title: Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 22.novembrī. # LG Electronics, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "DIRECT DRIVE" reģistrācijas pieteikums - Absolūti atteikuma pamatojumi - Aprakstošs raksturs un atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts. # Lieta T-561/10.

text:
      Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2011. gada 22. novembra spriedums – LG Electronics/ITSB (“DIRECT DRIVE”)
      (lieta T‑561/10)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “DIRECT DRIVE” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamatojumi – Aprakstošs raksturs un atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai norādītu preces īpašības (Padomes Regulas
         Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 20., 24. un 25. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2010. gada 22. septembra lēmumu lietā R 1027/2010‑2 attiecībā uz pieteikumu reģistrēt
                  vārdisku apzīmējumu “DIRECT DRIVE” kā Kopienas preču zīmi

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	LG Electronics, Inc. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2016. gada 15. septembris (Izvilkumi).#Itālijas Republika pret Eiropas Komisiju.#Valodu lietojums – Paziņojumi par atklātajiem konkursiem administratoru pieņemšanai darbā – Otrās valodas izvēle no trijām – Regula Nr. 1 – Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punkts, 27. pants un 28. panta f) punkts – Nediskriminācijas princips – Samērīgums.#Lietas T-353/14 un T-17/15.

text:
T‑353/14T‑17/1562014TJ0353EU:T:2016:4950001111414TVISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)2016. gada 15. septembrī (

            *1

      )
      “Valodu lietojums — Paziņojumi par atklātajiem konkursiem administratoru pieņemšanai darbā — Otrās valodas izvēle no trijām — Regula Nr. 1 — Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punkts, 27. pants un 28. panta f) punkts — Nediskriminācijas princips — Samērīgums”
      Apvienotās lietas T‑353/14 un T‑17/15,

         Itālijas Republika, ko pārstāv G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz P. Gentili, avvocato dello Stato,
      prasītāja,
      ko atbalsta

         Lietuvas Republika, ko pārstāv D. Kriaučiūnas un V. Čepaitė, pārstāvji,
      persona, kas iestājusies lietā T‑17/15,
      pret

         Eiropas Komisiju, ko lietās T‑353/14 un T‑17/15 sākotnēji pārstāvēja J. Currall un G. Gattinara, kā arī lietā T‑17/15 F. Simonetti, vēlāk – M. Gattinara un F. Simonetti, pārstāvji,
      atbildētāja,
      lietā T‑353/14 par prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu un kurā lūgts atcelt paziņojumu par atklāto konkursu EPSO/AD/276/14, lai izveidotu rezerves sarakstu administratoru pieņemšanai darbā (OV 2014, C 74 A, 4. lpp.), un lietā T‑17/15 par prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu un kurā lūgts atcelt paziņojumu par atklāto konkursu EPSO/AD/294/14, lai izveidotu rezerves sarakstu administratoru datu aizsardzības jomā pieņemšanai darbā Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja iestādē (OV 2004, C 291 A, 1. lpp.).
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias] (referents), tiesneši M. Kančeva [M. Kancheva] un K. Veters [C. Wetter],
      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González] galvenais administrators,
      ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu un 2016. gada 17. marta tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums (
            1
         )

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               Eiropas Personāla atlases birojs (turpmāk tekstā – “EPSO”) ir starpiestāžu struktūra, kas izveidota saskaņā ar Eiropas Parlamenta, Padomes, Komisijas, Tiesas, Revīzijas palātas, Ekonomikas un sociālo lietu komitejas, Reģionu komitejas un Eiropas Ombuda 2002. gada 25. jūlija Lēmumu 2002/620/EK par [EPSO] izveidi (OV 2002, L 197, 53. lpp.). Atbilstoši Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) – redakcijā pirms Padomes 2004. gada 22. marta Regulas (EK, Euratom) Nr. 723/2004, ar ko groza Civildienesta noteikumus (OV 2004, L 124, 1. lpp.), – 2. panta trešajai daļai iestādes, kas ir parakstījušas šo lēmumu, saskaņā ar tā 2. panta 1. punktu ir uzticējušas EPSO īstenot atlases pilnvaras, kas piešķirtas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 30. panta pirmo daļu un III pielikumu to iecēlējinstitūcijām. Turklāt saskaņā ar minētā lēmuma 2. panta 2. punktu, ja 1. punktā minētās pilnvaras tiek piešķirtas tās iestādes, struktūras, biroja un aģentūras iecēlējinstitūcijai, kas izveidota ar Līgumiem vai saskaņā ar Līgumiem, EPSO var īstenot šādas pilnvaras pēc pēdējās lūguma. Šī paša lēmuma 4. pantā ir paredzēts, ka, lai arī saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91.a pantu lūgumi un sūdzības attiecībā uz EPSO pilnvaru īstenošanu ir iesniedzami EPSO, visas pārsūdzības attiecībā uz šīm jomām ir iesniedzamas pret Eiropas Komisiju.

               2

               2014. gada 1. martāEPSO publicēja Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV 2014, C 60 A, 1. lpp.) atklātajos konkursos piemērojamos vispārīgos noteikumus (turpmāk tekstā – “vispārīgie noteikumi”).

               3

               Vispārīgo noteikumu 1.3. punktā “Piemērotība” zem virsraksta “Valodu prasmes” ir norādīts šādi:
               “Atkarībā no konkursa jums tiks lūgts parādīt ES oficiālo valodu prasmes. Parasti nepieciešamas padziļinātas vienas ES oficiālās valodas prasmes un pietiekamas kādas citas ES oficiālās valodas prasmes, taču paziņojumā par konkursu var noteikt stingrākas prasības (jo īpaši tas attiecas uz jomām, kas saistītas ar valodām). Ja vien paziņojumā par konkursu nav norādīts citādi, otrā valoda parasti ir angļu, franču vai vācu.”

               4

               Vispārīgo noteikumu 7. zemsvītras piezīmē ir norādīts, ka, “ievērojot [Tiesas] spriedumu lietā C‑566/10 P Itālija/Komisija, [Eiropas Savienības] iestādēm jānorāda iemesli, kāpēc otrās valodas izvēle neaptver visas ES oficiālās valodas”.

               5

               Šajā pašā vispārīgo noteikumu 1.3. punktā turklāt ir norādīts šādi:
               “Rīkojot atklātos konkursus, EPSO piemēro “Vispārīgās pamatnostādnes par valodu lietojumu EPSO konkursos”, kuras 2013. gada 15. maijā pieņēmusi Administrācijas vadītāju padome.
               ES iestādes iekšējā saziņā jau ilgi lieto galvenokārt angļu, franču un vācu valodu, un tās ir arī valodas, kas visbiežāk vajadzīgas ārējā saziņā un dokumentu apstrādē.
               Otrās valodas izvēle ir noteikta dienesta interesēs, jo jaunajiem darbiniekiem jāspēj strādāt uzreiz un sazināties ikdienas darba vajadzībām. Citādi tiktu ievērojami traucēta iestāžu efektīva darbība.
               Turklāt, lai tiktu nodrošināta vienlīdzīga attieksme pret visiem kandidātiem, tostarp pret tiem, kuru pirmā oficiālā valoda ir viena no minētajām trim valodām, ikvienam tiek prasīts kārtot pārbaudījumus otrajā valodā, kura ir viena no šīm trim valodām. Šādi novērtējot konkrētās prasmes, ES iestādes var izsvērt, vai kandidāti spēj nekavējoties sākt darbu vidē, kas visnotaļ atbilst reālajai situācijai, kādā tiem būs jāstrādā. Tas neskar iespēju vēlāk apgūt trešo darba valodu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. panta 2. punktu.
               [..]”

               6

               Iepriekš 5. punktā minētās pamatnostādnes ir pievienotas vispārīgo noteikumu pielikumā (2. pielikums), kā tas arī izriet no minēto noteikumu 8. zemsvītras piezīmes.

               7

               Vispārīgo noteikumu 2.1.4. punktā “Aizpildiet tiešsaistes pieteikumu” ir norādīts, ka, “ja vien paziņojumā par konkursu nav norādīts citādi, visas tiešsaistes pieteikuma veidlapas daļas, ieskaitot “Talantu vērtētāju”, jāaizpilda angļu, franču vai vācu valodā”.

               8

               Vispārīgo noteikumu 3.1.1. punkta “EPSO saziņa ar kandidātiem” pirmajā daļā ir norādīts:
               “Paziņojumi par rezultātiem un uzaicinājumi tiek nosūtīti tikai uz EPSO kontu angļu, franču vai vācu valodā.”

               9

               Vispārīgo noteikumu 3.1.2. punkts “Kandidātu saziņa ar EPSO” ir formulēts šādi:
               “Pirms saziņas ar EPSO pārliecinieties, ka esat rūpīgi izlasījis visu paziņojumā par konkursu, šajos vispārīgajos noteikumos un EPSO tīmekļa vietnē sniegto informāciju, ieskaitot atbildes uz bieži uzdotajiem jautājumiem [..].”
               Kontaktinformācija – tīmekļa vietnē [..]. Visā sarakstē, kas attiecas uz noteiktu kandidatūru, jānorāda kandidāta vārds, uzvārds, konkursa numurs un pieteikuma numurs.

                  EPSO raugās, lai tiktu piemēroti labas administratīvās prakses kodeksā [..] izklāstītie principi. Tomēr saskaņā ar šiem pašiem principiem EPSO patur tiesības pārtraukt saraksti ar kandidātiem, ja saņemtā korespondence ir nepienācīga, proti, tā atkārtojas, satur ļaunprātīga rakstura izteikumus un/vai tā nav atbilstoša.”

               10

               Labas administratīvās prakses kodeksa, kas Komisijas darbiniekiem jāievēro attiecībās ar sabiedrību un kurš ir pievienots Komisijas 2000. gada 17. oktobra Lēmuma 2000/633/EK, EOTK, Euratom, ar kuru groza tās reglamentu (OV 2000, L 267, 63. lpp.), un uz kuru ir atsauce iepriekš minētajā 9. punktā (turpmāk tekstā – “Labas administratīvās prakses kodekss”), 4. punktā “Sarakste” ir norādīts:
               “Saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 21. pantu Komisija uz vēstulēm atbild tajā valodā, kurā ir sākotnējā vēstule, ar nosacījumu, ka tā uzrakstīta vienā no Kopienas oficiālajām valodām.”

               11

               Vispārīgo noteikumu 2. pielikumā “Administrācijas vadītāju kolēģijas vispārīgās pamatnostādnes par valodu lietojumu EPSO konkursos” (turpmāk tekstā – “vispārīgās pamatnostādnes”), ir norādīts:
               “Ir apstiprināts, ka vispārēji noteikumi attiecībā uz valodu lietojumu EPSO konkursos būs šādi:

                        —

                        Nemainīgie elementi EPSO tīmekļa vietnē tiks publicēti visās oficiālajās valodās.

                        —

                        Paziņojumi par konkursiem, tostarp lingvistu konkursiem un konkursiem saistībā ar paplašināšanos, kā arī vispārīgi noteikumi, kas piemērojami atklātajiem konkursiem, tiks publicēti visās oficiālajās valodās.

                        —

                        Visās oficiālajās valodās norisināsies turpmāk minētie testi vai pārbaudījumi:

                                 —

                                 priekšatlases testi (teksta loģiskās analīzes tests un matemātisko iemaņu tests),

                                 —

                                 valodas prasmju tests tulkotāju konkursos,

                                 —

                                 priekšatlases testi tulkošanā juristu lingvistu konkursos,

                                 —

                                 mutiskās tulkošanas starpposma pārbaudījumi (izmantojot datoru) tulku konkursos,

                                 —

                                 tulkošanas iemaņu pārbaudījumi (rakstveida vai mutvārdu tulkošana) tulku un tulkotāju konkursos.

                  – [..]

                        —

                        Pārbaudījumi vērtēšanas centros notiks tikai kandidātu otrajā valodā, izvēloties angļu, franču vai vācu valodu.

