title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2009. gada 3.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Austrijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 307. panta otrās daļas pārkāpums - Vajadzīgo pasākumu neveikšana, lai novērstu divpusējo nolīgumu, kuri ar trešām valstīm noslēgti pirms dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, nesaderību ar EK līgumu - Investīciju nolīgumi, kurus Austrijas Republika noslēgusi ar Korejas Republiku, Kaboverdes Republiku, Ķīnas Tautas Republiku, Malaiziju, Krievijas Federāciju un Turciju. # Lieta C-205/06.

text:
      Lieta C‑205/06
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Austrijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 307. panta otrās daļas pārkāpums – Vajadzīgo pasākumu neveikšana, lai novērstu divpusējo nolīgumu, kuri ar trešām valstīm noslēgti pirms dalībvalsts pievienošanās
         Eiropas Savienībai, nesaderību ar EK līgumu – Investīciju nolīgumi, kurus Austrijas Republika noslēgusi ar Korejas Republiku, Kaboverdes Republiku, Ķīnas Tautas Republiku,
         Malaiziju, Krievijas Federāciju un Turciju

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesvedība – Mutvārdu process – Atsākšana
      (EKL 222. panta otrā daļa; Tiesas Reglamenta 61. pants)
      2.        Starptautiskie nolīgumi – Dalībvalstu nolīgumi – Nolīgumi, kas noslēgti pirms EK līguma
      (EKL 57. panta 2. punkts, 59. pants, 60. panta 1. punkts un 307. panta otrā daļa)
      1.        Saskaņā ar EKL 222. panta otro daļu ģenerāladvokāta pienākums ir, ievērojot pilnīgu objektivitāti un neatkarību, atklātā tiesas
         sēdē izteikt pamatotus secinājumus lietās, kurās saskaņā ar Tiesas Statūtiem ir vajadzīga ģenerāladvokāta piedalīšanās. Tā
         kā Tiesai nav saistoši ne ģenerāladvokāta secinājumi, ne to pamatojums, nav jāatsāk mutvārdu process saskaņā ar Reglamenta
         61. pantu katru reizi, kad ģenerāladvokāts izvirza tiesību jautājumu, kuru lietas dalībnieki nebija apsprieduši, ja spriedums
         nav pamatots ar argumentiem, kurus lietas dalībnieki nebija apsprieduši.

      (sal. ar 14. un 15. punktu)
      2.        Dalībvalsts, kas nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar noteikumiem par kapitāla pārvedumu,
         kas ietverti investīciju nolīgumos, kuri ir noslēgti starp to un trešām valstīm, nav izpildījusi EKL 307. panta otrajā daļā
         paredzētos pienākumus.

      EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā Padomei ir piešķirtas pilnvaras konkrētos gadījumos ierobežot kapitāla
         apriti un maksājumus dalībvalstu un trešo valstu starpā. Lai nodrošinātu minēto tiesību normu lietderīgo iedarbību, ir jābūt
         iespējai nekavējoties piemērot Padomes paredzētos pasākumus, ar kuriem tiek ierobežota kapitāla brīva aprite, attiecībā uz
         valstīm, uz kurām tie attiecas, kuru vidū var būt arī trešās valstis, kas ir parakstījušas investīciju nolīgumu. Tādējādi
         šīs Padomes pilnvaras, kas ietver ierobežojošu pasākumu vienpusēju pieņemšanu attiecībā pret trešām valstīm tādā jomā, kas
         ir identiska vai saistīta ar jomu, kura tiek reglamentēta ar agrāk noslēgtu nolīgumu starp dalībvalsti un trešo valsti, norāda
         uz nesaderību ar minēto nolīgumu, ja, pirmkārt, šajā nolīgumā nav ietverts noteikums, saskaņā ar kuru attiecīgā dalībvalsts
         var izmantot savas tiesības un pildīt savus pienākumus kā Kopienas dalībvalsts, un, otrkārt, arī starptautisko tiesību sistēma
         neparedz šādu iespēju.

      Termiņš, kāds raksturīgs visām starptautiskām sarunām, kas nepieciešamas, lai pārskatītu attiecīgos nolīgumus, pēc sava rakstura
         nav saderīgs ar šo pasākumu lietderīgo iedarbību. Iespēja izmantot citus starptautisko tiesību piedāvātos līdzekļus, tādus
         kā nolīguma apturēšana vai pat attiecīgo nolīgumu vai noteiktu to noteikumu izbeigšana, ir pārāk nenoteikta, lai garantētu,
         ka Padomes paredzētos pasākumus varēs efektīvi piemērot.

      (sal. ar 35.–37., 39., 40. un 45. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2009. gada 3. martā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 307. panta otrās daļas pārkāpums – Vajadzīgo pasākumu neveikšana, lai novērstu divpusējo nolīgumu, kuri ar trešām valstīm noslēgti pirms dalībvalsts pievienošanās
         Eiropas Savienībai, nesaderību ar EK līgumu – Investīciju nolīgumi, kurus Austrijas Republika noslēgusi ar Korejas Republiku, Kaboverdes Republiku, Ķīnas Tautas Republiku,
         Malaiziju, Krievijas Federāciju un Turciju

      Lieta C‑205/06
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2006. gada 5. maijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk] un B. Martenčuks [B. Martenczuk], kā arī K. Tufvesone [C. Tufvesson], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Austrijas Republiku, ko pārstāv K. Pezendorfere [C. Pesendorfer] un G. Talingers [G. Thallinger], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      Lietuvas Republika, ko pārstāv D. Krjaučūns [D. Kriaučiūnas], pārstāvis,

      Ungārijas Republika, ko pārstāv J. Fazekaša [J. Fazekas] un K. Sījārto [K. Szíjjártó], kā arī M. Fehers [M. Fehér], pārstāvji,

      Somijas Republika, ko pārstāv A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski] un J. Heliskoski [J. Heliskoski], pārstāvji,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts], M. Ilešičs [M. Ilešič], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 6. maija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 10. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības
         saistībā ar noteikumiem par kapitāla pārvedumu, kas ietverti investīciju nolīgumos, kuri ir noslēgti ar Korejas Republiku,
         Kaboverdes Republiku, Ķīnas Tautas Republiku, Malaiziju, Krievijas Federāciju un Turcijas Republiku, Austrijas Republika nav
         izpildījusi EK līguma 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Pirms pievienošanās Eiropas Savienībai Austrijas Republika noslēdza divpusējus investīciju nolīgumus ar Ķīnas Tautas Republiku
         (nolīgums stājās spēkā 1986. gada 11. oktobrī (BGBl. 537/1986)), Malaiziju (nolīgums stājās spēkā 1987. gada 1. janvārī (BGBl. 601/1986)), Krievijas Federāciju (nolīgums stājās spēkā 1991. gada 1. septembrī (BGBl. 387/1991), kas sākotnēji tika noslēgts ar bijušo Padomju Sociālistisko Republiku Savienību un atzīts par piemērojamu starp
         Austriju un Krievijas Federāciju ar notu apmaiņu (BGBl. 257/1994)), Korejas Republiku (nolīgums stājās spēkā 1991. gada 1. novembrī (BGBl. 523/1991)), Turcijas Republiku (nolīgums stājās spēkā 1992. gada 1. janvārī (BGBl. 612/1991)) un Kaboverdes Republiku (nolīgums stājās spēkā 1993. gada 1. aprīlī (BGBl. 83/1993)).

