām, noteiktām daļām. Šīs tiesības, kuras attiecās nevis uz
         upē esošo ūdens daudzumu, kas nepārtraukti atjaunojas, bet uz atsevišķām ģeogrāfiskām zonām, kurās minētās tiesības varēja
         tikt īstenotas, bija saistītas ar pastāvīgi norobežotu virsmu, ko sedz ūdens.

      22      Tādējādi upes daļas, uz kurām attiecās šīs zvejas atļaujas, bija jāuzskata par nekustamiem īpašumiem Sestās direktīvas 9. panta
         2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

      23      Pie šādiem apstākļiem ir vēlreiz jāpārbauda, vai saikne, kas attiecīgo pakalpojumu vieno ar šiem nekustamiem īpašumiem, ir
         pietiekama. Tas būtu pretrunā Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta jēgai – attiecināt šīs speciālās normas
         piemērošanas jomu uz jebkāda veida pakalpojuma sniegšanu, ja vien šai pakalpojuma sniegšanai ir kāda saikne, kaut vai tā ir
         niecīga, ar nekustamo īpašumu, tā kā liels skaits pakalpojumu vienā vai otrā veidā ir saistīti ar nekustamo īpašumu.

      24      Tātad tikai uz to pakalpojumu sniegšanu, kam ir pietiekami tieša saikne ar nekustamo īpašumu, attiecas Sestās direktīvas 9. panta
         2. punkta a) apakšpunkts. Šāda saikne tostarp raksturo visu tāda veida pakalpojumu sniegšanu, kādi ir uzskaitīti minētajā
         normā.

      25      Šīs pamata prāvas pamatā esošās zvejas tiesības var tikt īstenotas tikai saistībā ar attiecīgo upi un tajās šīs upes daļās,
         kuras ir norādītas atļaujā. Pati upe ir tikai zvejas atļaujas un tātad zvejas tiesību nodošanas sastāvdaļa. Tiktāl, ciktāl
         tāda pakalpojumu sniegšana kā attiecīgajā pamata lietā sastāv no tāda īpašuma, kas ir upe, lietošanas tiesību nodošanas, šis
         nekustamais īpašums ir galvenais elements un tas nav nodalāms no minētā pakalpojuma. Turklāt vieta, kurā atrodas nekustamais
         īpašums, atbilst galīgajai pakalpojuma izmantošanas vietai.

      26      No visiem šiem faktiem izriet, ka starp zvejas tiesību nodošanu un tām upes daļām, uz kurām šīs tiesības attiecas, pastāv
         pietiekami tieša saikne. Tādējādi tāds pakalpojums kā Heger sniegtais ir saistīts ar nekustamo īpašumu Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

      27      Tādējādi uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka tas, ka tiesības uz zveju tiek nodotas par maksu, ir ar nekustamo īpašumu
         saistītu pakalpojumu sniegšana Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      28      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      Tas, ka tiesības uz zveju tiek nodotas par maksu, ir ar nekustamo īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana Padomes 1977. gada
            17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem — Kopēja
            pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze 9. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1974. gada 3. jūlijā. # Van Zuylen frères pret Hag AG. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal d'arrondissement de Luxembourg - Luksemburgas Lielhercogiste. # Lieta 192-73.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1999. gada 28.septembrī. # J pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-28/98.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1980. gada 13. februārī. # Office de commercialisation et d'exportation (OCE) pret SA Méditerranéenne et Atlantique des Vins, Samavins. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Paris - Francija. # Kompensācijas summa. # Lieta 74/79.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 26.oktobrī.#Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "BAM" reģistrācijas pieteikums - Valsts agrāka grafiska preču zīme "BAM" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Preču līdzības neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-426/09.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2011. gada 26. oktobra spriedums – Bayerische Asphaltmischwerke/ITSB – Koninklijke BAM Groep (“bam”)
      (lieta T‑426/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “BAM” reģistrācijas pieteikums – Valsts agrāka grafiska preču zīme “BAM” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Preču līdzības neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 61. un
         62. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2009. gada 11. augusta lēmumu lietā R 1005/2008‑2 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe
               un
               Koninklijke BAM Groep NV
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe sedz savus un atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja
                     (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) un Koninklijke BAM Groep NV tiesāšanās izdevumus, ieskaitot attiecībā uz pēdējo procedūrā
                     Apelāciju padomē radušos nepieciešamos izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2002. gada 27.februārī. # Eurocool Logistik GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Vārds EUROCOOL. # Lieta T-34/00.


Tiesas spriedums 1982. gada 10. februārī. # Rudolf Flender KG un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # EOTK. # Lieta 74/81.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2014. gada 25. septembrī. # Ted-Invest EOOD pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-516/12.