title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 20. oktobris.#Evelyn Danqua pret Minister for Justice and Equality u.c.#Court of Appeal lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2004/83/EK – Obligātie standarti bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanai – Valsts procesuālā tiesību norma, kurā alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai ir paredzēts piecpadsmit darbadienu termiņš, skaitot no paziņojuma par patvēruma pieteikuma noraidīšanu – Dalībvalstu procesuālā autonomija – Līdzvērtības princips – Efektivitātes princips – Alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras efektīva norise – Atgriešanas procedūras efektīva norise – Nesaderība.#Lieta C-429/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2016. gada 20. oktobrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 2004/83/EK — Obligātie standarti bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanai — Valsts procesuālā tiesību norma, kurā alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai ir paredzēts piecpadsmit darbadienu termiņš, skaitot no paziņojuma par patvēruma pieteikuma noraidīšanu — Dalībvalstu procesuālā autonomija — Līdzvērtības princips — Efektivitātes princips — Alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras efektīva norise — Atgriešanas procedūras efektīva norise — Nesaderība”
      Lieta C‑429/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Īrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 29. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 5. augustā, tiesvedībā

            Evelyn Danqua

      pret

            Minister for Justice and Equality ,

            Ireland ,

            Attorney General .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), tiesneši M. Vilars [M. Vilaras], J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 16. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  E. Danqua vārdā – M. Trayers, solicitor, P. O’Shea, BL, un C. Power, SC,

               —

                  Minister for Justice and Equality vārdā – R. Cotter un E. Creedon, pārstāvji, kuriem palīdz F. O’Sullivan, BL, un R. Barron, SC,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Condou-Durande un X. Lewis, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 29. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz līdzvērtības principa interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Evelyn Danqua, Ganas valstspiederīgo, un Minister for Justice and Equality (tieslietu un vienlīdzības ministrs, Īrija) (turpmāk tekstā – “ministrs”), Īriju un Attorney General par ministra atteikumu izskatīt ieinteresētās personas pieteikumu, kurā ir lūgts viņai piešķirt alternatīvās aizsardzības statusu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Direktīva 2004/83/EK

               3

               Saskaņā ar Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/83/EK par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiskā aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2004, L 304, 12. lpp.), 2. panta a), e) un f) punktu šajā direktīvā:

                        “a)

                        “starptautiska aizsardzība” ir bēgļa un alternatīvais aizsardzības statuss, kā noteikts d) un f) punktā;

                  [..]

                        e)

                        “persona, kas tiesīga uz alternatīvo aizsardzību” ir trešās valsts valstspiederīgais [..], ko nevar kvalificēt kā bēgli, bet attiecībā uz kuru ir sniegts pietiekams pamatojums, lai uzskatītu, ka attiecīg[ajai] person[ai], ja tā atgrieztos savā izcelsmes valstī [..], [..] draudētu reāls risks ciest būtisku kaitējumu, kā noteikts 15. pantā [..];

                        f)

                        “alternatīvais aizsardzības statuss” nozīmē, ka dalībvalsts atzīst trešās valsts valstspiederīgo [..] kā personu, kas ir tiesīga uz alternatīvo aizsardzību”.

               4

               Šīs direktīvas 18. pantā ir noteikts:
               “Dalībvalstis piešķir alternatīvo aizsardzības statusu trešās valsts valstspiederīgajam [..], kas tiesīgs uz alternatīvo aizsardzību saskaņā ar II un V nodaļu.”

         Direktīva 2005/85/EK

               5

               Padomes 2005. gada 1. decembra Direktīvā 2005/85/EK par minimāliem standartiem attiecībā uz dalībvalstu procedūrām, ar kurām piešķir un atņem bēgļa statusu (OV 2005, L 326, 13. lpp., un labojums – OV 2006, L 236, 36. lpp.), ir precizētas patvēruma meklētāju tiesības.

               6

               Saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu tā ir piemērojama visiem patvēruma pieteikumiem, kas ir iesniegti dalībvalstu teritorijā.

               7

               Minētās direktīvas 3. panta 3. punktā ir paredzēts:
               “Ja dalībvalstis izmanto vai ievieš procedūru, kurā patvēruma pieteikumi tiek izvērtēti gan kā pieteikumi uz konvencijas [par bēgļa statusu, kas parakstīta Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā (Apvienoto Nāciju Organizācijas līgumu krājums, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 [1954])] pamata, gan kā pieteikumi uz cita veida starptautisko aizsardzību, ko sniedz saskaņā ar apstākļiem, kuri noteikti Direktīvas [2004/83] 15. pantā, tās piemēro šo direktīvu, izmantojot savu procedūru.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               8

               No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka E. Danqua, Ganas valstspiederīgā, Īrijā 2010. gada 13. aprīlī iesniedza pieteikumu par bēgļa statusa iegūšanu, kurš bija pamatots ar ieinteresētās personas bailēm tikt pakļautai trokosi praksei, kas ir Ganā piekopta rituālas kalpības forma un galvenokārt skar sievietes.

               9

                  Refugee Applications Commissionner (par bēgļu pieteikumu izskatīšanu atbildīgais komisārs, Īrija) 2010. gada 16. jūnija ziņojumā saistībā ar šo pieteikumu pauda negatīvu ieteikumu, jo pieteikums neesot ticams. Šo ieteikumu apelācijas tiesvedībā ar 2011. gada 13. janvāra lēmumu apstiprināja Refugee Appeals Tribunal (Bēgļu apelācijas tiesa, Īrija).

               10

               2011. gada 9. februārī ministrs E. Danqua paziņoja lēmumu noraidīt viņas patvēruma pieteikumu un darīja viņai zināmumu savu nodomu izdot rīkojumu par viņas nogādāšanu līdz robežai (proposal to deport), informējot viņu par iespēju piecpadsmit darbdienu laikā no šīs paziņošanas iesniegt alternatīvās aizsardzības pieteikumu.

               11

               Pēc šī lēmuma pieņemšanas Refugee Legal Service (Bēgļu juridiskais dienests, Īrija) informēja E. Danqua, ka šī noraidījuma dēļ viņai netiks sniegta palīdzība centienos iegūt alternatīvo aizsardzību.

               12

               Bēgļu juridiskās palīdzības dienests tomēr E. Danqua vārdā iesniedza pieteikumu atļaujai palikt valstī humānu apsvērumu dēļ.

               13

               Ar 2013. gada 23. septembra vēstuli ministrs informēja E. Danqua, ka šis pieteikums ir noraidīts un ka 2013. gada 17. septembrī attiecībā uz ieinteresēto personu ir pieņemts atgriešanas lēmums.

               14

               2013. gada 8. oktobrīE. Danqua iesniedza alternatīvās aizsardzības pieteikumu.

               15

               Ar 2013. gada 5. novembra vēstuli ministrs informēja E. Danqua, ka viņas pieteikums alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanai nevar tikt apmierināts, jo šis pieteikums nav iesniegts piecpadsmit darbdienu termiņā, kas ir minēts paziņojumā par ministra 2011. gada 9. februāra lēmumu, ar kuru ir noraidīts ieinteresētās personas patvēruma pieteikums.

               16

                  E. Danqua šo nolēmumu apstrīdēja High Court (Augstā tiesa, Īrija), atsaucoties uz līdzvērtības principa pārkāpumu, ņemot vērā alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pienākumu ievērot tādu termiņu, kāds ir aplūkots pamatlietā, lai iesniegtu alternatīvās aizsardzības pieteikumu, lai gan līdzīga termiņa ievērošana nav prasīta patvēruma pieteikuma iesniegšanai.

               17

               Ar 2014. gada 16. oktobra spriedumu High Court (Augstā tiesa) noraidīja E. Danqua prasību, nospriežot, ka līdzvērtības princips šajā lietā nav piemērojams, jo ieinteresētā persona salīdzina divas procesuālo tiesību normas, kas ir pamatotas ar Savienības tiesībām.

               18

               2014. gada 13. novembrīE. Danqua par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Court of Appeal (Apelācijas tiesa). Ieinteresētā persona šajā tiesā atkārtoti pauda savu argumentāciju, saskaņā ar kuru alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pienākums ievērot tādu termiņu, kāds ir aplūkots pamatlietā, ir pretrunā līdzvērtības principam, jo nepastāv līdzīgs termiņš, kas attiektos uz personām, kuras iesniedz pieteikumu bēgļa statusa iegūšanai.

               19

                  Court of Appeal (Apelācijas tiesa), šauboties par līdzvērtības principa piemērojamību šajā lietā, uzskata, ka patvēruma pieteikums var būt atbilstošs salīdzinājuma kritērijs, lai nodrošinātu līdzvērtības principa ievērošanu.

               20

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka, lai gan lielākā daļa patvēruma pieteikumu tiek izskatīta saskaņā ar režīmu, kas ir ieviests ar Direktīvu 2004/83, dalībvalsts vismaz teorētiski vienmēr var piešķirt patvērumu saskaņā ar valsts tiesībām. Līdz ar to uz patvēruma pieteikumiem daļēji varētu attiekties Savienības tiesības un daļēji – valsts tiesības.

               21

               Runājot par alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja pienākumu ievērot tādu termiņu, kāds ir aplūkots pamatlietā, lai iesniegtu alternatīvās aizsardzības pieteikumu, iesniedzējtiesa uzskata, ka šis termiņš ir pamatots ar objektīviem apsvērumiem. Faktiski valsts tiesisko regulējumu, kas bija spēkā, pirms tika pasludināts 2014. gada 8. maija spriedums N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), esot raksturojusi divu atsevišķu un secīgu procedūru esamība, kurās attiecīgi tika izskatīts patvēruma pieteikums un alternatīvās aizsardzības pieteikums un alternatīvās aizsardzības pieteikuma izskatīšana bija atkarīga no pieteikuma bēgļa statusa iegūšanai iepriekšēja noraidījuma.

               22

               Šī tiesa uzskata, ka tā tiesiskā regulējuma mērķis, kas bija spēkā pamatlietas faktisko apstākļu rašanās liekā, bija nodrošināt, lai starptautiskās aizsardzības pieteikumi tiktu izskatīti saprātīgā termiņā.

