title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2010. gada 13.septembrī. # Télévision française 1 SA (TF1) pret Eiropas Komisiju. # Valsts atbalsts - Atbalsta shēmas kinematogrāfisko un audiovizuālo darbu ražošanai - Lēmums neizteikt iebildumus - Prasība atcelt tiesību aktu - Būtiskas ietekmes uz konkurences stāvokli neesamība - Nepieņemamība. # Lieta T-193/06.

text:
      Lieta T‑193/06
      Télévision française 1 SA (TF1)
      pret
      Eiropas Komisiju
      Valsts atbalsts – Atbalsta shēmas kinematogrāfisko un audiovizuālo darbu ražošanai – Lēmums neizteikt iebildumus – Prasība atcelt tiesību aktu – Būtiskas ietekmes uz konkurences stāvokli neesamība – Nepieņemamība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli
            – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts valsts atbalsta saderīgums ar kopējo tirgu, neuzsākot oficiālo izmeklēšanas procedūru
            – Prasības, kuras ceļ ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē – Pieņemamība – Nosacījumi
      (EKL 88. panta 2. un 3. punkts un 230. panta ceturtā daļa)
      2.      Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli
            – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts valsts atbalsta saderīgums ar kopējo tirgu, neuzsākot oficiālo izmeklēšanas procedūru
            – Konkurējoša uzņēmuma, kurš nepamato, ka tā stāvoklis tirgū ir būtiski ietekmēts, prasība – Nepieņemamība
      (EKL 88. panta 2. un 3. punkts un 230. panta ceturtā daļa)
      1.      Saskaņā ar EKL 230. panta ceturtās daļas noteikumiem jebkura fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā pret lēmumiem,
         kas adresēti šai personai, un pret lēmumiem, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēti citai personai – tomēr šo personu
         skar tieši un individuāli.

      EKL 88. pantā paredzētās valsts atbalsta kontroles procedūras ietvaros ir jānošķir, pirmkārt, šā panta 3. punktā paredzētais
         atbalsta iepriekšējās izvērtēšanas posms, kura vienīgais mērķis ir ļaut Komisijai formulēt savu pirmo nostāju par attiecīgā
         atbalsta pilnīgu vai daļēju saderīgumu, un, otrkārt, šā panta 2. punktā paredzētais pārbaudes posms. Tikai saistībā ar šo
         pēdējo minēto pārbaudi, kuras mērķis ir ļaut Komisijai iegūt pilnīgu informāciju par visiem lietas faktiem, Līgumā paredzēts
         Komisijas pienākums informēt ieinteresētās puses, lai tās varētu iesniegt savus apsvērumus.

      Ja, neuzsākot EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālās izmeklēšanas procedūru, Komisija ar lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties
         uz šā paša panta 3. punktu, atzīst, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, personas, uz kurām attiecas šīs procesuālās garantijas,
         to izpildi var nodrošināt tikai tad, ja tās var apstrīdēt šo lēmumu Kopienu tiesā. Šī iemesla dēļ ieinteresētās puses EKL
         88. panta 2. punkta izpratnē celta prasība par šāda lēmuma atcelšanu ir atzīstama par pieņemamu, ja tās iesniedzējs ar šīs
         prasības palīdzību vēlas aizsargāt procesuālās tiesības, kas tam pastāv saskaņā ar iepriekš minēto tiesību normu.

      Par šādām ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē ir uzskatāmas personas, uzņēmumi vai apvienības, kuru intereses
         var ietekmēt atbalsta piešķīrums, t.i., it īpaši tie uzņēmumi, kas ir šī atbalsta saņēmēju konkurenti, un arodapvienības.

      (sal. ar 64. un 69.–71. punktu)
      2.      Personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē dažu tām specifisku
         īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura tās raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu un tādēļ tās individuāli
         izceļ analogi adresātam.

      Valsts atbalsta jomā, ja prasītājs apstrīd lēmuma, ar kuru novērtēts atbalsts, pamatotību kā tādu, tikai ar to vien, ka attiecīgo
         prasītāju var uzskatīt par “ieinteresēto pusi” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, nav pietiekami, lai prasību atzītu par pieņemamu.
         Tādēļ prasītājam ir jāpierāda, ka tam ir īpašs statuss, tostarp, ka atbalsts, kas ir attiecīgā lēmuma priekšmets, ir būtiski
         ietekmējis prasītāja stāvokli tirgū. Šajā ziņā uzņēmums nevar atsaukties vienīgi uz konkurenta statusu attiecībā uz uzņēmumu,
         kas guvis labumu no attiecīgajiem pasākumiem, bet tam ir arī jāpierāda, cik būtiski tiek ietekmēts tā stāvoklis tirgū.

      (sal. ar 66., 72. un 76.–78. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2010. gada 13. septembrī (*)

      Valsts atbalsts – Atbalsta shēmas kinematogrāfisko un audiovizuālo darbu ražošanai – Lēmums neizteikt iebildumus – Prasība atcelt tiesību aktu – Būtiskas ietekmes uz konkurences stāvokli neesamība – Nepieņemamība
      Lieta T‑193/06
      Télévision française 1 SA (TF1), Buloņa-Bijankūra [Boulogne-Billancourt] (Francija), ko pārstāv Ž. P. Ordī [J.‑P. Hordies] un K. Smits [C. Smits], avocats,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko pārstāv K. Žiolito [C. Giolito], T. Šarfs [T. Scharf] un B. Stromskis [B. Stromsky], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Francijas Republika, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues] un L. Bitels [L. Butel], pārstāvji,

      persona, kas iestājusies lietā,
      par prasību atcelt Komisijas 2006. gada 22. marta Lēmumu C(2006) 832, galīgā redakcija, par atbalsta pasākumiem kinematogrāfijai
         un audiovizuālajiem darbiem Francijā (atbalsts NN 84/2004 un atbalsts N 95/2004 – Francija, Atbalsta pasākumi kinematogrāfijai
         un audiovizuālajiem darbiem).

      VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši M. Preks [M. Prek] un V. M. Čuke [V. M. Ciucă] (referents),

      sekretāre T. Vailere [T. Weiler], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 22. aprīļa tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1        EKL 87. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, “ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts,
         ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus,
         dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”.

      2        EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts, ka par saderīgu ar kopējo tirgu var uzskatīt atbalstu, kas veicina kultūru
         un kultūras mantojuma saglabāšanu, ja tāds atbalsts neiespaido tirdzniecības apstākļus un konkurenci Kopienā tiktāl, ka tas
         ir pretrunā kopīgām interesēm.

      3        Komisijas 2001. gada 26. septembra Paziņojumā Padomei, Eiropas Parlamentam un Reģionu komitejai par atsevišķiem juridiskajiem
         aspektiem attiecībā uz kinematogrāfijas un citiem audiovizuālajiem darbiem (OV 2002, C 43, 6. lpp.) ir precizēti specifiski
         kritēriji, saskaņā ar kuriem Komisija izvērtē valsts atbalstu kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanai EKL 87. panta
         3. punkta d) apakšpunktā paredzētās atkāpes ietvaros. Šajā paziņojumā Komisija arī precizē, ka, izvērtējot atbalsta shēmas
         kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanai, tai ir jāpārbauda, vai ar šīm shēmām tiek ievērots “vispārējā tiesiskuma
         princips”, t.i., vai tajās nav ietvertas klauzulas, kas ir pretrunā EK līguma tiesību normām jomās, kas nav valsts atbalsta
         jomas (ieskaitot nodokļu tiesību normas). 2004. gadā Komisija pagarināja šo specifisko saderīguma kritēriju piemērojamību
         attiecībā uz atbalstu kinematogrāfisko un audiovizuālo darbu ražošanai līdz 2007. gada 30. jūnijam (OV C 123, 1. lpp.).

      4        Francijas 1986. gada 30. septembra Likumā Nr. 86‑1067 par komunikāciju brīvību (1986. gada 1. oktobra JORF, 11755. lpp.), kas it īpaši grozīts ar 2000. gada 1. augusta Likumu Nr. 2000‑719 (2000. gada 2. augusta JORF, 11903. lpp.), ir paredzēti noteikumi, kas piemērojami saistībā ar audiovizuālo komunikāciju pakalpojumiem.

      5        Francijas tiesību aktos ir ietverti atbalsta pasākumi kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanai. Pirmkārt, runa ir
         par ražotāju atbalstam paredzētajiem mehānismiem, kurus īsteno Valsts kinematogrāfijas centrs (turpmāk tekstā – “VKC”). Šo
         mehānismu finansēšana it īpaši tiek nodrošināta ar televīzijas raidorganizāciju apgrozījuma nodokli (turpmāk tekstā – “Nodoklis”).
         Otrkārt, runa ir par televīzijas raidorganizāciju pienākumu veikt ieguldījumu kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanā.

      6        VKC īstenotie atbalsta mehānismi kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanai tiek regulēti:

      –        kinematogrāfijas jomā – ar grozīto 1999. gada 24. februāra Dekrētu Nr. 99‑130 par finanšu atbalstu kinematogrāfijas industrijai
         (1999. gada 25. februāra JORF, 2902. lpp.),

      –        audiovizuālajā jomā – ar grozīto 1995. gada 2. februāra Dekrētu Nr. 95‑110 par valsts finanšu atbalstu audiovizuālo programmu
         nozarei (1995. gada 3. februāra JORF, 1875. lpp.), kas papildināts ar 1998. gada 14. janvāra Dekrētu Nr. 98‑35 par valsts atbalstu audiovizuālajai nozarei (1998. gada
         17. janvāra JORF, 742. lpp.).

      7        Nodoklis tiek reglamentēts ar Vispārējā nodokļu kodeksa 302.a KB pantu, kas iekļauts ar 1997. gada 29. decembra Likuma Nr. 97‑1239
         par grozījumiem finansēs 1997. gadā 28. panta A punktu (1997. gada 30. decembra JORF, 19101. lpp.) un grozīts ar 2005. gada 30. decembra Likumu Nr. 2005‑1719 par finansēm 2006. gadam (2005. gada 31. decembra
         JORF, 20597. lpp.) un 2005. gada 30. decembra Likumu Nr. 2005‑1720 par grozījumiem finansēs 2005. gadam (2005. gada 31. decembra
         JORF, 20654. lpp.).

      8        Ieguldījumu pienākumu mehānisms tiek regulēts ar:

      –        grozīto 2001. gada 9. jūlija Dekrētu Nr. 2001‑609, kas pieņemts Likuma Nr. 86‑1067 27. panta 3. punkta un 71. panta piemērošanai
         un attiecas uz televīzijas, kas tiek translēta nekodētā un analogā veidā, izmantojot zemes raidstacijas, raidorganizāciju
         ieguldījumu kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanā (2001. gada 11. jūlija JORF, 11073. lpp.),

      –        2001. gada 28. decembra Dekrētu Nr. 2001‑1332, kas pieņemts Likuma Nr. 86‑1067 27., 28. un 71. panta piemērošanai un attiecas
         uz televīzijas, kas tiek translēta nekodētā un analogā veidā, izmantojot zemes raidstacijas, raidorganizāciju ieguldījumu,
         kuru finansēšana pieprasa atlīdzību no lietotāju puses, lai tiktu attīstīta kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošana
         (2001. gada 29. decembra JORF, 21310. lpp.),

      –        grozīto 2001. gada 28. decembra Dekrētu Nr. 2001‑1333, kas pieņemts Likuma Nr. 86‑1067 27., 70. un 71. panta piemērošanai
         un ar kuru tiek noteikti vispārējie principi saistībā ar pakalpojumu, kas nav radiopakalpojumi, translēšanu ciparu formātā,
         izmantojot zemes raidstacijas (2001. gada 29. decembra JORF, 21315. lpp.),

      –        grozīto 2002. gada 4. februāra Dekrētu Nr. 2002‑140, kas pieņemts Likuma Nr. 86‑1067 33., 33‑1., 33‑2. un 71. panta piemērošanai
         un ar kuru tiek noteikta shēma, kas attiecas uz dažādām radio un televīzijas pakalpojumu kategorijām, kuri tiek translēti,
         izmantojot kabeli vai satelītu (2002. gada 6. februāra JORF, 2412. lpp.).

      9        No šiem pienākumiem veikt ieguldījumus vismaz divas trešdaļas ir jāveic audiovizuālajā jomā un vismaz trīs ceturtdaļas kinematogrāfijas
         jomā saistībā ar neatkarīgu ražošanu; ar neatkarības jēdzienu tiek saprasta, kā tas tika apstiprināts tiesas sēdē, darba ražotāja
         neatkarība no televīzijas raidorganizācijas, kas finansē šo darbu, un tas tiek definēts saskaņā ar relatīviem kritērijiem,
         konkrētāk, kapitāldaļu savstarpēju turēšanu vai savstarpējām ražotāja un attiecīgās televīzijas raidorganizācijas balsošanas
         tiesībām un šīs raidorganizācijas daļu nesenā šī ražotāja darbībā.