      3        Šie nolīgumi ietver noteikumu, saskaņā ar kuru katra līgumslēdzēja puse garantē otras līgumslēdzējas puses investoriem iespēju
         bez nepamatotas kavēšanās brīvi veikt ar investīcijām saistītu naudas pārvedumu brīvi konvertējamā valūtā.

       Pirmstiesas procedūra
      4        Uzskatot, ka šie divpusējie nolīgumi var traucēt piemērot kapitāla aprites un maksājumu ierobežojumus, kurus Eiropas Savienības
         Padome var paredzēt saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu, Komisija 2004. gada 12. maijā nosūtīja
         Austrijas Republikai brīdinājuma vēstuli.

      5        Ar 2004. gada 14. jūlija vēstuli šī dalībvalsts nosūtīja Komisijai savus apsvērumus par minēto brīdinājuma vēstuli. Tā apgalvoja,
         ka strīdīgie attiecīgo investīciju nolīgumu noteikumi, pirmkārt, negatīvi neietekmē EK līgumā paredzētos pasākumus, kas ierobežo
         kapitāla apriti un maksājumus, un, otrkārt, neietekmē šīs dalībvalsts balsojumu par ierobežojošajiem pasākumiem, un tādējādi
         neapdraudētu Padomes pilnvaras gadījumā, ja tā vēlētos pieņemt šādus pasākumus.

      6        Uzskatot, ka Austrijas Republikas izvirzītie argumenti bija nepietiekami un ka šī dalībvalsts pretēji EKL 307. panta otrajā
         daļā paredzētajām prasībām neveica vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar dažādajos investīciju nolīgumos
         ietvertajiem noteikumiem par pārvedumu, Komisija 2005. gada 21. martā nosūtīja tai argumentētu atzinumu.

      7        Ar 2005. gada 19. maija vēstuli Austrijas Republika nosūtīja Komisijai savus apsvērumus, atbildot uz argumentēto atzinumu.
         Tā saglabāja savos apsvērumos izvirzītos argumentus attiecībā uz brīdinājuma vēstuli un turklāt atsaucās uz iespēju – gadījumā,
         ja Eiropas Kopiena vēlētos veikt pasākumus, – panākt vienprātīgu risinājumu saskaņā ar strīdīgajos nolīgumos paredzēto konfliktu
         risināšanas mehānismu. Tā arī apstiprināja, ka, pārskatot Austrijas divpusējā investīciju nolīguma paraugu, ir paredzēts pieņemt
         “Starptautiskas reģionālas ekonomikas organizācijas” (SREO) noteikumu, ar ko tiktu ņemti vērā iespējamie ierobežojumi brīvai
         kapitāla apritei, kurus var noteikt Eiropas Savienība vai Kopiena un uz kuru pamata nākotnē notiktu visas sarunas par starptautiskiem
         nolīgumiem.

      8        Uzskatot, ka šie argumenti neatspēko argumentētajā atzinumā izteiktos iebildumus, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
      9        Ar 2008. gada 30. jūlija vēstuli Austrijas Republika lūdza Tiesai izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu saskaņā
         ar Reglamenta 61. pantu, pamatojoties uz to, ka Komisija mutvārdu procesā nelikumīgi iesniedza jaunu iebildumu, un tāpēc ģenerāladvokāta
         secinājumu pamatā bija fakti un argumenti, kurus lietas dalībniekiem nebija iespējams apspriest.

      10      Faktiski Komisija pirmo reizi un īsumā norādīja, ka attiecīgo divpusējo investīciju nolīgumu spēkā paturēšana nebija saderīga
         ar EKL 10. pantu.

      11      Taču ģenerāladvokāts savu secinājumu 33.–43. un 71. punktā piedāvā Tiesai pamatot apgalvoto pienākumu neizpildi ar EKL 10. pantu,
         kā arī ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu.

      12      Turklāt, kā to uzsvēra vairākas dalībvalstis, Komisija ļoti vēlu un neskaidri precizēja savus vēlāk izvirzītos argumentus.

      13      Šajā sakarā ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Reglamenta 61. pantu Tiesa var pēc savas ierosmes vai pēc ģenerāladvokāta
         priekšlikuma, vai arī pēc lietas dalībnieku lūguma izdot rīkojumu par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu, ja tā uzskata, ka
         tā nav pietiekami informēta vai arī ka lieta ir iztiesājama, pamatojoties uz argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši
         (skat. 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑210/03 Swedish Match, Krājums, I‑11893. lpp., 25. punkts; 2006. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑138/05 Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatie, Krājums, I‑8339. lpp., 23. punkts, un 2000. gada 4. februāra rīkojumu lietā C‑17/98 Emesa Sugar, Recueil, I‑665. lpp., 18. punkts).

      14      Otrkārt, saskaņā ar EKL 222. panta otro daļu ģenerāladvokāta pienākums ir, ievērojot pilnīgu objektivitāti un neatkarību,
         atklātā tiesas sēdē izteikt pamatotus secinājumus lietās, kurās saskaņā ar Tiesas Statūtiem ir vajadzīga ģenerāladvokāta piedalīšanās.
         Tā kā Tiesai nav saistoši ne ģenerāladvokāta secinājumi, ne to pamatojums, nav jāatsāk mutvārdu process saskaņā ar Reglamenta
         61. pantu katru reizi, kad ģenerāladvokāts izvirza tiesību jautājumu, kuru lietas dalībnieki nebija apsprieduši.

      15      Tā kā šajā gadījumā Tiesa uzskata, ka tā ir pietiekami informēta, lai pieņemtu lēmumu, un ka lieta nav jāizskata, pamatojoties
         uz argumentiem, kurus lietas dalībnieki nebija apsprieduši pat tiesas sēdē, lūgums atkārtoti sākt mutvārdu procesu nav jāapmierina.

       Par investīciju nolīgumu nesaderību ar EK līgumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      16      Komisija uzskata, ka Austrijas Republikai var būt ļoti grūti, pat neiespējami ievērot Kopienu tiesībās paredzētos pienākumus
         tāpēc, ka attiecīgajos nolīgumos nav ietverts noteikums, kas skaidri paredz iespēju šai dalībvalstij piemērot pasākumus, kurus
         vajadzības gadījumā, pamatojoties uz EKL 57., 59. un 60. pantu, varētu noteikt Padome, un ka, neizmantojot piemērotus līdzekļus,
         lai novērstu šādu nesaderību, šī dalībvalsts nav izpildījusi EKL 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus.

      17      Komisija apgalvo, ka gadījumā, ja Padome nosaka ierobežojumus brīvai kapitāla apritei un maksājumiem, termiņš, kāds nepieciešams
         attiecīgo nolīgumu izbeigšanai vai pārskatīšanai, nozīmē, ka Austrijas Republikai saskaņā ar starptautiskajām tiesībām vienlaikus
         būtu jāturpina piemērot attiecīgos nolīgumus, tai skaitā arī tajos paredzēto pārveduma noteikumu, turklāt saskaņā ar EKL 307. panta
         pirmo daļu. Tā rezultātā Padomes noteiktie pasākumi Kopienā netiktu vienveidīgi piemēroti.

      18      Austrijas Republika uzskata, ka, ja Padome nav noteikusi ierobežojumus kapitāla apritei un maksājumiem, tā var brīvi reglamentēt
         kapitāla apriti ar trešām valstīm, pamatojoties uz EKL 56. pantu. Tā apgalvo, ka, tā kā Padome nebija noteikusi nevienu ierobežojumu,
         nerodas jautājums par attiecīgo nolīgumu saderību ar Līguma noteikumu, kurš netika piemērots.