               23

               Šajā kontekstā Court of Appeal (Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai patvēruma pieteikumu, ko reglamentē attiecīgās valsts tiesību akti, kuri atspoguļo dalībvalsts pienākumus saskaņā ar [Direktīvu 2004/83], var uzskatīt par atbilstošu salīdzinošu kritēriju attiecībā uz alternatīvās aizsardzības pieteikumu, ņemot vērā līdzvērtības principu?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai šajā ziņā ir nozīme tam, ka termiņš, kas ir noteikts attiecībā uz alternatīvās aizsardzības pieteikumiem, ir saistīts ar būtisku mērķi nodrošināt, lai starptautiskās aizsardzības pieteikumi tiktu izskatīti saprātīgā termiņā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               24

               Uzdodot abus savus jautājumus, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai līdzvērtības princips ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts procesuālo tiesību normu, kāda ir aplūkota pamatlietā un saskaņā ar kuru alternatīvās aizsardzības pieteikums ir jāiesniedz piecpadsmit darbdienu noilguma termiņā, skaitot no dienas, kad kompetentā iestāde ir paziņojusi par patvēruma pieteikuma iesniedzēja, kura pieteikums ir noraidīts, iespēju iesniegt šādu pieteikumu.

               25

               Vispirms ir jāatgādina, ka Direktīvā 2004/83 nav procesuālu normu, kas būtu piemērojamas starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai.

               26

               Direktīvā 2005/85 savukārt ir ietverti minimālie standarti saistībā ar starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūrām un ir precizētas patvēruma pieteikuma iesniedzēju tiesības. Šīs direktīvas 3. panta 1. un 3. punktā ir precizēts, ka tā ir piemērojama patvēruma pieteikumiem, kas tiek izskatīti kā pieteikumi, kuri ir pamatoti ar 1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstīto Konvenciju par bēgļu statusu, un kā citu tādu veidu starptautiskās aizsardzības pieteikumi, kas tiek piešķirta Direktīvas 2004/83 15. pantā precizētajos apstākļos.

               27

               Tādējādi Tiesa atzina, ka Direktīva 2005/85 alternatīvās aizsardzības pieteikumiem ir piemērojama tikai tad, ja dalībvalsts ievieš vienotu procedūru, kurā tā pieteikumu izvērtē, ņemot vērā abus starptautiskās aizsardzības veidus, proti, aizsardzību, kas ir saistīta ar bēgļa statusu, un alternatīvo aizsardzību (spriedums, 2014. gada 8. maijs, N., C‑604/12, EU:C:2014:302, 39. punkts).

               28

               Tomēr no lietas materiāliem izriet, ka tas tā nebija Īrijas gadījumā pamatlietas faktisko apstākļu rašanās dienā.

               29

               No tā izriet, ka, ja Savienības tiesībās nav tiesību normu saistībā ar procesuālajiem noteikumiem, kas attiecas uz alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniegšanu un izskatīšanu un ir piemērojami Īrijā, šie noteikumi ir jāparedz šīs dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, minētie noteikumi nav mazāk labvēlīgi kā tie, kuri reglamentē līdzīgas iekšēja rakstura situācijas (līdzvērtības princips), un ka, otrkārt, tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips) (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 8. maijs, N., C‑604/12, EU:C:2014:302, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               Runājot par līdzvērtības principu, ir jāatgādina, ka šis princips prasa, lai valsts tiesību norma tiktu vienādi piemērota procedūrām, kas ir pamatotas ar Savienības tiesībām, un procedūrām, kuras ir pamatotas ar valsts tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 28. janvāris, ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, 74. punkts).

               31

               Iesniedzējtiesa pauž šaubas par to, vai pieteikums bēgļa statusa iegūšanai ir atbilstošs pamats salīdzinājumam ar alternatīvās aizsardzības pieteikumu, lai nodrošinātu šī principa ievērošanu.

               32

               Šajā gadījumā, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 54. un 58. punktā, pamatlietā aplūkotā situācija ir saistīta ar divām procedūrām, kas ir pamatotas ar Savienības tiesībām, proti, ieinteresētās personas pieteikumu bēgļa statusa iegūšanai un viņas alternatīvās aizsardzības pieteikumu.

               33

               Turklāt ir jāuzsver, ka saskaņā ar pašu pirmā jautājuma formulējumu valsts tiesību akti, kas reglamentē patvēruma pieteikumu izskatīšanu, “atspoguļo” dalībvalstu pienākumus atbilstoši Direktīvai 2004/83.

               34

               Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem materiāliem neizriet, ka Īrijas tiesību aktos, kas attiecas uz patvērumu, būtu ietvertas valsts materiāltiesiskās normas, kuras papildinātu Savienības tiesības.

               35

               Ņemot vērā iepriekš paustos apsvērumus, ir jākonstatē, ka tādā situācijā, kāda ir aplūkota pamatlietā, kura attiecas uz divu veidu prasībām, kas abas ir pamatotas ar Savienības tiesībām, atsaucei uz līdzvērtības principu nav nozīmes.

               36

               Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izlemt lietu, kura iesniegta izskatīšanai šajā tiesā. Tālab Tiesai dažkārt nākas pārformulēt tai iesniegtos jautājumus (spriedums, 2016. gada 28. aprīlis, Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2016:305, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Turklāt Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai visi Savienības tiesību interpretācijas elementi, kas var būt noderīgi tajā izskatāmās lietas izspriešanai, neatkarīgi no tā, vai iesniedzējtiesa uz tiem ir atsaukusies savā uzdotajā jautājumā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 21. februāris, Ritter-Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

               38

               Šajā gadījumā šajā nolūkā abi iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir jāsaprot tā, ka to mērķis ir noskaidrot, vai efektivitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts procesuālo tiesību normu, kāda ir aplūkota pamatlietā un kurā alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai ir noteikts piecpadsmit darbdienu noilguma termiņš, skaitot no dienas, kad kompetentā iestāde ir paziņojusi par patvēruma pieteikuma iesniedzēja, kura pieteikums ir noraidīts, iespēju iesniegt šādu pieteikumu.

               39

               Runājot par šo principu, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 29. punktā, tāda valsts procesuālā tiesību norma, kāda ir aplūkota pamatlietā, nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību īstenošanu. Tādējādi šādai tiesību normai šajā gadījumā ir jāļauj alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem efektīvi izmantot tiesības, kas tiem ir piešķirtas ar Direktīvu 2004/83.

               40

               Tāpēc ir jāizskata jautājums, vai tāda persona kā E. Danque, kas lūdz piešķirt alternatīvo aizsardzību, konkrēti spēj īstenot tiesības, kuras viņai izriet no Direktīvas 2004/83, proti, šajā gadījumā tiesības iesniegt šīs aizsardzības pieteikumu, un gadījumā, ja ir izpildīti nosacījumi minētās aizsardzības saņemšanai, tiesības saņemt alternatīvās aizsardzības statusu.

               41

               No iesniedzējtiesas lēmuma, kā arī no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkoto valsts procesuālo tiesību normu alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzējs principā vairs nevar iesniegt alternatīvās aizsardzības pieteikumu, ja ir beidzies piecpadsmit darbdienu termiņš, skaitot no dienas, kad ir paziņots, ka viņa pieteikums par bēgļa statusa iegūšanu ir noraidīts.

               42

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka ikviens gadījums, kad rodas jautājums, vai valsts procesuālā tiesību norma nepadara neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāanalizē, ņemot vērā šīs tiesību normas nozīmi tiesvedībā, tās norisi un tās īpatnības kopumā dažādu instanču valsts tiesās. Šajā nolūkā attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās noteiktības princips un efektīva procesa norise (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 11. novembris, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).

               43

               Šajā gadījumā konkrēti ir jānoskaidro, vai tāds noilguma termiņš, kāds ir aplūkots pamatlietā, var būt pamatots, lai nodrošinātu efektīvu tā procesa norisi, kurā tiek izskatīts alternatīvās aizsardzības pieteikums, ņemot vērā sekas, kas no tā izriet Savienības tiesību piemērošanai (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 3. septembris, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 28. punkts).

               44

               Attiecībā uz noilguma termiņiem Tiesa ir nolēmusi, ka dalībvalstīm attiecībā uz valsts tiesisko regulējumu, kas ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, ir jānosaka termiņi, ņemot vērā pieņemamo lēmumu nozīmīgumu ieinteresētajām personām, piemērojamo procedūru un tiesību aktu sarežģītību, personu, kas var tikt ietekmētas, skaitu un citas publiskas vai privātas intereses, kas ir jāņem vērā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 29. oktobris, Pontin, C‑63/08, EU:C:2009:666, 48. punkts).

               45

               Runājot par pamatlietā aplūkotajiem tiesību aktiem, ir jānorāda, kā ģenerāladvokāts to ir uzsvēris secinājumu 75.–78. punktā, ka alternatīvās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūra ir īpaši nozīmīga, jo tā ļauj starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzējiem, piešķirot šādu aizsardzību, nodrošināt būtiskāko tiesību aizsardzību.

               46

               Šādā kontekstā, ņemot vērā grūtības, ar kādām var sastapties šie pieteikumu iesniedzēji, ievērojot grūto humāno un materiālo situāciju, kādā šie pieteikumu iesniedzēji var atrasties, ir jākonstatē, ka tāds noilguma termiņš kā pamatlietā aplūkotais ir īpaši īss un praktiski nenodrošina visiem šiem pieteikumu iesniedzējiem faktisku iespēju iesniegt alternatīvās aizsardzības pieteikumu un attiecīgā gadījumā saņemt alternatīvās aizsardzības statusu. Tādējādi šāds termiņš nevar būt saprātīgi pamatots, lai nodrošinātu efektīvu pieteikumu šāda statusa iegūšanai izskatīšanas procedūras norisi.

               47

               Šo secinājumu turklāt nevar apšaubīt ar vajadzību nodrošināt atgriešanas procedūru efektivitāti, ciktāl pamatlietā aplūkotais termiņš nav tieši saistīts ar atgriešanas procedūru, bet ar pieteikuma par bēgļa statusa iegūšanu noraidījumu.