                  Arī uzaicinājumi izteikt interesi saistībā ar atlases procedūrām līgumdarbiniekiem, ko rīko EPSO, tiks publicēti visās oficiālajās valodās.
               Otrās valodas izvēles ierobežojuma pamatā ir vairāki faktori.
               Pirmkārt, dienesta intereses prasa, lai no jauna pieņemtie darbinieki uzreiz spētu veikt darbu un konkursa jomā vai amatā efektīvi pildīt pienākumus, kuru veikšanai viņi ir pieņemti.
               Angļu, franču un vācu valoda ir iestādēs visplašāk lietotās valodas. Tās parasti lieto iestāžu locekļu sanāksmēs. Šīs valodas arī visbiežāk lieto gan iekšējai, gan ārējai saziņai. To apliecina arī statistikas dati par iestāžu tulkošanas dienestu tulkoto tekstu avotvalodām.
               Ņemot vērā iestāžu faktiskās vajadzības attiecībā uz valodu lietojumu iekšējās un ārējās saziņas mērķiem, vienam no atlases kritērijiem saskaņā ar Civildienesta noteikumu 27. panta 1. punktu jābūt pietiekamām vienas no šīm trim valodām zināšanām, kas ir jāpārbauda, simulējot reālu situāciju darbā. Trešās valodas zināšanas, kā paredzēts Civildienesta noteikumu 45. panta 2. punktā, nevar aizstāt vienas no minētajām trim valodām zināšanas darbā pieņemšanas brīdī.
               Otrkārt, valodu izvēles ierobežojuma pamatā turpmākos konkursa posmos ir attiecīgo pārbaudījumu raksturs. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 27. pantu attiecīgo iestāžu iecēlējinstitūcijas nolēma mainīt atlases procedūras, no 2010. gada ieviešot uz kompetenču vērtējumu pamatotas novērtēšanas metodes, lai labāk varētu paredzēt, vai kandidāti spēs pildīt savus pienākumus.
               No daudziem zinātniskiem pētījumiem izriet, ka vērtēšanas centri, simulējot īstenībai tuvas darba situācijas, ir labākais prognozētājs attiecībā uz darbu reālā situācijā. Šī metode kā efektīvākā vērtēšanas metode tiek lietota visā pasaulē. Ņemot vērā karjeras ilgumu un mobilitātes pakāpi iestādēs, šim vērtēšanas veidam ir būtiska nozīme. Pamatojoties uz kompetences satvaru, ko noteikušas attiecīgo iestāžu iecēlējinstitūcijas, ir atlasīti vairāki piemēroti pārbaudījumi vēlamo kompetenču novērtēšanai. Lai nodrošinātu to, ka kandidātus var novērtēt vienlīdzīgi un ka kandidāti var tieši sazināties ar vērtētājiem un citiem kandidātiem, kuri piedalās pārbaudījumā, šīs metodes piemērošana prasa, lai pārbaudījumi vērtēšanas centrā norisinātos lingua franca (vienā saziņas valodā) vai, atsevišķos gadījumos, vienā konkursa galvenajā valodā. Pirmajā gadījumā lingua franca jāizvēlas no valodām, ko kandidāti prot vislabāk.
               Ņemot to vērā, ir jādara viss, lai izvairītos no diskriminācijas kandidātu vidū; tāpēc visiem jāveic pārbaudījumi viņu otrajā valodā. Taču, tā kā šai valodai jābūt arī lingua franca, otrās valodas izvēlei jābūt ierobežotai. Tā kā parasti šāds tradicionāls lietojums joprojām ir saglabājies iestāžu iekšējā saziņā, jāizdara izvēle starp angļu, franču un vācu valodu. Vērtēšanas centros nevērtē kandidātu valodu zināšanas; apmierinošas vienas no minētajām trim valodām kā otrās valodas zināšanas ir pilnīgi pietiekamas, lai spētu piedalīties pārbaudījumos (tas atbilst arī minimālajām prasībām, kas noteiktas Civildienesta noteikumu 28. pantā). Katrā ziņā šāds valodas zināšanu līmenis ir proporcionāls dienesta faktiskajām vajadzībām, kas aprakstītas iepriekš.
               Angļu, franču vai vācu valodas kā otrās valodas lietojums turpmākos konkursa posmos neveido nekādu diskrimināciju dzimtās valodas dēļ. Tas nav dzimtās valodas lietojuma ierobežojums. Kandidātu pienākums izvēlēties otro valodu (angļu, franču vai vācu), kas nav viņu pirmā (parasti dzimtā vai tai līdzvērtīga) valoda, nodrošina kandidātu salīdzināmību uz vienlīdzīgiem pamatiem. Jāatgādina arī, ka pietiekamas otrās valodas zināšanas ir lielā mērā atkarīgas no kandidātu personiskajiem pūliņiem.
               Jebkurā gadījumā šāda prasība ir proporcionāla, ņemot vērā dienesta faktiskās vajadzības. Otrās valodas izvēles ierobežojums atspoguļo to, kādas valodas pašlaik prot Eiropas iedzīvotāji. Angļu, franču un vācu valoda ir ne tikai vairāku Eiropas Savienības dalībvalstu valodas, bet arī visplašāk izplatītās svešvalodas. Šīs valodas visbiežāk tiek apgūtas kā svešvalodas, un iedzīvotāji uzskata, ka tās apgūt ir vislietderīgāk. Tādējādi faktiskās dienesta vajadzības šķiet saprātīgs to valodas prasmju atspoguļojums, kuras var gaidīt no kandidātiem, jo īpaši tāpēc, ka valodas zināšanas kā tādas (gramatiskas kļūdas, pareizrakstība, vārdu krājums) kompetenču testos netiek vērtētas. Tāpēc otrās valodas izvēles ierobežojums, ļaujot izvēlēties tikai angļu, franču vai vācu valodu, neveido neproporcionālu barjeru personām, kuras vēlas piedalīties konkursos. Saskaņā ar pieejamo informāciju tas pilnībā atbilst tam, pie kā kandidāti ir raduši un ar ko rēķinās.
               Statistikas dati apstiprina secinājumu, ka otrās valodas izvēles ierobežojums atsevišķos konkursu posmos ir proporcionāls un nav diskriminējošs. Piemēram, angļu, franču vai vācu valoda bija visbiežāk izvēlētās valodas, ja kandidātiem bija iespēja izvēlēties otro valodu no 11 oficiālajām valodām lielajos vispārējos ES‑25 administratoru un asistentu konkursos 2005. gadā. Konkursu statistika pēc 2010. gada reformas neuzrāda nekādas novirzes to valstu dalībnieku labā, kurās angļu, franču vai vācu valoda ir oficiālā valoda. Tāpat arī statistika par AD 2010. gada konkursiem liecina, ka ievērojams skaits kandidātu joprojām izvēlas vienu no minētajām trim valodām kā otro valodu.
               Šo pašu iemeslu dēļ šķiet saprātīgi prasīt, lai kandidāti izvēlas vienu no tām saziņai ar EPSO un iedaļas “Talantu vērtētājs” aizpildīšanai.
               Tāpēc, tiecoties līdzsvarot dienesta intereses un kandidātu prasmes, atsevišķi testi būtu jārīko ierobežota skaita Eiropas Savienības valodās, lai nodrošinātu gan to, ka veiksmīgajiem kandidātiem ir pietiekamas valodu kombinācijas zināšanas, kas viņiem ļauj efektīvi veikt pienākumus, gan to, ka var piemērot atlases metodes, kuru pamatā ir darbības novērtējums. Tā kā paziņojumi par konkursiem un rokasgrāmatas kandidātiem tiek publicētas Savienības 24 oficiālajās valodās un tā kā nozīmīgo pirmo konkursa posmu kandidāti var veikt jebkurā no šīm 24 valodām, kuru tie izvēlas kā dzimto valodu, šķiet, ka ir panākts taisnīgs līdzsvars starp dienesta vajadzībām un daudzvalodības principu, un diskriminācijas nepieļaušanu valodas dēļ.
               Tāpēc ikreiz būtu jāizdara izvēle saskaņā ar EPSO Administratīvās padomes pieņemto kārtību attiecībā uz valodām un iestāžu konkrētajām vajadzībām, lai varētu pieņemt darbā kandidātus, kuri uzreiz spēj pildīt pienākumus.
               Tādējādi ir iespējami divi vispārīgi gadījumi:

                        —

                        pirmkārt, vispārīgi vai konkrēti profili, kuros galvenais atlases faktors līdztekus vispārējām kompetencēm ir zināšanas vai pieredze konkrētā darba jomā. Šajā gadījumā galvenā prasība ir spēja veikt darbu un sazināties daudzvalodu vidē, kur vajadzība prast iestādēs plašāk lietotās valodas pamato Eiropas Savienības valodu izvēles ierobežojumu atlases procedūrā,

                        —

                        otrkārt, tajos profilos, kur vienas valodas vai vairāku valodu zināšanas ir īpaši nozīmīgas, piemēram, tulkošanas jomā vai citos profilos, kur atlases procedūras tiek rīkotas pa valodu grupām. Šajā gadījumā bez vispārējo kompetenču vērtēšanas, kā aprakstīts iepriekš attiecībā uz pirmo gadījumu, jārīko īpaši kompetenču pārbaudījumi attiecīgajā(‑ās) valodā(‑ās).

                  Pat tad, ja īsteno šādu pieeju, vajadzētu, lai ikvienu lēmumu ierobežot valodu skaitu konkursos varētu pārbaudīt attiecībā uz ikvienu konkrētu konkursu un lai tas atspoguļotu iestāžu konkrētās vajadzības saistībā ar attiecīgo profilu.”

               12

               2014. gada 13. martāEPSO publicēja Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī paziņojumu par atklāto konkursu EPSO/AD/276/14, lai izveidotu rezerves sarakstu administratoriem (OV 2014, C 74 A, 4. lpp.). 2014. gada 6. novembrīEPSO publicēja Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī paziņojumu par atklāto konkursu EPSO/AD/294/14, lai izveidotu rezerves sarakstu administratoru datu aizsardzības jomā pieņemšanai darbā Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja iestādē (OV 2014, C 391 A, 1. lpp.). Tie ir paziņojumi par atklāto konkursu, kuru atcelšana tiek prasīta šajās prasībās (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie paziņojumi”).

               13

               Katra apstrīdētā paziņojuma ievaddaļā ir norādīts, ka rokasgrāmata ir šī paziņojuma “neatņemama sastāvdaļa”.

               14

               Kā nosacījumi pielaidei konkursiem, uz kuriem attiecas apstrīdētie paziņojumi, šajos paziņojumos ir prasītas padziļinātas vienas Eiropas Savienības oficiālās valodas zināšanas, šo valodu apzīmējot kā konkursa “1. valoda”, un pietiekamas otrās valodas zināšanas, kura tiek apzīmēta kā konkursa “2. valoda”, katram kandidātam izvēloties vai nu angļu, vai franču, vai vācu valodu, un precizējot, ka tai obligāti ir jābūt citai valodai nekā šī paša kandidāta izvēlētajai 1. valodai (apstrīdēto paziņojumu III daļas 2.3. punkts).