      19      Vācijas Federatīvā Republika, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika un Somijas Republika piekrīt Austrijas Republikas izvirzītajiem
         argumentiem un uzskata, ka attiecīgie investīciju nolīgumi nav nesaderīgi ar Kopienu pasākumiem, kādi pastāv kapitāla brīvas
         aprites jomā, jo šie pasākumi tos neietekmē. Šīs dalībvalstis uzskata, ka pienākumu neizpilde, uz kuru norāda Komisija, ir
         tikai hipotētiska.

      20      Minētās dalībvalstis apgalvo, ka EKL 226. pantā paredzētās procedūras par pienākumu neizpildi mērķis ir nevis kontrolēt situācijas,
         kurās apgalvotā pienākumu neizpilde ir hipotētiska, bet gan novērst tādas situācijas, kad dalībvalstis patiešām nav izpildījušas
         savus pienākumus.

      21      Vācijas Federatīvā Republika un Ungārijas Republika uzsver, ka nolīguma, kas noslēgts ar trešo valsti, nākotnē iespējama nesaderība
         ar Kopienu tiesībām neietilpst EKL 307. panta piemērošanas jomā un tā varētu tikt konstatēta tikai tad, ja Padome faktiski
         īstenotu savu kompetenci jomā, uz kuru attiecas šis pants.

      22      Somijas Republika precizē, ka Komisija nav pierādījusi apgalvoto pienākumu neizpildi un saskaņā ar Tiesas judikatūru nav tiesīga
         pamatoties uz pieņēmumiem.

      23      Lietuvas Republika piebilst, ka EKL 307. panta otrās daļas mērķis ir nodrošināt nevis dalībvalstu noslēgto starptautisko nolīgumu
         noteikumu formālu saderību ar Kopienu tiesībām, bet gan Kopienu tiesību normu efektīvu piemērošanu, it īpaši gadījumā, kad
         dalībvalstis pirms to pievienošanās ir noslēgušas starptautiskus nolīgumus ar trešām valstīm šajās pašās jomās.

       Tiesas vērtējums
      24      Šie dažādie investīciju nolīgumi, kurus noslēgusi Austrijas Republika, ietver līdzīgus noteikumus, saskaņā ar kuriem tiek
         nodrošināta iespēja brīvi un bez nepamatotas kavēšanās veikt naudas pārvedumu brīvi konvertējamā valūtā.

      25      Tādējādi it īpaši tiek garantēta brīvība pārvest naudas līdzekļus investīciju īstenošanai, pārvaldībai un palielināšanai,
         brīvība repatriēt ieņēmumus, ko radīs šīs investīcijas, kā arī brīvība pārvest tos naudas līdzekļus, kas nepieciešami, lai
         atmaksātu aizņēmumus, un līdzekļus, kas radušies no šo investīciju izņemšanas vai pārdales.

      26      Šajā ziņā šie nolīgumi atbilst EKL 56. panta 1. punkta formulējumam, saskaņā ar kuru “[..] ir aizliegti visi kapitāla aprites
         ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā”, EKL 56. panta 2. punkta formulējumam, saskaņā ar kuru
         “[..] ir aizliegti visi maksājumu ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā”, un šī panta mērķim.

      27      Taisnība, ka Līguma noteikumi, uz kuriem attiecas šobrīd izskatāmā Komisijas prasība, dod Padomei tiesības noteiktos apstākļos
         ierobežot kapitāla apriti un maksājumus dalībvalstu un trešo valstu starpā, tai skaitā attiecīgajos pārveduma noteikumos paredzēto
         apriti.

      28      Attiecīgajos noteikumos, kas ietverti EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā, ir paredzēti izņēmumi principam
         par brīvu kapitāla apriti un maksājumiem dalībvalstu, kā arī dalībvalstu un trešo valstu starpā, lai aizsargātu Kopienas vispārējās
         intereses un ļautu tai vajadzības gadījumā izpildīt tās starptautiskos pienākumus, kā arī dalībvalstu pienākumus.

      29      EKL 57. panta 2. punkts ļauj Padomei pēc Komisijas priekšlikuma ar kvalificētu balsu vairākumu paredzēt noteiktus ierobežojošus
         pasākumus attiecībā uz kapitāla apriti, it īpaši saistībā ar tiešām investīcijām, uz trešām valstīm vai no tām. Ja šie pasākumi
         Kopienu tiesībās “mazina” liberalizāciju kapitāla apritē uz trešām valstīm vai no tām, ir vajadzīgs vienprātīgs lēmums.

      30      Saskaņā ar EKL 59. pantu Padome pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Centrālo banku, var paredzēt aizsargpasākumus,
         ja kapitāla aprite uz trešām valstīm vai no tām “rada vai draud radīt nopietnas grūtības ekonomiskās un monetārās savienības
         darbībai”, ar nosacījumu, ka šādi pasākumi noteikti ir vajadzīgi un tie tiek paredzēti uz laiku, kas “nepārsniedz sešus mēnešus”.

      31      Saskaņā ar EKL 60. panta 1. punktu Padome pēc Komisijas priekšlikuma, lai īstenotu kopējo nostāju vai kopīgu rīcību kopējās
         ārpolitikas un drošības politikas jomā, var veikt “steidzamus pasākumus” attiecībā uz kapitāla apriti un maksājumiem. Šāda
         rīcība var izrādīties nepieciešama, piemēram, lai īstenotu Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes rezolūciju.

      32      Ir skaidrs, ka attiecīgie nolīgumi neietver noteikumus, kas dod Kopienai iespēju ierobežot ar investīcijām saistītu naudas
         līdzekļu apriti. Tāpēc ir jāizvērtē, vai Austrijas Republikai bija jāveic EKL 307. panta otrajā daļā minētie pasākumi.

      33      Saskaņā ar EKL 307. panta pirmo daļu Līguma noteikumi neattiecas uz tiesībām un pienākumiem, kas noteikti nolīgumos, kuri
         pirms dalībvalsts pievienošanās noslēgti starp šo dalībvalsti un trešo valsti. Šīs tiesību normas mērķis ir saskaņā ar starptautisko
         tiesību principiem precizēt, ka Līguma piemērošana neietekmē attiecīgās dalībvalsts pienākumu ievērot trešo valstu tiesības,
         kas izriet no agrāk noslēgta nolīguma, un pildīt savas saistības (skat. 1980. gada 14. oktobra spriedumu lietā 812/79 Burgoa, Recueil, 2787. lpp., 8. punkts; 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑84/98 Komisija/Portugāle, Recueil, I‑5215. lpp., 53. punkts, kā arī 2003. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑216/01 Budĕjovický Budvar, Recueil, I‑13617. lpp., 144. un 145. punkts).

      34      EKL 307. panta otrajā daļā dalībvalstīm ir noteikts pienākums veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības,
         kas konstatētas starp nolīgumiem, kuri noslēgti pirms šo dalībvalstu pievienošanās, un Kopienu tiesībām. Saskaņā ar šo tiesību
         normu vajadzības gadījumā dalībvalstis sniedz savstarpēju palīdzību un vienojas par kopēju attieksmi.