               48

               Tādējādi ir jāsecina, ka tāda valsts procesuālā tiesību norma, kāda ir aplūkota pamatlietā, var apdraudēt alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju faktisku piekļuvi tiesībām, kas viņiem ir atzītas Direktīvā 2004/83.

               49

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka efektivitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts procesuālo tiesību normu, kāda ir aplūkota pamatlietā un kurā alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai ir paredzēts piecpadsmit darbdienu noilguma termiņš, skaitot no dienas, kad kompetentā iestāde ir paziņojusi par patvēruma pieteikuma iesniedzēja, kura pieteikums ir noraidīts, iespēju iesniegt šādu pieteikumu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               50

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Efektivitātes princips ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts procesuālo tiesību normu, kāda ir aplūkota pamatlietā un kurā alternatīvās aizsardzības pieteikuma iesniegšanai ir paredzēts piecpadsmit darbdienu noilguma termiņš, skaitot no dienas, kad kompetentā iestāde ir paziņojusi par patvēruma pieteikuma iesniedzēja, kura pieteikums ir noraidīts, iespēju iesniegt šādu pieteikumu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 6. septembra spriedums.#Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens u.c. pret Hendrikus Cornelis Kortekaas u.c.#Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Regula (EK) Nr. 1206/2001 – Sadarbība pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās – Materiālā piemērošanas joma – Tāda liecinieka nopratināšana dalībvalsts tiesā, kas ir puse pamata tiesvedībā un dzīvo citā dalībvalstī – Iespēja izsaukt uz kompetento tiesu pusi kā liecinieku saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām.#Lieta C‑170/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2012. gada 6. septembrī (
            *1
         )
      “Regula (EK) Nr. 1206/2001 — Sadarbība pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās — Materiālā piemērošanas joma — Tāda liecinieka nopratināšana dalībvalsts tiesā, kas ir puse pamata tiesvedībā un dzīvo citā dalībvalstī — Iespēja izsaukt uz kompetento tiesu pusi kā liecinieku saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām”
      Lieta C-170/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 1. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 7. aprīlī, tiesvedībā

            Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens ,

            Gilbert Georges Henri Mittler ,

            Jean Paul François Caroline Votron

      pret

            Hendrikus Cornelis Kortekaas ,

            Kortekaas Entertainment Marketing BV ,

            Kortekaas Pensioen BV ,

            Dirk Robbard De Kat ,

            Johannes Hendrikus Visch ,

            Euphemia Joanna Bökkerink ,

            Laminco GLD N-A ,

            Ageas NV
          , agrāk –
            Fortis NV
          .
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel],
      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 7. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  M. Lippens, G. Mittler un J. P. Votron vārdā – P. D. Olden un H. M. H. Speyart, advocaten,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – C. Wissels un J. Langer, pārstāvji,

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze, kā arī K. Petersen un J. Kemper, pārstāvji,

               —

               Īrijas vārdā – P. Dillon Malone, BL,

               —

               Austrijas valdības vārdā – A. Posch, pārstāvis,

               —

               Polijas valdības vārdā – M. Szpunar, pārstāvis,

               —

               Somijas valdības vārdā – J. Heliskoski un H. Leppo, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Walker, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – R. Troosters, pārstāvis,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 24. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts par Padomes 2001. gada 28. maija Regulas (EK) Nr. 1206/2001 par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās (OV L 174, 1. lpp.) interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā M. Lippens, G. Mittler un J. P. Votron (turpmāk tekstā visi kopā – “Lippens u.c.”), kuru dzīvesvieta ir Beļģijā un kuri ir Ageas NV, agrākās Fortis NV (turpmāk tekstā – “Fortis”), valdes locekļi, pret H. C. Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, D. R. De Kat un J. H. Visch, E. J. Bökkerink un Laminco GLD N-A (turpmāk tekstā visi kopā – “Kortekaas u.c.”), kuri ir Fortis vērtspapīru turētāji, jautājumā par šo turētāju iespējamajiem zaudējumiem, ko viņi ir cietuši tāpēc, ka ir paļāvušies uz šo valdes locekļu izplatīto informāciju par Fortis finansiālo stāvokli.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Regulas Nr. 1206/2001 preambulas 2., 7., 8., 10. un 11. apsvērumā ir noteikts:

                        “(2)

                        Pareizai iekšējā tirgus darbībai būtu jāuzlabo un, jo īpaši, jāvienkāršo un jāpaātrina sadarbība starp [dalībvalstu] tiesām pierādījumu iegūšanā.
                        [..]

                        (7)

                        Tā kā, lai pieņemtu lēmumu civillietā vai komerclietā, ko izskata kādas dalībvalsts tiesā, bieži vien ir svarīgi iegūt pierādījumus citā dalībvalstī, Kopienas darbība nevar aprobežoties ar tiesas un ārpustiesas dokumentu nosūtīšanu civillietās un komerclietās, uz ko attiecas Padomes Regula (EK) Nr. 1348/2000 (2000. gada 29. maijs) par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs [OV L 160, 37. lpp.]. Tādēļ ir nepieciešams turpināt sadarbības uzlabošanu starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanas jomā.

                        (8)

                        Lai tiesvedība civillietās un komerclietās būtu efektīva, pieprasījumu iegūt pierādījumus nosūtīšana un izpilde dažādu dalībvalstu tiesās ir jāveic tieši un ar iespējami ātrākajiem līdzekļiem.
                        [..]

                        (10)

                        Pieprasījums iegūt pierādījumus būtu jāizpilda ātri. Ja nav iespējams pieprasījumu izpildīt 90 dienās no brīža, kad tas nonāk tiesā, kas saņem pieprasījumu, tai būtu attiecīgi jāinformē tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, norādot iemeslus, kuri kavē pieprasījuma ātru izpildi.

                        (11)

                        Lai nodrošinātu šīs regulas efektivitāti, iespēja atteikties izpildīt pieprasījumu iegūt pierādījumus būtu jāattiecina tikai uz stingri noteiktiem izņēmuma gadījumiem.”

               4

               Regulas Nr. 1206/2001 1. pantā ar virsrakstu “Joma” ir noteikts:
               “1.   Šo regulu piemēro civillietās un komerclietās, ja dalībvalsts tiesa saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem lūdz:

                        a)

                        kompetentai citas dalībvalsts tiesu iegūt pierādījumus; vai

                        b)

                        iespēju nepastarpināti iegūt pierādījumus citā dalībvalstī.

                  2.   Nedrīkst iesniegt pieprasījumu iegūt pierādījumus, kurus nav paredzēts izmantot tiesvedībā, kas uzsākta vai paredzēta.
               3.   Šajā regulā “dalībvalsts” ir jebkura dalībvalsts, izņemot Dāniju.”

               5

               Šīs regulas 10.–16. pants attiecas uz pierādījumu iegūšanu, ko veic tiesa, kas saņem pieprasījumu.

               6

               Regulas Nr. 1206/2001 10. pantā ar virsrakstu “Vispārīgi noteikumi, izpildot pieprasījumu” ir noteikts:
               “1.   Tiesa, kas saņem pieprasījumu, izpilda pieprasījumu tūlīt vai, vēlākais, 90 dienās no brīža, kad saņemts pieprasījums.
               2.   Tiesa, kas saņem pieprasījumu, to izpilda saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem.
               3.   Tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, [..] var lūgt izpildīt pieprasījumu saskaņā ar īpašu procedūru, kas paredzēta tās dalībvalsts tiesību aktos. Tiesa, kas saņem pieprasījumu, izpilda šādu prasību, ja vien attiecīgā procedūra nav pretrunā tiesas, kas saņem pieprasījumu, dalībvalsts tiesību aktiem, un ja nav būtisku praktisko grūtību. Ja tiesa, kas saņem pieprasījumu, neizpilda prasību viena šāda iemesla dēļ, tā [..] attiecīgi informē tiesu, kas iesniedz pieprasījumu.
               4.   Tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, var lūgt tiesai, kas saņem pieprasījumu, pierādījumu iegūšanā izmantot sakaru tehnoloģijas, jo īpaši, videokonferences vai telekonferences.
               Tiesa, kas saņem pieprasījumu, izpilda šādu prasību, ja vien tā nav pretrunā tiesas, kas saņem pieprasījumu, dalībvalsts tiesību aktiem un ja nav būtisku praktisko grūtību.
               [..]”

               7

               Šīs regulas 12. pantā ar virsrakstu “Izpilde ar tiesas, kas iesniedz pieprasījumu, pārstāvju klātbūtni un līdzdalību” ir precizēts:
               “1.   Ja tas atbilst tiesas, kas iesniedz pieprasījumu, dalībvalsts tiesību aktiem, tās tiesas pārstāvjiem, kas iesniedz pieprasījumu, ir tiesības būt klāt pierādījumu iegūšanā, ko veic tiesa, kas saņem pieprasījumu.
               2.   Šajā pantā jēdziens “pārstāvis” ietver tiesas pārstāvjus, ko tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, pilnvarojusi saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem. Tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem var pilnvarot arī jebkādu citu personu, piemēram, ekspertu.
               [..]
               4.   Ja pierādījumu iegūšanā ir pieprasīta tās tiesas pārstāvju līdzdalība, kas iesniedz pieprasījumu, tiesa, kas saņem pieprasījumu, saskaņā ar 10. pantu paredz nosacījumus, ar kādiem tie drīkst piedalīties.
               [..]”