      10      VKC atbalsta pasākumiem audiovizuālo darbu ražošanai ir jāsniedz arī labums neatkarīgiem ražošanas uzņēmumiem; neatkarības
         jēdziens tiek definēts tādā pašā veidā kā ieguldījumu pienākumu jomā.

       Tiesvedības priekšvēsture
      11      1992. gada 15. jūlijā ar lēmumu par atbalstu N 7/92 (OV C 203, 14. lpp.) Eiropas Kopienu Komisija uz nenoteiktu laiku apstiprināja
         dažus noteikumus Francijas shēmā par atbalstu kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanai.

      12      Ar 1998. gada 3. jūnija lēmumu N 3/98, kas grozīts 2008. gada 29. jūlijā (OV C 279, 4. lpp.), Komisija uz diviem gadiem apstiprināja
         dažus grozījumus shēmā par automātisko atbalstu kinematogrāfijas darbu ražošanai. 1998. gada 7. augustā šī apstiprinājuma
         spēkā esamība tika pagarināta līdz 2004. gada 3. jūnijam.

      13      Ar 2001. gada 3. oktobra vēstuli prasītāja, Télévision française 1 SA (TF1), Komisijā iesniedza divas sūdzības par dažiem noteikumiem shēmā par Francijas atbalstu kinematogrāfijai un televīzijai.

      14      Ar 2004. gada 16. februāra vēstuli Francijas iestādes paziņoja selektīvo shēmu par atbalstu kinematogrāfijas darbiem, kura
         ir saistīta ar aizjūras departamentiem (N 95/2004). Komisija pieprasīja papildu informāciju no Francijas iestādēm; tās šo
         informāciju sniedza. Tās arī nosūtīja Komisijai paziņojumu par šīs shēmas īstenošanu, kuru tās pēc tam atsauca 2005. gada
         janvārī.

      15      Ar 2004. gada 13. un 27. aprīļa vēstulēm VKC nosūtīja Komisijai informāciju par prasītājas sūdzībām.

      16      Ar 2004. gada 24. maija vēstuli Francijas iestādes paziņoja Komisijai visas shēmas par atbalstu kinematogrāfijai un televīzijai,
         lūdzot, lai tā uz laiku pagarinātu shēmu, kuras aptvertas ar lēmumiem par atbalstu N 7/92 un N 3/98, spēkā esamību; Komisija
         atteicās to darīt. Ar 2004. gada 27. jūlija vēstuli Komisija pieprasīja no Francijas iestādēm, lai tās papildinātu savu paziņojumu;
         tās to izdarīja ar vairākām vēstulēm 2004. un 2005. gadā. 2004. gada 14. decembrī visas paziņotās atbalsta shēmas tika reģistrētas
         ar numuru NN 84/2004.

      17      Ar 2004. gada 22. decembra vēstuli Komisija informēja Francijas iestādes, ka, tā kā paziņotās atbalsta shēmas jau ir tikušas
         īstenotas, tā tās uzskata par pretlikumīgām EKL 88. panta 3. punkta izpratnē.

      18      Ar 2006. gada 10. janvāra vēstuli prasītāja iesniedza papildinājumu savām 2001. gada 3. oktobra sūdzībām.

      19      Ar 2006. gada 22. marta Lēmumu C(2006) 832, galīgā redakcija, par atbalsta pasākumiem Francijas kinematogrāfijai un audiovizuālajai
         nozarei (atbalsts NN 84/2004 un N 95/2004 – Francija, atbalsta shēmas kinematogrāfijai un audiovizuālajai nozarei) (turpmāk
         tekstā – “Lēmums”) Komisija nolēma neizteikt iebildumus pret attiecīgajiem pasākumiem pēc iepriekšējās izvērtēšanas veikšanas,
         kas paredzēta EKL 88. panta 3. punktā.

      20      Apstrīdētā lēmuma kopsavilkums 2006. gada 14. decembrī tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 305, 12. lpp.), publikācijā ietverot norādi uz Komisijas interneta vietni, kas ļauj piekļūt pilnam šī lēmuma tekstam.

       Lēmums
      21      No Lēmuma izriet, ka tas attiecas uz atbalsta shēmu kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanai, it īpaši finanšu atbalsta
         pasākumiem, kas piešķirta ar VKC starpniecību, un ieguldījuma pienākumiem.

      22      Pirmkārt, saistībā ar atbalsta pasākumiem kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanai, kuri tiek piešķirti ar VKC starpniecību,
         Komisija raksturo VKC kā valsts iestādi, kura ir juridiska persona, ir finansiāli neatkarīga un ir pakļauta Francijas Kultūras
         un komunikāciju ministrijai (Lēmuma II sadaļas 20. punkts). VKC budžetam ir divas daļas: daļa “Audiovizuālās nozares” [ieskaitot
         atbalsta kontu audiovizuālo programmu nozarei (COSIP)] un daļa “Kinematogrāfijas nozares” (Lēmuma II sadaļas 21. punkts). Pēc tam Komisija norāda, ka VKC budžets tiek finansēts
         no parafiskāliem nodokļiem, ieskaitot Nodokli (Lēmuma II sadaļas 22. punkts). Komisija norāda, ka saskaņā ar Francijas Vispārējā
         nodokļu kodeksa 302.a KB pantu Nodoklis ir jāmaksā Francijā reģistrētajiem televīzijas Francijā un aizjūras departamentos
         sniegto pakalpojumu lietotājiem, kuri iepriekšējā gadā programmā ir iekļāvuši vienu vai vairākus audiovizuālus vai kinematogrāfijas
         darbus, attiecībā uz kuriem varēja tikt piemēroti VKC atbalsta pasākumi, un ka tas būtībā ir balstīts uz šo televīzijas raidorganizāciju
         apgrozījumu (Lēmuma II sadaļas 23. un 24. punkts).

      23      Saistībā ar šajā prasībā apstrīdētajiem VKC atbalsta pasākumiem kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanai Komisija
         Lēmumā apraksta atbalsta pasākumus “pilnmetrāžas kinematogrāfijas darbu ražošanai” (II sadaļas 29.–95. punkts), atbalsta pasākumus
         “kinematogrāfijas darbu popularizēšanai ārvalstīs” (II sadaļas 121.–126. punkts), atbalsta pasākumus “īsmetrāžas kinematogrāfijas
         darbiem” (II sadaļas 127.–149. punkts) un atbalsta pasākumus “audiovizuālo darbu ražošanai” (II sadaļas 186.–219. punkts),
         kā arī to finansēšanas veidu (II sadaļas 19.–24. punkts).

      24      Izanalizējusi minētos pasākumus Lēmumā, Komisija secina, ka vairāki no tiem ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē
         un ir saderīgi ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu līdz 2011. gada beigām, bet citi pasākumi
         nav valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē saskaņā ar Komisijas 2001. gada 12. janvāra Regulas (EK) Nr. 69/2001
         par [EKL] 87. un 88. panta piemērošanu de minimis atbalstam (OV L 10, 30. lpp.) (Lēmuma III sadaļas 38.–124. punkts par atbalsta pasākumiem “kinematogrāfijai – pilnmetrāžas
         kinematogrāfijas darbu ražošanai”, Lēmuma III sadaļas 158.–193. punkts par atbalsta pasākumiem “kinematogrāfijas darbu popularizēšanai
         ārvalstīs”, Lēmuma III sadaļas 194.–223. punkts par atbalsta pasākumiem “īsmetrāžas kinematogrāfijas darbiem”, Lēmuma III sadaļas
         257.–331. punkts par atbalsta pasākumiem “audiovizuālo darbu ražošanai”). Saistībā ar atbalsta pasākumiem, kas atzīti par
         saderīgiem ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, Komisija izdarīja šo secinājumu, vai nu izmantojot
         kritērijus, kas noteikti 2001. gada paziņojumā un kas ir norādīti šī sprieduma 3. punktā, vai piemērojot šos kritērijus pēc
         analoģijas vai kā atbilstošu atsauci. Tādēļ Komisija nolēma neizteikt iebildumus pret minētajiem pasākumiem.

      25      Otrkārt, saistībā ar pienākumiem veikt ieguldījumus (Lēmuma II sadaļas 246.–255. punkts) Komisija norāda, ka tie ar zināmām
         atšķirībām to detalizētajos piemērošanas nosacījumos ir noteikti televīzijas raidorganizācijām saistībā ar televīzijas pakalpojumiem,
         kas tiek translēti nekodēti, izmantojot zemes raidstacijas, analogā vai ciparu veidā pa kabeli vai pa satelītu, vai televīzijas
         raidorganizācijām saistībā ar maksas televīzijas pakalpojumiem, kas tiek translēti, izmantojot zemes raidstacijas, analogā
         veidā, un raidorganizācijām saistībā ar televīzijas “maksas par seansu” pakalpojumiem, kas tiek translēti, izmantojot zemes
         raidstacijas, ciparu veidā.

      26      Komisija precizē, ka pienākumu veikt ieguldījumu apjoms tiek noteikts, piemērojot procentus attiecīgo televīzijas pakalpojumu
         apgrozījumam iepriekšējā gadā (Lēmuma II sadaļas 250. punkts). Šis apjoms ir atkarīgs no televīzijas pakalpojumu translēšanas
         veida un šī pakalpojuma raksturiezīmēm (Lēmuma II sadaļas 251.–254. punkts). Kopumā Komisija uzskata, ka procenti no apgrozījuma,
         kas ir jāiegulda kinematogrāfijas darbu ražošanā, ir augstāki, ja televīzijas pakalpojumu programmas ir centrētas ap kinematogrāfu,
         un ir zemāki, ja programmas nav galvenokārt centrētas ap kinematogrāfu (Lēmuma II sadaļas 251. punkts).

      27      Komisija uzskata, ka šie pienākumi veikt ieguldījumu nav saistīti ar valsts resursiem un tādēļ nav valsts atbalsts EKL 87. panta
         izpratnē (Lēmuma III sadaļas 390.–398. punkts).

      28      Lēmuma IV sadaļā Komisija “nožēlo, ka Francija lielāko daļu šajā lēmumā izvērtēto pasākumu ir īstenojusi, pārkāpjot [EKL]
         88. panta 3. punktu”. Pēc tam Komisija norāda, ka šajā prasībā apstrīdētie valsts atbalsta pasākumi, kas tai tikuši paziņoti
         un par kuriem ir runa Lēmumā, saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu ir saderīgi ar kopējo tirgu līdz 2011. gada
         beigām. Visbeidzot, šajā sadaļā ir norādīts šādi:

      “Komisija uzsver faktu, ka šis laikposms ir atļauts, ņemot vērā Francijas iestāžu apņemšanos “veikt grozījumus, kas ir potenciāli
         nepieciešami, lai ievērotu valsts atbalsta kinematogrāfijas un audiovizuālajai nozarei noteikumus pēc 2007. gada 30. jūnija”.
         Komisija norāda Francijas iestādēm, ka tām ir jāiesniedz ikgadējs ziņojums par paziņoto pasākumu izpildi. Šim ziņojumam ir
         jābūt pietiekami detalizētam, lai Komisija varētu pārbaudīt, vai šie pasākumi nekropļo konkurenci tādā mērā, kas ir pretrunā
         vispārējām interesēm.”

       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      29      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 12. jūlijā, prasītāja cēla šo prasību.

      30      Ar 2006. gada 4. oktobrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto dokumentu Francijas Republika lūdza atļauju iestāties
         lietā, lai atbalstītu Komisijas prasījumus. Ar 2006. gada 14. novembra rīkojumu Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs
         tai ļāva iestāties lietā. Persona, kas iestājusies lietā, iesniedza savu procesuālo rakstu, un pārējie lietas dalībnieki noteiktajā
         termiņā iesniedza par to savus apsvērumus.

      31      Tā kā Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas piektajā
         palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.

      32      Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (piektā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti
         lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 22. aprīļa
         tiesas sēdē.

      33      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atzīt šo prasību par pieņemamu;
      –        atcelt Lēmumu;
      –        par tiesāšanās izdevumiem lemt atbilstoši attiecīgajām tiesību normām.
      34      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību kā acīmredzami nepieņemamu;
      –        pakārtoti noraidīt prasību kā acīmredzami juridiski nepamatotu;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      35      Francijas Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību kā nepieņemamu;
      –        pakārtoti noraidīt prasību kā nepamatotu;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      36      Formāli neizvirzot iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 114. pantu, Komisija apstrīd prasības
         pieņemamību, izvirzot prasītājas intereses celt prasību neesamību.

       Lietas dalībnieku argumenti
      37      Komisija apstrīd prasības pieņemamību, apgalvojot, ka prasītāju Lēmums individuāli neskar. Pirmkārt, prasītājai, apstrīdot
         Lēmuma pamatotību, saskaņā ar judikatūru būtu jāpierāda tās īpašais statuss, parādot, ka tās īpašā pozīcija tirgū ir būtiski
         skarta, nevis tikai tās konkurētspējas pozīcija attiecībā pret atbalsta saņēmēju.