      35      EKL 57. panta 2. punktā, 59. pantā un 60. panta 1. punktā Padomei ir piešķirtas pilnvaras konkrētos gadījumos ierobežot kapitāla
         apriti un maksājumus dalībvalstu un trešo valstu starpā.

      36      Lai nodrošinātu minēto tiesību normu lietderīgo iedarbību, ir jābūt iespējai nekavējoties piemērot Padomes paredzētos pasākumus,
         ar kuriem tiek ierobežota kapitāla brīva aprite, attiecībā uz valstīm, uz kurām tie attiecas, kuru vidū var būt arī dažas
         no tām valstīm, kas ir parakstījušas kādu no attiecīgajiem nolīgumiem ar Austrijas Republiku.

      37      Tādējādi šīs Padomes pilnvaras, kas ietver ierobežojošu pasākumu vienpusēju pieņemšanu attiecībā pret trešām valstīm tādā
         jomā, kas ir identiska vai saistīta ar jomu, kura tiek reglamentēta ar agrāk noslēgtu nolīgumu starp dalībvalsti un trešo
         valsti, norāda uz nesaderību ar minēto nolīgumu, ja, pirmkārt, šajā nolīgumā nav ietverts noteikums, saskaņā ar kuru attiecīgā
         dalībvalsts var izmantot savas tiesības un pildīt savus pienākumus kā Kopienas dalībvalsts, un, otrkārt, arī starptautisko
         tiesību sistēma neparedz šādu iespēju.

      38      Tādējādi – pretēji tam, ko apgalvo Austrijas Republika, – nešķiet, ka tās paredzētie pasākumi, kā tā apgalvo, tai nodrošina
         iespēju pildīt Kopienu pienākumus.

      39      Pirmkārt, termiņš, kāds raksturīgs visām starptautiskām sarunām, kas nepieciešamas, lai pārskatītu attiecīgos nolīgumus, pēc
         sava rakstura nav saderīgs ar šo pasākumu lietderīgo iedarbību.

      40      Otrkārt, iespēja izmantot citus starptautisko tiesību piedāvātos līdzekļus, tādus kā nolīguma apturēšana vai pat attiecīgo
         nolīgumu vai noteiktu to noteikumu izbeigšana, ir pārāk nenoteikta, lai garantētu, ka Padomes paredzētos pasākumus varēs efektīvi
         piemērot.

      41      Turklāt, kā Austrijas Republika vēlreiz precizēja tiesas sēdē, tā vēlas ieviest investīciju nolīgumos, tos pārskatot vai atjaunojot
         esošos nolīgumus, noteikumu, kas paredzētu noteiktas pilnvaras reģionālām organizācijām un tādējādi ļautu piemērot Padomes
         paredzētos pasākumus, kas ierobežo kapitāla apriti un maksājumus.

      42      Kaut arī Austrijas Republika piekrīt, ka šāds noteikums, kā atzina Komisija tiesas sēdē, principā būtu jāuzskata par tādu,
         kas novērš konstatēto nesaderību, ir skaidrs, ka Komisijas norādītajos gadījumos Austrijas Republika nav uzsākusi nekādus
         pasākumus termiņā, kuru Komisija bija norādījusi argumentētajā atzinumā, attiecībā pret konkrētām trešām valstīm, lai novērstu
         iespējamo konfliktu ar pasākumiem, kurus Padome var paredzēt saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu,
         kas var rasties, piemērojot ar šīm trešām valstīm noslēgtos investīciju nolīgumus.

      43      Jāpiebilst, ka no sprieduma, kas šodien tiek pasludināts lietā C‑249/06 Komisija/Zviedrija (Krājums, I‑0000. lpp.), izriet,
         ka ar trešām valstīm noslēgto investīciju nolīgumu nesaderība ar Līgumu, kas traucē piemērot ierobežojumus kapitāla apritei
         un maksājumiem, kurus var paredzēt Padome saskaņā ar EKL 57. panta 2. punktu, 59. pantu un 60. panta 1. punktu, neattiecas
         tikai uz dalībvalsti, kas ir atbildētāja šajā lietā.

      44      Tāpēc ir jānorāda, ka saskaņā ar EKL 307. panta otro daļu dalībvalstīm vajadzības gadījumā ir jāsniedz savstarpēja palīdzība,
         lai novērstu konstatētās nesaderības, un jāvienojas par kopēju attieksmi. Savu pienākumu ietvaros, kas paredzēti EKL 211. pantā,
         lai nodrošinātu Līguma noteikumu piemērošanu, Komisijai ir jāveic pasākumi, kas var atvieglot savstarpējās palīdzības sniegšanu
         attiecīgo dalībvalstu vidū, kā arī palīdzēt vienoties par kopēju attieksmi.

      45      No iepriekš minētā izriet, ka, neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar noteikumiem par kapitāla
         pārvedumu, kas ietverti investīciju nolīgumos, kuri ir noslēgti ar Korejas Republiku, Kaboverdes Republiku, Ķīnas Tautas Republiku,
         Malaiziju, Krievijas Federāciju un Turcijas Republiku, Austrijas Republika nav izpildījusi EK līguma 307. panta otrajā daļā
         paredzētos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Austrijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad Austrijas Republikai ir jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus. Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta pirmo daļu Vācijas Federatīvā Republika, Lietuvas Republika, Ungārijas
         Republika un Somijas Republika, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      neveicot vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderības saistībā ar noteikumiem par kapitāla pārvedumu, kas ietverti investīciju
            nolīgumos, kuri ir noslēgti ar Korejas Republiku, Kaboverdes Republiku, Ķīnas Tautas Republiku, Malaiziju, Krievijas Federāciju
            un Turcijas Republiku, Austrijas Republika nav izpildījusi EK līguma 307. panta otrajā daļā paredzētos pienākumus;
      2)      Austrijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Vācijas Federatīvā Republika, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika un Somijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus
            pašas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1992. gada 4. jūnijā. # Wünsche Handelsgesellschaft International GmbH & Co. KG pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Deklarētā muitas vērtība. # Lieta C-21/91.


Tiesas spriedums 1979. gada 6. novembrī. # Gaetano Toffoli un citi pret Regione Veneto. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale per il Veneto - Itālija. # Lieta 10/79.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 18.decembrī.#Wienstrom GmbH pret Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Valsts atbalsts - EKL 88. panta 3. punkts - Atbalsts, kas atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu - Strīds starp atbalsta saņēmēju un valsts iestādēm par nelikumīgi īstenotā atbalsta summu - Valsts tiesas loma.#Lieta C-384/07.

text:
      Lieta C‑384/07
      Wienstrom GmbH
      pret
      Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit
      (Verwaltungsgerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Valsts atbalsts – EKL 88. panta 3. punkts – Atbalsts, kas atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu – Strīds starp atbalsta saņēmēju un valsts iestādēm par nelikumīgi īstenotā atbalsta summu – Valsts tiesas loma
      Sprieduma kopsavilkums
      Valsts atbalsts – Atbalsta projekts – Atbalsta piešķiršana, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktā noteikto aizliegumu – Vēlāks
            Komisijas lēmums, ar ko atbalsts atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu
      (EKL 88. panta 3. punkts)
      Ja valsts atbalsta projekts ir ticis pienācīgi paziņots Komisijai un nav ticis īstenots pirms tās lēmuma pieņemšanas, to var
         īstenot no šī lēmuma pieņemšanas brīža, tostarp, vajadzības gadījumā, attiecībā uz iepriekšēju laikposmu, uz kuru attiecas
         pasākums, kas atzīts par saderīgu.