               8

               Regulas Nr. 1206/2001 17. pantā, kurā ir regulēta tieša pierādījumu iegūšana, ko veic tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, ir noteikts:
               “1.   Ja tiesa pieprasa iespēju iegūt pierādījumus tieši citā dalībvalstī, tā iesniedz pieprasījumu tās valsts centrālajai institūcijai vai kompetentajai iestādei [..].
               [..]
               3.   Pierādījumu iegūšanu veic tiesas pārstāvis vai jebkāda cita persona, piemēram, eksperts, kuru pilnvaro saskaņā ar tās tiesas dalībvalsts tiesību aktiem, kas iesniedz pieprasījumu.
               4.   Ne vēlāk kā 30 dienās no pieprasījuma saņemšanas tās dalībvalsts, kura saņem pieprasījumu, centrālā institūcija vai kompetentā iestāde [..] informē tiesu, kas iesniedz pieprasījumu, par pieprasījuma saņemšanu un, vajadzības gadījumā, par to, ar kādiem nosacījumiem saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem šāda izpilde ir veicama.
               Jo īpaši centrālā institūcija vai kompetentā iestāde var uzticēt savas dalībvalsts tiesai piedalīties pierādījumu iegūšanā, lai nodrošinātu šā panta un izklāstīto nosacījumu pienācīgu piemērošanu.
               Centrālā institūcija vai kompetentā iestāde veicina sakaru tehnoloģiju, piemēram, videokonferenču un telekonferenču izmantošanu.
               5.   Centrālā institūcija vai kompetentā iestāde drīkst atteikt iespēju veikt pierādījumu tiešu iegūšanu tikai tad, ja:

                        a)

                        pieprasījums neattiecas uz šo regulu, kā noteikts 1. pantā;

                        b)

                        pieprasījumā nav visas vajadzīgās informācijas, kas minēta 4. pantā; vai

                        c)

                        pieprasītā tiešā pierādījumu iegūšana ir pretrunā tās dalībvalsts tiesību pamatprincipiem.

                  6.   Neskarot nosacījumus, kas paredzēti saskaņā ar 4. punktu, tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, izpilda pieprasījumu saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem.”

               9

               Šīs regulas 21. panta ar virsrakstu “Attiecības ar esošajiem un turpmākiem nolīgumiem un vienošanām starp dalībvalstīm” 2. punktā ir noteikts:
               “Šī regula neaizliedz dalībvalstīm turpināt piemērot, kā arī noslēgt nolīgumus vai vienošanās ar vienu vai vairākām dalībvalstīm, lai vēl vairāk vienkāršotu pierādījumu iegūšanu ar noteikumu, ka tie atbilst šai regulai.”

         Nīderlandes tiesības

               10

               Nīderlandē liecinieku nopratināšana, kā arī liecinieku iepriekšēja nopratināšana ir reglamentēta Civilprocesa kodeksā (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, turpmāk tekstā – “WBR”).

               11

                  WBR 164. pantā ir noteikts:
               “1.   Puses tiesā var ierasties arī kā liecinieki.
               [..]
               3.   Ja puse, kurai jāsniedz paskaidrojumi liecinieka statusā, neierodas uz tiesas sēdi, neatbild uz tai uzdotajiem jautājumiem vai atsakās parakstīt savu paskaidrojumu, tiesnesis var izdarīt secinājumus, kurus viņš uzskata par nepieciešamiem.”

               12

                  WBR 165. panta 1. punktā ir noteikts, ka “jebkurai personai, kas izsaukta uz tiesu, lai tiktu nopratināta kā liecinieks atbilstoši likumā paredzētajai kārtībai, jāierodas sniegt liecību”.

               13

                  WBR 176. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Ja vien ar nolīgumu vai ES regulu nav noteikts citādi, gadījumā, kad liecinieks dzīvo ārvalstī, tiesa var lūgt tiesu iestādi, kuru tā norāda un kura atrodas liecinieka dzīvesvietas valstī, veikt nopratināšanu, ja vien iespējams, ar zvērestu vai šo nopratināšanu uzticēt tā Nīderlandes konsulārā dienesta ierēdnim, kura kompetences jomā ir liecinieka dzīvesvieta.”

               14

                  WBR 186. pantā ir noteikts:
               “1.   Gadījumos, kad likums atļauj liecinieku liecības, tiesa pēc ieinteresētās puses pieteikuma var nekavējoties noteikt liecinieku iepriekšēju nopratināšanu pirms prasības celšanas.
               2.   Liecinieku iepriekšēju nopratināšanu tiesa pēc vienas puses pieprasījuma var noteikt arī tad, kad lieta jau ir ierosināta.”

               15

                  WBR 189. pantā ir noteikts, ka “noteikumi par liecinieku nopratināšanu attiecas arī uz iepriekšēju nopratināšanu”.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               16

               2009. gada 3. augustāKortekaas u.c., Fortis vērtspapīru turētāji, ierosināja tiesvedību Rechtbank Utrecht [Utrehtas iecirkņa tiesā] (Nīderlande) pret Fortis valdes locekļiem Lippens u.c., kā arī pret pašu sabiedrību. Šajā tiesvedībā Kortekaas u.c. prasa atlīdzināt zaudējumus, ko viņi, iespējams, ir cietuši tāpēc, ka vērtspapīrus ir nopirkuši vai paturējuši pēc Lippens u.c. 2007. un 2008. gadā publiski paustās informācijas par Fortis finansiālo stāvokli un šīs sabiedrības 2008. gadā izmaksājamajām dividendēm.

               17

               Lai gūtu paskaidrojumus par Lippens u.c. apgalvojumiem un informāciju, kas viņiem bija zināma iepriekš minētajā periodā, Kortekaas u.c. 2009. gada 6. augustā iesniedza Rechtbank Utrecht pieteikumu par Lippens u.c. iepriekšēju nopratināšanu liecinieku statusā. Minētā tiesa šo pieteikumu apmierināja ar 2009. gada 25. novembra lēmumu, precizējot, ka nopratināšanu veikšot šim nolūkam iecelts pilnvarots tiesnesis.

               18

               2009. gada 9. decembrīLippens u.c. iesniedza Rechtbank Utrecht pieteikumu par tiesisko palīdzību, lai viņiem tiktu dota iespēja, ka viņus nopratina franču valodā runājošs tiesnesis Beļģijā, kas ir viņu dzīvesvietas valsts. Viņu pieteikums tika noraidīts ar 2010. gada 3. februāra rīkojumu.

               19

                  Gerechtshof te Amsterdam [Amsterdamas Apelācijas tiesa], izskatīdama Lippens u.c. apelācijas sūdzību, minēto rīkojumu apstiprināja ar 2010. gada 18. maija rīkojumu, pamatojoties uz WBR 176. panta 1. punktu, ar ko tiesai, kurai jānopratina citā valstī dzīvojošs liecinieks, ir noteikts nevis pienākums, bet gan iespēja lūgt tiesisko palīdzību. Šī tiesa precizēja, ka liecinieki principā ir jānopratina tiesā, kura izskata lietu, un ka pašreizējā gadījumā nekādi apstākļi nepamato atkāpes no šī noteikuma par labu Lippens u.c., ņemot vērā it īpaši Kortekaas u.c. iebildumus. Nopratināšanu Beļģijā nevarot arī attaisnot valodas apsvērumu dēļ, jo Lippens u.c. viņu nopratināšanā Nīderlandē ir iespēja izmantot tulka palīdzību.

               20

                  Lippens u.c. par šo Gerechtshof te Amsterdam lēmumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

               21

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka Regula Nr. 1206/2001 neaizliedz, pirmkārt, ka kādas dalībvalsts tiesa atbilstoši savā valstī spēkā esošajām tiesībām izsauc uz tiesu liecinieku, kurš dzīvo citā dalībvalstī, un, otrkārt, ka šī liecinieka neierašanās izraisa šajās tiesībās paredzētās sekas.

               22

               Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka neviena Regulas Nr. 1206/2001 norma neļauj izdarīt secinājumu, ka šajā regulā paredzētie pierādījumu iegūšanas līdzekļi neietver dalībvalstu tiesībās paredzētos pierādījumu iegūšanas līdzekļus. Kā uzskata šī tiesa, Regulas Nr. 1206/2001 mērķis ir tikai atvieglot pierādījumu iegūšanu, un ar to dalībvalstīm nav likts grozīt to valsts procesuālajās tiesībās paredzētos pierādījumu iegūšanas līdzekļus. Tomēr tā jautā, vai no 2005. gada 28. aprīļa sprieduma lietā C-104/03 St. Paul Dairy (Krājums, I-3481. lpp., 23. punkts) neizriet, ka dalībvalstīm, iegūstot pierādījumus no citas dalībvalsts, ir pienākums pamatoties uz minēto regulu.

               23

               Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
               “Vai [Regula Nr. 1206/2001], it īpaši tās 1. panta 1. punkts, jāinterpretē tādējādi, ka tiesai, kura vēlas nopratināt liecinieku, kas dzīvo citā dalībvalstī, attiecībā uz šo pierādījumu iegūšanas veidu vienmēr ir jāizmanto metodes, kas ieviestas ar šo regulu, vai arī tai ir dotas pilnvaras izmantot tādu savas valsts procesuālajās tiesībās paredzētu procedūru kā liecinieka izsaukšana uz tiesas sēdi?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               24

               Iesniedzējtiesa ar savu jautājumu būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1206/2001 normas, it īpaši tās 1. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka vienas dalībvalsts kompetentajai tiesai, kura citā dalībvalstī dzīvojošu pusi vēlas nopratināt kā liecinieku, šādas nopratināšanas veikšanai vienmēr ir jāizmanto šajā regulā paredzētie pierādījumu iegūšanas līdzekļi vai arī, gluži pretēji, tiesai ir iespēja šo pusi izsaukt uz tiesu un nopratināt to saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām.

               25

               Ievadā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1206/2001 1. panta 1. punktu šo regulu piemēro civillietās un komerclietās, ja dalībvalsts tiesa saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem lūdz vai nu kompetentai citas dalībvalsts tiesai iegūt pierādījumus, vai arī iespēju pašai nepastarpināti iegūt pierādījumus citā dalībvalstī.

               26

               Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 1206/2001 materiālā piemērošanas joma, kas ir definēta minētajā pantā un kas izriet no šīs regulas sistēmas, attiecas tikai uz diviem pierādījumu iegūšanas veidiem, proti, pirmkārt, uz pierādījumu iegūšanu, ko tiesa, kas saņem pieprasījumu, veic saskaņā ar šīs regulas 10.–16. pantu pēc citas dalībvalsts tiesas, kas iesniedz pieprasījumu, lūguma un, otrkārt, uz tiešu pierādījumu iegūšanu, ko tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, veic citā dalībvalstī saskaņā ar šīs regulas 17. pantā noteikto kārtību.