      38      Prasītājai būtu bijis jāveic tirgus analīze, lai pierādītu, saistībā ar kādiem produktiem vai kādiem ģeogrāfiskajiem tirgiem
         tā ir konkurences attiecībās ar atbalsta saņēmēju (ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumi saistībā ar Tiesas 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑78/03 P Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, Krājums, I‑10737. un I‑10741. lpp., 117. un 118. punkts). Līdz ar to tai būtu bijis jāpierāda, ka tā nevarēja gūt labumu
         ne no kādiem atbalsta pasākumiem, kas paredzēti Lēmumā, un ka šis priekšrocības trūkums būtiski ietekmē tās konkurētspējas
         stāvokli.

      39      Atbildes rakstā uz repliku Komisija norāda, ka prasītāja netiecas pierādīt savu tiešo un individuālo interesi celt prasību
         saistībā ar VKC atbalsta pasākumiem ražošanai. Komisija no tā secina, ka prasītāja netieši atzīst, ka tās prasība ir pieņemama
         tiktāl, ciktāl tā attiecas uz pienākumiem veikt ieguldījumus. Tas ir viegli izskaidrojams ar faktu, ka prasītāja var gūt labumu
         no VKC atbalsta pasākumiem ražošanai. Saistībā ar kinematogrāfijas darbu ražošanu prasītāja it īpaši gūtu labumu no automātiskā
         atbalsta ražošanai un izplatīšanai un no atbalsta videogrāfiskajiem pakalpojumiem. Saistībā ar audiovizuālo darbu ražošanu
         prasītāja gūtu tiešu labumu no COSIP atbalsta ar tā ražošanas filiāļu starpniecību un tā gūtu netiešu labumu no programmām, kuras priekšfinansē pilnvarotie ražotāji.
         Komisija uzskata, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama tikai tiktāl, ciktāl prasītājai
         ir radusies un pastāvoša interese, lai tiktu atcelts apstrīdētais tiesību akts. Tomēr tā tas nav šajā lietā tiktāl, ciktāl,
         pieņemot, ka Vispārējā tiesa apmierina prasītājas prasību un atceļ Lēmumu saistībā ar par saderīgiem atzītiem atbalsta pasākumiem,
         prasītājai būtu liegts gūt labumu no attiecīgā atbalsta un tā būtu mazāk labvēlīgā situācijā nekā tā, kas izriet no Lēmuma.

      40      Otrkārt, saistībā ar pienākumiem veikt ieguldījumus ir jānorāda, ka, ja Komisija būtu pieļāvusi kļūdu, konstatējot valsts
         resursu neesamību, prasītājai būtu bijis arī jāpierāda tās konkurētspējas pozīcijas būtiska ietekmēšana saistībā ar to, ka
         tā pat potenciāli nebūtu guvusi labumu no attiecīgajiem pasākumiem.

      41      Komisija, pirmkārt, norāda, ka pienākumi veikt ieguldījumus pieprasa, pastāvot atšķirībām to noteikumos, lai televīzijas raidorganizācijas
         katru gadu ieguldītu noteiktu daudzumu kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošanas finansēšanā. Tā kā šie pienākumi ir
         noteikti visām televīzijas raidorganizācijām, prasītājas prasība tādēļ nav pieņemama tiktāl, ciktāl ar to tiek norādīts, ka
         šis pasākums nav kvalificējams kā atbalsts. Šajā ziņā prasītājas atsaukšanās uz juridisko situāciju laikā, kad tā iesniedza
         sūdzības 2001. gadā, nav nozīmes saistībā ar prasības pieņemamības izvērtēšanu, jo atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai šī
         pasākuma izvērtēšana tiek veikta, pamatojoties uz faktiskajiem un juridiskajiem apstākļiem, kas pastāvēja tā ieviešanas laikā.
         Turklāt saistībā ar atšķirīgo attieksmi, par kuru apgalvo prasītāja, tā dēļ, ka tikai uz noteiktām televīzijas raidorganizācijām,
         kas ciparu režīmā raida, izmantojot zemes raidstacijas, attiecas pienākumi veikt ieguldījumus, kas norādītu uz diskrimināciju
         un netieši norādītu uz to, ka ir skarta tās konkurētspējas pozīcija, Komisija apgalvo, ka šī atšķirība ir pamatota objektīviem
         apstākļiem, kas ir saistīti ar apgrozījumu. Turklāt televīzijas raidorganizācijas, pret kurām ir atšķirīga attieksme, būtu
         tās, kas neraida vai raida dažus audiovizuālos darbus un kuras tādēļ nekonkurē ar tādām televīzijas raidorganizācijām kā prasītāja,
         kuras programmas nozīmīgu daļu veido audiovizuālie darbi.

      42      Otrkārt, atbildot prasītājai, Komisija un Francijas Republika uzsver, ka Francijas iestādes saskaņā ar grozītās Padomes 1989. gada
         3. oktobra Direktīvas 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti
         dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 298, 23. lpp.), 3. panta 1. punktu ir nolēmušas pieņemt stingrākus
         noteikumus nekā šajā direktīvā paredzētie un aprēķināt pienākumu veikt ieguldījumu apjomu, pamatojoties uz televīzijas raidorganizāciju
         pakalpojumiem. Katrā ziņā saskaņā ar Francijas noteikumiem visas Francijas televīzijas raidorganizācijas ir pakļautas pienākumam
         veikt ieguldījumus vienādā apmērā. Tādēļ Komisija uzskata, ka fakts, ka prasītājas izdevumi šajā ziņā tās stāvokļa Francijas
         televīzijas apraides tirgū un tās apgrozījuma apjoma ievērojamības dēļ pārsniedz tās konkurentu izdevumus, pats par sevi neizceļ
         prasītāju, kā tā to norāda savā atbildes rakstā. Tā kā prasītāja atzīst, ka pasākums negatīvi ietekmētu plašu tirgus dalībnieku
         grupu, Komisija apgalvo, ka, ja tādā pašā stāvoklī, kādā ir prasītāja, ir arī daudzi citi tirgus dalībnieki, tad tas norāda,
         ka prasītāja nav īpašā situācijā atbilstoši prasībām, kuras ir izklāstītas Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedumā lietā 25/62
         Plaumann/Komisija (Recueil, 197. lpp.).

      43      Treškārt, Komisija un Francijas Republika apstrīd prasītājas apgalvojumu, ka VKC atbalsta pasākumi un pienākumi veikt ieguldījumus
         sniedz labumu lielajām komunikāciju grupām tā vietā, lai sniegtu priekšrocības neatkarīgajiem ražotājiem. Saskaņā ar Francijas
         tiesību aktiem visām televīzijas raidorganizācijām ir jāvelta divas trešdaļas savu pienākumu veikt ieguldījumus neatkarīgai
         audiovizuālo darbu ražošanai atbilstoši tiem pašiem kritērijiem. Praksē liela daļa šo ieguldījumu iepirkumu vai iepriekšēju
         iepirkumu formā tiek veikti saistībā ar ražotājiem, kas ir neatkarīgi no jebkādas audiovizuālo komunikāciju grupas. Katrā
         ziņā, pat pieņemot, ka Francijas tiesību normas sniedz priekšrocības šīm komunikāciju grupām, prasītāja būtu tādā pašā nelabvēlīgā
         stāvoklī kā citas pārējās televīzijas raidorganizācijas, kas ir pakļautas tiem pašiem pienākumiem. Francijas shēmas iedarbība
         uz prasītāju būtu vienīgi saistīta ar tās konkurētspējas stāvokli tiktāl, ciktāl, tā kā tā ir televīzijas raidorganizācija
         ar vislielāko apgrozījumu, tā, pildot pienākumu veikt ieguldījumus neatkarīgajā ražošanā, finansētu citus audiovizuālo darbu
         ražotājus daudz lielākā mērā nekā tās konkurenti, turklāt tas vienmēr notiktu, pamatojoties uz objektīvu elementu, proti,
         apgrozījumu.

      44      Treškārt, saistībā ar tiesībām uz tiesību aizsardzību tiesā Komisija uzsver, ka ir jāievēro pozitīvās tiesības un konsolidētā
         judikatūra, kā tas it īpaši izriet no Pirmās instances tiesas 2006. gada 13. septembra sprieduma lietā T‑210/02 British Aggregates/Komisija (Krājums, II‑2789. lpp.) (skat. arī Tiesas 2002. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑50/00 P Unión de Pequeños Agricultores/Padome, Recueil, I‑6677. lpp., 40. punkts). Tādējādi vismaz teorētiski prasītāja varētu atteikties ievērot pienākumu veikt ieguldījumu obligāto
         shēmu un valsts tiesā apgalvot, ka šī shēma nav saderīga ar Kopienu tiesībām; attiecīgajā gadījumā šīs valsts tiesas ziņā
         būtu uzdot Tiesai jautājumu par Lēmuma spēkā esamību.

      45      Francijas Republika piekrīt Komisijas secinājumam, ka prasītājas celtā prasība nav pieņemama, jo Lēmums prasītāju individuāli
         neskar.

      46      Pirmkārt, gluži kā Komisija, Francijas Republika apgalvo, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, tā kā prasītāja apstrīd Lēmuma
         pamatotību, tās prasība ir pieņemama vienīgi, ja tā pierāda, ka tās konkurētspējas stāvokli būtiski ietekmē attiecīgais pasākums.
         Saistībā ar prasītājas norādi uz ģenerāladvokāta Džeikobsa secinājumiem saistībā ar iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā
         Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, Francijas Republika uzsver, ka Tiesa šajā spriedumā ir apstiprinājusi nosacījumu, ka prasītājas konkurētspējas pozīcijai
         ir jābūt būtiski ietekmētai. Šajā ziņā, gluži kā Komisija, Francijas Republika apgalvo, ka prasītāja nevar vienkārši izvirzīt
         skartās personas statusu EKL 88. panta 2. punkta izpratnē un konkurences attiecību pastāvēšanu, bet tai ir jāpierāda arī tās
         tirgus stāvoklim nodarītā kaitējuma apmērs. Visbeidzot, atšķirībā no prasītājas apgalvojumiem Komisija Lēmumu esot pieņēmusi
         saistībā ar Francijas iestāžu 2004. gada 24. maija paziņojumu par visām atbalsta shēmām kinematogrāfijai un audiovizuālajai
         nozarei, nevis saistībā ar prasītājas 2001. gada 3. oktobra sūdzību.

      47      Otrkārt, prasītāja neesot pierādījusi, ka Lēmums būtiski būtu ietekmējis tās konkurētspējas stāvokli. Pirmkārt, atbildot prasītājai,
         Francijas Republika, gluži kā Komisija, apgalvo, ka Francijas iestādes ir izvēlējušās aprēķināt pienākumu veikt ieguldījumu
         apjomu, pamatojoties uz televīzijas raidorganizāciju apgrozījumu un ka fakts, ka prasītājas izdevumi ir pārsnieguši tās konkurentu
         izdevumus tās stāvokļa Francijas televīzijas apraides tirgū un tās apgrozījuma ievērojamā apjoma dēļ, nevar būt pietiekams,
         lai to izceltu; šķiet, ka prasītāja to atzīst savā atbildes rakstā (skat. šī sprieduma 42. punktu).

      48      Otrkārt, saistībā ar prasītājas apgalvojumu, ka VKC atbalsta pasākumi un pienākumi veikt ieguldījumus sniedz labumu lielajām
         komunikāciju grupām tā vietā, lai sniegtu priekšrocības neatkarīgajiem ražotājiem, Francijas Republika piebilst, ka saistībā
         ar tās pienākumu veikt ieguldījumu trešdaļu prasītāja, gluži kā citas televīzijas raidorganizācijas, var brīvi ieguldīt ražotājā
         pēc savas izvēles, it īpaši savos meitas uzņēmumos. Piemēram, Francijas Republika norāda uz 2005. gada datiem par prasītājas
         ieguldījumiem audiovizuālo un kinematogrāfijas darbu ražošanā.

      49      Treškārt, saistībā ar saviem pienākumiem veikt ieguldījumus saistībā ar neatkarīgo ražošanu ir jānorāda, ka prasītāja varēja
         paturēt ekskluzīvās tiesības samērā ilgu laikposmu, 42 mēnešus, nevis 18 mēnešus, kā tā to apgalvo. Ārpus šiem pienākumiem
         televīzijas raidorganizācijas saglabātu ekonomisku kontroli pār darbiem, kurus tās finansē, izmantojot plašas manevrēšanas
         iespējas gan ražošanas stadijā finansiālās palīdzības formas izvēles ziņā, gan ekspluatēšanas stadijā saistībā ar tiesību
         ilgumu, atpirkšanu un ekspluatēšanu vairākos medijos.