      Ja atbalsts ir ticis piešķirts tā saņēmējam pretēji EKL 88. panta 3. punkta pēdējam teikumam, valsts tiesai pēc cita tirgus
         dalībnieka pieprasījuma var būt pienākums pieņemt lēmumu pat pēc tam, kad Komisija ir pieņēmusi pozitīvu lēmumu, par īstenošanas
         pasākumu spēkā esamību un par piešķirtā finanšu atbalsta atgūšanu. Šādā gadījumā, lai arī Kopienu tiesības valsts tiesai nosaka
         pienākumu lemt par piemērotiem pasākumiem, lai efektīvi novērstu nelikumību sekas, tās, pat ja nav ārkārtas apstākļu, tai
         nenosaka pienākumu pilnīgi atgūt nelikumīgo atbalstu. Piemērojot Kopienu tiesības, valsts tiesai atbalsta saņēmējam ir jāpiespriež
         procentu maksājums par visu nelikumības periodu. Saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu šī tiesa vajadzības gadījumā var piespriest
         arī nelikumīgā atbalsta atgūšanu, neierobežojot dalībvalsts tiesības vēlāk īstenot šo atbalstu no jauna. Tāpat tai var nākties
         apmierināt prasības par tādu zaudējumu atlīdzību, kas radušies atbalsta nelikumības dēļ.

      Tādējādi, ja atbalsts tiek nelikumīgi īstenots pirms pozitīva Komisijas lēmuma, Kopienu tiesības pieļauj, ka atbalsta saņēmējs,
         pirmkārt, var prasīt samaksāt pienākošos atbalstu nākotnē un, otrkārt, var paturēt atbalstu, kas piešķirts pirms pozitīva
         lēmuma pieņemšanas, ievērojot sekas, kas izriet no priekšlaicīgi piešķirtā atbalsta nelikumības. Kritērijs, kas nosaka atbalsta
         saņēmēja iespēju saņemt atbalsta samaksu par laikposmu pirms pozitīva lēmuma pieņemšanas vai paturēt jau samaksāto atbalstu,
         tātad ir Komisijas konstatētais saderīgums ar kopējo tirgu.

      Tādējādi aizliegums īstenot valsts atbalstu, kas paredzēts EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikumā, nenosaka valsts tiesai
         pienākumu noraidīt atbalsta saņēmēja lūgumu saistībā ar šī atbalsta summu, kas pienākas par laikposmu pirms Eiropas Kopienu
         Komisijas lēmuma, ar kuru minētais atbalsts ir atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, pieņemšanas.

      (sal. ar 26.–31. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 18. decembrī (*)

      Valsts atbalsts – EKL 88. panta 3. punkts – Atbalsts, kas atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu – Strīds starp atbalsta saņēmēju un valsts iestādēm par nelikumīgi īstenotā atbalsta summu – Valsts tiesas loma
      Lieta C‑384/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Verwaltungsgerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 31. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 13. augustā, tiesvedībā

      Wienstrom GmbH
      pret
      Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], J. Makarčiks [J. Makarczyk], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents) un K. Toadere [C. Toader],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretāre K. Štranca‑Slavičeka [K. Sztranc‑Sławiczek], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 23. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Wienstrom GmbH vārdā – H. R. Laurers [H. R. Laurer], advokāts,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Gross [K. Gross] un B. Martenčuks [B. Martenczuk], pārstāvji,

      –        EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – B. Alterskjers [B. Alterskjær] un N. Fengers [N. Fenger], kā arī L. Janga [L. Young], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 88. panta 3. punkta pēdējo teikumu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp Wienstrom GmbH (turpmāk tekstā – “Wienstrom”) un Bundesminister für Wirtschaft und Arbeit (Federālā Ekonomikas un darba ministrija, turpmāk tekstā – “atbildētāja iestāde”) par atbalsta, kas ir piešķirams Wienstrom atbilstoši Ekoloģiskās elektroenerģijas likumam (Ökostromgesetz, turpmāk tekstā – “ÖG”), apmēru.

       Atbilstošās tiesību normas
       Atbalsta pasākums
      3        ÖG ir regulēts atbalsts koģenerācijas stacijām Austrijā.

      4        Tā pirmā redakcija (BGBl. I, 149/2002; turpmāk tekstā – “agrākais ÖG”) stājās spēkā 2003. gada 1. janvārī. 2006. gada 2. oktobrī tas tika aizstāts ar jaunu redakciju (BGBl. I, 105/2006; turpmāk tekstā – “jaunais ÖG”).

      5        Lai atbalstītu elektroenerģijas ražošanu koģenerācijas stacijās, noteiktos nosacījumos tiek piešķirta atlīdzība par izmaksām,
         kas nepieciešamas ekspluatācijas turpināšanai. Agrākajā ÖG šī atbalsta apmērs par 2003. un 2004. gadu tika noteikts ne lielāks par 1,5 centiem par koģenerācijas procesā iegūtās elektroenerģijas
         kWh. Kopš 2005. gada šī summa tika noteikta, atbildētājai iestādei piemērojot atbilstošās agrākā ÖG normas, un tā to [šo summu] varēja pārbaudes rezultātā grozīt.

      6        Pamata prāvā aplūkoto gadu gaitā pasākums tika finansēts no vienotas piemaksas, ko piemēroja galapatērētājiem piegādātās elektroenerģijas
         apjomam, neatkarīgi no to faktiskā koģenerācijas procesā iegūtās elektroenerģijas patēriņa. Šī piemaksa tika nodota valsts
         iestādei Energie‑Control GmbH, kuras pienākums ir sniegt atbalstu koģenerācijas stacijām.

      7        Ar jaunā ÖG 30. panta d) punktu pasākums ir ar atpakaļejošu iedarbību grozīts.

      8        Tajā ir paredzēts, ka par laikposmu no 2003. gada 1. janvāra līdz 2006. gada 31. decembrim elektroenerģijas izplatītāji, kas
         importē elektroenerģiju, kas tiek dēvēta par “ekoloģisku” vai iegūta koģenerācijas procesā, un to pārdod galapatērētājiem
         valstī, kā arī galapatērētāji, kas importē tāda paša veida elektroenerģiju to pašu patēriņam, ir tiesīgi lūgt atlīdzināt atbalsta
         summu par elektroenerģiju, kas iegūta mazās hidroelektroenerģijas iekārtās, vai jebkura cita veida ekoloģisko elektroenerģiju
         vai atlīdzināt koģenerācijas piemaksu par enerģiju, kas iegūta koģenerācijas procesā.

       Komisijas lēmums
      9        Pēc vēstuļu apmaiņas ar Austrijas iestādēm 2003. gadā Eiropas Kopienu Komisija reģistrēja pasākumus attiecībā uz koģenerācijas
         stacijām kā nepaziņotu atbalstu ar numuru NN 162/B/2003. Austrijas Republika ir paziņojusi Komisijai jaunajā ÖG paredzētos grozījumus. Šis paziņojums ir reģistrēts ar numuru N 317/B/2006.