               27

               Turpretī Regulā Nr. 1206/2001 nav nevienas normas, kas regulētu vai liegtu iespēju kādai dalībvalsts tiesai izsaukt uz tiesu citā dalībvalstī dzīvojošu pusi un sniegt liecību tieši pašā tiesā.

               28

               No tā izriet, ka Regula Nr. 1206/2001 principā ir piemērojama tikai gadījumā, kad vienas dalībvalsts tiesa nolemj iegūt pierādījumus saskaņā ar vienu no diviem šajā regulā paredzētajiem līdzekļiem, un tādā gadījumā tiesai ir pienākums ievērot ar šiem līdzekļiem saistīto kārtību.

               29

               Turpinājumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1206/2001 preambulas 2., 7., 8., 10. un 11. apsvērumu tās mērķis ir vienkārša, efektīva un ātra pārrobežu pierādījumu iegūšana. Vienas dalībvalsts tiesas pierādījumu iegūšanai citā dalībvalstī nebūtu jāizraisa valsts procesu kavēšana. Tāpēc ar šo regulu, lai novērstu šajā jomā iespējamos šķēršļus, ir izveidots visām dalībvalstīm, izņemot Dānijas Karalisti, saistošs tiesiskais regulējums (skat. 2011. gada 17. februāra spriedumu lietā C-283/09 Weryński, Krājums, I-601. lpp., 62. punkts).

               30

               Šādam mērķim neatbilst tāda Regulas Nr. 1206/2001 normu interpretācija, saskaņā ar kuru būtu vispārīgi aizliegts vienas dalībvalsts tiesai saskaņā ar savas valsts tiesībām izsaukt uz tiesu citā dalībvalstī dzīvojošu pusi kā liecinieku un nopratināt šo pusi saskaņā ar minētajām valsts tiesībām. Kā ir norādījušas Čehijas Republikas un Polijas valdības, kā arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 44. punktā, šāda interpretācija nozīmētu šīs tiesas iespēju nopratināt minēto pusi ierobežošanu.

               31

               Noteiktos apstākļos, īpaši, ja liecinieka statusā izsauktā puse tiesā var ierasties brīvprātīgi, ir acīmredzams, ka kompetentajai tiesai būtu daudz vienkāršāk, efektīvāk un ātrāk šo pusi nopratināt saskaņā ar savas valsts tiesībām, nevis izmantot Regulā Nr. 1206/2001 paredzētos pierādījumu iegūšanas līdzekļus.

               32

               Šajā ziņā ir jāuzsver, ka kompetentās tiesas veikta nopratināšana saskaņā ar savas valsts tiesībām dod šai tiesai iespēju ne tikai iztaujāt pusi tieši, bet arī to konfrontēt ar citu nopratināšanā iespējami klātesošo pušu vai liecinieku apgalvojumiem, kā arī pašai ar iespējamiem papildjautājumiem pārliecināties par puses sniegtās liecības ticamību, ņemot vērā visus lietas faktiskos un juridiskos aspektus. Šāda nopratināšana līdz ar to atšķiras no pierādījumu iegūšanas, ko tiesa, kas saņem pieprasījumu, veic saskaņā ar minētās regulas 10.–16. pantu, lai gan šīs regulas 12. pantā ar zināmiem nosacījumiem šāda pieprasījuma izpildē ir atļauta tiesas, kas iesniedz pieprasījumu, pārstāvju klātbūtne un līdzdalība. Tieša pierādījumu iegūšana saskaņā ar šīs regulas 17. pantu, lai arī tā ļauj tiesai, kas iesniedz pieprasījumu, pašai veikt nopratināšanu saskaņā ar savas dalībvalsts tiesību aktiem, tomēr ir atkarīga no pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts centrālās institūcijas vai kompetentās iestādes atļaujas un izvirzītajiem nosacījumiem, kā arī citiem šajā pantā paredzētajiem noteikumiem.

               33

               Visbeidzot tāda Regulas Nr. 1206/2001 interpretācija, ka šajā regulā pārrobežu pierādījumu iegūšana nav reglamentēta izsmeļoši, bet gan šādu iegūšanu paredzēts tikai atvieglot, atļaujot izmantot arī citus tādam pašam mērķim paredzētus instrumentus, ir pamatota ar Regulas Nr. 1206/2001 21. panta 2. punktu, ar kuru dalībvalstīm ir skaidri atļauts slēgt vienošanās vai nolīgumus, kuru mērķis ir vēl vairāk vienkāršot pierādījumu iegūšanu, ja vien tie atbilst šai regulai.

               34

               Protams, Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā St. Paul Dairy 23. punktā gan ir konstatējusi, ka lūgums veikt liecinieku nopratināšanu tādos apstākļos kā tajā lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, var tikt izmantots, lai apietu Regulas Nr. 1206/2001 noteikumus, kas ar vienādām garantijām un sekām attiecībā uz visām personām regulē, kā izpildāms kādas dalībvalsts tiesas izteikts lūgums veikt pierādījumu savākšanas pasākumus citā dalībvalstī.

               35

               Taču šāds konstatējums nav jāinterpretē tādējādi, ka vienas dalībvalsts tiesai, kuras kompetencē ir izskatīt lietu pēc būtības un kura vēlas nopratināt citā dalībvalstī dzīvojošu liecinieku, ir pienākums šādu nopratināšanu veikt saskaņā ar Regulā Nr. 1206/2001 paredzētajām normām.

               36

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka minētā sprieduma pamatā esošos apstākļus raksturoja fakts, ka vienas puses iesniegtais pieteikums par liecinieka iepriekšēju nopratināšanu bija tieši adresēts liecinieka dzīvesvietas dalībvalsts tiesai, kurai tomēr nebija kompetences izskatīt lietu pēc būtības. Šādu pieteikumu patiešām var izmantot kā līdzekli, lai izvairītos no Regulas Nr. 1206/2001 normām, jo tas kompetentajai tiesai, kurai šāds pieteikums būtu adresējams, var liegt iespēju nopratināt minēto liecinieku saskaņā ar šajā regulā paredzētajām normām. Turpretī pašreizējās lietas apstākļi atšķiras no iepriekš minētā sprieduma lietā St. Paul Dairy apstākļiem tādējādi, ka iepriekšējas nopratināšanas pieteikums ir iesniegts kompetentajā tiesā.

               37

               No iepriekš minētā izriet, ka vienas dalībvalsts kompetentajai tiesai ir iespēja izsaukt uz tiesu citā dalībvalstī dzīvojošu pusi kā liecinieku un to nopratināt saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām.

               38

               Turklāt, ja puse neierodas kā liecinieks bez leģitīma attaisnojuma, šī tiesa var noteikt savas dalībvalsts tiesībās paredzētās sekas, ja vien tās tiek piemērotas, ievērojot Savienības tiesības.

               39

               Šādos apstākļos uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1206/2001 normas, it īpaši tās 1. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka vienas dalībvalsts kompetentajai tiesai, kura citā dalībvalstī dzīvojošu pusi vēlas nopratināt kā liecinieku, šādas nopratināšanas veikšanai ir iespēja šo pusi izsaukt uz tiesu un nopratināt to saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               40

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamatlietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Padomes 2001. gada 28. maija Regulas (EK) Nr. 1206/2001 par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās normas, it īpaši tās 1. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka vienas dalībvalsts kompetentajai tiesai, kura citā dalībvalstī dzīvojošu pusi vēlas nopratināt kā liecinieku, šādas nopratināšanas veikšanai ir iespēja šo pusi izsaukt uz tiesu un nopratināt to saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1994. gada 9. augustā. # Vācijas Federatīvā Republika pret Eiropas Savienības Padomi. # Prasība atcelt tiesību aktu - Juridiskais pamats. # Lieta C-359/92.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 2.jūnijā.#Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 93/38/EEK - Publiskie iepirkumi ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarēs - Lenšu transportiera sistēmas izgatavošana Megalopolis termoelektrocentrālei - Paziņojuma nepublicēšana - Tehniskās specifikācijas - Neparedzēti iemesli - Ārkārtēja steidzamība.#Lieta C-394/02.

text:
      Lieta C‑394/02
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Grieķijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 93/38/EEK – Publiskie iepirkumi ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē – Līgums par lenšu transportiera sistēmas izgatavošanu Megalopolis termoelektrocentrālei – Paziņojuma nepublicēšana – Tehniskais specifiskums – Neparedzēti iemesli – Ārkārtēja steidzamība
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 24. februārī

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 2. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi — Komisijas rīcības tiesības — Tiesību izmantošana neatkarīgi no īpašas intereses
            celt prasību
      (EKL 226. pants)
      2.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi — Pirmstiesas procedūra — Priekšmets — Argumentēts atzinums — Saturs
      (EKL 226. pants)
      3.     Tiesību aktu tuvināšana — Pārskatīšanas procedūras piegādes un būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas
            jomā ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē — Direktīva 89/665 un Direktīva 92/13 — Procedūra, kas
            ļauj Komisijai preventīvi iejaukties Kopienu normu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā skaidra un
            acīmredzama pārkāpuma gadījumā — Procedūra, kas nav saistīta ar procedūru par valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam
      (EKL 226. pants; Padomes Direktīvas 89/665 3. pants un Direktīvas 92/13 8. pants)
      4.     Tiesību aktu tuvināšana — Publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras ūdensapgādes, enerģētikas, transporta
            un telekomunikāciju nozarē — Direktīva 93/38 — Atkāpes no kopīgiem noteikumiem — Nosacījumi — Šaura interpretācija — Pierādīšanas
            pienākums
      (Padomes Direktīvas 93/38 20. panta 2. punkta c) un d) apakšpunkts)
      1.     Saskaņā ar kompetenci, kas izriet no EKL 226. panta, Komisijai nav jāpierāda sava interese prasības iesniegšanā. Komisijas
         uzdevums ir pēc savas ierosmes un vispārējās interesēs raudzīties, lai dalībvalstis piemērotu Kopienu tiesības, un panākt,
         ka tiek konstatēta no Kopienu tiesībām izrietošo valsts pienākumu neizpilde, lai šādi šo pārkāpumu apturētu. Tādējādi EKL
         226. panta mērķis nav aizsargāt šīs iestādes tiesības. Šī iestāde ir vienīgā, kas var lemt par nepieciešamību uzsākt procedūru
         valsts pienākumu neizpildes konstatēšanai un – šajā lietā – iemesliem, kuru dēļ šī procedūra ir vai nav jāuzsāk.