      50      Treškārt, prasītāja katrā ziņā nebūtu spējīga pierādīt, ka tās konkurētspējas stāvoklis ir būtiski skarts. Pirmkārt, saistībā
         ar pienākumiem veikt ieguldījumus audiovizuālo un kinematogrāfijas darbu ražošanā ir jānorāda, ka prasītāja būtu tiem pakļauta
         tāpat kā visas pārējās televīzijas raidorganizācijas. Otrkārt, Francijas Republika, gluži kā Komisija, apšauba prasītājas
         interesi atcelt Lēmumu, ar kuru šie pasākumi ir atzīti par saderīgiem, jo tā gūst labumu no kinematogrāfa un audiovizuālās
         nozares atbalsta pasākumiem (skat. šī sprieduma 39. punktu).

      51      Prasītāja apgalvo, ka Lēmums to skar tieši un individuāli. Saistībā ar tās tiešo interesi celt prasību par Lēmumu tā apgalvo,
         ka jebkuram uzņēmumam, kas konkurē ar atbalsta saņēmēju, ir interese atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru atbalsts ir atzīts par
         saderīgu ar kopējo tirgu, jo šāda atcelšana liktu atkal izvērtēt atbalsta saderīgumu. Turklāt, tā kā attiecīgais atbalsts
         jau ir ticis piešķirts, Lēmums ļaujot uzturēt spēkā atbalstu, kuru prasītāja esot lūgusi atcelt kopš 2001. gada. Savā atbildes
         rakstā prasītāja norāda, ka Komisija neapstrīd tiešās intereses esamību.

      52      Turklāt atbilstoši judikatūrai prasītājas individuālā interese esot pierādīta, ja tās tirgus stāvokli skar ar Lēmumu aptvertie
         atbalsta pasākumi. Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka divi nosacījumi, kurus Komisija izvirza savā aizstāvības rakstā, pārsniedz
         judikatūrā noteikto. Vispirms saistībā ar nosacījumu, kas attiecas uz faktu, ka tā nav guvusi labumu no pasākumiem, kuri ir
         minēti Lēmumā, prasītāja apgalvo, ka tai ir tiesības celt prasību, jo tā ir ieinteresētā persona EKL 88. panta 2. punkta un
         Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88.] panta piemērošanai
         (OV L 83, 1. lpp.), 1. panta h) punkta izpratnē. Pēc tam, ja prasības pamati ir saistīti ar Lēmuma pamatotību, prasītājai
         esot jāpierāda tās īpašā situācija, kas var tikt izsecināta no iedarbības uz tās konkurētspējas stāvokli un attiecīgajā gadījumā
         no tās iestāšanās iepriekšējā procedūrā. Izmantojot jebkuru citu pieeju, netiktu ņemts vērā fakts, ka šķietami vispārējs atbalsta
         pasākums praksē var sniegt labumu tikai noteiktiem uzņēmumiem vai darbībām, pat ja teorētiski tas sniedz labumu visiem.

      53      Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka šajā lietā tās konkurētspējas pozīcija ir skarta brīvās televīzijas apraides tirgū un audiovizuālo
         tiesību un satura iepirkšanas tirgū. Būtībā Lēmums uzturot obligāto maksājumu sistēmu par labu audiovizuālo darbu ražošanai,
         atzīstot vai nu to, ka pienākumi veikt ieguldījumus nav valsts atbalsts, vai arī, ka VKC atbalsta pasākumi ir atbalsts, kas
         ir saderīgs ar kopējo tirgu. Šīs grūtības esot prasītājas sūdzību pamatā.

      54      Pirmkārt, atbalsta pasākumi, par kuriem ir izteiktas sūdzības un kuri ir apstiprināti Lēmumā, radot traucēkli konkurētspējai,
         ierobežojot prasītājas iespēju attīstīt savu ražošanu saistībā ar divām trešdaļām izdevumu, kuras ir saistītas ar pienākumiem
         veikt ieguldījumus, un sniedzot priekšrocības komunikāciju grupām, kuras konkurē ar prasītāju. Saistībā ar apgalvoto tās finansēto
         darbu ekonomisko kontroli prasītāja, atbildot Francijas Republikai, uzsver, ka pienākumu veikt ieguldījumus līmenis ir tāds,
         ka tas faktiski strukturē visu tās ieguldījumu kapacitātes izmantošanu.

      55      Otrkārt, kā to prasītāja ir detalizēti izskaidrojusi savās sūdzībās, Francijas atbalsta sistēma kinematogrāfijas un audiovizuālajiem
         darbiem novedot pie tā, ka tā, maksājot Nodokli, ar kuru tiek finansēts COSIP, un ar subsīdiju, kuru COSIP piešķir neatkarīgajiem ražotājiem, piedalās savu konkurentu finansēšanā. No Francijas tiesību sistēmas jēdziena “neatkarīgs
         ražotājs” izrietot, ka vairākus šādus ražotājus kontrolē prasītājas konkurenti un liela daļa no tiem pieder lielām komunikāciju
         grupām, kuras darbojas vai nu radio apraides nozarē (izmantojot kabeli, satelītu, zemes pārraides stacijas ciparu režīmā,
         interneta televīziju), vai audiovizuālo darbu ražošanā, vai arī apvieno abu veidu darbības.

      56      Šajā ziņā prasītāja apstrīd 2005. gada datus, kurus iesniegusi Francijas Republika. No 26 ražotājiem, kuru ir kvalificēti
         kā neatkarīgi atbilstoši Francijas tiesību aktiem un ar kuriem prasītāja esot noslēgusi līgumus 2005. gadā, tikai deviņi ražotāji
         esot patiešām neatkarīgi no jebkādas televīzijas raidorganizācijas. No pārējiem 17 ražotājiem astoņas esot audiovizuālo grupu
         meitas sabiedrības un deviņi – uzņēmumi, kas ir integrēti industriālajās grupās, līdz ar ko tiem tiek sniegta ievērojama ekonomiska
         ietekme, kas vairumā gadījumu nozīmē, ka tiek apvienotas ražotāja un izplatītāja funkcijas. Prasītāja norāda, ka šie 17 komercpartneri
         galvenokārt ir lieli un ekonomiski spēcīgi uzņēmumi, kuri neatbilst definīcijai “neatkarīgs ražotājs”, kas izklāstīta Direktīvas 89/552
         preambulas divdesmit trešajā apsvērumā. Prasītāja uzsver, ka ir pietiekami norādīt, ka 2005. gada klasifikācijā saistībā ar
         vakara pirmās daļas mākslas filmu ražotājiem pirmais saņēmējs saskaņā ar Francijas tiesību aktiem par atbalsta pasākumiem
         ražošanai un pienākumiem veikt ieguldījumus ir kāda grupa ar piecām meitas sabiedrībām. Šī klasifikācija arī norādot, ka starp
         desmit lielākajiem ražotājiem 2005. gadā nebija patiešām neatkarīgu ražotāju Direktīvas 89/552 burta un gara nozīmē.

      57      Treškārt, šīs lielās komunikāciju grupas varētu gūt labumu no atbalsta shēmas, nemaz nebūdamas pakļautas pienākumam piedalīties
         finansēšanā. Papildus labumu gūšanai no COSIP atbalsta ar to integrēto ražotāju starpniecību tām, it īpaši prasītājai, saistībā ar saražotajiem darbiem varētu piederēt
         līdzproducēšanas tiesības, kuras tās varētu pēc tam pārdot. Līdz ar to šīm lielajām grupām būtu liela priekšrocība, veidojot
         darbu sarakstus un izplatot tos citās sfērās, it īpaši, izmantojot zemes raidstacijas ciparu režīmā, satelītu, internetu un
         trešās paaudzes telefoniju. Grupas, kuras gūst labumu jau no saražotiem darbiem, tad pārraidītu, izmantojot zemes raidstacijas
         ciparu režīmā, tieši konkurējot ar prasītāju.

      58      Taču televīzijas raidorganizācijas praksē nevarētu iegūt nekādas tiesības, jo tām nevarētu piederēt līdzproducēšanas daļas
         saistībā ar audiovizuālajiem darbiem, kuri tiek finansēti saskaņā ar pienākumiem veikt ieguldījumus neatkarīgo ražotāju uzņēmumos,
         jo šie ieguldījumi saskaņā ar pienākumiem veikt ieguldījumus pārstāv divas trešdaļas no izdevumiem. Tie varētu iegūt vienīgi
         “translācijas daļas”, t.i., tās pārraidīšanas tiesības saistībā ar šiem darbiem, kuras attiecas uz noteiktu translāciju skaitu
         ierobežotā laika posmā.

      59      Turklāt, ņemot vērā pastāvīgo spiedienu no šo konkurējošo komunikāciju grupu puses, prasītāja un citas televīzijas raidorganizācijas
         pēc to translēšanas tiesību izbeigšanās, kuras kā ekskluzīvas tiesības esot noteiktas uz 18 mēnešiem, būtu komerciāli spiestas
         atpirkt audiovizuālos darbus, kurus tās ir finansējušas. Tā kā Francijas televīzijas kanālu seriāli joprojām tiek ražoti ilgāk
         par pirmo sēriju sākotnējām translēšanas tiesībām atvēlēto laika posmu, šo tiesību pirkšana esot būtiska, lai izvairītos no
         tā, ka šīs sērijas tiek translētas konkurējošos kanālos. Atbildot uz Francijas Republikas izvirzītajām plašajām manevrēšanas
         iespējām darbu ekspluatēšanas stadijā un translēšanas tiesību ilgumu, prasītāja apgalvo, ka šis ilgums un atļauto translāciju
         skaits šajā laika posmā ir stingri noteikts Francijas tiesībās.

      60      Ceturtkārt, savā atbildes rakstā prasītāja piebilst, ka saskaņā ar Francijas tiesību aktiem pienākumu veikt ieguldījumus apjoms
         tiek aprēķināts, pamatojoties uz apgrozījumu, nevis uz kanāla programmu budžetu, kā tas ir paredzēts Direktīvas 89/552 5. pantā.
         Tādēļ prasītājas izdevumi šajā sakarā krietni pārsniedzot tās konkurentu, it īpaši France 2, France 3 un M6, izdevumus par sliktu prasītājas brīvībai izmantot savu budžetu un izvēlēties programmas saturu, līdz ar ko šie aspekti prasītāju
         izceļot salīdzinājumā ar tās konkurentiem. Prasītāja arī atzīmē, ka ieguldījums audiovizuālo darbu ražošanas attīstībā datumā,
         kad tā iesniedza savu sūdzību 2001. gadā, attiecās vienīgi uz televīzijas raidorganizācijām, kas translē nekodētā veidā, izmantojot
         zemes raidstacijas analogā režīmā, proti, uz prasītāju, diviem publiskajiem kanāliem un M6, bet citas komunikāciju grupas, kas darbojas Francijā un kuras neizmanto šāda veida kanālus, līdz ar to nebija pakļautas
         šiem pienākumiem. Lai gan tiesību akti ir mainījušies tā, lai paredzētu tāda paša veida pienākumus arī citām televīzijas raidorganizācijām,
         šie pienākumi neesot tik saistoši un ieguldījumu apjomi neesot tik augsti kā prasītājai noteiktie. Katrā ziņā fakts, ka Lēmums
         varot skart arī citus tirgus dalībniekus un ka tas varot izraisīt plašāku kaitējumu, esot vēl viens iemesls, lai tiktu akceptēta
         prasības pieņemamība.

      61      Piektkārt, prasītāja apstrīd Francijas Republikas apgalvojumus saistībā ar tiešo un netiešo labumu, kuru prasītāja gūstot
         no atbalsta shēmas audiovizuālo darbu ražošanai. Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka tā negūst netiešu labumu no VKC atbalsta
         pasākumiem. Pirmkārt, VKC atbalsts noteiktai ražošanai sniedzot labumu vienīgi ražotājam, konkrētāk, izmantojot kontu, kas
         atvērts VKC, un automātiski ļaujot tikt izveidotam jaunam atbalstam. Taču tas nesamazinot televīzijas pakalpojumu sniedzēju
         pienākumu veikt ieguldījumus. Tādēļ finanšu atbalsts, kas piešķirts ražotājiem, kuri nav prasītājas meitas sabiedrības, tai
         nesniedzot labumu. Otrkārt, VKC piešķirtais atbalsts, kas ir pamatots ar tādas televīzijas raidorganizācijas, kāda ir prasītāja,
         finanšu saistībām, līdz 25 % no ražošanas aplēses minimālā lieluma nekādā veidā nesamazinot tiesību aktos noteiktos pienākumus
         vai šīs raidorganizācijas izmaksas. Turklāt prasītāja atbalsta, kas no audiovizuālo darbu ražošanas atbalsta shēmas saņemts
         ar tās meitas sabiedrību starpniecību, apjomu raksturo kā minimālu. Vienīgi trešdaļa no pienākumiem veikt ieguldījumus varētu
         potenciāli tikt īstenota ar tās ražošanas meitas sabiedrību starpniecību, no kurām mazs skaits ražojot programmu klāstu un
         tikai divas 2005. gadā esot saņēmušas finanšu atbalstu no VKC par kopējo summu, kas ir mazāka par Nodokli, kurš prasītājai
         būtu bijis jāmaksā šajā gadā.