      10      Ar 2006. gada 4. jūlija lēmumu C(2006) 2964, galīgā redakcija (OV C 221, 9. lpp.; turpmāk tekstā – “Komisijas lēmums”), Komisija
         nolēma necelt iebildumus. Tā nolēma, ka atbalsts, kas atbilst Kopienu tiesiskajam regulējumam par valsts atbalstu vides aizsardzībai
         (OV 2001, C 37, 3. lpp.), bija saderīgs ar kopējo tirgu atbilstoši EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktam. Tā apgalvo, ka
         ar jauno ÖG ieviestie grozījumi ir piemērots instruments, lai neitralizētu iespējami diskriminējošo iedarbību uz importēto elektroenerģiju.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      11      Wienstrom ekspluatē vairākas koģenerācijas stacijas Vīnē. Tā saņem atbalstu atbilstoši ÖG.

      12      Tā apstrīd divus atbildētājas iestādes lēmumus, kas datēti attiecīgi ar 2004. gada 11. oktobri (turpmāk tekstā – “pirmais
         apstrīdētais lēmums”) un ar 2006. gada 7. decembri (turpmāk tekstā – “otrais apstrīdētais lēmums”).

      13      Pirmajā apstrīdētajā lēmumā ir noteikta summa EUR 37 335 602,20 par 2003. gadu kā atbalsts, kas piešķirts Wienstrom par trim koģenerācijas stacijām. Tā kā bija samaksāti avansi EUR 44 551 514,75, šajā lēmumā ir paredzēts, ka šai sabiedrībai
         ir jāsamaksā starpība, t.i., EUR 7 215 912,55.

      14      Otrais apstrīdētais lēmums attiecas uz Wienstrom piešķirto atbalstu par 2005. gadu modernizētai koģenerācijas stacijai. Pirms tā 2006. gada 8. martā tika pieņemts lēmums,
         kurā tika noteikta pagaidu piešķirtā atbalsta summa un, pamatojoties uz kuru, 2006. gada 14. martā tika pārskaitīts avanss
         EUR 5 408 159. Otrajā apstrīdētajā lēmumā ir galīgi noteikta piešķirtā atbalsta summa EUR 5 688 703,47 un, ievērojot jau samaksāto
         avansu, norīkots samaksāt summu EUR 280 544,47. Wienstrom apgalvo, ka tai pienācās summa EUR 8 487 228,00.

      15      Iesniedzējtiesa uzskata, ka Komisijas lēmums attiecas tikai uz jauno ÖG un nav pieņemts neviens skaidri negatīvs lēmums attiecībā uz agrāko ÖG.

      16      Tā atgādina, ka pirmais apstrīdētais lēmums ietver atbalsta, kurš piešķirts pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas, īstenošanu.

      17      Tā uzskata, ka otrais apstrīdētais lēmums, kas pieņemts pēc Komisijas lēmuma, attiecas uz atbalsta pasākuma īstenošanu, bet
         ka šī īstenošana sākās pirms agrākā ÖG stāšanās spēkā, saskaņā ar kuru Austrijas Republika ir apņēmusies samaksāt attiecīgo atbalstu par 2005. gadu.

      18      Ievērojot it īpaši 2003. gada 21. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑261/01 un C‑262/01 Van Calster u.c. (Recueil, I‑12249. lpp.), iesniedzējtiesa jautā par īstenošanas aizlieguma, kas izteikts EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikumā, apjomu
         prāvā, kuru tā izskata.

      19      Šādos apstākļos tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai EKL 88. panta 3. punkta in fine piemērošana nozīmē, ka valsts tiesai ir jāatsaka papildu atbalsta piešķiršana atbalsta saņēmējam, kuram principā ir uz to
         tiesības atbilstoši valsts tiesību normām, pamatojoties uz īstenošanas aizliegumu, kas paredzēts šajā tiesību normā, lai gan,
         pirmkārt, Komisija, protams, ir izteikusi nožēlu, ka nav paziņots par atbalstu, bet nav pieņēmusi ne negatīvu lēmumu 4. panta
         2. punkta izpratnē, ne arī noteikusi pasākumus Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999 [ar ko nosaka sīki izstrādātus
         noteikumus [EK līguma 93. panta] piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.)] 14. panta izpratnē un, otrkārt, no dokumentiem neizriet
         trešo personu tiesību pārkāpums?

      2)      Vai īstenošanas aizliegums, kas paredzēts EKL 88. panta 3. punktā, pieļauj piemērot valsts likuma normu, ja šī piemērošana
         ir pamatota ar jauno šī likuma redakciju, kuras saderību ar kopējo tirgu Komisija ir konstatējusi, lai gan, pirmkārt, attiecīgais
         pasākums attiecas uz laikposmu pirms šīs jaunās likuma redakcijas un grozījumi, kas bija noteicošie, lai apstiprinātu saderību,
         šajā laikposmā vēl nebija piemērojami un, otrkārt, no dokumentiem neizriet trešo personu tiesību pārkāpums?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      20      Ievadā ir jākonstatē, ka Komisijas lēmums neattiecas tikai uz jauno ÖG. Šis lēmums attiecas uz abām ÖG redakcijām, jo Komisijas vērtējums ir izteikts par grozīto ÖG redakcijā, kas bija spēkā pārbaudes dienā. Sadaļā “Priekšmets” tā skaidri ir norādījusi uz divām procedūrām NN 162/B/2003
         un N 317/B/2006. Jāpiebilst, ka tā 7. punktā ir noteikts, ka tajā izdarītais apraksts un vērtējums pamatojas gan uz noteikumiem,
         kas bija spēkā kopš 2003. gada 1. janvāra, gan uz tiem, kas piemērojami kopš jaunā likuma stāšanās spēkā. Turklāt paziņojumā
         2003. gada 1. janvāra OficiālajāVēstnesī ir norādīts kā atbalsta pasākuma sākumpunkts, par kuru nav izteikti iebildumi.

      21      Ir arī jākonstatē, ka pamata prāvās ir runa par atbalsta summas, kas faktiski pienākas atbilstoši attiecīgajam atbalsta pasākumam
         par abiem minētajiem laikposmiem, noteikšanu.

      22      Visbeidzot, ir jānorāda, ka, lai gan pirmais pamata prāvā apstrīdētais lēmums ir pieņemts pirms Komisijas lēmuma un otrais
         – pēc tā, abi iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas uz vienu un to pašu juridisko situāciju, proti, abos gadījumos pirms
         pozitīva Komisijas lēmuma pieņemšanas ir notikusi īstenošana. Otrais apstrīdētais lēmums tika pieņemts pēc Austrijas iestāžu
         2006. gada 8. marta lēmuma, ar kuru ir pagaidām noteikta pienākošā atbalsta summa un norīkots samaksāt avansu, līdz ar to
         atbalsta īstenošana tika sākta pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas.

      23      Ņemot vērā šos konstatējumus un iepriekšējos apsvērumus, abi prejudiciālie jautājumi ir jāpārbauda kopā.

      24      Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādos apstākļos, kādi ir pamata prāvā, pamatojoties uz EKL 88. panta
         3. punkta pēdējā teikumā paredzēto valsts atbalsta īstenošanas aizliegumu, valsts tiesai ir jānoraida valsts atbalsta saņēmēja
         lūgums saistībā ar šī atbalsta summu, kas pienākas par laikposmu pirms Komisijas lēmuma, ar kuru tas ir atzīts par saderīgu
         ar kopējo tirgu, pieņemšanas.

      25      Šajā sakarā ir jānorāda, ka pozitīvs Komisijas lēmums izbeidz priekšlaicīgas īstenošanas aizliegumu.