      (sal. ar 14.–16. punktu)
      2.     Lai gan prasības par valsts pienākumu neizpildi ietvaros argumentētajam atzinumam ir jāsatur loģisks un detalizēts to iemeslu
         izklāsts, kuru dēļ Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no pienākumiem, ko tai uzliek EK līgums,
         tomēr Komisijai šajā atzinumā nav jānorāda pasākumi, kuri ļautu izbeigt pārmesto valsts pienākumu neizpildi.

      Pirmstiesas procedūras mērķis ir norobežot prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi priekšmetu, lai dotu minētajai dalībvalstij
         iespēju izpildīt pienākumus, kuri izriet no Kopienu tiesībām, vai darīt zināmus savus aizstāvības pamatus pret Komisijas izvirzītajiem
         iebildumiem.

      Tā rezultātā tikai tad, ja Komisija domā kā prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi priekšmetu norādīt tādu pasākumu
         neveikšanu, kuri ļautu novērst pārmesto valsts pienākumu neizpildi, tai argumentētajā atzinumā īpašā veidā ir jānorāda šie
         pasākumi.

      (sal. ar 21.–23. punktu)
      3.     Tiešas iejaukšanās procedūra, ko ievieš ar Direktīvas 92/13 8. pantu, ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par
         to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas
         ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, un ko ievieš ar Direktīvas 89/665 3. pantu, ar ko koordinē
         normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām
         piegādes un būvdarbu nozarē, atbilstoši kurai Komisija var vērsties pie dalībvalsts, ja tā uzskata, ka ir noticis acīmredzams
         un nepārprotams Kopienas noteikumu par līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrām pārkāpums, ir preventīvs pasākums,
         ar kuru nevar ne atkāpties, ne arī aizstāt Komisijas pilnvaras atbilstoši EKL 226. pantam tādā veidā, ka tam, vai Komisija
         izmanto šo procedūru vai nē, nav nozīmes, vērtējot prasības par valsts pienākumu neizpildi pieņemamību. Tādējādi izvēle starp
         divām procedūrām ietilpst Komisijas diskrecionārā varā.

      (sal. ar 27. un 28. punktu)
      4.     Direktīvas 93/38, ar ko koordinē līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes,
         enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, 20. panta 2. punkta c) un d) apakšpunkta noteikumi, ar ko konkrētos gadījumos
         līgumslēdzējiem subjektiem ļauj izmantot procedūru, iepriekš neizsludinot konkursu, – kas ir atkāpes no noteikumiem par publiskā
         iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu – ir jāinterpretē šauri. Turklāt pierādīšanas pienākums ir tam lietas dalībniekam,
         kurš vēlas uz šīm atkāpēm atsaukties.

      Pirmkārt, runājot par 20. panta 2. punkta c) apakšpunktu minētajā direktīvā, lai varētu piemērot šo normu, ir jāizpilda divi
         kumulatīvi nosacījumi, proti, no vienas puses, veicamajiem būvdarbiem, kuri ir publiskā iepirkuma līguma priekšmets, ir jābūt
         tehniski specifiskiem un, no otras puses, šī tehniskā specifiskuma dēļ ir jābūt absolūtai nepieciešamībai minētā publiskā
         iepirkuma līguma slēgšanas tiesības piešķirt kādam konkrētam uzņēmumam.

      Otrkārt, lai piemērotu Direktīvas 93/38 20. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzēto atkāpi, ir jāizpilda trīs apvienoti nosacījumi,
         proti, neparedzēta iemesla esamība, ārkārtēja steidzamība, kura nav saderīga ar pieprasītajiem termiņiem konkursa izsludināšanas
         gadījumā, un cēloņsakarība starp neparedzēto iemeslu un no tā izrietošo ārkārtējo steidzamību.

      Tas, ka iestāde, kurai ir jāatbalsta minētais projekts, var noteikt termiņus, šajā sakarā ir minētā projekta apstiprināšanas
         procedūrā paredzams iemesls.

      (sal. ar 33., 34., 40. un 43. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2005. gada 2. jūnijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 93/38/EEK – Publiskie iepirkumi ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē – Līgums par lenšu transportiera sistēmas izgatavošanu Megalopolis termoelektrocentrālei – Paziņojuma nepublicēšana – Tehniskais specifiskums – Neparedzēti iemesli – Ārkārtēja steidzamība
      Lieta C‑394/02
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2002. gada 8. novembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Nolins [M. Nolin] un M. Konstantinidis [M. Konstantinidis], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Grieķijas Republiku, ko pārstāv P. Milonopuls [P. Mylonopoulos], D. Cagaraki [D. Tsagkaraki] un S. Hala [S. Chala], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta),
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann] (referents), tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tam sekojošo tiesas sēdi 2004. gada 8. decembrī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 24. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, tā kā valsts elektrības uzņēmums Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy (turpmāk tekstā – “DEI”) tiesības slēgt iepirkuma līgumu par Megalopolis termoelektrocentrāles lenšu transportiera sistēmas izgatavošanu piešķīra sarunu procedūras rezultātā, iepriekš nepublicējot
         paziņojumu, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīva 93/38/EEK,
         ar ko koordinē līgumu [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas,
         transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.), ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra
         Direktīva 98/4/EK (OV L 101, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 93/38”), un it īpaši minētās Direktīvas 20. un turpmākie
         panti.

       Atbilstošās tiesību normas
      2       Saskaņā ar 15. pantu Direktīvā 93/38 “[..] [publisko] būvdarbu līgumu [slēgšanas tiesības] [..] piešķir saskaņā ar III, IV un
         V sadaļas noteikumiem”.

      3       Šīs pašas direktīvas 20. panta 1. punkts paredz, ka “līgumslēdzēji subjekti, ievērojot 2. punktu, var izvēlēties jebkuru no
         1. panta 7. punktā aprakstītajām procedūrām [proti, atklātas, slēgtas un sarunu procedūras], ar noteikumu, ka saskaņā ar 21. pantu
         ir izsludināts konkurss”.

      4       Saskaņā ar šī 20. panta 2. punktu:
      “[..] līgumslēdzēji subjekti var izmantot procedūru, iepriekš neizsludinot konkursu:
      [..]
      c)      ja tehnisku vai māksliniecisku iemeslu dēļ [..] līgumu var izpildīt vienīgi konkrēts [..] būvuzņēmējs [..];
      d)      tik lielā mērā, cik noteikti nepieciešams, ja attiecīgiem līgumslēdzējiem subjektiem neparedzētu iemeslu dēļ radusies ārkārtēja
         steidzamība, kas liedz ievērot termiņus, kuri noteikti atklātām vai slēgtām procedūrām;

      [..].”
      5       21. panta 1. punkts Direktīvā 93/38 precizē līdzekļus, ar kuriem var izsludināt konkursu, nozīmīgākais no kuriem ir paziņojuma
         publicēšana Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī atbilstoši piemēriem, kuri ir ietverti šīs pašas direktīvas pielikumos.

       Fakti un pirmstiesas procedūra
      6       1997. gada oktobrī DEI, lai veiktu procedūru ietekmes uz vidi novērtēšanai saskaņā ar Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvu 85/337/EEK par dažu
         sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 175, 40. lpp.), iesniedza kompetentai iestādei, proti,
         Vides, plānošanas un valsts būvdarbu ministrijai, projektu Megalopolis termoelektrocentrāles cieto blakusproduktu atsērošanai, stabilizācijai, transportēšanai un apglabāšanai.

      7       Ar 1998. gada 29. oktobra un 1999. gada 30. decembra lēmumiem minētā ministrija sniedza savu piekrišanu projektam, vienlaicīgi
         pieprasot, lai deviņu mēnešu laikā, proti, līdz 2000. gada septembrim, DEI  iesniedz pieprasījumu galīgajai atļaujai minētās centrāles atkritumu iznīcināšanai un divpadsmit mēnešu laikā, proti, līdz
         2000. gada decembrim, ievieš lenšu transportieri pelnu transportam no tās uz Thoknia raktuvēm, kur pelni tiek apstrādāti.

      8       Ņemot vērā šos termiņus, 1999. gada 27. jūlijā DEI nolēma uzsākt sarunu procedūru [lenšu transportiera izgatavotāja] izvēlei bez paziņojuma iepriekšējas publicēšanas un lūdza
         uzņēmumu apvienību Koch/Metka, kā arī uzņēmumu Dosco Overseas Engineering Ltd (turpmāk tekstā – “uzņēmums Dosco”) iesniegt savus piedāvājumus.

      9       2000. gada 18. janvārī uzņēmums Dosco paziņoja, ka nevēlas piedalīties minētajā procedūrā.

      10     2000. gada 29. augustā pēc vairāku mēnešu sarunām DEI uzņēmumu apvienībai Koch/Metka uzticēja lenšu transportiera sistēmas izgatavošanu pelnu transportēšanai no Megalopolis termoelektrocentrāles uz Thoknia raktuvēm (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais iepirkums”).