      62      Treškārt, prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru prasītājas īpašais statuss iepriekš 42. punktā minētā sprieduma lietā
         Plaumann/Komisija izpratnē neizriet vienīgi no tā, ka ir būtiski ietekmēts tās konkurētspējas stāvoklis tirgū (Pirmās instances tiesas
         2006. gada 10. maija spriedums lietā T‑395/04 Air One/Komisija, Krājums, II‑1343. lpp., 32. punkts). Turklāt prasītāja norāda, ka ģenerāladvokāts Džeikobss savu secinājumu saistībā
         ar iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum 141. un 142. punktā tieši runā par labu individuālās intereses kritērija piemērošanai, kurš vairs neesot saistīts vienīgi
         ar skaršanu. Citi apsvērumi varot tikt ņemti vērā, tādi kā fakts, ka prasītājas sūdzības 2001. gadā un to papildinājumi 2006. gadā
         atšķirībā no Francijas Republikas apgalvojumiem varētu būt Lēmuma izcelsmes pamatā. Komisija to neapstrīdot, un Lēmumā turklāt
         uz tiem esot norāde, un tajā tie tieši esot apskatīti.

      63      Ceturtkārt, individuālās intereses celt prasību jēdziena pārmērīgi ierobežojoša interpretācija, kādu to piedāvā Komisija,
         izraisītu to, ka prasītājai tiktu liegtas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Neesot tiesībām celt prasību Vispārējā
         tiesā, prasītājai tiktu liegtas jebkādas tiesības pēc būtības apstrīdēt valsts atbalsta, kas izpaužas kā pienākums veikt ieguldījumus,
         būtību.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      64      Saskaņā ar EKL 230. panta ceturtās daļas noteikumiem jebkura fiziska vai juridiska persona var vērsties Tiesā pret lēmumiem,
         kas adresēti šai personai, un pret lēmumiem, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēti citai personai – tomēr šo personu
         skar tieši un individuāli.

      65      Tā kā šajā lietā Lēmums bija adresēts Francijas Republikai, ir jāizvērtē, vai tas prasītāju skar tieši un individuāli.

      66      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis
         lēmums tās ietekmē dažu tām specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura tās raksturo attiecībā pret jebkuru
         citu personu un tādēļ tās individuāli izceļ analogi adresātam (skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā Plaumann/Komisija, 223. punkts; 1993. gada 19. maija spriedumu lietā C‑198/91 Cook/Komisija, Recueil, I‑2487. lpp., 20. punkts; 1993. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑225/91 Matra/Komisija, Recueil, I‑3203. lpp., 14. punkts; iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 33. punkts, un 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑487/06 P British Aggregates/Komisija, Krājums, I‑10505. lpp., 26. punkts).

      67      Tādēļ Vispārējai tiesai ir jāpārbauda, vai šajā lietā var uzskatīt, ka Lēmums prasītāju skāris individuāli.

      68      Šajā lietā prasītāja lūdz Vispārējai tiesai atcelt lēmumu, kas ticis pieņemts iepriekšējās izvērtēšanas procedūras, kas paredzēta
         EKL 88. panta 3. punktā, noslēgumā.

      69      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka EKL 88. pantā paredzētās valsts atbalsta kontroles procedūras ietvaros ir jānošķir, pirmkārt,
         šā panta 3. punktā paredzētais atbalsta iepriekšējās izvērtēšanas posms, kura vienīgais mērķis ir ļaut Komisijai formulēt
         savu pirmo nostāju par attiecīgā atbalsta pilnīgu vai daļēju saderīgumu, un, otrkārt, šā panta 2. punktā paredzētais pārbaudes
         posms. Tikai saistībā ar šo pēdējo minēto pārbaudi, kuras mērķis ir ļaut Komisijai iegūt pilnīgu informāciju par visiem lietas
         faktiem, EK līgumā paredzēts Komisijas pienākums informēt ieinteresētās puses, lai tās varētu iesniegt savus apsvērumus (skat.
         iepriekš 66. punktā minētos spriedumus lietā Cook/Komisija, 22. punkts, un lietā Matra/Komisija, 16. punkts; iepriekš 38. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 34. punkts, un iepriekš 66. punktā minēto 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā British Aggregates/Komisija, 27. punkts).

      70      Gadījumā, ja, neuzsākot EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru, Komisija ar lēmumu, kas pieņemts,
         pamatojoties uz šā paša panta 3. punktu, atzīst, ka atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, personas, uz kurām attiecas šīs
         procesuālās garantijas, to izpildi var nodrošināt tikai tad, ja tās var apstrīdēt šo lēmumu Kopienu tiesā. Šī iemesla dēļ
         ieinteresētās puses EKL 88. panta 2. punkta izpratnē celta prasība par šāda lēmuma atcelšanu ir atzīstama par pieņemamu, ja
         tās iesniedzējs ar šīs prasības palīdzību vēlas aizsargāt procesuālās tiesības, kas tam pastāv saskaņā ar iepriekš minēto
         tiesību normu (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 66. punktā minētais 2008. gada 22. decembra spriedums lietā British Aggregates/Komisija, 28. punkts).

      71      Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka par šādām ieinteresētajām pusēm EKL 88. panta 2. punkta izpratnē ir uzskatāmas personas,
         uzņēmumi vai apvienības, kuru intereses var ietekmēt atbalsta piešķīrums, t.i., it īpaši tie uzņēmumi, kas ir šī atbalsta
         saņēmēju konkurenti, un arodapvienības (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 36. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 66. punktā minētais 2008. gada 22. decembra spriedums lietā British Aggregates/Komisija, 29. punkts).

      72      Savukārt, ja prasītājs apstrīd lēmuma, ar kuru novērtēts atbalsts, pamatotību kā tādu, tikai ar to vien, ka attiecīgo prasītāju
         var uzskatīt par “ieinteresēto pusi” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, nav pietiekami, lai prasību atzītu par pieņemamu. Prasītājam
         ir jāpierāda, ka tam ir īpašs statuss iepriekš 42. punktā minētā sprieduma lietā Plaumann/Komisija izpratnē. Šāds īpašs statuss prasītājam tostarp būtu tad, ja atbalsts, kas ir attiecīgā lēmuma priekšmets, ir būtiski
         ietekmējis prasītāja stāvokli tirgū (iepriekš 38. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, 37. punkts, un iepriekš 66. punktā minētais 2008. gada 22. decembra spriedums lietā British Aggregates/Komisija, 30. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 169/84 Cofaz u.c./Komisija, Recueil, 391. lpp., 22.–25. punkts).

      73      Šajā lietā ir jānorāda, ka Lēmuma vispārpiemērojamais raksturs, kurš izriet no tā, ka šī lēmuma mērķis ir atļaut tāda nodokļu
         režīma īstenošanu, kas vispārīgā un abstraktā veidā ir piemērojams noteiktai saimnieciskās darbības subjektu kategorijai,
         nevar būt pamats iepriekš minētās judikatūras nepiemērošanai (šajā ziņā skat. iepriekš 66. punktā minēto 2008. gada 22. decembra
         spriedumu lietā British Aggregates/Komisija, 31. punkts).

      74      Turklāt ir jānorāda, ka prasītāja, lai pamatotu savu prasību, izvirza trīs pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka nav
         izpildīts pienākums norādīt pamatojumu. Ar otro pamatu tiek apgalvots EKL 87. panta 1. punkta pārkāpums. Trešais pamats ir
         balstīts uz EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta pārkāpumu.

      75      Ir jākonstatē, ka nevienā no šiem atcelšanas pamatiem netiek apgalvota tādu nopietnu grūtību pastāvēšana, kuras izpaustos
         saistībā ar attiecīgo atbalstu pasākumu kvalificēšanu par valsts atbalstu vai saistībā ar to saderību ar kopējo tirgu; šo
         grūtību dēļ Komisijai būtu pienākums sākt oficiālo procedūru. Prasītāja neapstrīd Komisijas atteikumu sākt oficiālo izmeklēšanas
         procedūru, kas paredzēta EKL 88. panta 2. punktā, un neapgalvo, ka būtu pārkāptas procesuālās tiesības, kas izriet no šīs
         tiesību normas, bet vienīgi lūdz atcelt Lēmumu pēc būtības, kā tā to apstiprināja tiesas sēdē, sniedzot atbildi uz Vispārējās
         tiesas jautājumu, kura ir atzīmēta tiesas sēdes protokolā.

      76      Tā kā ar šo prasību netiek lūgts aizsargāt prasītājas procesuālās tiesības, vienkārši fakts, ka prasītāja var tikt uzskatīta
         par ieinteresēto personu EKL 88. panta 2. punkta izpratnē, nevar būt pietiekams, lai prasību atzītu par pieņemamu. Tādēļ tai
         ir jāpierāda, ka tai ir īpašs statuss no iepriekš 42. punktā minētā sprieduma lietā Plaumann/Komisija izrietošās judikatūras izpratnē, it īpaši tādēļ, ka tās stāvokli tirgū būtiski ir ietekmējuši Lēmumā apskatītie
         pasākumi.

      77      Šajā ziņā ir jānorāda, ka uzņēmums nevar atsaukties vienīgi uz konkurenta statusu attiecībā uz uzņēmumu, kas guvis labumu
         no attiecīgajiem pasākumiem, bet tam ir arī jāpierāda, cik būtiski tiek ietekmēts tā stāvoklis tirgū (Tiesas 2000. gada 23. maija
         spriedums lietā C‑106/98 P Comité d’entreprise de la Société française de production u.c./Komisija, Recueil, I‑3659. lpp., 40. un 41. punkts; 2007. gada 22. novembra spriedums lietā C‑525/04 P Spānija/Lenzing, Krājums, I‑9947. lpp., 33. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑117/04 Werkgroep Commerciële Jachthavens Zuidelijke Randmeren u.c./Komisija, Krājums, II‑3861. lpp., 53. punkts).

      78      Šajā lietā, kā to prasītāja apstiprināja tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, tās konkurētspējas stāvokļa
         ietekmēšana ir jāizvērtē saistībā ar attiecīgo atbalsta pasākumu saņēmējiem. Tādēļ, tā kā ar attiecīgajiem pasākumiem tiek
         atbalstīta kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu ražošana, ir jāuzskata, ka šie pasākumi sniedz labumu tirgus dalībniekiem,
         kuri veic ražošanas darbības kinematogrāfijas un audiovizuālo darbu nozarēs, vai vismaz vienā no šīm nozarēm atkarībā no apskatītā
         pasākuma. Turklāt nav apstrīdēts, ka prasītāja, kas ir televīzijas raidorganizācija, arī ražo darbus un līdz ar to var gūt
         labumu no attiecīgajiem atbalsta pasākumiem.

      79      Prasītāja kā tirgus dalībniekus, attiecībā pret kuriem tās tirgus stāvoklis ir ietekmēts, norāda citas televīzijas raidorganizācijas
         un lielas audiovizuālo komunikāciju grupas. Turklāt prasītāja apgalvo, ka tās stāvoklis ir ietekmēts brīvās piekļuves televīzijas
         apraides tirgū un audiovizuālo tiesību un satura tirgū.

      80      Tomēr ir jākonstatē, ka prasītāja nav konkrēti un precīzi pierādījusi, kādā ziņā tās konkurētspējas stāvoklis varētu būt būtiski
         ietekmēts, it īpaši šajos divos tirgos, salīdzinājumā ar tās konkurentiem – televīzijas raidorganizācijām un lielām audiovizuālo
         komunikāciju grupām, kuras ir attiecīgo pasākumu saņēmējas.

      81      Pirmkārt, prasītāja nav iesniegusi nekādus pierādījumus, kas ļautu secināt, ka tās konkurētspējas stāvoklis ir būtiski ietekmēts
         salīdzinājumā ar citām televīzijas raidorganizācijām gan saistībā ar apstrīdētajiem pienākumiem veikt ieguldījumus, gan VKC
         atbalsta pasākumiem.

      82      Vispirms saistībā ar pienākumiem veikt ieguldījumus ir jānorāda, ka, pirmkārt, prasītāja neizvirza nevienu argumentu, ar kuru
         tiktu apgalvots, ka citas televīzijas raidorganizācijas – kas var gūt labumu no šiem pasākumiem saistībā ar to iespējamajām
         ražošanas darbībām – ir pakļautas atšķirīgiem nosacījumiem nekā prasītājai noteiktie, lai tā varētu gūt no tiem labumu un
         kas būtu tādi, kas būtiski ietekmē tās konkurētspējas stāvokli.