               15

               Apstrīdēto paziņojumu III daļas 2.3. punktā saistībā ar 2. valodas izvēles ierobežošanu, ļaujot izvēlēties tikai trīs iepriekš minētās valodas, ir sniegti precizējumi. Paziņojumā par atklāto konkursu EPSO/AD/276/14 šajā ziņā ir norādīts:
               “Saskaņā ar [2012. gada 27. novembra spriedumu Itālija/Komisija (C‑566/10 P, Krājums, EU:C:2012:752)] Eiropas Savienības iestādes vēlas pamatot, kāpēc šajā konkursā tiek ierobežota otrās valodas izvēle, pieļaujot tikai ierobežotu skaitu ES oficiālo valodu.
               Attiecīgi informējam kandidātus, ka šajā konkursā otrās valodas izvēles iespējas ir noteiktas saskaņā ar dienesta interesēm, kas prasa, lai jaunie darbā pieņemtie darbinieki nekavējoties varētu sākt strādāt un būtu spējīgi efektīvi sazināties savā ikdienas darbā. Pretējā gadījumā varētu tikt ievērojami traucēta iestāžu efektīva darbība.
               Angļu, franču un vācu valoda joprojām ir visbiežāk lietotās valodas, ko nosaka ilgstošā to lietošanas prakse ES iestāžu iekšējā saziņā un dienesta vajadzības saistībā ar ārējo saziņu un dokumentu apstrādi. Turklāt angļu, franču un vācu valoda ir visizplatītākās otrās valodas Eiropas Savienībā, un tās kā otrās valodas mācās visvairāk cilvēku. Tas atbilst izglītības un darba prasmju līmenim, kādu pašlaik sagaida no Eiropas Savienības iestāžu amata vietu kandidātiem, proti, pārvaldīt vismaz vienu no šīm valodām. Tādēļ, līdzsvarojot dienesta intereses un vajadzības un kandidātu spējas un ņemot vērā šā konkursa konkrēto jomu, ir pamatoti rīkot pārbaudījumus šajās trijās valodās, lai nodrošinātu, ka visi kandidāti neatkarīgi no to pirmās oficiālās valodas vismaz vienu no šīm trim oficiālajām valodām pārvalda darbam nepieciešamajā līmenī. Šādā veidā novērtējot konkrētās kompetences, ES iestādes var novērtēt kandidātu spējas nekavējoties sākt strādāt vidē, kas tuvu atbilst reālajai situācijai, kādā tiem būs jāstrādā.
               Tādu pašu iemeslu dēļ tiek ierobežots to valodu skaits, kādās kandidāti sazinās ar iestādēm, tostarp valodas, kādās jānoformē pieteikumi. Turklāt šāda prasība nodrošina kandidātu viendabīgu salīdzināšanu un pārbaudi, pamatojoties uz viņu pašu iesniegtajiem pieteikumiem.
               Turklāt, lai tiktu nodrošināta vienlīdzīga attieksme pret visiem kandidātiem, tostarp pret tiem, kuru pirmā oficiālā valoda ir viena no minētajām trim valodām, ikvienam tiek prasīts kārtot noteiktus pārbaudījumus savā otrajā valodā, kura ir viena no šīm trim valodām.
               Tas neskar iespēju vēlāk apgūt trešo darba valodu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. panta 2. punktu.”

               16

               Paziņojumā par atklāto konkursu EPSO/AD/294/14 būtībā ir tādas pašas norādes.

               17

               Paziņojuma par atklāto konkursu EPSO/AD/276/14 IV daļā ir paredzēta priekšatlases testu, kas tiek veikti uz datora, organizēšana. Runa ir par šādiem novērtējumiem: teksta loģiskā analīze [tests a)], matemātiskās iemaņas [tests b)], abstraktā domāšana [tests c)] un situāciju risināšanas iemaņas [tests d)]. Paziņojuma par atklāto konkursu šīs daļas 3. punktā ir norādīts, ka testu a)–c) valoda ir konkursa 1. valoda, bet testa d) valoda ir konkursa 2. valoda.

               18

               Turklāt arī Paziņojuma par atklāto konkursu EPSO/AD/294/14 IV daļā ir paredzēta priekšatlases testu, kas tiek veikti uz datora, organizēšana. Runa ir par šādiem novērtējumiem: teksta loģiskā analīze [tests a)], matemātiskās iemaņas [tests b)], abstraktā domāšana [tests c)]. Paziņojuma par atklāto konkursu šīs daļas 3. punktā ir norādīts, ka testu a)–c) valoda ir konkursa 1. valoda.

               19

               Paziņojuma par atklāto konkursu EPSO/AD/294/14 V daļā ir paredzēta pieņemšanas nosacījumu konkursā un atlases, pamatojoties uz kvalifikāciju, procedūra. Tajā ir paredzēts, ka atbilstība vispārīgajiem un īpašajiem nosacījumiem tiek pārbaudīta un atlase pēc kvalifikācijas sākotnēji tiek veikta, pamatojoties uz kandidāta pieteikumā sniegto informāciju. Kandidātu sniegtās atbildes saistībā ar vispārīgajiem un īpašajiem nosacījumiem tiek izskatītas, lai noteiktu, vai viņi ir to kandidātu sarakstā, kuri atbilst visiem pieņemšanas nosacījumiem konkursā, atbilstoši tam, kas paredzēts Paziņojuma EPSO/AD/294/14 III daļā. Pēc tam atlases komisija no kandidātiem, kuri atbilst pieņemšanas nosacījumiem attiecīgajā konkursā, izvēlas tos, kuru kvalifikācija, it īpaši diplomi un darba pieredze, visvairāk atbilst šajā paziņojumā par konkursu EPSO/AD/294/14 aprakstīto pienākumu veikšanai un atlases kritērijiem. Šī atlase notiek, pamatojoties vienīgi uz informāciju, ko kandidāti ierakstījuši iedaļā “Talantu vērtētājs” atbilstoši novērtējumam, kas ietverts paziņojumā par konkursu EPSO/AD/294/14 V daļas 1. punkta b) apakšpunktā.

               20

               Atlases kritēriji, ko atlases komisija, pamatojoties uz kvalifikāciju, ņem vērā, paziņojuma par konkursu EPSO/AD/294/14 V daļas 2. punktā ir noteikti šādi:

                        “1)

                        Augstākās izglītības diploms Eiropas tiesībās.

                        2)

                        Augstākās izglītības diploms ar specializāciju datu aizsardzības jomā.

                        3)

                        Sertificētas mācības datu aizsardzības jomā [..] papildus kvalifikācijai un diplomiem, kas ir nepieciešami, lai piedalītos konkursā.

                        4)

                        Vismaz viena gada un sešu mēnešu darba pieredze datu aizsardzības jomā Eiropas iestādēs vai datu aizsardzības valsts iestādē, vai valsts pārvaldē papildus tai pieredzei, kas ir nepieciešama, lai piedalītos konkursā.

                        5)

                        Darba pieredze atzinumu, lēmumu vai secinājumu rakstīšanā Eiropas Savienības Tiesai attiecībā uz Eiropas tiesību aktiem datu aizsardzības jomā.

                        6)

                        Darba pieredze ziņojumu rakstīšanā par iepriekšējām pārbaudēm, konsultācijām un sūdzībām datu aizsardzības jomā.

                        7)

                        Darba pieredze atzinumu rakstīšanā par Eiropas tiesību aktiem datu aizsardzības jomā [..].

                        8)

                        Darba pieredze izmeklēšanas vai revīzijas jomā, lai analizētu, vai personas dati apstrādāti atbilstīgi spēkā esošajiem noteikumiem.

                        9)

                        Darba pieredze moderno informācijas un komunikācijas tehnoloģiju (IKT) jomā, lai varētu novērtēt to izmantošanas ietekmi uz datu aizsardzību.”

               21

               Pēdējais atlases procedūru, uz kurām attiecas apstrīdētie paziņojumi, posms ir “vērtēšanas centrs” (paziņojuma par konkursu EPSO/AD/276/14 V daļa un paziņojuma par konkursu EPSO/AD/294/14 VI daļa).

               22

               Paziņojuma par konkursu EPSO/AD/276/14 V daļas 3. punktā ir norādīts, ka vērtēšanas centra valoda ir konkursa 2. valoda.

               23

               Saskaņā ar paziņojuma par konkursu EPSO/AD/294/14 VI daļas 2. punktu, veicot vērtēšanas centra pārbaudījumus, kandidātiem ir jāveic trīs veidu uzdevumi, kuru mērķis ir novērtēt:

                        —

                        viņu loģiskās analīzes spējas un iemaņas, izmantojot teksta loģiskās analīzes testu [tests a)], matemātisko iemaņu testu [tests b)] un abstraktās domāšanas testu [tests c)];

                        —

                        viņu kompetenci konkrētajā jomā, izmantojot strukturētu interviju par kompetencēm konkrētajā jomā [tests d)];

                        —

                        viņu vispārīgo kompetenci, izmantojot konkrēta gadījuma izpēti [tests e)], uzdevumu grupā [tests f)] un strukturētu interviju [tests g)].

               24

               Turklāt paziņojuma par konkursu EPSO/AD/294/14 šīs pašas daļas 3. punktā ir norādīts, ka vērtēšanas centra valoda testos a)–c) ir konkursa 1. valoda un testos d)–g) – konkursa 2. valoda.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku secinājumi

               25

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 23. maijā, Itālijas Republika cēla prasību lietā T‑353/14. Tās prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt paziņojumu par konkursu EPSO/AD/276/14;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

               26

               Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību kā nepamatotu;

                        —

                        piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               27

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 15. janvārī, Itālijas Republika cēla prasību lietā T‑17/15.

               28

               Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2015. gada 30. aprīlī, Lietuvas Republika lūdza atļauju iestāties tiesvedībā Itālijas Republikas prasījumu atbalstam. Ar 2015. gada 1. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas astotās palātas priekšsēdētājs ļāva tai iestāties lietā. Lietuvas Republika savu iestāšanās rakstu iesniedza 2015. gada 13. jūlijā.

               29

               Lietā T‑17/15 Itālijas Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt paziņojumu par konkursu EPSO/AD/294/14;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

               30

               Lietuvas Republika atbalsta Itālijas Republikas prasījumus atcelt lietā T‑17/15 apstrīdēto paziņojumu.

               31

               Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību kā nepamatotu;

                        —

                        piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

                        —

                        piespriest Lietuvas Republikai segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.

               32

               Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu šajās lietās un apvienot tās šajā nolūkā. Veicot procesa organizatoriskos pasākumus saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 89. pantu, Vispārējā tiesa lūdza Komisiju rakstveidā atbildēt uz dažiem jautājumiem. Komisija šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

               33

               Galveno lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2015. gada 17. marta tiesas sēdē, kurā Lietuvas Republika nepiedalījās.

         Juridiskais pamatojums

               34

               Tā kā galvenie lietas dalībnieki šajā ziņā tika uzklausīti tiesas sēdē, Vispārējā tiesa nolēma saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 68. pantu apvienot šīs lietas nolēmuma, ar kuru izbeidz tiesvedību, pieņemšanai.

               35

               Prasību pamatojumam Itālijas Republika izvirza septiņus pamatus par, pirmkārt, LESD 263., 264. un 266. panta pārkāpumu, otrkārt, LESD 342. panta un Padomes 1958. gada 15. aprīļa Regulas Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas Kopienā lietojamās valodas (OV 1958, 17, 385. lpp.), ar grozījumiem, 1. un 6. panta pārkāpumu, treškārt, LES 6. panta 3. punkta, LESD 18. panta, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 22. panta, Regulas Nr. 1 1. un 6. panta, Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. un 6. punkta, 27. panta otrās daļas un 28. panta f) punkta, kā arī Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 2. un 3. punkta pārkāpumu, ceturtkārt, LES 6. panta 3. punkta un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, piektkārt, pilnvaru sagrozīšanu un “materiālo tiesību normu attiecībā uz paziņojumu par konkursiem raksturu un mērķi”, it īpaši Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. un 6. punkta, 27. panta otrās daļas, 28. panta f) punkta, 34. panta 3. punkta un 45. panta 1. punkta, kā arī samērīguma principa pārkāpumu, sestkārt, LESD 18. panta un 24. panta ceturtās daļas, Pamattiesību hartas 22. panta, Regulas Nr. 1 2. panta, kā arī Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. un 6. punkta pārkāpumu un, septītkārt, LESD 296. panta otrās daļas, Regulas Nr. 1 1. un 6. panta, Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. un 6. punkta un 28. panta f) punkta, Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 1. punkta f) apakšpunkta un samērīguma principa pārkāpumu, kā arī “faktu sagrozīšanu”.

               36

               Ir jākonstatē, ka Itālijas Republika ar izvirzītajiem pamatiem apstrīd apstrīdētajos paziņojumos minēto konkursu divu valodu režīmu aspektu likumību, kāda, pēc Itālijas Republikas domām, izriet no šiem paziņojumiem. Tādējādi tā apstrīd apstrīdēto paziņojumu noteikumus, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, kā otrā valoda minētajos konkursos un, otrkārt, saziņā starp kandidātiem un EPSO var tikt izmantota tikai angļu, franču un vācu valoda.

               37

               Pirms Itālijas Republikas izvirzīto pamatu gaismā tiek izvērtēta divu tās apstrīdēto paziņojumu aspektu likumība, ir jāizvērtē šķērslis tiesas procesam, uz ko Komisija iebildumu rakstos norādījusi attiecībā uz abām prasībām, tomēr formāli neizvirzot iebildi par nepieņemamību.