      11     Vispirms devusi iespēju Grieķijas Republikai iesniegt savus apsvērumus, Komisija 2001. gada 21. decembrī izdeva argumentēto
         atzinumu, konstatējot, ka saskaņā ar Direktīvu 93/38 par Apstrīdēto iepirkumu vajadzēja ievietot paziņojumu Eiropas Kopienu
         Oficiālajā Vēstnesī. Tā uzaicināja šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu argumentēto atzinumu divu mēnešu
         laikā no tā paziņošanas brīža. Būdama neapmierināta ar Grieķijas iestāžu 2002. gada 3. aprīļa vēstulē sniegto atbildi, Komisija
         nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par pieņemamību
      12     Grieķijas valdība izvirza četras iebildes par nepieņemamību, tās attiecīgi pamatojot ar to, ka Komisijai nav juridiski pamatotas
         intereses [prasības celšanā], ka prasībai nav priekšmeta, ka argumentētais atzinums nav precīzs un ka nav ievērota procedūra.

       Par to, ka Komisijai nav juridiski pamatotas intereses [prasības iesniegšanā]
      13     Grieķijas valdība uzskata, ka Komisijai nebija juridiski pamatotas intereses uzsākt procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi,
         jo tajā dienā, kad beidzās termiņš darbību saskaņošanai ar argumentēto atzinumu, iespējamais Kopienu tiesību pārkāpums pilnīgi
         vai, jebkurā gadījumā, lielākā daļā bija izbeigts.

      14     Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pienākumiem, kuri izriet no EKL 226. panta, Komisijai nav jāpierāda sava juridiski
         pamatota interese prasības celšanā (skat. 1974. gada 4. aprīļa spriedumu lietā 167/73 Komisija/Francija, Recueil, 359. lpp., 15. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑20/01 un C‑28/01Komisija/Vācija, Recueil, I‑3609. lpp., 29. punkts).

      15     Komisijas uzdevums ir pēc savas ierosmes un vispārējās interesēs raudzīties, lai dalībvalstis piemērotu Kopienu tiesības,
         un panākt, ka tiek konstatēta no Kopienu tiesībām izrietošo valsts pienākumu neizpilde, lai šādi šo pārkāpumu apturētu (skat.
         iepriekš minētos spriedumus Komisija/Francija, 15. punkts, un Komisija/Vācija, 29. punkts, kā arī iepriekš minēto judikatūru).

      16     Tādējādi EKL 226. panta mērķis nav aizsargāt šīs iestādes tiesības. Šī iestāde ir vienīgā, kas var lemt par nepieciešamību
         uzsākt procedūru valsts pienākumu neizpildes konstatēšanai un – šajā lietā – iemesliem, kuru dēļ šī procedūra ir vai nav jāuzsāk
         (skat. šajā sakarā 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C‑431/92 Komisija/Vācija, Recueil, I‑2189. lpp., 22. punkts; 2002. gada 5. novembra spriedumu lietā C‑476/98 Komisija/Vācija, Recueil, I‑9855. lpp., 38. punkts, un iepriekš minēto 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Vācija, 30. punkts).

       Par prasības priekšmeta neesamību
      17     Grieķijas valdība uzskata, ka prasībai nav priekšmeta, jo būvdarbu līgums starp DEI un uzņēmumu apvienību Koch/Metka  Apstrīdētā iepirkuma ietvaros dienā, kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, bija jau gandrīz izpildīts. Šajā
         datumā minētie būvdarbi lielākajā daļā, proti, 85 % apmērā, bija pabeigti. Tādējādi reāli vairs nebija iespējama darbību saskaņošana
         ar argumentēto atzinumu.

      18     Šajā ziņā nav apstrīdams, ka jautājumā par publisko iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu Tiesa ir nospriedusi, ka
         prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi nav pieņemama, ja argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigu datumā visi līgumā
         ietvertie nosacījumi jau ir izpildīti (šajā sakarā skat. 1992. gada 31. marta spriedumu lietā C‑362/90 Komisija/Itālija, Recueil, I‑2353. lpp., 11. un 13. punkts).

      19     Tomēr šajā lietā līgums starp DEI un uzņēmumu apvienību Koch/Metka  argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigu datumā bija izpildes stadijā, jo darbi bija pabeigti tikai 85 % apmērā. Tādējādi
         visi līgumā ietvertie nosacījumi vēl nebija izpildīti.

       Par argumentētā atzinuma neprecizitāti
      20     Grieķijas valdība apgalvo, ka Komisijas argumentētais atzinums bija pārāk neprecīzs, jo tas nenorādīja pasākumus, kuri Grieķijai
         jāveic, lai saskaņotu savas darbības ar to.

      21     Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai gan argumentētajam atzinumam ir jāsatur loģisks un detalizēts to iemeslu
         izklāsts, kuru dēļ Komisija uzskata, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no pienākumiem, ko tai uzliek EK līgums,
         tomēr Komisijai šajā atzinumā nav jānorāda pasākumi, kuri ļautu izbeigt pārmesto valsts pienākumu neizpildi (šajā sakarā skat.
         1991. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑247/89 Komisija/Portugāle, Recueil, I‑3659. lpp., 22. punkts, un 1999. gada 28. oktobra spriedumu lietā C‑328/96 Komisija/Austrija, Recueil, I‑7479. lpp., 39. punkts).

      22     Pirmstiesas procedūras mērķis ir norobežot prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi priekšmetu, lai dotu minētajai dalībvalstij
         iespēju izpildīt pienākumus, kuri izriet no Kopienu tiesībām, vai darīt zināmus savus aizstāvības pamatus pret Komisijas izvirzītajiem
         iebildumiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 34. punkts, un iepriekš minēto 2002. gada
         5. novembra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 46. un 47. punkts).

      23     Tā rezultātā tikai tad, ja Komisija domā kā prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi priekšmetu norādīt tādu pasākumu
         neveikšanu, kuri ļautu novērst pārmesto valsts pienākumu neizpildi, tai argumentētajā atzinumā īpašā veidā ir jānorāda šie
         pasākumi (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 39. punkts).

      24     Tomēr šajā lietā prasības priekšmets ir tikai valsts pienākumu neizpildes konstatēšana, pamatojoties uz to, ka Apstrīdētais
         iepirkums ir piešķirts bez iepriekšējas paziņojuma publicēšanas. Tādējādi prasība nav vērsta uz papildu valsts pienākumu neizpildes
         konstatēšanu, kas pamatojas uz to, ka netika veikti pasākumi pirmās valsts pienākumu neizpildes novēršanai.

       Par procedūras neievērošanu
      25     Grieķijas valdība uzskata, ka tā vietā, lai celtu prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, Komisijai vajadzēja tieši
         rīkoties un dot rīkojumu apturēt Apstrīdētā iepirkuma piešķiršanu saskaņā ar 3. pantu Padomes 1989. gada 21. decembra Direktīvā
         89/665/EEK par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas [pārskatīšanas] procedūru piemērošanu,
         piešķirot piegādes un uzņēmuma [būvdarbu] līgumu[s] slēgšanas tiesības valsts vajadzībām (OV L 395, 33. lpp.).

      26     Šajā ziņā ir jāatzīst, ka attiecībā uz enerģētikas nozari ir piemērojama nevis Direktīva 89/665, bet Padomes 1992. gada 25. februāra
         Direktīva 92/13/EEK, ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu
         [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju
         nozarē (OV L 76, 14. lpp.).

      27     Tomēr pat pieņemot, ka Grieķijas valdība bija domājusi 8. pantu Direktīvā 92/13, kurš paredz būtībā tādu pašu procedūru kā
         Direktīvas 89/665 3. pants, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pat tad, ja ir vēlams, ka Komisija izmanto minēto direktīvu
         ieviesto tiešas iejaukšanās procedūru, šī procedūra ir preventīvs pasākums, ar kuru Komisija nevar nedz atkāpties no pilnvarām
         saskaņā ar EKL 226. pantu, ne tās aizstāt (šajā Direktīvas 89/665 kontekstā skat. 1995. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑359/93
         Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑157. lpp., 13. punkts; 1995. gada 4. maija spriedumu lietā C‑79/94 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑1071. lpp., 11. punkts; 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑353/96 Komisija/Īrija, Recueil, I‑8565. lpp., 22. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 57. punkts). Tam, vai Komisija ir vai nav
         izmantojusi minēto procedūru, nav nozīmes, vērtējot prasības par valsts pienākumu neizpildi pieņemamību.

      28     Tikai Komisija var izlemt, vai ir nepieciešams uzsākt procedūru valsts pienākumu neizpildes konstatēšanai atbilstoši EKL 226. pantam
         (šajā sakarā skat. iepriekš minētos 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā Komisija/Vācija, 22. punkts, un 2002. gada 5. novembra
         spriedumu lietā Komisija/Vācija, 38. punkts). Tādējādi izvēle starp divām procedūrām ietilpst Komisijas diskrecionārā varā.

      29     No augstāk minētajiem apsvērumiem izriet, ka iebildes par nepieņemamību ir jānoraida.
       Par lietas būtību
      30     Pamatojot savu prasību, Komisija atsaucas uz vienu vienīgu iebildumu, kurš būtībā ir pamatots ar Direktīvas 93/38 15. panta,
         interpretējot to kopā ar šīs pašas direktīvas 20. panta 1. punktu un 21. pantu, pārkāpumu, jo DEI piešķīra Apstrīdēto iepirkumu, nepublicējot paziņojumu Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī.

      31     Šajā ziņā ir jāatzīst, ka Grieķijas valdība neapstrīd, ka uz Apstrīdēto iepirkumu attiecas 15. pants Direktīvā 93/38 un ka
         tādējādi to principā vajadzēja piešķirt saskaņā ar šīs direktīvas III līdz V sadaļu, kuras it īpaši paredz konkursa izsludināšanu,
         publicējot paziņojumu minētajā Oficiālajā Vēstnesī.

      32     Taču šī valdība uzskata, ka saskaņā ar 20. panta 2. punkta c) un d) apakšpunktu Direktīvā 93/38 Apstrīdēto iepirkumu varēja
         izņēmuma kārtā piešķirt bez paziņojuma publicēšanas. Tā uzskata, ka, no vienas puses, vienīgi uzņēmumu apvienība Koch/Metka varēja veikt šos būvdarbus, ņemot vērā transportējamās preces raksturīgās specifiskās īpašības un vietas atrašanos augsnes
         apakškārtā, kā arī nepieciešamību savienot lenšu transportieri ar jau pastāvošo sistēmu. No otras puses, šo būvdarbu veikšana
         bija ārkārtēji steidzama, jo Vides, teritorijas iekārtošanas un publisko darbu ministrija bija noteikusi konkrētus termiņus.