      83      Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka tās izdevumi saistībā ar pienākumiem veikt ieguldījumus krietni pārsniedz tās konkurentu, it
         īpaši France 2, France 3 un M6, izdevumus par sliktu prasītājas brīvībai izmantot savu budžetu un izvēlēties programmas saturu, līdz ar ko šie aspekti prasītāju
         izceļ salīdzinājumā ar tās konkurentiem. Tomēr, kā to prasītāja apstiprināja tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto
         jautājumu, televīzijas raidorganizācijām, ar kurām tā konkurē, saskaņā ar pasākumiem, kurus aptver Lēmums, arī ir saistoši
         pienākumi veikt ieguldījumus. Turklāt ir jānorāda, ka šo pienākumu apjoms tiek noteikts, piemērojot procentus no attiecīgo
         televīzijas pakalpojumu apgrozījuma par iepriekšējo gadu (skat. šī sprieduma 26. punktu). Līdz ar to fakts, ka saskaņā ar
         Francijas tiesību aktiem prasītājas norādītajiem konkurentiem ir saistoši tādi paši pienākumi kā pašai prasītājai saistībā
         ar tādu pašu procentu piemērošanu to apgrozījumam, liek secināt, piekrītot Komisijai un Francijas Republikai, ka, pieņemot,
         ka ir pierādīts, ka prasītājas izdevumi pārsniedza tās konkurentu izdevumus, šis fakts izriet vienīgi no tā, ka tās apgrozījums
         ir lielāks par tās konkurentu apgrozījumu. Tādēļ prasītāja nevar balstīties uz šo faktu, lai pierādītu, ka tai ir īpašs statuss
         no iepriekš 42. punktā minētā sprieduma lietā Plaumann/Komisija izrietošās judikatūras izpratnē. Turklāt prasītāja nav iesniegusi nekādus pierādījumus par to, ka Lēmuma pieņemšanas
         datumā saistībā ar to, ka citām televīzijas raidorganizācijām tika piemēroti noteikti procenti, būtiski būtu ticis ietekmēts
         tās konkurētspējas stāvoklis.

      84      Treškārt, pretēji prasītājas apgalvojumiem fakts, ka pienākumu veikt ieguldījumus apjoms tiek aprēķināts saistībā ar attiecīgo
         televīzijas raidorganizāciju apgrozījumu, nevis saistībā ar to programmu budžetu, kā ir paredzēts Direktīvas 89/552 5. pantā,
         neapstiprina secinājumu, ka prasītājai ir īpašs status. Pirmkārt, tā kā prasītāja apgalvo, ka citas televīzijas raidorganizācijas
         var būt situācijā, kas ir līdzīga prasītājas situācijai, prasītāja nav pierādījusi, ka aprēķināšanas metode to nostādītu atšķirīgā
         stāvoklī salīdzinājumā ar tās konkurentiem – televīzijas raidorganizācijām. Otrkārt, Vispārējai tiesai šīs prasības ietvaros
         nav jāizvērtē attiecīgie Francijas tiesību akti, ņemot vērā Direktīvu 89/552.

      85      Ceturtkārt, saistībā ar pienākumu ieguldīt vismaz divas trešdaļas no izdevumiem, kas saistīti ar pienākumiem veikt ieguldījumus,
         audiovizuālo darbu ražošanā un vismaz trīs ceturtdaļas no izdevumiem, kas saistīti ar pienākumiem veikt ieguldījumus kinematogrāfisko
         darbu ražošanā, neatkarīgo darbu ražošanas attīstībā (skat. šī sprieduma 9. punktu), ir jānorāda, ka definīcija “neatkarīga
         ražošana” Francijas tiesību aktos it īpaši implicē, lai ražotājs būtu neatkarīgs no televīzijas raidorganizācijas, kas finansē
         attiecīgo darbu (Lēmuma II sadaļas 249. punkts); to lietas dalībnieki apstiprināja tiesas sēdē. Tādēļ, pat ja šāds pienākums,
         kā to apgalvo prasītāja, var ierobežot tās iespēju attīstīt savu ražošanu, ir jānorāda, ka tas nepierāda, kādā veidā tās situācija
         atšķiras no citu, ar to konkurējošu televīzijas raidorganizāciju situācijas.

      86      Līdz ar to no iepriekš minētā izriet, ka prasītāja nav pierādījusi, ka saistībā ar pienākumiem veikt ieguldījumus tās konkurētspējas
         stāvoklis ir ticis būtiski ietekmēts salīdzinājumā ar citām televīzijas raidorganizācijām.

      87      Saistībā ar VKC atbalsta pasākumiem, kuri tiek apstrīdēti šīs prasības ietvaros, prasītāja neizvirza nekādus argumentus, kas
         pierādītu tās īpašo situāciju salīdzinājumā ar citām televīzijas raidorganizācijām. Turklāt un pabeigtības labad ir jānorāda,
         ka ražotāja pienākums, lai gūtu labumu no šiem atbalsta pasākumiem, saņemt finansējumu no televīzijas raidorganizācijas un
         atbilstošais nosacījums, ka šim ražotājam ir jābūt neatkarīgam no televīzijas raidorganizācijas, kura sniedz finansējumu,
         attiecas vienādā veidā gan uz prasītāju, gan citām televīzijas raidorganizācijām, ko prasītāja neapstrīd.

      88      Saistībā ar VKC atbalsta pasākumu finansēšanu, it īpaši Nodokļa maksāšanu no televīzijas raidorganizāciju puses, prasītāja
         tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, apstiprināja, ka tās konkurentiem, televīzijas raidorganizācijām,
         ir jāmaksā Nodoklis. Tomēr ir jānorāda, ka Nodoklis tiek aprēķināts no televīzijas raidorganizācijas apgrozījuma un ka maksājumā
         summa tiek aprēķināta, piemērojot procentus no šī apgrozījuma. Tādēļ prasītāja nevar tikt uzskatīta par tādu, kas ir izcelta
         salīdzinājumā ar citām televīzijas raidorganizācijām, ar kurām tā konkurē.

      89      Tādēļ ir jākonstatē, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tās konkurētspējas stāvoklis saistībā ar apstrīdētajiem VKC atbalsta
         pasākumiem ir ticis būtiski ietekmēts salīdzinājumā ar citām televīzijas raidorganizācijām.

      90      Otrkārt, saistībā ar prasītājas apgalvojumu, ka tās konkurētspējas stāvoklis ir ietekmēts salīdzinājumā ar lielajām komunikāciju
         grupām, ir jānorāda, ka prasītāja nav precīzi definējusi šīs grupas un ka tā pietiekami precīzi nav norādījusi, kādas ir tās
         konkurences attiecības ar minētajām grupām.

      91      Tomēr ir jānorāda, ka prasītājas konkurētspējas stāvoklis ir jāizvērtē salīdzinājumā ar attiecīgo atbalstu saņēmējiem. No
         tā izriet, ka lielās audiovizuālo komunikāciju grupas, uz kurām ir atsaukusies prasītāja, veic ražošanu. Turklāt tiktāl, ciktāl
         šīs grupas darbojas arī televīzijas apraidē, ir jākonstatē, ka prasītāja nekādā veidā nav norādījusi, kādā ziņā tās situācija
         atšķiras no televīzijas raidorganizāciju, kuras veic ražošanu, situācijas; tas izvērtēts šī sprieduma 81.–89. punktā.

      92      Šajos apstākļos ir jānorāda, ka prasītājas apgalvojums, ka tās konkurētspējas stāvoklis ir būtiski ietekmēts salīdzinājumā
         ar lielajām komunikāciju grupām, nav pietiekami detalizēts un pamatots, lai ļautu konstatēt, ka prasītāja ir skarta individuāli.
         Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Vispārējai tiesai nav jāveic minējumi attiecībā uz precīziem faktu un juridiskiem pamatojumiem
         un apsvērumiem, kas varētu būt ietverti prasībā izteiktajos iebildumos (Pirmās instances tiesas 2008. gada 19. maija rīkojums
         lietā T‑144/04 TF1/Komisija, Krājums, II‑761. lpp., 57. punkts).

      93      Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka prasītāja nav pietiekami juridiski pierādījusi, ka tās konkurētspējas stāvoklis
         ir ticis būtiski ietekmēts, un ir jākonstatē, ka nevar uzskatīt, ka Lēmums skar prasītāju individuāli. Līdz ar to tai nav
         tiesību celt prasību.

      94      Šis secinājums nevar tikt apstrīdēts ar prasītājas argumentu, ka, ja šī prasība tiktu atzīta par nepieņemamu, tai nebūtu iespējas
         apstrīdēt Lēmumu. Ir pietiekami norādīt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no prasības atcelt tiesību aktu pieņemamības
         nosacījumiem nevar atkāpties, pamatojoties uz prasītājas izdarītu tiesību uz efektīvu tiesas aizsardzību interpretāciju. Proti,
         attiecībā uz jomu, kas ir šīs prasības priekšmets, Tiesa jau ir precizējusi, ka persona, kuru Komisijas lēmums valsts atbalsta
         jomā neskar tieši un individuāli un kuras intereses tādējādi, iespējams, nav ietekmējis valsts pasākums, kas ir šī lēmuma
         priekšmets, nevar atsaukties uz tiesībām uz tiesas aizsardzību saistībā ar šo lēmumu (skat. Tiesas 2007. gada 22. novembra
         spriedumu lietā C‑260/05 P Sniace/Komisija, Krājums, I‑10005. lpp., 64. un 65. punkts un tajos minētā judikatūra). No iepriekš minētajiem aspektiem izriet,
         ka tieši viens no nosacījumiem nav izpildīts šajā lietā, jo prasītāja nav pierādījusi, ka Lēmums to ir skāris individuāli.
         No tā izriet, ka prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka tās prasības atzīšana par nepieņemamu negatīvi varētu ietekmēt tās
         tiesības uz tiesību efektīvu aizsardzību tiesā.

      95      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka šī prasība ir jānoraida kā nepieņemama.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      96      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, ir
         jānolemj, ka tā sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētājas prasījumiem.

      97      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punktam dalībvalstis, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Tādējādi
         Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt kā nepieņemamu;
      2)      Télévision française 1 SA (TF1) sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;
      3)      Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 13. septembrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1990. gada 14. februārī. # Francijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta C-301/87.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 2.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 56. pants - Automātiska balsstiesību pārtraukšana privatizētos uzņēmumos. # Lieta C-174/04.

text:
      Lieta C‑174/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Itālijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 56. pants – Automātiska balsstiesību zaudēšana privatizētos uzņēmumos
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2005. gada 3. martā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 2. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Kapitāla brīva aprite — Ierobežojumi — Valsts tiesiskais regulējums, ar ko ierobežo balsstiesības, kas ir saistītas ar noteiktu
            valsts uzņēmumu dalību elektroenerģijas nozarē darbojošos uzņēmumu kapitālā — Nepieļaujamība
      (EKL 56. pants)
      Dalībvalsts, uzturot spēkā tiesisko regulējumu, kurā ir noteikta automātiska balsstiesību zaudēšana, ja līdzdalība pārsniedz
         2 % no to uzņēmumu kapitāla, kuri darbojas elektroenerģijas un dabasgāzes nozarēs, kad šo līdzdalību ir ieguvuši valsts uzņēmumi,
         kas netiek kotēti regulētajā finanšu tirgū un kuriem ir dominējošs stāvoklis savas valsts tirgū, nav izpildījusi pienākumus,
         ko tai uzliek EKL 56. pants.

      Faktiski šāds tiesisks regulējums izslēdz valsts uzņēmumu efektīvu līdzdalību attiecīgo uzņēmumu vadībā un kontrolē un tā
         mērķis tostarp ir atturēt citās dalībvalstīs dibinātus valsts uzņēmumus iegūt šo uzņēmumu akcijas.

      (sal. ar 30. un 42. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 2. jūnijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 56. pants – Automātiska balsstiesību zaudēšana privatizētos uzņēmumos
      Lieta C‑174/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2004. gada 13. aprīlī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv E. Traversa [E. Traversa] un K. Lodži [C. Loggi], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Itālijas Republiku, ko pārstāv I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann] (referents), tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], N. Kolnerika [N. Colneric], K. Šīmans [K. Schiemann] un E. Juhāss [E. Juhász],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 3. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka 2001. gada 25. maija Dekrēts–likums (decreto-legge) Nr. 192 (2001. gada 25. maija GURI  Nr. 120, 4. lpp.), kas apstiprināts ar 2001. gada 20. jūlija Likumu Nr. 301 par neatliekamiem pasākumiem valsts pakalpojumu
         atsevišķu nozaru liberalizācijas un privatizācijas nodrošināšanai (legge No. 301, recante disposizioni urgenti per salvaguardare i processi di liberalizzazione e privatizzazione di specifici
            settori dei servizipubblici), 2001. gada 24. jūlija GURI Nr. 170, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts–likums Nr. 192/2001”), nav saderīgs ar EKL 56. pantu, jo tas paredz automātisku
         balsstiesību zaudēšanu attiecībā uz akciju paketēm, kas pārsniedz 2 % no tādu uzņēmumu kapitāla, kuri darbojas elektroenerģijas
         un dabasgāzes nozarēs.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      2       EKL 56. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
      “Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu
         un trešo valstu starpā.”