         Par pieņemamību

               38

               Komisija iebildumu rakstos norāda, ka Itālijas Republika šajā gadījumā nav ņēmusi vērā, ka Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ir publicētas vispārīgās pamatnostādnes, kuras ar apstrīdēto paziņojumu III daļu tiek tikai īstenotas, un ka Itālijas Republika vispār ne tieši, ne netieši nav apstrīdējusi minētās vispārīgās pamatnostādnes. Līdz ar to Itālijas Republikas iebildumi esot jānoraida kā nepieņemami, jo “vispārīgās pamatnostādnes nav tikušas apstrīdētas savlaicīgi”.

               39

               Itālijas Republika replikās norāda, ka gan vispārīgās pamatnostādnes, gan vispārīgie noteikumi ir iekšēji tiesību akti, kas neietilpst nevienā autonomi apstrīdamu aktu kategorijā LESD 263. panta izpratnē. Šajā ziņā vispārīgie noteikumi neatšķiroties no “atklāto konkursu rokasgrāmatas”, kas tika izstrādāta pirms tiem. Tādējādi to saturam juridiski saistošs spēks esot vienīgi pēc to faktiskas iekļaušanas paziņojumā par konkursu. Konkrētāk, vispārīgajos noteikumos, kas publicēti Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša C sērijā, neesot noteikts juridiskais pamats, lai gan tas esot obligāti bijis jānorāda attiecībā uz atvasinātajiem tiesību aktiem, kas rada tūlītējas saistošas sekas. Tā uzskata, ka aplūkojamajiem noteikumiem neesot juridiski saistoša spēka, skatot tos atsevišķi no paziņojumiem par konkursu, kuros ir atsauce uz šiem noteikumiem.

               40

               Turklāt vispārīgajās pamatnostādnēs esot precizēts, ka vienīgi saskaņā ar “vispārējiem noteikumiem” kandidātu otrā valoda ir jāizvēlas starp angļu, vācu un franču valodu. Itālijas Republika uzskata, ka, tā kā valodu lietojums attiecīgajā konkursā, uz kuru attiecas paziņojums, ir noteikts minētajā paziņojumā par konkursu, tā nevarēja to apstrīdēt, pieprasot atcelt vispārīgās pamatnostādnes.

               41

               Komisija atbildes rakstos uz repliku apgalvo, ka Itālijas Republikas minētie kritēriji attiecoties uz pilnībā formāliem aspektiem un tiem neesot nekādas saiknes ar apstrīdēto paziņojumu sekām. Tā norāda, ka pastāv tikai viens juridiski saistošs tiesiskais regulējums attiecībā uz valodu lietojumu konkursos, kas ir pilnībā neatkarīgs no apstrīdētajiem paziņojumiem, un tas ir ietverts vispārīgajās pamatnostādnēs un vispārīgajos noteikumos. Apstrīdētie paziņojumi esot vispārīgo pamatnostādņu “stingra īstenošana”, un tie veicot vienīgi minēto pamatnostādņu “noteikumu apstiprināšanu.”

               42

               Vispārējā tiesa no argumentācijas, ko Komisija izvirzījusi iebildumu rakstos un atbildes rakstos uz repliku, kā arī tiesas sēdē, secina, ka Komisijas iesniegtā iebilde par nepieņemamību esot pamatota ar pieņēmumiem, ka apstrīdētie paziņojumi ir vai nu apstiprinoši akti, vai vienkārši vispārīgo noteikumu un vispārīgo pamatnostādņu izpildes akti. Tātad, lai atbildētu uz Komisijas izvirzīto argumentāciju, ir jāizvērtē minēto tiesību aktu juridiskais raksturs un piemērojamība.

         Vispārīgo noteikumu un vispārīgo pamatnostādņu juridiskais raksturs

               43

               Tiesas sēdē Itālijas Republika norādīja, ka vispārīgie noteikumi un vispārīgās pamatnostādnes esot vienīgi paziņojumi, kam esot saistošas sekas vienīgi attiecībā uz to autoru, proti, EPSO, jo tajos esot noteikti EPSO rīcības brīvības ierobežojumi. Itālijas Republika turklāt apgalvoja, ka, ja būtu jāuzskata, ka vispārīgajos noteikumos un vispārīgajās pamatnostādnēs ir paredzēti saistoši noteikumi, kas vispārīgi un abstrakti ir piemērojami EPSO rīkotajiem konkursiem, tad tie būtu akti, kurus ir pieņēmusi iestāde, kuras kompetencē neietilpst šādu noteikumu pieņemšana.

               44

               Savukārt Komisija tiesas sēdē norādīja, ka, pieņemot vispārīgos noteikumus un vispārīgās pamatnostādnes, EPSO, kas pārstāv visas Savienības iestādes, ir noteicis skaidrus, objektīvus un paredzamus kritērijus attiecībā uz otrās valodas izvēli tā rīkotajos konkursos 2012. gada 27. novembra sprieduma Itālija/Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:752) 91. punkta izpratnē. EPSO minētos aktus esot pieņēmis, balstoties uz Civildienesta noteikumu 29. un 30. pantu, kā arī Civildienesta noteikumu III pielikumu, kuros tam ir noteikta kompetence organizēt konkursu procedūras. Turklāt minētajos tiesību aktos esot ietverts tūlītējs iestāžu valodu vajadzību novērtējums.

               45

               Interpretējot vispārīgos noteikumus un vispārīgās pamatnostādnes, Vispārējā tiesa, tāpat kā Komisija, konstatēja, ka no minētajiem noteikumiem un pamatnostādnēm izriet kritēriji attiecībā uz otrās valodas izvēli EPSO rīkotajos konkursos un tās valodas izvēli, kas tiek lietota saziņā starp kandidātiem un EPSO. No vispārīgajiem noteikumiem var secināt, ka šī izvēle ir jāveic, ņemot vērā Savienības iestāžu pieredzi iekšējās un ārējās saziņas un arī dokumentu apstrādes jomā, kā arī ņemot vērā ar konkursu organizēšanu un kandidātu novērtēšanu saistītās vajadzības (skat. iepriekš 5. punktu).

               46

               Tas pats attiecas arī uz vispārīgajām pamatnostādnēm. Konkrētāk, tajās ir atsauce uz dienesta interesēm, Savienības iestāžu pieredzi, šo iestāžu dienestu faktiskajām vajadzībām, to pārbaudījumu raksturu, kas garantē optimālu kandidātu novērtēšanu, Eiropas iedzīvotāju valodu zināšanām vispārīgi un, visbeidzot, valodu izvēli, ko kandidāti izdarījuši EPSO iepriekš rīkotajos konkursos (skat. iepriekš 11. punktu).

               47

               Tomēr ir jākonstatē, ka minētajos tiesību aktos ir paredzēti ne tikai šādi kritēriji. Vispārīgajos noteikumos un vispārīgajās pamatnostādnēs ir ietverta arī virkne novērtējumu, saskaņā ar kuriem otrās valodas izvēle EPSO rīkotajos konkursos, kā arī saziņā starp EPSO un kandidātiem ir jāizdara tikai starp vācu, angļu un franču valodu. Komisija būtībā uzskata, ka šie novērtējumi atspoguļo valodu lietojumu, kam principā būtu jābūt tādam kā konkursos, ja vispārīgajos noteikumos un vispārīgajās pamatnostādnēs noteiktie kritēriji būtu piemērojami minēto tiesību aktu piemērošanas brīdī, neatsaucoties uz specifiskām konkursa procedūrām.

               48

               Līdz ar to ir jāatbild uz jautājumu, vai, ņemot vērā iepriekš 47. punktā minētos novērtējumus, vispārīgie noteikumi un vispārīgās pamatnostādnes ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir paredzēti saistoši noteikumi, kas nosaka valodu lietojumu visos EPSO rīkotajos konkursos.

               49

               Šāda minēto tiesību aktu interpretācija nav pieņemama. Saskaņā ar judikatūru, lai izvērtētu, vai aplūkoto tiesību aktu mērķis ir paredzēt šādus noteikumus, ir jāanalizē to saturs (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 20. maijs, Vācija/Komisija, T‑258/06, Krājums, EU:T:2010:214, 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Ja netiek noteikti specifiski vai jauni pienākumi, tikai ar paziņojuma publicēšanu vien nav pietiekami, lai secinātu, ka tas ir akts, kas var radīt saistošas tiesiskās sekas (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 20. maijs, Vācija/Komisija, T‑258/06, Krājums, EU:T:2010:214, 31. punkts).

               50

               No paša minēto tiesību aktu formulējuma izriet, ka, tos publicējot, EPSO nav galīgi noteicis valodu lietojumu visos konkursos, ko tam ir pienākums rīkot. Neraugoties uz iepriekš 47. punktā minētajiem novērtējumiem, vispārīgajos noteikumos un vispārīgajās pamatnostādnēs ir īpaši noteikts, ka valodu lietojuma izvēle katrā konkursā tiek paredzēta paziņojumā par konkursu, kas tiek publicēts brīdī, kad tiek uzsākta ar to saistītā procedūra.

               51

               Ir skaidrs, ka vispārīgo noteikumu 1.3. punktā ir norādīts, ka otrā valoda un valoda, kurā jānoformē pieteikumi, “parasti ir angļu, franču vai vācu”. Tomēr ir arī norādīts, ka tas tā ir, “ja vien paziņojumā par konkursu nav norādīts citādi” (skat. iepriekš 3. un 4. punktu).

               52

               Vispārīgās norādes ir formulētas analogi. Lai arī ir norādīts, ka parasti konkursa otrā valoda, kā arī saziņas starp EPSO un kandidātiem valoda ir angļu, franču vai vācu, tomēr ir precizēts, ka pat šādā kontekstā “vajadzētu, lai ikvienu lēmumu ierobežot valodu skaitu konkursos varētu pārbaudīt attiecībā uz ikvienu konkrētu konkursu un lai tas atspoguļotu iestāžu konkrētās vajadzības” (skat. iepriekš 11. punktu). Līdz ar to nevar tikt uzskatīts, ka tiesību aktos pamatlietā būtu noteikti specifiski vai jauni pienākumi judikatūras izpratnē (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2010. gada 20. maijs, Vācija/Komisija, T‑258/06, Krājums, EU:T:2010:214, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).

               53

               Turklāt un katrā ziņā iepriekš 47. punktā minētie novērtējumi nevar tikt interpretēti tādējādi, ka ar tiem tiek noteikts valodu režīms, kas ir piemērojams visiem EPSO rīkotajiem konkursiem, jo nevienā tiesību normā EPSO vai Administrācijas vadītāju kolēģijai nav piešķirta kompetence noteikt šādu vispārpiemērojamu valodu režīmu vai šajā ziņā pieņemt principiālus noteikumus, no kuriem paziņojums par konkursu izņēmuma kārtā nevarētu tikt norobežots (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 29. novembris, Birkhoff/Komisija, T‑10/11 P, EU:T:2011:699, 30. un 31. punkts un tajos minētā judikatūra).

               54

               Šajā ziņā, kā tika atgādināts šī sprieduma 1. punktā, saskaņā ar Lēmuma 2002/620 2. panta 1. un 2. punktu EPSO īsteno atlases pilnvaras, kas piešķirtas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 30. panta pirmo daļu un III pielikumu to iestāžu iecēlējinstitūcijām, kas parakstījušas minēto lēmumu, kā arī Savienības struktūrām, birojiem vai aģentūrām,pēc to pieprasījuma.

               55

               Nevienā tiesību normā vai tiesību normās, uz kurām ir norādījusi Komisija (skat. iepriekš 44. punktu) EPSO nav piešķirtas tiesības pieņemt vispārējus, abstraktus saistošos noteikumus, ar kuriem nākotnē tiktu regulēti konkursi, kas tiek rīkoti, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu normām.

               56

               Ir skaidrs, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 7. panta 1. punktu pēc apspriešanās ar Civildienesta noteikumu komiteju iestādes uztic EPSO veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ierēdņu atlases procedūrās tiek piemēroti vienoti kritēriji. Tomēr, pirmkārt, minētā panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā ir precizēts, ka EPSO uzdevumos attiecībā uz ierēdņu atlases procedūrām ietilpst tikai atklāto konkursu organizēšana un tehniska atbalsta sniegšana iekšējos konkursos, ko organizē iestādes, ja tās to ir lūgušas. Otrkārt, ir jākonstatē, ka iepriekš minētā tiesību norma ļauj vienīgi uzticēt EPSO atbildību veikt vienotu normu īstenošanas pasākumus, nevis pieņemt vispārējas un abstraktas saistošās normas. Katrā ziņā, pat ja tiktu pieņemts, ka tas tā būtu, Komisija ne savos procesuālajos rakstos, ne arī tiesas sēdē nav atsaukusies uz iestāžu aktu, ar kuru pēc apspriešanās ar Civildienesta noteikumu komiteju iestādes būtu uzticējušas EPSO atbildību pieņemt vispārējus un abstraktus saistošos noteikumus valodu lietojuma jomā tā rīkotajos konkursos.