      26      Ja atbalsta projekts ir ticis pienācīgi paziņots Komisijai un nav ticis īstenots pirms šī lēmuma pieņemšanas, to var nodot
         īstenot no tā pieņemšanas brīža, tajā skaitā vajadzības gadījumā attiecībā uz iepriekšēju laikposmu, uz kuru attiecas pasākums,
         kas atzīts par saderīgu.

      27      Ja atbalsts ir ticis piešķirts tā saņēmējam pretēji EKL 88. panta 3. punkta pēdējam teikumam, valsts tiesai pēc cita tirgus
         dalībnieka pieprasījuma var būt pienākums pieņemt lēmumu pat pēc tam, kad Komisija ir pieņēmusi pozitīvu lēmumu, par īstenošanas
         pasākumu spēkā esamību un par piešķirtā finanšu atbalsta atgūšanu.

      28      No 2008. gada 12. februāra sprieduma lietā C‑199/06 CELF un ministre de la Culture et de la Communication (Krājums, I‑469. lpp., 46. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums lietā CELF”) izriet, ka šādā gadījumā, lai arī Kopienu tiesības valsts tiesai nosaka pienākumu lemt par piemērotiem pasākumiem, lai
         efektīvi novērstu nelikumību sekas, tās, pat ja nav ārkārtas apstākļu, valsts tiesai nenosaka pienākumu pilnīgi atgūt nelikumīgo
         atbalstu.

      29      Šajā pat gadījumā valsts tiesai ir pienākums, piemērojot Kopienu tiesības, atbalsta saņēmējam piespriest procentu maksājumu
         par visu nelikumības periodu. Saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu šī tiesa vajadzības gadījumā var piespriest arī nelikumīgā
         atbalsta atgūšanu, neierobežojot dalībvalsts tiesības vēlāk īstenot šo atbalstu no jauna. Tāpat tai var nākties apmierināt
         prasības par tādu zaudējumu atlīdzību, kas radušies atbalsta nelikumības dēļ (spriedums lietā CELF, 52. un 53. punkts).

      30      Kā šķiet, ja atbalsts tiek nelikumīgi īstenots pirms pozitīva Komisijas lēmuma, Kopienu tiesības pieļauj, ka atbalsta saņēmējs,
         pirmkārt, var prasīt samaksāt pienākošos atbalstu nākotnē un, otrkārt, var paturēt atbalstu, kas piešķirts pirms pozitīva
         lēmuma pieņemšanas, ievērojot sekas, kas izriet no priekšlaicīgi piešķirtā atbalsta nelikumības apstākļos, kas precizēti spriedumā
         lietā CELF.

      31      Kritērijs, kas nosaka atbalsta saņēmēja iespēju saņemt atbalsta samaksu par laikposmu pirms pozitīva lēmuma pieņemšanas vai
         paturēt jau samaksāto atbalstu, tātad ir Komisijas konstatētais saderīgums ar kopējo tirgu.

      32      Tādējādi Kopienu tiesības nav šķērslis tam, lai valsts tiesa tādā prāvā starp atbalsta saņēmēju un valsts iestādēm kā pamata
         lietā lemtu, apšaubot pienākošā atbalsta summu, bet nevis to principā.

      33      Ar valsts tiesas pieņemto lēmumu ir izbeigts strīds, tuvinot situāciju tai, kas izvērtēta spriedumā lietā CELF un kas attiecas uz atbalstu, kurš ir īstenots priekšlaicīgi un kura summa nav apstrīdēta.

      34      Turpinājumā tā ļauj piemērot principus, kas minētajā spriedumā izklāstīti EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikuma interpretācijas
         ietvaros.

      35      Šī analīze nav pretrunā iepriekš minētajam spriedumam lietā Van Calster u.c., par kura saturu jautā iesniedzējtiesa.

      36      Šis spriedums neattiecas uz atbalsta saņēmēju stāvokli, bet gan uz tirgus dalībnieku stāvokli, kuriem ar atpakaļejošu iedarbību
         ir jāveic iemaksas, kas paredzētas īpaši tam, lai finansētu šo atbalsta režīmu, un tā rezultātā tiek uzskatīti par tā [šī
         režīma] neatņemamu sastāvdaļu. Pamata lietās, kurās ir pieņemts minētais spriedums, iemaksas tika ieturētas atbilstoši iepriekšējam
         atbalsta režīmam, kas ir atzīts par nesaderīgu, pirms Komisijas pozitīvā lēmuma par jauno atbalsta režīmu, kas aizstāja pirmo
         un paredzēja iemaksu ieskaitīšanu ar atpakaļejošu iedarbību, kā arī to kompensēšanu ar to, kas faktiski iekasētas, īstenojot
         iepriekšējo atbalsta režīmu, pieņemšanas.

      37      Tiesa spriedumā ir nospriedusi, ka EK līguma 93. panta 3. punktam (tagad pēc grozījumiem – EKL 88. panta 3. punkts) tādos
         apstākļos, kādi ir pamata lietās, ir pretrunā iemaksu, kuras noteiktas ar atpakaļejošu iedarbību par laikposmu pirms Komisijas
         pozitīvā lēmuma pieņemšanas datuma, iekasēšana.

      38      Tā rīkojoties, tā vienīgi uzskata, ka no trešās personas viedokļa, kurai tiek uzlikta finanšu nasta pirms Komisijas pozitīva
         lēmuma pieņemšanas, vienīgais līdzeklis, lai šajā sakarā novērstu, ka tiek nelikumīgi īstenots atbalsta pasākums, ir panākt
         minēto iemaksu atlīdzināšanu.

      39      Tādējādi uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka aizliegums īstenot valsts atbalstu, kas paredzēts EKL 88. panta 3. punkta
         pēdējā teikumā, nenosaka valsts tiesai pienākumu tādos apstākļos, kādi ir pamata prāvā, noraidīt valsts atbalsta saņēmēja
         lūgumu saistībā ar šī atbalsta summu, kas pienākas par laikposmu pirms Komisijas lēmuma, ar kuru minētais atbalsts ir atzīts
         par saderīgu ar kopējo tirgu, pieņemšanas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      40      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      aizliegums īstenot valsts atbalstu, kas paredzēts EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikumā, nenosaka valsts tiesai pienākumu
            tādos apstākļos, kādi ir pamata prāvā, noraidīt valsts atbalsta saņēmēja lūgumu saistībā ar šī atbalsta summu, kas pienākas
            par laikposmu pirms Eiropas Kopienu Komisijas lēmuma, ar kuru minētais atbalsts ir atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu, pieņemšanas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1984. gada 27. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta 169/82.


Tiesas spriedums 1987. gada 15. decembrī. # Īrija pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF finansējums. # Lieta 325/85.


Tiesas spriedums 1978. gada 16. martā. # Unione nazionale importatori e commercianti motoveicoli esteri (UNICME) un citi pret Eiropas Kopienu Padomi. # Lieta 123/77.