      3       Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu (OV L 178, 5. lpp.) I pielikums ietver
         šīs direktīvas 1. pantā paredzēto kapitāla aprites nomenklatūru (turpmāk tekstā – “Direktīva 88/361 pielikumā iekļautā nomenklatūra”).
         Tajā it īpaši uzskaitītas šādas aprites:

      “I. Tieši ieguldījumi [..]
      1)      Tādu uzņēmumu filiāļu vai jaunu uzņēmumu dibināšana vai paplašināšana, kā arī tādu esošu uzņēmumu pilnīga iegāde, kuri pieder
         tikai personai, kas nodrošina kapitālu.

      2)      Līdzdalība jaunā vai esošā uzņēmumā, lai izveidotu vai saglabātu stabilas ekonomiskas saiknes.
      [..]”
      4       Atbilstoši Direktīvas 88/361 I pielikuma beigās esošajiem paskaidrojumiem, “tieši ieguldījumi” ir:
      “visdažādākie ieguldījumi, ko izdara fiziskas personas vai komercuzņēmumi, rūpniecības uzņēmumi vai finanšu uzņēmumi un kuri
         palīdz izveidot vai saglabāt stabilas un tiešas saiknes starp personu, kas nodrošina kapitālu, un uzņēmēju vai uzņēmumu, kam
         kapitāls ir darīts pieejams saimniecisku darbību veikšanai. Šis jēdziens šā iemesla dēļ ir jāizprot visplašākajā nozīmē.

      [..]
      Nomenklatūras I sadaļas 2. punktā minētajos uzņēmumos, kuriem ir akciju sabiedrību statuss, līdzdalība ir tiešu ieguldījumu
         formā, ja akciju pakete, kas pieder kādai fiziskai personai no cita uzņēmuma vai kādam citam īpašniekam, ļauj akciju īpašniekam
         saskaņā ar attiecīgās valsts likumiem par akciju sabiedrībām vai citādām sabiedrībām efektīvi piedalīties akciju sabiedrības
         vadībā vai kontrolē.

      [..]”
      5       Direktīvas 88/361 pielikumā iekļautā nomenklatūra paredz arī šādas aprites:
      “III. Operācijas ar vērtspapīriem, ko parasti veic kapitāla tirgū [..]
      [..]
      A      Darījumi ar vērtspapīriem kapitāla tirgū
      1)      Nerezidentu veikta kādas valsts biržas tirgojamu vērtspapīru iegāde [..]
      [..]
      3)      Rezidentu veikta ārzemju biržas netirgojamu vērtspapīru iegāde [..]
      [..].”
       Valsts tiesības
      6       Dekrēta–likuma Nr. 192/2001 1. panta pirmajā un otrajā daļā ir noteikts:
      “Kamēr Eiropas Savienībā nav izveidots konkurencei pilnīgi atvērts elektroenerģijas un dabasgāzes tirgus, lai nodrošinātu
         liberalizācijas un privatizācijas procesu norisi šajās nozarēs, atļauju un koncesiju piešķiršana vai nodošana, ko paredz 1999. gada
         16. marta Dekrēts-likums Nr. 79 par elektroenerģiju un 2000. gada 23. maija Dekrēts-likums Nr. 164 par dabasgāzes iekšējo
         tirgu, atbilst nosacījumiem, kas minēti otrajā daļā, tiktāl, ciktāl tas attiecas uz juridiskām personām, kas tieši vai pastarpināti
         atrodas valsts vai tās iestāžu kontrolē, kurām valsts tirgū ir dominējošs stāvoklis un kuras netiek kotētas oficiālos finanšu
         tirgos, un kuras tieši vai pastarpināti ar trešo personu starpniecību – tostarp pamatojoties uz terminētu publisko piedāvājumu
         vai atliktu publisko piedāvājumu – iegūst vairāk nekā 2 % kapitāldaļu tādos uzņēmumos, kuri tieši vai ar iepriekš minēto juridisko
         personu starpniecību kontrolētiem vai ar tām saistītiem uzņēmumiem darbojas minētajās nozarēs. Vispārīgā 2 % robeža attiecas
         uz pašu juridisko personu un uz grupu, kurai tā piederīga, tātad arī uz kontrolējošo juridisko personu, pat ja tai nav uzņēmuma
         statusa, uz kontrolētajiem uzņēmumiem, kā arī uz saistītajiem uzņēmumiem. Šī robeža attiecas arī uz tādām juridiskajām personām,
         kas tieši vai pastarpināti, arī ar kontrolētiem vai saistītiem uzņēmumiem, trasta sabiedrībām vai starpniekiem ir puses –
         arī piedaloties trešajām personām – līgumos par balsstiesību izmantošanu vai sabiedrības blakusnorunām.

      Ja pirmajā daļā noteiktā robeža tiek pārkāpta, ar to saistītās balsstiesības automātiski tiek zaudētas, atļaujas vai koncesijas
         tiek saskaņā ar pirmo daļu piešķirtas vai nodotas tālāk un sanāksmēs [balsstiesības] netiek ņemtas vērā. Nevar izmantot arī
         tiesības uz kapitāldaļu ieguvi vai ar termiņu ierobežotu vai atceltu parakstīšanos [uz kapitāldaļām].”

       Pirmstiesas procedūra
      7       Ar 2002. gada 23. oktobra vēstuli Komisija informēja Itālijas valdību par to, ka tā uzskata, ka Dekrēts–likums Nr. 192/2001
         tiktāl, ciktāl tas nosaka balsstiesību, kas paredzētas, ja līdzdalība pārsniedz 2 % no to uzņēmumu kapitāla, kuri darbojas
         elektroenerģijas un dabasgāzes nozarēs, automātisku zaudēšanu, ja šo līdzdalību iegūst valsts uzņēmumi, ir pretrunā ar Līguma
         noteikumiem par kapitāla brīvu apriti. Tāpēc tā aicināja šo valdību darīt tai zināmus savus paskaidrojumus divu mēnešu termiņā.

      8       Itālijas valdība atbildēja – lai arī dekrēts–likums Nr. 192/2001 ietver kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, tomēr tas ir
         vienīgais veids, kā aizsargāt Itālijas tirgu pret tādiem ieguldījumu veidiem, kā rezultātā netiek ņemti vērā brīvas konkurences
         kritērijus.

      9       Uzskatot šos paskaidrojumus par nepietiekamiem šāda regulējuma attaisnošanai, Komisija 2003. gada 11. jūlijā nosūtīja Itālijas
         Republikai argumentētu atzinumu, kurā tā aicināja veikt vajadzīgos pasākumus atzinuma prasību izpildei divu mēnešu termiņā.

      10     Tā kā Itālijas valdība neatbildēja uz argumentēto atzinumu, Komisija nolēma celt Tiesā šo prasību.
       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      11     Pamatojoties uz Tiesas 2002. gada 4. jūnija spriedumiem lietā C‑367/98 Komisija/Portugāle (Recueil, I‑4731. lpp.), lietā C‑483/99 Komisija/Francija (Recueil, I‑4781. lpp.), lietā C‑503/99 Komisija/Beļģija (Recueil, I‑4809. lpp.) un 2003. gada 13. maija spriedumiem lietā C‑463/00 Komisija/Spānija (Recueil, I‑4581. lpp.) un lietā C‑98/01 Komisija/Apvienotā Karaliste, (Recueil, I‑4641. lpp.), Komisija apgalvo, ka Dekrēts–likums Nr. 192/2001 ievieš diferencētu un ierobežojošu attieksmi noteiktas investoru
         kategorijas veiktajiem ieguldījumiem un attiecīgi traucē kapitāla brīvu apriti Kopienā. Šis regulējums īpaši attur jebkuru
         citas dalībvalsts valsts uzņēmumu, kas ir potenciāli ieinteresēts no to sabiedrību, kuras darbojas elektroenerģijas un dabasgāzes
         nozarēs, kapitāla daļu iegādes, jo tas nav spējīgs lietderīgi iesaistīties šo sabiedrību lēmumu pieņemšanā un īstenot [savu]
         ietekmi to vadībā.

      12     EKL 56. pants nenosaka atšķirību nedz starp diskriminējošiem un nedikriminējošiem pasākumiem, nedz starp valsts un privātiem
         uzņēmumiem. Lai gan minētais pants nedefinē “kapitāla aprites” jēdzienu, tiešie pārrobežu ieguldījumi ir attiecināmi uz šo
         jēdzienu atbilstoši Direktīvas 88/361 pielikumā iekļautajai nomenklatūrai. To it īpaši raksturo iespēja efektīvi piedalīties
         sabiedrības vadībā un tās kontrolē. Kapitāla daļu iegādi, kā arī pamatotu balsstiesību, kas saistītas ar šīm kapitāla daļām,
         izmantošanu tātad aptver “kapitāla aprites” jēdziens.

      13     Itālijas valdība lūdz šo prasību noraidīt.
      14     Dekrēts–likums Nr. 192/2001 neparedz diskriminējošu attieksmi. Tas attiecas uz valsts uzņēmumu veiktajām iegādēm tādā pat
         veidā kā uz iegādēm, ko veikuši citu dalībvalstu valsts uzņēmumi.

      15     Citiem vārdiem runājot, balsstiesību ierobežojums visos gadījumos neietekmē kapitāla brīvu apriti. Itālijas valdība kā piemēru
         izvirza Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 28. maija Direktīvas 2001/34/EK par vērtspapīru iekļaušanu fondu biržas oficiālā
         sarakstā (OV L 184, 1. lpp.) 85.–97. pantu un 10. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvā 2004/39/EK
         par finanšu instrumentu tirgiem, ar ko groza Padomes direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu
         2000/12/EK un atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK (OV L 145, 1. lpp.), ar ko tieši ieviesa EKL 56. pantu. Šie noteikumi, kas
         arī atļauj balsstiesību ierobežojumus, lai izvairītos no vienkārša kapitālieguldījuma pārvēršanas par iespēju efektīvi kontrolēt
         un vadīt sabiedrību, paši par sevi nav saderīgi ar principu par kapitāla brīvu apriti.

      16     Dekrēts–likums Nr. 192/2001 atbilst kapitāla brīvai apritei, galvenokārt tā iemesla dēļ, ka tas nosaka Kopienas mērķus, kas
         izteikti Komisijas 2001. gada 13. marta paziņojumā ar nosaukumu “Enerģētikas iekšējā tirgus noslēgums” [COM (2001) 125 final], it īpaši mērķi ierobežot pret konkurenci vērstu ietekmi, lai monopola gadījumā valsts uzņēmumi, kas kontrolē elektroenerģijas
         un gāzes nozarēs darbojošos uzņēmumus, varētu darboties atbilstīgos tirgos.

      17     Ir skaidrs, ka dalībvalstu tirgus atvēršana elektroenerģijas un gāzes nozarēs ir nozīmīgi progresējusi šo pēdējo gadu laikā
         Kopienu tiesiskā regulējuma – it īpaši Eiropas Parlamenta 1996. gada 19. decembra Direktīvas 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem
         attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (OV 1997, L 27, 20. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija
         Direktīvas 98/30/EK par kopīgiem noteikumiem dabasgāzes iekšējam tirgum (OV L 204, 1. lpp.) – dēļ.

      18     Tomēr šo direktīvu transponēšana dalībvalstu iekšējā tiesību sistēmā izraisīja dažādo valstu tirgu nevienmērīgu atklāšanu.
         Noteiktas valstis izvēlējās atvērt savu tirgu plašāk, kā to paredz šīs direktīvas, citas aprobežojās ar sava tirgus atvēršanu
         atbilstoši stingri noteiktiem pasākumiem. Tāpēc Kopienas līmenī pieņemtos pasākumus līdzsvara atjaunošanai nevar uzskatīt
         par pietiekamiem. Tātad ne tikai Kopienas iestāžu, bet arī dalībvalstu kompetencē ietilpst cīnīties pret atšķirībām, kādas
         pastāv attiecīgā tirgus konkurējošā struktūrā, un konkurences traucējumiem, kas var novest pie iespējamām nelikumībām.

      19     Tātad Dekrēts–likums Nr. 192/2001 bija vienīgais veids, kas ļāva izvairīties no tā, lai Itālijas tirgus nebūtu pret konkurenci
         vērstu spekulatīvu uzbrukumu mērķis no to valsts uzņēmumu puses, kuri darbojas tajā pašā nozarē citās dalībvalstīs un kas
         gūst labumu no to valstu tiesiskā regulējuma.

      20     Šajā gadījumā izvirzītais jautājums atšķiras no tā, kāds tas izvirzīts iepriekš minētajos spriedumos lietās Komisija/Portugāle,
         Komisija/Francija, Komisija/Beļģija, Komisija/Spānija un Komisija/Apvienotā Karaliste. Šajās lietās strīdīgie valsts pasākumi
         katru reizi bija domāti valsts ietekmes saglabāšanai un liberalizācijas kavēšanai. Tieši pretēji – Dekrēts–likums Nr. 192/2001
         tiktāl, ciktāl tas attiecas tikai uz valsts uzņēmumiem, paredz izslēgt valsts ietekmi. Tātad iepriekš minētajos spriedumos
         noteiktos kritērijus nevar attiecināt uz šo lietu.