               57

               Lai arī ar iepriekš 54.–56. punktā minētajām tiesību normām EPSO nav piešķirta kompetence izstrādāt saistošus noteikumus attiecībā uz valodu lietojumu tā rīkotajos konkursos, EPSO, lai garantētu vienlīdzīgu attieksmi un tiesisko noteiktību, nav liegts pieņemt un publicēt tādus tiesību aktus kā vispārīgie noteikumi un vispārīgās pamatnostādnes, kuru mērķis ir izskaidrot, kā EPSO noteiktās situācijas īstenos tam šajos noteikumos atzīto rīcības brīvību. Tomēr EPSO šādi tiesību akti ir saistoši tikai tiktāl, ciktāl ar tiem nenotiek novirzīšanās no vispārpieņemtiem aktiem, kuros ir paredzēta tā kompetence, un ar nosacījumu, ka, tos pieņemot, EPSO neatsakās no to pilnvaru īstenošanas, kas tam ir atzītas saistībā ar Savienības iestāžu un organizāciju vajadzību, tostarp to valodu vajadzību, izvērtēšanu, rīkojot dažādus konkursus (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 8. marts, Grieķija/Komisija, T‑431/14 P Krājums, EU:C:2016:145, 69. un 71. punkts un tajos minētā judikatūra).

               58

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka vispārīgie noteikumi un vispārīgās pamatnostādnes ir jāinterpretē tādējādi, ka tie labākajā gadījumā ir uzskatāmi par paziņojumiem 2012. gada 27. novembra sprieduma Itālija/Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:752) 91. punkta izpratnē, kuros ir izklāstīti kritēriji, saskaņā ar kuriem EPSO izvēlas valodu režīmu konkursos, kuru rīkošana tam ir uzticēta.

               59

               Šo konstatējumu gaismā ir jāizvērtē apstrīdēto paziņojumu juridiskais raksturs, lai lemtu par šo prasību pieņemamību.

         Par apstrīdēto paziņojumu juridisko raksturu

               60

               Kā tika norādīts iepriekš 42. punktā, Komisija uzskata, ka apstrīdētie paziņojumi ir vai nu apstiprinoši akti, vai vienkārši vispārīgo noteikumu un vispārīgo pamatnostādņu izpildes akti.

               61

               Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, kā tas izriet no LESD 263. panta pirmās daļas, ka tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu attiecas uz visām Savienības iestāžu pieņemtajām normām neatkarīgi no to veida vai formas, kuras rada saistošas tiesiskās sekas (skat. spriedumu, 2000. gada 6. aprīlis, Spānija/Komisija,C‑443/97, EU:C:2000:190, 27. punkts un tajā minētā judikatūra), proti, tādām normām, kas groza juridisko situāciju, kāda pastāvēja pirms to pieņemšanas (šajā ziņā skat. spriedumu, 1995. gada 29. jūnijs, Spānija/Komisija, C‑135/93, EU:C:1995:201, 21. punkts).

               62

               No šīs judikatūras izriet, ka LESD 263. pantā paredzētā tiesiskuma pārbaude neattiecas uz jebkuru tādu aktu, kas nerada saistošas tiesiskas sekas, bet kas var ietekmēt attiecīgās personas intereses, kā apstiprinoši akti un vienkārši izpildes akti (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2012. gada 14. maijs, Sepracor Pharmaceuticals (Īrija)/Komisija, C‑477/11 P, nav publicēts, EU:C:2012:292, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).

               63

               Konkrētāk, attiecībā uz apstiprinošiem aktiem no pastāvīgās judikatūras izriet, ka akts ir uzskatāms par agrāka tiesību akta apstiprinošu aktu, ja tajā nav ietverti nekādi jauni apstākļi salīdzinājumā ar agrāko tiesību aktu un ja pirms tā atkārtoti nav ticis izvērtēts šī tiesību akta adresāta stāvoklis (šajā ziņā skat. spriedumus, 2001. gada 7. februāris, Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, 44. punkts; 2009. gada 6. maijs, M/EMEA, T‑12/08 P, EU:T:2009:143, 47. punkts, un 2011. gada 15. septembris, CMB un Christof/Komisija, T‑407/07, nav publicēts, EU:T:2011:477, 89. punkts). Šī judikatūra turklāt var tikt pārņemta arī attiecībā uz tādiem aktiem, kuri nevar tikt uzskatīti par individuāliem aktiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 13. novembris, Spānija/Komisija, T‑481/11, EU:T:2014:945, 28. un 29. punkts un tajos minētā judikatūra), kā, piemēram, konkursa noteikumi vai paziņojumi par konkursu (skat. spriedumu, 2015. gada 17. septembris, Itālija/Komisija, T‑295/13, nav publicēts, EU:T:2015:997, 76. punkts un tajā minētā judikatūra).

               64

               Attiecībā uz vienkāršiem izpildes aktiem ir jāuzskata, ka šādi akti nerada tiesības vai pienākumus trešām personām, bet tie piedalās tāda agrāka tiesību aizpildē, kura mērķis ir radīt saistošas juridiskas sekas, jo visi agrākajā tiesību aktā minētie tiesību normu elementi jau ir definēti un pieņemti (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 20. novembris, Itālija/Komisija, T‑185/05, EU:T:2008:519, 51.–53. punkts un tajos minētā judikatūru; šajā ziņā un pēc analoģijas skat. arī ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus lietā Komisija/Parlaments un Padome, C‑427/12, EU:C:2013:871, 63. punkts).

               65

               Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 1. punkta e) apakšpunktu tādā paziņojumā par konkursu kā apstrīdētie paziņojumi, ja konkurss notiek, pamatojoties uz pārbaudījumiem, ir jānorāda, kādi tie būs un kā tie tiks vērtēti. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru paziņojuma par konkursu teksts atlases komisijai ir gan tiesiskuma, gan vērtējuma pamats. Turklāt būtisks paziņojuma par konkursiem uzdevums ir pēc iespējas precīzāk informēt ieinteresētās personas par to nosacījumu būtību, kuri ir jāizpilda, lai varētu ieņemt attiecīgo amatu, lai tās varētu izvērtēt, vai pieteikties (skat. spriedumu, 2015. gada 17. decembris, Itālija/Komisija, T‑295/13, nav publicēts, EU:T:2015:997, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).

               66

               Līdz ar to katrs paziņojums par konkursu ir pieņemts ar mērķi ieviest noteikumus, kas regulē viena vai vairāku konkursu, kuri paredzēti šajā paziņojumā, norises procedūru, kā arī tiesisko regulējumu, ievērojot iecēlējinstitūcijas noteikto mērķi. Tieši šis tiesiskais regulējums, kas vajadzības gadījumā ir ieviests saskaņā ar vispārpiemērojamām normām, kuras attiecas uz konkursu rīkošanu, regulē attiecīgā konkursa procedūru kopš brīža, kad tiek publicēts attiecīgais paziņojums par konkursu, līdz rezerves saraksta, kurā iekļauti konkursa uzvarētāju vārdi, publicēšanai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 17. decembris, Itālija/Komisija, T‑295/13, nav publicēts, EU:T:2015:997, 50. punkts).

               67

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka tāds paziņojums par konkursu kā apstrīdētie paziņojumi, kuros, ievērojot attiecīgo Savienības iestāžu vai struktūru īpašās vajadzības, ir paredzēts konkrētā konkursa tiesiskais regulējums, tostarp tā valodu lietojums, kas tādējādi rada autonomas tiesiskas sekas, principā nevar tikt uzskatīts par apstiprinošu aktu vai par agrāka tiesību akta vienkāršu izpildes aktu. Lai arī iecēlējinstitūcijai vajadzības gadījumā, pildot savas funkcijas, kurās ietilpst paziņojuma par konkursu pieņemšana, ir jāievēro vai jāpiemēro noteikumi, kas ietverti agrākos vispārpiemērojamos tiesību aktos, tomēr katra konkursa tiesiskais regulējums ir jāparedz un jākonkretizē atbilstošajā paziņojumā par konkursu, kurā tādējādi tiek precizēti nosacījumi, kas jāizpilda, lai ieņemtu attiecīgo amatu vai amatus.

               68

               Katrā ziņā un pat uzskatot, ka paziņojums par konkursu var būt apstiprinošs akts vai vienkāršs kādu pirms tā agrāk pieņemtu aktu izpildes akts, no šī sprieduma 62. un 63. punktā minētās judikatūras izriet, ka akts var tikt uzskatīts par apstiprinošu aktu vai par vienkāršu agrāka akta izpildes aktu tikai tad, ja tā mērķis ir radīt tiesiskas sekas. Kā jau tika izklāstīts iepriekš 48.–57. punktā, tas tā nav vispārīgo noteikumu un vispārīgo pamatnostādņu gadījumā.

               69

               Iepriekš 58. punktā tika secināts, ka vispārīgie noteikumi un vispārīgās pamatnostādnes ir jāinterpretē tādējādi, ka tās labākajā gadījumā ir uzskatāmas par paziņojumiem 2012. gada 27. novembra sprieduma Itālija/Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:752) 91. punkta izpratnē, kuros ir izklāstīti kritēriji, saskaņā ar kuriem EPSO izvēlas valodu režīmu konkursos, kuru rīkošana tam ir uzticēta.

               70

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka apstrīdētie paziņojumi ir akti, kuros ir norādītas obligātās juridiskās sekas attiecībā uz valodu lietojumu attiecīgajos konkursos, un līdz ar to tie ir apstrīdami akti. Ar apstākli, ka EPSO, tos pieņemot, ir ievērojis vispārīgajos noteikumos un vispārīgajās pamatnostādnēs, kuras ir tieši minētas apstrīdētajos paziņojumos, paredzētos kritērijus (skat. iepriekš 13. punktu), nevar tikt apšaubīts šis konstatējums.

               71

               Līdz ar to ir jānoraida Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību un jāizvērtē šīs prasības pēc būtības.
               [..]