      33     Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka 20. panta 2. punkta c) un d) apakšpunkts Direktīvā 93/38 – kas ir atkāpes no noteikumiem
         par publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu – ir jāinterpretē sašaurināti. Turklāt pierādīšanas pienākums
         ir tam lietas dalībniekam, kurš vēlas uz šīm atkāpēm atsaukties (šajā sakarā Direktīvu 71/305 un 93/37 kontekstā skat. 1987. gada
         10. marta spriedumu lietā 199/85 Komisija/Itālija, Recueil, 1039. lpp., 14. punkts; 1995. gada 18. maija spriedumu lietā C‑57/94 Komisija/Itālija, Recueil, I‑1249. lpp., 23. punkts, un 2004. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑385/02 Komisija/Itālija, Recueil, I‑8121. lpp., 19. punkts).

      34     Pirmkārt, runājot par 20. panta 2. punkta c) apakšpunktu Direktīvā 93/38, no judikatūras izriet, ka, lai varētu piemērot šo
         normu, ir jāizpilda divi kumulatīvi nosacījumi, proti, no vienas puses, veicamajiem būvdarbiem, kuri ir publiskā iepirkuma
         līguma priekšmets, ir jābūt tehniski specifiskiem un, no otras puses, šī tehniskā specifiskuma dēļ ir jābūt absolūtai nepieciešamībai
         minētā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības piešķirt kādam konkrētam uzņēmumam (šajā sakarā Direktīvu 71/305 un 93/37
         kontekstā skat. iepriekš minētos 1995. gada 18. maija spriedumu lietā Komisija/Itālija, 24. punkts, un 2004. gada 14. septembra
         spriedumu lietā Komisija/Itālija, 18., 20. un 21. punkts).

      35     Tomēr šajā lietā, kā to norāda ģenerāladvokāts savu secinājumu 40.–45. punktā, lai gan minētie būvdarbi ir tehniski specifiski
         Direktīvas 93/38 20. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē, tomēr Grieķijas valdība nav pārliecinoši pierādījusi, ka tikai
         uzņēmumu apvienība Koch/Metka varēja tos veikt un ka tādēļ bija absolūta nepieciešamība iepirkuma līguma slēgšanas tiesības piešķirt tieši šai apvienībai.

      36     Nedz transportējamās preces specifiskās īpašības, nedz augsnes apakškārtas nestabilitāte vai nepieciešamība savienot lenšu
         transportieri ar jau pastāvošo sistēmu pašas par sevi nepierāda, ka minētā uzņēmumu apvienība bija vienīgais uzņēmums Kopienā,
         kuram ir nepieciešamās zināšanas minēto būvdarbu izpildei.

      37     Tā kā DEI piedāvāja [iesniegt priekšlikumus] uzņēmumam Dosco, tas pats uzskatīja, ka bez uzņēmumu apvienības Koch/Metka arī cits uzņēmums principā ir spējīgs veikt šos būvdarbus.

      38     Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka attiecībā uz līdzīgiem šai pašā vietā veicamiem būvdarbiem DEI jau iepriekš ir organizējis publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, publicējot paziņojumus.

      39     Tādējādi nevar uzskatīt, ka tehniskās specifikas dēļ Apstrīdētā iepirkuma izpildi varēja piešķirt tikai uzņēmumu apvienībai
         Koch/Metka.

      40     Otrkārt, lai piemērotu Direktīvas 93/38 20. panta 2. punkta d) apakšpunktā paredzēto atkāpi saskaņā ar judikatūru ir jāizpilda
         trīs apvienoti nosacījumi, proti, neparedzēta iemesla esamība, ārkārtēja steidzamība, kura nav saderīga ar pieprasītajiem
         termiņiem konkursa izsludināšanas gadījumā, un cēloņsakarība starp neparedzēto iemeslu un no tā izrietošo ārkārtējo steidzamību
         (šajā sakarā Direktīvas 71/305 kontekstā skat. 1993. gada 2. augusta spriedumu lietā C‑107/92 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4655. lpp., 12. punkts, un 1996. gada 28. marta spriedumu lietā C‑318/94 Komisija/Vācija, Recueil, I‑1949. lpp., 14. punkts).

      41     Taču Grieķijas valdība nav pierādījusi, ka šajā lietā šie nosacījumi tika izpildīti.
      42     Kompetentās iestādes nepieciešamību veikt minētos būvdarbus noteiktajos termiņos, lai izvērtētu projekta ietekmi uz vidi,
         nevar uzskatīt par neparedzētu iemeslu dēļ radušos ārkārtēju steidzamību.

      43     Tas, ka iestāde, kurai ir jāatbalsta minētais projekts, var noteikt termiņus, ir minētā projekta apstiprināšanas procedūrā
         paredzams iemesls (šajā sakarā Direktīvas 71/305 kontekstā skat. iepriekš minēto 1996. gada 28. marta spriedumu lietā Komisija/Vācija,
         18. punkts).

      44     Turklāt attiecībā uz Apstrīdēto iepirkumu DEI varēja uzsākt tā piešķiršanas procedūru, publicējot paziņojumu jau projekta ietekmes uz vidi novērtēšanas procedūras sākumā
         jeb apmēram trīs gadus pirms minēto termiņu izbeigšanās.

      45     Tādējādi nevar apgalvot, ka neparedzētu iemeslu dēļ radusies ārkārtēja steidzamība neļāva DEI ievērot termiņus, kas nosakāmi, izsludinot konkursu.

      46     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka, tā kā DEI tiesības slēgt iepirkuma līgumu par Megalopolis termoelektrocentrāles lenšu transportiera izgatavošanu piešķīra sarunu procedūras rezultātā, nepublicējot paziņojumu, Grieķijas
         Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīva 93/38 un it īpaši tās 20. panta 1. punkts un 21. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      47     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Grieķijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Grieķijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      tā kā valsts elektrības uzņēmums Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy tiesības slēgt iepirkuma līgumu par Megalopolis termoelektrocentrāles lenšu transportiera izgatavošanu piešķīra sarunu procedūras rezultātā, nepublicējot paziņojumu, Grieķijas
            Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1993. gada. 14. jūnija Direktīva 93/38/EEK, ar ko koordinē līgumu
            [slēgšanas tiesību] piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un
            telekomunikāciju nozarē, ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīva 98/4/EK un it īpaši tās
            20. panta 1. punkts un 21. pants;
      2)      Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1990. gada 12. jūlijā. # Hans Scheuer pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Dienesta intereses. # Lieta T-108/89.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1991. gada 7. februārī. # Ana Fernandes Ferreira de Freitas pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-2/90.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2008. gada 22.maijā. # Evonik Degussa GmbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Konkurence - Aizliegta vienošanās - Metionīna tirgus - Naudas sods - Regula Nr. 17 - 15. panta 2. punkts - Sodu tiesiskuma princips - Faktu sagrozīšana - Samērīguma princips - Vienlīdzīgas attieksmes princips. # Lieta C-266/06 P.

text:
      Tiesas (ceturtā palāta) 2008. gada 22. maija spriedums – Degussa/Komisija
      (lieta C‑266/06 P)
      Apelācija – Konkurence – Aizliegta vienošanās – Metionīna tirgus – Naudas sods – Regula Nr. 17 – 15. panta 2. punkts – Sodu tiesiskuma princips – Faktu sagrozīšana – Samērīguma princips – Vienlīdzīgas attieksmes princips
      1.                     Kopienu tiesības – Vispārējie tiesību principi – Tiesiskā drošība – Sodu tiesiskums – Piemērošanas joma (sal. ar 38.–40. un
            44.–46. punktu)
      2.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Rīcības brīvība, kas Komisijai piešķirta ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu
            (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03) (sal. ar 50.–62. punktu)
      3.                     Apelācija – Pamati – Kļūdains faktu vērtējums – Nepieņemamība – Pierādījumu vērtējuma pārbaude Tiesā – Izslēgšana, izņemot
            sagrozīšanas gadījumu (EKL 225. panta 1. punkts; Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa) (sal. ar 72.–74., 86. un 94. punktu)
      4.                     Apelācija – Tiesas kompetence – Pirmās instances tiesas novērtējuma par uzņēmumam uzlikta naudas soda apmēru apšaubīšana taisnīguma
            apsvērumu dēļ – Izslēgšana – Šāda novērtējuma apšaubīšana nediskriminācijas principa pārkāpuma dēļ – Iekļaušana (EKL 81. panta
            1. punkts; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts) (sal. ar 95. un 114. punktu)
      5.                     Apelācija – Pamati – Nepietiekams vai pretrunīgs pamatojums – Pieņemamība – Pirmās instances tiesas netiešs pamatojums – Pieļaujamība
            – Nosacījumi (EKL 225. panta 1. punkts; Tiesas Statūtu 36. pants, 53. panta pirmā daļa un 58. panta pirmā daļa) (sal. ar 102. un
            103. punktu)
      6.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Nepieciešamība atšķirīgi izturēties pret dažādiem vienā pārkāpumā
            iesaistītiem uzņēmumiem atkarībā no to kopējā apgrozījuma – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas
            Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkta piektā daļa) (sal. ar 119.–123. punktu)
      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā
               Degussa AG
               /Komisija (T‑279/02), ar kuru Pirmās instances tiesa ir daļēji noraidījusi prasību atcelt Komisijas 2002. gada 2. jūlija Lēmumu 2003/674/EK
                  par EKL 81. panta un EEZ nolīguma 53. panta piemērošanu (OV L 255, 1. lpp.) – Aizliegta vienošanās par metionīna tirgu – Pārkāpumu
                  un sodu tiesiskuma principa prasības attiecībā uz naudas sodu sistēmu, kas ir paredzēta Regulas Nr. 17/62 15. panta 2. punktā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	apelācijas sūdzību noraidīt;

                  2)

                  	Evonik Degussa GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  	Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.