      21     Citiem vārdiem runājot, minētajam dekrētam–likumam bija pagaidu raksturs. Tas bija piemērojams tikai pilnībā liberalizēta
         iekšējā tirgus ieviešanai dabasgāzes un elektroenerģijas nozarē.

      22     Visbeidzot, minot tikai tos valsts uzņēmumus, kam ir dominējošs stāvoklis to valsts tirgū, šis dekrēts–likums aprobežojas
         ar stingri noteiktiem un samērīgiem pasākumiem.

      23     Saskaņā ar Komisijas teikto visiem šiem argumentiem trūkst pamatojuma.
      24     Dalībvalstis nevar piesavināties Kopienas kompetenci šajā jautājumā. Nevis valstu valdību, bet gan Komisijas kā Līgumu uzraudzītājas
         kompetencē ir rūpēties par pareizu attiecīgo Kopienu tiesību normu piemērošanu un nepieļaut iespējamos brīvas konkurences
         pārkāpumus. Noteiktu dalībvalstu pieņemtie vienpusējie pasākumi, aizbildinoties ar to, ka tādējādi tās izvairīsies no traucējumiem
         savos tirgos, tieši pretēji ievieš šādus traucējumus Kopienas tirgū kopumā, un tas nav pieņemami. Tomēr šajā gadījumā attiecīgajiem
         valsts pasākumiem piemīt stingri aizsargājošs raksturs.

      25     Citiem vārdiem runājot, nevar pārmest Kopienu tiesiskā regulējuma nepietiekamību. Šis regulējums nesen tika nostiprināts ar
         vairākiem pasākumiem, it īpaši ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvu 2003/54/EK par kopīgiem noteikumiem
         attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu, par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu (OV L 176, 37. lpp.) un par Eiropas Parlamenta
         un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvas 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un Direktīvas
         98/30/EK atcelšanu (OV L 176, 57. lpp.).

       Tiesas vērtējums
      26     Vispirms ir jāatgādina, ka EKL 56. panta 1. punkts paredz kapitāla brīvu apriti dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu
         starpā. Šajā ziņā Līguma noteikumos ar nosaukumu “Kapitāls un maksājumi” ir paredzēts – ir aizliegti visi kapitāla aprites
         ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā.

      27     Kaut arī Līgumā nav definēti kapitāla un maksājumu aprites jēdzieni, ir skaidrs, ka Direktīvā 88/361 kopā ar tās pielikumā
         esošo nomenklatūru ir ietverta norāde kapitāla aprites jēdziena definēšanai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Apvienotā
         Karaliste, 39. punkts, un 1999. gada 16. marta spriedumu lietā C‑222/97 Trummer  un Mayer, Recueil, I‑1661. lpp., 20. un 21. punkts).

      28     Direktīvas 88/361 pielikumā esošās nomenklatūras I un III punkts, kā arī tajā esošie skaidrojumi norāda, ka tiešie ieguldījumi,
         kas izpaužas kā līdzdalība uzņēmumā, iegādājoties tā akcijas, kā arī iegūstot vērtspapīrus kapitāla tirgū, ir uzskatāmi par
         kapitāla apriti EKL 56. panta izpratnē. Pamatojoties uz minētajiem skaidrojumiem, tiešos ieguldījumus it īpaši raksturo iespēja
         efektīvi piedalīties sabiedrības vadībā vai kontrolē.

      29     Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai Dekrēts–likums Nr. 192/2001, kurā ir noteikta automātiska balsstiesību zaudēšana,
         ja līdzdalība pārsniedz 2 % no to uzņēmumu kapitāla, kuri darbojas elektroenerģijas un dabasgāzes nozarēs, ja šo līdzdalību
         iegūst valsts uzņēmumi, kas nekotējas regulētajos finanšu tirgos un kam ir dominējošs stāvoklis attiecīgās valsts tirgū, ir
         uzskatāms par ierobežojumu kapitāla apritei dalībvalstu starpā.

      30     Šajā ziņā ir jāatzīst, ka, zaudējot balsstiesības, ko paredz minētais dekrēts, attiecīgie valsts uzņēmumi nevar efektīvi piedalīties
         Itālijas uzņēmumu, kas darbojas elektroenerģijas un dabasgāzes tirgū, vadībā un kontrolē. Tā kā Dekrēta–likuma Nr. 192/2001
         mērķis ir izvairīties no “pret konkurenci vērstiem uzbrukumiem no to valsts uzņēmumu puses, kas darbojas tajā pašā nozarē
         citās dalībvalstīs”, tas tostarp attur citās dalībvalstīs dibinātus valsts uzņēmumus iegūt Itālijas uzņēmumu, kuri darbojas
         Itālijas enerģētikas nozarē, akcijas.

      31     No iepriekš minētā izriet, ka balsstiesību zaudēšana, ko paredz Dekrēts–likums Nr. 192/2001, ir uzskatāma par kapitāla brīvas
         aprites ierobežojumu, ko aizliedz EKL 56. pants.

      32     Šo atziņu nemaina arī tas, ka attiecīgais tiesiskais regulējums attiecas tikai uz valsts uzņēmumiem, kam valsts tirgū ir dominējošs
         stāvoklis. Attiecīgi – Līguma noteikumos, kas attiecas uz kapitāla brīvu apriti, nepastāv iedalījums privātos uzņēmumos un
         valsts uzņēmumos, ne arī uzņēmumos, kam ir dominējošs stāvoklis, un uzņēmumos, kas tādu stāvokli neieņem.

      33     Turklāt Itālijas valdība nevar apgalvot – tā kā Direktīvas 2004/39 tiesību normas, kas pie noteiktiem nosacījumiem paredz
         balsstiesību ierobežošanu attiecībā uz noteiktām darbībām, ir saderīgas ar Līguma noteikumiem par kapitāla brīvu apriti, arī
         attiecīgais Dekrēts–likums Nr. 192/2001 ir ar tām saderīgs. Šī direktīva, kas tika pieņemta brīvības veikt uzņēmējdarbību
         un nevis EKL 56. panta ietvaros, pretēji tam, kā to apgalvo Itālijas valdība, ir iekļaujama citā – ļoti specifiskā kontekstā,
         proti, vērtspapīru iekļaušana fondu biržas oficiālajā sarakstā. Balsstiesību ierobežojumi tajā ir paredzēti tikai kā sankcija
         par tiesību normu neievērošanu. Tādējādi šie ierobežojumi – atšķirībā no Dekrēta–likuma Nr. 192/2001 – nav tādi, kas atturētu
         citu dalībvalstu uzņēmumus no kapitālieguldījumu veikšanas noteiktos šīs valsts uzņēmumos. Turklāt attiecībā uz Direktīvas
         2001/34 85.–97. pantu, tie paredz tikai pienākumu informēt, kad tiek iegūta vai cedēta nozīmīga līdzdalība sabiedrībā, kas
         kotējas biržā, kā arī dalībvalstu pienākumu paredzēt piemērotas sankcijas šī pienākuma neizpildes gadījumā. Šajā sakarā dalībvalstu
         veiktie pasākumi nav attiecināmi uz šo lietu.

      34     Vēl ir jāizvērtē, vai kapitāla brīvas aprites ierobežojumus var attaisnot, raugoties no Līguma noteikumu viedokļa.
      35     Šajā ziņā ir jāatgādina, ka kapitāla brīvu apriti kā Līguma pamatprincipu ar valsts tiesisko regulējumu var ierobežot tikai
         tad, ja tas ir attaisnojams ar EKL 58. panta 1. punktā paredzētajiem iemesliem vai ar obligātām vispārējām interesēm. Turklāt,
         lai tas tādējādi tiktu attaisnots, valsts tiesiskajam regulējumam ir jābūt piemērotam izvirzītā mērķa sasniegšanai un tas
         nedrīkst pārsniegt mērķa sasniegšanai nepieciešamo, lai atbilstu samērīguma kritērijam (skat. iepriekš minētā sprieduma lietā
         Komisija/Beļģija, 45. punktu, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 29. punkts).

      36     Itālijas valdība uzsver, ka liberalizācijas un privatizācijas procesa rezultātā enerģētikas tirgi Itālijā tika atvērti konkurencei.
         Dekrēts–likums Nr. 192/2001 bija paredzēts, lai šajos tirgos nodrošinātu pamatotus un taisnīgus konkurences apstākļus. Tas
         ļāva izvairīties no tā, ka, gaidot efektīvu Eiropas enerģētikas nozares liberalizāciju, Itālijas tirgus kļūst par pret konkurenci
         vērstu uzbrukumu objektu no to valsts uzņēmumu puses, kas darbojas tajā pašā nozarē citā dalībvalstī un uz ko attiecas valsts
         tiesiskais regulējums, kas šos uzņēmumus nostāda privileģētā stāvoklī. Ja šādi valsts uzņēmumi iegūtu kontroli pār uzņēmumiem,
         kas darbojas Itālijas elektroenerģijas un dabasgāzes tirgū, Itālijas iestāžu pūles atvērt enerģētikas nozari konkurencei būtu
         veltīgas.

      37     Šajā ziņā, kā jau Tiesa to iepriekš ir nospriedusi, interese vispārīgi nostiprināt attiecīgā tirgus konkurences struktūru
         nav uzskatāma par pietiekamu attaisnojumu kapitāla brīvas aprites ierobežošanai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle,
         52. punkts).

      38     Jebkurā gadījumā ir piemērojami Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulas (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju
         (OV L 24, 1. lpp.) noteikumi. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums tiek piemērots tikai
         tiem valsts uzņēmumiem, kuriem savas valsts tirgū jau ir dominējošs stāvoklis. Tomēr atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 2. panta
         3. punktam Komisija aizliedz Kopienas līmeņa koncentrāciju, kas būtiski traucē efektīvu konkurenci kopējā tirgū vai tā būtiskā
         daļā, “tostarp nostiprinot iepriekš pastāvošo dominējošo stāvokli [..]”.

      39     Vēl Itālijas valdība atsaucas uz vajadzību nodrošināt enerģijas apgādi Itālijas teritorijā.
      40     Pat ja vajadzība nodrošināt enerģijas apgādi pie noteiktiem apstākļiem var attaisnot Līguma pamatbrīvību ierobežojumus (skat.
         1984. gada 10. jūlija spriedumu lietā 72/83 Campus Oil  u.c., Recueil, 2727. lpp., 34. un 35. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 46. punkts), Itālijas valdība nepierāda,
         kāpēc balsstiesību ierobežojumi, kas attiecas tikai uz noteiktu valsts uzņēmumu kategoriju, ir vajadzīgi attiecīgā mērķa sasniegšanai.
         It īpaši tā nepaskaidro iemeslu, kādēļ ir vajadzīgs, lai uzņēmumu, kas darbojas enerģētikas nozarē Itālijā, akcijas piederētu
         privātajiem vai valsts akcionāriem, kas kotējušies regulētajā finanšu tirgū, lai attiecīgie uzņēmumi varētu nodrošināt pietiekamu
         un nepārtrauktu elektroenerģijas un dabasgāzes piegādi Itālijas tirgū.

      41     No tā izriet, ka Itālijas valdība nav pierādījusi, ka attiecīgais Dekrēts–likums Nr. 192/2001 ir vajadzīgs, lai nodrošinātu
         enerģijas apgādi valsts iekšienē.

      42     Līdz ar to ir jāatzīst – uzturot spēkā Dekrētu–likumu Nr. 192/2001, kas paredz automātisku balsstiesību zaudēšanu, ja līdzdalība
         pārsniedz 2 % no to uzņēmumu kapitāla, kuri darbojas elektroenerģijas un dabasgāzes nozarēs, kad šo līdzdalību ir ieguvuši
         valsts uzņēmumi, kas nekotējas regulētajā finanšu tirgū un kuriem ir dominējošs stāvoklis attiecīgās valsts tirgū, Itālijas
         Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 56. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Itālijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      uzturot spēkā 2001. gada 25. maija Dekrētu–likumu (decreto-legge) Nr. 192, kas apstiprināts ar 2001. gada 20. jūlija Likumu Nr. 301 par neatliekamiem pasākumiem valsts pakalpojumu atsevišķu
            nozaru liberalizācijas un privatizācijas nodrošināšanai (legge No. 301, recante disposizioni urgenti per salvaguardare i processi di liberalizzazione e privatizzazione di specifici
               settori dei servizipubblici), kurā ir noteikta automātiska balsstiesību zaudēšana, kas paredzēta, ja līdzdalība pārsniedz 2 % no to uzņēmumu kapitāla,
            kuri darbojas elektroenerģijas un dabasgāzes nozarēs, ja šo līdzdalību iegūst valsts uzņēmumi, kas nekotējas regulētajā finanšu
            tirgū un kuriem ir dominējošs stāvoklis attiecīgās valsts tirgū, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek
            EKL 56. pants;
      2)      Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


Tiesas spriedums 1963. gada 4. jūlijā. # Vācijas Federatīvā Republika pret Eiropas Ekonomikas kopienas Komisiju. # Lieta 24-62.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 29. februārī. # Beļģijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta C-56/93.