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           lietas T‑353/14 un T‑17/15 apvienot sprieduma taisīšanai;

                           2)

                           atcelt paziņojumu par atklāto konkursu EPSO/AD/276/14, lai izveidotu rezerves sarakstu administratoru pieņemšanai darbā, un paziņojumu par atklāto konkursu EPSO/AD/294/14, lai izveidotu rezerves sarakstu administratoru datu aizsardzības jomā pieņemšanai darbā Eiropas Datu aizsardzības uzraudzītāja iestādē;

                           3)

                           Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Itālijas Republikas tiesāšanās izdevumus;

                           4)

                           Lietuvas Republika savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar iestāšanos lietā T‑17/15 sedz pati.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 15. septembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – itāļu.
      (
            1
         )	Ir atspoguļoti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1998. gada 15.septembrī. # Elsa De Persio pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Iecelšana no jauna. # Lieta T-23/96.


title: Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 3. aprīļa spriedums.#Irmengard Weber pret Mechthilde Weber.#Oberlandesgericht München lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – 22. panta 1. punkts – Izņēmuma jurisdikcija – Strīdi par lietu tiesībām saistībā ar nekustamo īpašumu – Pirmpirkuma tiesību raksturs – 27. panta 1. punkts – "Lis pendens" – Prasību starp tām pašām pusēm un par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu jēdziens – Saikne starp 22. panta 1. punktu un 27. panta 1. punktu – 28. panta 1. punkts – Saistība – Tiesvedības apturēšanas vērtējuma kritēriji.#Lieta C‑438/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2014. gada 3. aprīlī (
            *1
         )
      “Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Regula (EK) Nr. 44/2001 — 22. panta 1. punkts — Izņēmuma jurisdikcija — Strīdi par lietu tiesībām saistībā ar nekustamo īpašumu — Pirmpirkuma tiesību raksturs — 27. panta 1. punkts — Lis pendens — Prasību starp tām pašām pusēm un par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu jēdziens — Saikne starp 22. panta 1. punktu un 27. panta 1. punktu — 28. panta 1. punkts — Saistība — Tiesvedības apturēšanas vērtējuma kritēriji”
      Lieta C‑438/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberlandesgericht München (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 16. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 2. oktobrī, tiesvedībā

            Irmengard Weber

      pret

            Mechthilde Weber
         .
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], K. Toadere [C. Toader] (referente) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 9. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Irmengard Weber vārdā – A. Seitz, Rechtsanwalt,

               —

                  Mechthilde Weber vārdā – A. Kloyer, Rechtsanwalt, F. Calmetta, avvocato, un H. Prütting,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Kemper, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – J. Beeko, pārstāve, kurai palīdz M. Gray, barrister,

               —

               Šveices valdības vārdā – D. Klingele, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Bogensberger un M. Wilderspin, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 30. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 22. panta 1. punkta un 27. un 28. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Irmengard Weber (turpmāk tekstā – “I. Weber”) un viņas māsu Mechthilde Weber (turpmāk tekstā – “M. Weber”), kurā ir lūgts piespriest pēdējai minētajai sniegt piekrišanu I. Weber kā īpašnieces reģistrācijai zemesgrāmatā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 44/2001 preambulas 2. apsvērumā ir paredzēts:
               “Dažas atšķirības starp valstu noteikumiem, kas reglamentē jurisdikciju un spriedumu atzīšanu, kavē pareizu iekšējā tirgus darbību. Būtiski ir noteikumi, lai vienādotu jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās un lai vienkāršotu formalitātes spriedumu ātrai un vienkāršai atzīšanai un izpildei dalībvalstīs, kurām ir saistoša šī regula [dalībvalstīs, kurām ir saistoša šī regula, pieņemto nolēmumu ātrai un vienkāršai atzīšanai un izpildei].”

               4

               Šīs regulas preambulas 15. apsvērums ir formulēts šādi:
               “Tiesvedības saskaņotas norises interesēs ir jāsamazina paralēlas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs nepieņem nesavienojamus spriedumus [nolēmumus]. Ir jāparedz skaidrs un iedarbīgs mehānisms, lai izšķirtu lis pendens lietas [gadījumus] un saistītas darbības [lietas] un novērstu problēmas, ko izraisa valstu atšķirības attiecībā uz dienu, kad prasību uzskata par celtu. Šīs regulas nolūkā minētā diena būtu jānosaka autonomi.”

               5

               Minētās regulas preambulas 16. apsvērumā ir paredzēts:
               “Savstarpēja uzticēšanās tiesvedībai [Savienībā] pamato spriedumus [nolēmumus], kas pieņemti kādā dalībvalstī un ko atzīst automātiski, bez vajadzības veikt kādu procedūru, izņemot strīdus gadījumus.”

               6

               Šīs pašas regulas 22. panta 1. punktā, kas ietverts tās II nodaļas 6. iedaļā attiecībā uz izņēmuma jurisdikciju, ir noteikts:
               “Šādām tiesām ir izņēmuma jurisdikcija neatkarīgi no domicila:

                        1)

                        lietā, kuras priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu vai nekustamā īpašuma noma/īre – tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas īpašums.
                        [..]”

               7

               Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 25. pantu, kas ietverts tās II nodaļas 8. iedaļā “Jurisdikcijas un pieņemamības pārbaude”:
               “Ja kādas dalībvalsts tiesā ceļ prasību, kura galvenokārt attiecas uz lietu, kas saskaņā ar 22. pantu ir citas dalībvalsts tiesu izņēmuma jurisdikcijā, tā pēc savas iniciatīvas paziņo, ka tai nav jurisdikcijas.”

               8

               Šīs regulas 27. pantā, kas ir ietverts tās II nodaļas 9. iedaļā ar nosaukumu “Lis pendens un saistītas prasības”, ir paredzēts:
               “1.   Ja prasības par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu starp tām pašām pusēm ir celtas dažādu dalībvalstu tiesās, tad visas tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pēc savas iniciatīvas aptur tiesvedību, līdz tiek konstatēta tās tiesas jurisdikcija, kurā pirmajā celta prasība.
               2.   Ja ir konstatēta tās tiesas jurisdikcija, kurā pirmajā celta prasība, tad visas tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, atsakās no jurisdikcijas par labu pirmajai minētajai tiesai.”

               9

               Minētās regulas 28. pantā, kurā reglamentēti saistīto prasību gadījumi, ir noteikts:
               “1.   Ja saistītas prasības tiek izskatītas dažādu dalībvalstu tiesās, tad visas tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, var apturēt tiesvedību.
               [..]
               3.   Šajā pantā prasības uzskata par saistītām, ja tās ir tik cieši saistītas, ka ir lietderīgi tās izskatīt un izlemt kopā, lai izvairītos no riska, ka atsevišķā tiesvedībā tiek pieņemti nesavienojami spriedumi [nolēmumi].”

               10

               Šīs pašas regulas 34. pantā ir paredzēts:
               “Spriedumu [nolēmumu] neatzīst:

                        1)

                        ja šāda atzīšana ir acīmredzami pretrunā tās dalībvalsts sabiedriskajai kārtībai, kurā prasa atzīšanu;

                        2)

                        aizmuguriska sprieduma [nolēmuma] gadījumā – ja atbildētājam netika laikus izsniegts dokuments, ar ko celta prasība, vai līdzīgs dokuments, lai viņš varētu nodrošināt sev aizstāvību, izņemot gadījumu, ja atbildētājs nav sācis sprieduma [nolēmuma] pārsūdzēšanas procedūru, kad viņam bija iespējams to darīt;

                        3)

                        ja tas ir nesavienojams ar spriedumu [nolēmumu], kas dalībvalstī, kurā prasa atzīšanu, pieņemts strīdā starp tām pašām pusēm;

                        4)

                        ja tas ir nesavienojams ar agrāku spriedumu [nolēmumu], kas pieņemts citā dalībvalstī vai kādā trešā valstī un par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu starp tām pašām pusēm, ar nosacījumu, ka agrākais spriedums [nolēmums] atbilst nosacījumiem tā atzīšanai dalībvalstī, kurā prasa atzīšanu.”

               11

               Regulas Nr. 44/2001 35. pantā ir noteikts:
               “1.   Turklāt spriedumu [nolēmumu] neatzīst, ja tas ir pretrunā II nodaļas 3., 4. vai 6. iedaļai, kā arī 72. pantā paredzētajā gadījumā.
               2.   Pārbaudot jurisdikcijas pamatu iepriekšējā punktā minētajā gadījumā, tiesai vai iestādei, kurā iesniegts pieteikums par atzīšanu, ir saistoši konstatētie fakti, kas ir pamatā izcelsmes dalībvalsts tiesas jurisdikcijai.
               3.   Ņemot vērā 1. punktu, izcelsmes dalībvalsts tiesas jurisdikcija nav pārskatāma. Šīs regulas 34. panta 1. punktā minēto sabiedriskās kārtības pārbaudi nevar piemērot normām, kas saistītas ar jurisdikciju.”

         Vācijas tiesības

               12

               Civilkodeksa (Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “BGB”) 1094. panta 1. punktā nekustamo īpašumu apgrūtinošo pirmpirkuma tiesību saturs ir noteikts šādi:
               “Nekustamais īpašums var tikt apgrūtināts tādējādi, ka tam, kuram par labu notiek šis apgrūtinājums, ir pirmpirkuma tiesības no īpašnieka.”

               13

                  BGB 463. un 464. pantā ir ietvertas normas par nekustamo īpašumu apgrūtinošo pirmpirkuma tiesību izlietošanu.

               14

                  BGB 463. pantā ir noteikts:
               “Persona, kam ir pirmpirkuma tiesības attiecībā uz kādu lietu, var izlietot pirmpirkuma tiesības, tiklīdz persona, kurai ir attiecīgas saistības, ir noslēgusi pirkuma līgumu ar trešo personu par šo lietu.”

               15

               Saskaņā ar BGB 464. pantu:
               “(1)   Pirmpirkuma tiesības izlieto, paziņojot par to personai, kurai ir attiecīgas saistības. Paziņojumam nav vajadzīga pirkuma līgumam paredzētā forma.
               (2)   Izlietojot pirmpirkuma tiesības, pirkums notiek starp pirmpirkuma tiesību īpašnieku un personu, kurai ir attiecīgas saistības, ar nosacījumiem, par kādiem ir vienojusies persona, kurai ir attiecīgas saistības, un trešā persona.”

               16

                  BGB 873. panta 1. punktā, kas attiecas uz nekustamā īpašuma tiesību pārejas nosacījumiem, ir paredzēts:
               “Īpašumtiesību uz nekustamo īpašumu pāreja [..] notiek tikai pēc tam, kad tiesību īpašnieka un otras puses vienošanās par grozījumiem tiesībās ir ierakstīta zemesgrāmatā, ciktāl likumā nav paredzēts citādi.”

               17

               Likuma par zemesgrāmatām (Grundbuchordnung) 19. pantā ir paredzēts:
               “Ierakstīšana notiek, kad persona, kuras tiesības ir skartas, to atļauj.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               18

                  I. Weber un M. Weber, divas māsas, kurām ir attiecīgi 82 un 78 gadi, ir līdzīpašnieces, kam pieder attiecīgi sešas desmitdaļas un četras desmitdaļas kāda nekustamā īpašuma objekta Minhenē (Vācija).

               19

               Saskaņā ar 1971. gada 20. decembra notariālu aktu zemesgrāmatā par labu I. Weber tika ierakstītas lietu pirmpirkuma tiesības attiecībā uz M. Weber piederošajām četrām desmitdaļām līdzīpašuma.

               20

               Ar 2009. gada 28. oktobra notariāli apliecinātu līgumu M. Weber pārdeva savas četras desmitdaļas līdzīpašuma atbilstoši Vācijas tiesībām reģistrētai sabiedrībai Z. GbR, kurā viens no vadītājiem ir viņas dēls M. Calmetta, Milānā (Itālija) reģistrējies advokāts. Saskaņā ar šajā līgumā iekļauto noteikumu M. Weber kā pārdevējai tika pielīgtas atteikuma tiesības, kas bija spēkā līdz 2010. gada 28. martam un bija pakļautas dažiem nosacījumiem.

               21

               Pēc tam, kad notārs, kurš bija apliecinājis minēto līgumu Minhenē, par to informēja I. Weber, viņa ar 2009. gada 18. decembra vēstuli izlietoja savas pirmpirkuma tiesības uz minēto līdzīpašuma daļu.

               22

               2010. gada 25. februārī, pie tā paša notāra noslēdzot līgumu, I. Weber un M. Weber atkal skaidri atzina I. Weber veikto šo pirmpirkuma tiesību faktisku izlietošanu un vienojās par īpašumtiesību nodošanu I. Weber par tādu pašu cenu, kāda bija noteikta M. Weber un sabiedrības Z. GbR parakstītajā pirkuma līgumā. Tomēr abas puses lūdza notāru īstenot procedūru, lai saskaņā ar BGB 873. panta 1. punktu ierakstītu zemesgrāmatā īpašumtiesību nodošanu, tikai tad, kad M. Weber rakstveidā šim pašam notāram būs paziņojusi, ka viņa nav izmantojusi savas ar Z. GbR noslēgtajā līgumā paredzētās atteikuma tiesības vai atteikusies no tām noteiktajā termiņā, kas beidzās 2010. gada 28. martā. 2010. gada 2. martāI. Weber samaksāja norunāto pirkuma cenu, proti, EUR 4 miljonus.

               23

               Ar 2010. gada 15. marta vēstuli M. Weber paziņoja par to, ka viņa izmanto savas atteikuma tiesības attiecībā uz I. Weber saskaņā ar 2009. gada 28. oktobrī noslēgto līgumu.

               24

               Ar 2010. gada 29. marta prasības pieteikumu sabiedrība Z. GbR cēla prasību Tribunale ordinario di Milano (Milānas tiesa, Itālija) pret I. Weber un M. Weber un lūdza konstatēt, pirmkārt, ka I. Weber pirmpirkuma tiesību izlietošana nav spēkā un, otrkārt, ka M. Weber un šīs sabiedrības noslēgtais līgums ir spēkā.

               25

               2010. gada 15. jūlijāI. Weber cēla prasību Landgericht München I (Minhenes I apgabaltiesa, Vācija), lūdzot likt M. Weber atļaut ierakstīt zemesgrāmatā īpašumtiesību uz tai piederošajām līdzīpašuma četrām ceturtdaļām pāreju. Šīs prasības atbalstam I. Weber tostarp norādīja, ka viņas pirmpirkuma tiesību izlietošanas dēļ atteikuma tiesības, par kurām bija vienojušās sabiedrība Z. GbR un M. Weber, nav uzskatāmas par daļu no līguma noteikumiem, kas būtu piemērojami attiecībā uz viņu.

               26

               Pamatojoties uz Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punktu un, pakārtoti, uz šīs pašas regulas 28. panta 1. un 3. punktu, Landgericht München I apturēja uzsākto tiesvedību, ievērojot jau uzsākto tiesvedību Tribunale ordinario di Milano. I. Weber par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht München (Federālās zemes augstākā tiesa Minhenē, Vācija).

               27

               Uzskatot, ka šīs regulas 27. panta 1. punktā vai vismaz tās 28. panta 1. un 3. punktā paredzētie nosacījumi principā ir izpildīti, Oberlandesgericht München nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Regulas [Nr. 44/2001] 27. panta piemērošanas jomā ietilpst arī gadījumi, kad vienā tiesvedībā divi lietas dalībnieki ir atbildētāji, jo trešais lietas dalībnieks ir cēlis prasību pret tiem abiem, bet citā tiesvedībā tie ir prasītājs un atbildētājs? Vai šādā gadījumā tas ir strīds starp “tām pašām pusēm” vai tomēr dažādie prasījumi, kurus prasītājs vienā no tiesvedībām izvirzījis pret abiem atbildētājiem, ir jāizvērtē atsevišķi, līdz ar ko ir jāpieņem, ka strīds nav starp “tām pašām pusēm”?

                        2)

                        Vai prasība ir “par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu” Regulas Nr. 44/2001 27. panta izpratnē tad, ja prasījumi un pamatojumi abās tiesvedībās gan ir dažādi, bet

                                 a)

                                 lēmumu pieņemšanai abās tiesvedībās vispirms ir jāatrisina viens un tas pats jautājums, vai

                                 b)

                                 vienā tiesvedībā, izvirzot pakārtotus prasījumus, tiek lūgts konstatēt tiesiskas attiecības, kas citā tiesvedībā ir jautājums, kurš ir jāatrisina vispirms?

                        3)

                        Vai prasības priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. [punkta] izpratnē, ja tiek prasīts atzīt, ka atbildētājs savas lietu pirmpirkuma tiesības uz zemesgabalu Vācijā, kuras viņam neapstrīdami ir atbilstoši Vācijas tiesībām, nav pienācīgi izlietojis?

                        4)

                        Vai tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pieņemot lēmumu atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punktam un tādējādi vēl pirms tam, kad tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ir pieņēmusi lēmumu par jurisdikciju, ir jāpārbauda, vai tiesai, kurā pirmajā celta prasība, ir jurisdikcija atbilstoši 22. panta 1. [punktam], jo šādā gadījumā, t.i., ja tiesai, kurā pirmajā celta prasība, nav jurisdikcijas, atbilstoši Regulas Nr. 44/2001 35. panta 1. punktam tiesas, kurā pirmajā celta prasība, iespējamais lēmums netiktu atzīts? Vai Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punkts ir piemērojams tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ja minētā tiesa secina, ka tiesai, kurā pirmajā celta prasība, nav jurisdikcijas saskaņā ar 22. panta 1. [punktu]?

                        5)

                        Vai tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pieņemot lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punktu un tādējādi pirms tam, kad tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ir pieņēmusi lēmumu par jurisdikciju, ir jāpārbauda viena lietas dalībnieka pārmetumi, ka otrs lietas dalībnieks ir ļaunprātīgi izmantojis tiesības, ierosinot tiesvedību tiesā, kurā pirmajā celta prasība? Vai Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punkts ir piemērojams tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ja minētā tiesa secina, ka tiesā, kurā pirmajā celta prasība, lieta ir ierosināta ļaunprātīgi?

                        6)

                        Vai Regulas Nr. 44/2001 28. panta 1. punkta piemērošanas priekšnosacījums ir tāds, ka tiesa, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pirms tam ir nolēmusi, ka konkrētajā gadījumā Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punkts nav piemērojams?

                        7)

                        Vai, īstenojot rīcības brīvību, kas noteikta Regulas Nr. 44/2001 28. panta 1. punktā, var tikt ņemts vērā,

                                 a)

                                 ka tiesa, kurā pirmajā celta prasība, atrodas dalībvalstī, kurā no statistikas viedokļa tiesvedība notiek daudz ilgāk nekā dalībvalstī, kurā atrodas tiesa, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība,

                                 b)

                                 ka pēc tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, vērtējuma ir jāpiemēro tās dalībvalsts tiesības, kurā atrodas minētā tiesa,

                                 c)

                                 kāda no lietas dalībniekiem vecums,

                                 d)

                                 prasības apmierināšanas izredzes tiesā, kurā pirmajā celta prasība?

                        8)

                        Vai, interpretējot un piemērojot Regulas Nr. 44/2001 27. un 28. pantu, ir jāņem vērā ne tikai mērķis izvairīties no nesavienojamiem vai pretrunīgiem lēmumiem, bet arī prasītāja, kas otrais cēlis prasību, tiesības uz aizsardzību tiesā?”

         Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu

               28

               Ar 2014. gada 11. februāra dokumentu, kas Tiesas kancelejā saņemts 2014. gada 21. februārī, M. Weber pēc tam, kad 2014. gada 30. janvārī tika nolasīti ģenerāladvokāta secinājumi, lūdza atkārtoti sākt mutvārdu procesu, jo minētajos secinājumos esot pieļautas kļūdas faktos un tiesību piemērošanā.

               29

               Saskaņā ar Tiesas reglamenta 83. pantu Tiesa pēc lietas dalībnieku lūguma var izdot rīkojumu par atkārtotu mutvārdu procesa sākšanu, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta vai ka lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki nav apsprieduši (šajā ziņā skat. 2014. gada 27. februāra spriedumu lietā C‑470/12 Pohotovost’, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               Tomēr tā tas šajā gadījumā nav. Tiesa uzskata, ka tās rīcībā ir visa informācija, kas vajadzīga, lai izlemtu lietu. Attiecībā uz ģenerāladvokāta secinājumiem, ņemot vērā, ka šie secinājumi Tiesai nav saistoši, nav atkārtoti jāsāk mutvārdu process ikreiz, kad ģenerāladvokāts izsaka viedokli, kuram pamatlietas dalībnieki nepiekrīt.

               31

               Šajos apstākļos Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, secina, ka lūgums par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu nav apmierināms.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par trešo jautājumu

               32

               Ar šo jautājumu, kas būtu jāizskata pirmām kārtām, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajā tiesību normā paredzētajā “lietu, kuru priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu”, kategorijā ietilpst prasība, kas – kā tas ir aplūkojamajā lietā – celta kādas citas dalībvalsts tiesā un ar ko tiek lūgts konstatēt pirmpirkuma tiesību, kuras apgrūtina šo nekustamo īpašumu un kuras rada sekas attiecībā uz visiem, izlietošanas spēkā neesamību.

         Par pieņemamību

               33

                  M. Weber norāda uz šā jautājuma nepieņemamību, apgalvojot, ka tas attiecas uz aspektu, kuram nav nekādas nozīmes Vācijas tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, izskatāmajā lietā, lai arī tomēr tam varētu būt nozīme tiesvedībā Itālijas tiesā, kurā pirmajā celta prasība. Šajā ziņā viņa tostarp norāda, ka tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, neesot atļauts izskatīt jautājumu par tiesas, kurā pirmajā celta prasība, jurisdikciju. Tātad minētajam prejudiciālajam jautājumam neesot nozīmes saistībā ar lēmumu apturēt tiesvedību, ko iesniedzējtiesa varētu pieņemt saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 27. un 28. pantu.

               34

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktās procedūras ietvaros, kuras pamatā ir skaidra funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, vienīgi valsts tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt faktus pamatlietā, kā arī interpretēt un piemērot valsts tiesības. Tāpat vienīgi valsts tiesai, kura iztiesā lietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir jāizvērtē, ņemot vērā lietas īpatnības, gan Tiesai uzdodamo jautājumu nepieciešamība, gan to atbilstība. Līdz ar to gadījumā, ja uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši 2013. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑332/11 ProRail, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Tātad valsts tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamata tiesvedības faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesas rīcībā nav faktisko un juridisko elementu, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (šajā ziņā skat. it īpaši 2013. gada 5. decembra spriedumu lietā C‑413/12 Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Tomēr tas tā nav šajā lietā.

               37

               Proti, no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas skaidri izriet, ka tai var būt nepieciešams izskatīt jautājumu par I. Weber īstenotās nekustamā īpašuma pirmpirkuma tiesību izlietošanas spēkā esamību, t.i., jautājumu, kas tiek aplūkots citā tiesvedībā Itālijas tiesā. Līdz ar to Tiesas sniegtā Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punkta interpretācija ļaus iesniedzējtiesai noskaidrot, vai tajā ierosinātā lieta ietilpst “lietu, kuru priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu”, kategorijā, un to izlemt.

               38

               Šajos apstākļos trešais jautājums ir jāuzskata par pieņemamu.

         Par lietas būtību

               39

               Kā izriet no Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punkta, tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas nekustamais īpašums (forum rei sitae), ir izņēmuma jurisdikcija nekustamā īpašuma lietu tiesību jomā.

               40

               Savā judikatūrā attiecībā uz 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”) 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kas der arī 22. panta 1. punkta interpretācijai, Tiesa jau ir norādījusi, ka, lai pēc iespējas nodrošinātu no šīs konvencijas izrietošo līgumslēdzēju valstu un attiecīgo personu tiesību un pienākumu vienlīdzību un vienveidīgumu, izteiciena “lieta, kuras priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu”, nozīme Savienības tiesībās ir jānosaka autonomi (šajā ziņā skat. 1990. gada 10. janvāra spriedumu lietā C-115/88 Reichert un Kockler, Recueil, I-27. lpp., 8. punkts un tajā minētā judikatūra).

               41

               No šā skatupunkta raugoties, ir jāņem vērā, ka galvenais iemesls valsts, kurā atrodas nekustamais īpašums, tiesu izņēmuma jurisdikcijai ir apstāklis, ka atrašanās vietas tiesai, ņemot vērā, ka tā atrodas tuvāk, ir vislabāk iespējams iegūt precīzu informāciju par faktiskajiem apstākļiem un piemērot tiesību normas un paražas, kas parasti ir atrašanās valsts tiesību normas un paražas (iepriekš minētais spriedums lietā Reichert un Kockler, 10. punkts).

               42

               Tiesa jau ir nospriedusi, ka Briseles konvencijas 16. pants un tātad arī Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka līgumslēdzējas valsts, kurā atrodas nekustamais īpašums, tiesu izņēmuma jurisdikcija aptver ne visas tiesvedības saistībā ar nekustamā īpašuma lietu tiesībām, bet tikai tās, kuras gan ietilpst minētās konvencijas vai attiecīgi minētās regulas piemērošanas jomā, gan ir tādas, kuru mērķis, pirmkārt, ir noteikt nekustamā īpašuma platību, sastāvu, īpašumtiesības un valdījumu vai citu lietu tiesību esamību attiecībā uz šiem īpašumiem un, otrkārt, nodrošināt šo tiesību īpašniekiem ar viņu statusu saistīto prerogatīvu aizsardzību (2013. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑386/12 Schneider, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               43

               Tāpat, atsaucoties uz M. P. Šlosera [M. P. Schlosser] ziņojumu par Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos Konvencijai par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās un protokolam par tās interpretāciju Tiesā (OV 1979, C 59/71, 166. punkts), Tiesa ir atgādinājusi, ka lietu tiesības no personiskajām tiesībām atšķiras ar to, ka pirmās tiesības uz materiālu lietu rada sekas attiecībā uz visiem, bet uz otrajām tiesībām var atsaukties, tikai vēršoties pret personu, kurai ir attiecīgas saistības (skat. 2001. gada 5. aprīļa rīkojumu lietā C-518/99 Gaillard, Recueil, I-2771. lpp., 17. punkts).

               44

               Runājot par aplūkojamo lietu, kā to norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 31. punktā un kā norāda iesniedzējtiesa, I. Weber, Vācijas valdība un Eiropas Komisija, prasība konstatēt, ka lietu pirmpirkuma tiesības uz Vācijā esošo nekustamo īpašumu nav tikušas pienācīgi izlietotas, tāda kā prasība, kuru sabiedrība Z. GbR ir cēlusi Itālijas tiesā, ietilpst lietu, kuru priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu, kategorijā Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punkta izpratnē.

               45

               Proti, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pirmpirkuma tiesības, kas apgrūtina nekustamo īpašumu un ir ierakstītas zemesgrāmatā, kādas tās ir paredzētas BGB 1094. pantā, rada sekas ne tikai attiecībā uz personu, kurai ir attiecīgas saistības, bet garantē šo tiesību turētājam tiesības uz īpašuma nodošanu arī attiecībā pret trešajām personām tādējādi, ka, ja starp šādu trešo personu un apgrūtinātās lietas īpašnieku tiek noslēgts pirkuma līgums, pirmpirkuma tiesību pienācīgas izlietošanas rezultātā pārdošanas darījums nav spēkā attiecībā uz šo tiesību turētāju, bet šis darījums ir uzskatāms par noslēgtu starp šo turētāju un minēto īpašnieku ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi noteikti līgumā starp šo īpašnieku un minēto trešo personu.

               46

               Tātad, ja trešā persona, kas iegādājas īpašumu, apstrīd šo pirmpirkuma tiesību izlietošanas spēkā esamību, ceļot tādu prasību kā tā, kas iesniegta Tribunale ordinario di Milano, šī prasība būtībā ir vērsta uz to, lai noteiktu, vai pirmpirkuma tiesību izlietošana ir ļāvusi to turētājam īstenot tiesības uz strīdus nekustamā īpašuma īpašumtiesību nodošanu. Šādā gadījumā, kā tas izriet no šā sprieduma 43. punktā minētā M. P. Šlosera ziņojuma 166. punkta, lietas priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu un tā ir forum rei sitae izņēmuma jurisdikcijā.

               47

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajā tiesību normā paredzētajā “lietu, kuru priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu”, kategorijā ietilpst prasība, kas – kā tas ir aplūkojamajā lietā – celta kādas citas dalībvalsts tiesā un ar ko tiek lūgts konstatēt pirmpirkuma tiesību, kuras apgrūtina šo nekustamo īpašumu un kuras rada sekas attiecībā uz visiem, izlietošanas spēkā neesamību.

         Par ceturto jautājumu

               48

               Ar šo jautājumu, kas būtu jāizskata otrām kārtām, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, – pirms tā aptur tiesvedību saskaņā ar minēto tiesību normu – ir jāpārbauda, vai tādēļ, ka nav ievērota šīs regulas 22. panta 1. punktā paredzētā izņēmuma jurisdikcija, iespējamais tiesas, kurā pirmajā celta prasība, nolēmums par lietas būtību netiks atzīts pārējās dalībvalstīs atbilstoši minētās regulas 35. panta 1. punktam.

               49

               Ir jāatgādina, ka no Regulas Nr. 44/2001 27. panta teksta izriet, ka lis pendens situācijā tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pēc savas ierosmes ir jāaptur tiesvedība, līdz tiek konstatēta tās tiesas jurisdikcija, kurā pirmajā celta prasība, un, ja tas tā ir, jāatsakās no jurisdikcijas par labu pēdējai minētajai tiesai.

               50

               Risinot jautājumu par to, vai Briseles konvencijas norma, kas atbilst Regulas Nr. 44/2001 27. pantam, t.i., šīs konvencijas 21. pants, atļauj vai nosaka pienākumu tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pārbaudīt tiesas, kurā pirmajā celta prasība, jurisdikciju, Tiesa ir nospriedusi, ka izņemot gadījumu, kad tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, saskaņā ar Briseles konvenciju, it īpaši tās 16. pantu, ir izņēmuma jurisdikcija, minētais 21. pants attiecībā uz lis pendens ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja tiesas, kurā pirmajā celta prasība, jurisdikcija tiek apstrīdēta, tiesa, kurā kā otrajā celta prasība, var tikai apturēt tiesvedību, ja tā neatsakās no jurisdikcijas, un tā nevar pati pārbaudīt tiesas, kurā pirmajā celta prasība, jurisdikciju (skat. 1991. gada 27. jūnija spriedumu lietā C-351/89 Overseas Union Insurance u.c., Recueil, I-3317. lpp., 20. un 26. punkts).

               51

               Tātad, tā kā pamatlietā nebija izvirzīts pieprasījums par tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, izņēmuma jurisdikciju, Tiesa vienkārši ir izvairījusies no viedokļa par Briseles konvencijas 21. panta interpretāciju priekšlaicīgas sniegšanas attiecībā uz situāciju, kuru tā ir īpaši atrunājusi (2003. gada 9. decembra spriedums lietā C-116/02 Gasser, Recueil, I-14693. lpp., 45. punkts, un 2014. gada 27. februāra spriedums lietā C‑1/13 Cartier parfums – lunettes un Axa Corporate Solutions assurances, 26. punkts).

               52

               Ir taisnība, ka, vēlāk izskatot jautājumu par saikni starp Briseles konvencijas 21. pantu un tās 17. pantu, kas attiecas uz izņēmuma jurisdikciju atbilstoši jurisdikcijas piešķiršanas klauzulai un kas atbilst Regulas Nr. 44/2001 23. pantam, Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Gasser nosprieda, ka apstāklis, ka arguments par tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, jurisdikcijas atzīšanu ir balstīts uz šīs konvencijas 17. pantu, nevar būt pamats nepiemērot minētās konvencijas 21. pantā ietverto procesuālo normu, kura skaidri pamatojas vienīgi uz hronoloģisko secību, kādā attiecīgajās tiesās tikušas celtas prasības.

               53

               Tomēr, kā jau norādīts šā sprieduma 47. punktā, atšķirībā no situācijas lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums Gasser, aplūkojamajā lietā izņēmuma jurisdikcija ir atzīstama par labu tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punktu, kas iekļauts tās II nodaļas 6. iedaļā.

               54

               Taču saskaņā ar šīs regulas 35. panta 1. punktu kādā dalībvalstī pasludinātos spriedumus [pieņemtos nolēmumus] neatzīst citā dalībvalstī, ja nav ievēroti minētās regulas II nodaļas 6. iedaļas noteikumi attiecībā uz izņēmuma jurisdikciju.

               55

               No tā izriet, ka tādā gadījumā kā pamatlietā aplūkojamais, ja tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pieņem nolēmumu, neievērojot šīs pašas regulas 22. panta 1. punktu, šis nolēmums nevar tikt atzīts tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, dalībvalstī.

               56

               Šajos apstākļos tiesa, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, tātad vairs nav tiesīga ne apturēt tiesvedību, ne arī atteikties izskatīt lietu un tai jāizlemj tajā ierosināta lieta pēc būtības, lai nodrošinātu minētās izņēmuma jurisdikcijas normas ievērošanu.

               57

               Jebkāda citāda interpretācija būtu pretrunā Regulas Nr. 44/2001 sistēmas pamatā esošajiem mērķiem, tādiem kā tiesvedības saskaņota norise, izvairoties no negatīviem jurisdikcijas konfliktiem, un nolēmumu brīva aprite civillietās un komerclietās, tostarp to atzīšana.

               58

               Proti, kā to būtībā norādījis arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 41. punktā, ja tiesa, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, un kam ir izņēmuma jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punktu, atbilstoši šīs regulas 27. pantam apturētu tiesvedību, līdz tiek konstatēta tiesas, kurā pirmajā celta prasība, jurisdikcija, un, ja tas tā būtu, atteiktos no lietas izskatīšanas par labu pēdējai minētajai tiesai, tas neatbilstu obligātajām pareizas tiesvedības prasībām.

               59

               Turklāt konkrētajā kontekstā, proti, kad tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ir izņēmuma jurisdikcija atbilstoši minētās regulas 22. panta 1. punktam, tiktu kavēts šīs regulas 27. panta mērķis, t.i., novērst, ka nolēmums netiek atzīts tādēļ, ka tas nav savienojams ar nolēmumu, kas dalībvalstī, kurā prasa atzīšanu, pieņemts strīdā starp tām pašām pusēm.

               60

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pirms tā aptur tiesvedību saskaņā ar minēto tiesību normu, ir jāpārbauda, vai tādēļ, ka nav ievērota šīs regulas 22. panta 1. punktā paredzētā izņēmuma jurisdikcija, iespējamais tiesas, kurā pirmajā celta prasība, nolēmums par lietas būtību netiks neatzīts pārējās dalībvalstīs atbilstoši minētās regulas 35. panta 1. punktam.

         Par pirmo un otro, kā arī piekto līdz astoto jautājumu

               61

               Saistībā ar pirmo un otro, kā arī piekto līdz astoto jautājumu ir jākonstatē, ka tie attiecas uz Regulas Nr. 44/2001 27. panta piemērošanas jomu un apstākļiem, kuri tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ir jāņem vērā tad, ja lis pendens situācijā tā lemj par tiesvedības apturēšanu, no vienas puses, un uz saikni starp šīs regulas 27. un 28. pantu, kā arī uz kritērijiem, kurus tiesa, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, var ņemt vērā, īstenojot savu rīcības brīvību saistīto lietu gadījumā, no otras puses.

               62

               Kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis savu secinājumu 20. punktā, tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, un kam ir izņēmuma jurisdikcija saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punktu, nevar tikt uzlikts pienākums pārbaudīt, vai lis pendens materiālie kritēriji ir izpildīti attiecībā uz lietu, kas tajā ierosināta pēc tam, kad tikusi celta prasība pirmajā tiesā.

               63

               Proti, šāda pārbaude būtu lieka, jo tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ir ļauts, pieņemot lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 27. pantu, ņemt vērā apstākli, ka iespējamais tiesas, kurā pirmajā celta prasība, nolēmums netiks atzīts pārējās dalībvalstīs atbilstoši šīs regulas 35. panta 1. punktam, jo nav ievērota minētās regulas 22. panta 1. punktā paredzētā izņēmuma jurisdikcija.

               64

               Līdz ar to jautājumam, kurus apstākļus tiesa, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, varētu ņemt vērā sava lēmuma pieņemšanai lis pendens situācijā, vairs nav nozīmes.

               65

               Tas pats attiecas uz jautājumiem par saikni starp Regulas Nr. 44/2001 27. un 28. pantu, no vienas puses, un kritērijiem, kurus tiesa, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, var ņemt vērā, īstenojot savu rīcības brīvību saistīto lietu gadījumā, no otras puses. Proti, ja tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, ir izņēmuma jurisdikcija, kā tas ir pamatlietā, šīs regulas 27. un 28. panta noteikumi neko nevar mainīt.

               66

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka, ievērojot uz trešo un ceturto jautājumu sniegto atbildi, uz pirmo un otro, kā arī piekto līdz astoto jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               67

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 22. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajā tiesību normā paredzētajā “lietu, kuru priekšmets ir lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu”, kategorijā ietilpst prasība, kas – kā tas ir aplūkojamajā lietā – celta kādas citas dalībvalsts tiesā un ar ko tiek lūgts konstatēt pirmpirkuma tiesību, kuras apgrūtina šo nekustamo īpašumu un kuras rada sekas attiecībā uz visiem, izlietošanas spēkā neesamību;

                           2)

                           Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesai, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pirms tā aptur tiesvedību saskaņā ar minēto tiesību normu, ir jāpārbauda, vai tādēļ, ka nav ievērota šīs regulas 22. panta 1. punktā paredzētā izņēmuma jurisdikcija, iespējamais tiesas, kurā pirmajā celta prasība, nolēmums par lietas būtību netiks neatzīts pārējās dalībvalstīs atbilstoši minētās regulas 35. panta 1. punktam.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.