Tiesas spriedums 1983. gada 27. septembrī. # Universität Hamburg pret Hauptzollamt Hamburg-Kehrwieder. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Atbrīvojums zinātniskām ierīcēm - Līdzvērtīga zinātniska vērtība. # Lieta 216/82.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 18.decembrī. # Afton Chemical Ltd pret The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Apvienotā Karaliste. # Direktīva 92/81/EEK - Akcīzes nodoklis par minerāleļļām - 2. panta 2. un 3. punkts, kā arī 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Direktīva 2003/96/EK - Energoproduktu un elektroenerģijas aplikšana ar nodokļiem - 2. panta 2., 3. punkts un 4. punkta b) apakšpunkts - Piemērošanas joma - Degvielas piedevas, kas ir minerāleļļas vai energoprodukti, taču netiek izmantotas kā degviela - Valsts nodokļu režīms. # Lieta C-517/07.

text:
      Lieta C‑517/07
      Afton Chemical Ltd
      pret
      The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs
      (High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 92/81/EEK – Akcīzes nodoklis par minerāleļļām – 2. panta 2. un 3. punkts, kā arī 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Direktīva 2003/96/EK – Energoproduktu un elektroenerģijas aplikšana ar nodokļiem – 2. panta 2. un 3. punkts un 4. punkta b) apakšpunkts – Piemērošanas joma – Degvielas piedevas, kas ir minerāleļļas vai energoprodukti, taču netiek izmantotas kā degviela – Valsts nodokļu režīms
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Akcīzes nodokļa likmes naftas produktiem – Direktīva 92/81 – Energoproduktu
            un elektroenerģijas aplikšana ar nodokļiem – Direktīva 2003/96 – Piemērošanas joma
      (Padomes Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkts un 8. panta 1. punkts un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. un 4. punkts)
      2. panta 3. punkts un 8. panta 1. punkts Direktīvā 92/81 par akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā minerāleļļām
         attiecībā uz laika periodu līdz 2003. gada 31. decembrim un 2. panta 3. un 4. punkts Direktīvā 2003/96, kas pārkārto Kopienas
         noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, attiecībā uz laika periodu no 2004. gada 1. janvāra
         līdz 31. oktobrim ir jāinterpretē tādējādi, ka degvielas piedevas, kas ir “minerāleļļas” pirmās no šīm direktīvām 2. panta
         1. punkta izpratnē vai “energoprodukti” otrās no šīm direktīvām 2. panta 1. punkta izpratnē, taču nav paredzētas izmantošanai,
         netiek piedāvātas tirdzniecībā vai izmantotas kā degviela, ir jāpakļauj minētajās direktīvās paredzētajam nodokļu maksāšanas
         pienākumam.

      Ar frāzi “papildus 1. punktā noteiktajiem ar nodokli apliekamajiem produktiem” Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās
         daļas pirmajā teikumā un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otrajā daļā ir tieši paredzēts šo tiesību normu piemērošanas
         jomā ietvert visus produktus, kas paredzēti izmantošanai, tiek piedāvāti tirdzniecībā vai izmantoti kā degviela, par piedevu
         vai apjoma palielinātāju degvielai, tajos ietverot produktus, kas ir “minerāleļļas” vai “energoprodukti” šo direktīvu izpratnē.

      Turklāt no Direktīvu 92/81 un 2003/96 vispārējās sistēmas un mērķa izriet, ka tās ir paredzētas, lai izveidotu režīmu minerāleļļu
         un energoproduktu aplikšanai ar saskaņotu nodokli, ka Kopienu likumdevējs bija iecerējis degvielai pielīdzināt tai pievienotās
         piedevas neatkarīgi no šo piedevu rakstura un tikai tādēļ, ka tās tiek pievienotas minētajai degvielai, lai tās pakļautu tādam
         pat nodokļu režīmam kā degvielu. Tā rezultātā no Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā teikuma un Direktīvas 2003/96
         2. panta 3. punkta otrās daļas, izriet, ka ir paredzēts, ka minētās tiesību normas aptvers visus produktus, kas tiek izmantoti
         kā piedevas, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav “minerāleļļa” vai “energoprodukts” šo direktīvu izpratnē.

      (sal. ar 36., 38., 40., 42. un 44. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 18. decembrī (*)

      Direktīva 92/81/EEK – Akcīzes nodoklis par minerāleļļām – 2. panta 2. un 3. punkts, kā arī 8. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Direktīva 2003/96/EK – Energoproduktu un elektroenerģijas aplikšana ar nodokļiem – 2. panta 2. un 3. punkts un 4. punkta b) apakšpunkts – Piemērošanas joma – Degvielas piedevas, kas ir minerāleļļas vai energoprodukti, taču netiek izmantotas kā degviela – Valsts nodokļu režīms
      Lieta C‑517/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 6. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 22. novembrī,
         tiesvedībā

      Afton Chemical Ltd
      pret
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 23. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Afton Chemical Ltd vārdā – P. Lasoks [P. Lasok], QC un V. Slouena [V. Sloane], barrister, kam norādījumus devusi E. Filpota [E. Philpott], solicitor,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – I. Rao [I. Rao], pārstāve, kurai palīdz M. Andžolīni [M. Angiolini], barrister,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – K. Georgiadis [K. Georgiadis] un I. Bakopuls [I. Bakopoulos], kā arī V. Karra [V. Karra], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – R. Adams [R. Adam], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un V. Melss [W. Mölls], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu attiecas uz 3. panta interpretāciju Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvā 92/12/EEK
         par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.), 2. panta 3. punkta
         pirmās daļas un 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvā 92/81/EEK par akcīzes
         nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā minerāleļļām (OV L 316, 12. lpp.) ar grozījumiem, kas paredzēti Padomes 1994. gada
         22. decembra Direktīvā 94/74/EK (OV L 365, 46. lpp.; turpmāk attiecīgi “Direktīva 92/12” un “Direktīva 92/81”), kā arī 2. panta
         3. punkta otrās daļas un 4. punkta b) apakšpunkta pirmā ievilkuma interpretāciju Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvā 2003/96/EK,
         kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV L 283, 51. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Afton Chemical Ltd (turpmāk tekstā – “Afton”) un Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (turpmāk tekstā – “Commissioners”), kas Apvienotajā Karalistē ir atbildīgi par akcīzes nodevu un nodokļu iekasēšanu par energoproduktiem, attiecībā uz akcīzes
         nodokļa samaksu par degvielas piedevām par laika periodu no 2000. gada 19. novembra līdz 2004. gada 31. oktobrim.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Direktīva 92/12
      3        Direktīvas 92/12 1. pantā ir paredzēts:

      “1.      Šī direktīva nosaka režīmu precēm, kam uzliek akcīzes nodokli un citus netiešos nodokļus, kurus tieši vai netieši uzliek to
         patēriņam, izņemot pievienotās vērtības nodokli un Kopienas noteiktus nodokļus.

      2.      Īpašus noteikumus par nodokļa struktūrām un likmēm attiecībā uz akcīzes precēm nosaka īpašās direktīvās.”
      4        Minētās direktīvas 3. panta 1., 2. punktā un 3. punkta pirmajā daļā ir noteikts:

      “1.      Šo direktīvu Kopienas līmenī piemēro šādām precēm, kā tās definētas attiecīgās direktīvās:
      –        minerāleļļām,
      [..]
      2.      Pirmajā punktā uzskaitītajām precēm īpašos nolūkos var uzlikt citus netiešos nodokļus, ja vien šie nodokļi atbilst nodokļu
         noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim un PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un
         pārraudzību.

      3.      Dalībvalstis patur tiesības ieviest vai paturēt spēkā nodokļus, kurus uzliek tādām precēm, kas nav minētas 1. punktā, tomēr
         ar nosacījumu, ka šie nodokļi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada robežšķērsošanas formalitātes.”

       Direktīvas 92/81 un 92/82/EEK
      5        Saskaņā ar Direktīvas 92/81 1. panta 1. punktu:

      “Dalībvalstis minerāleļļām atbilstoši šai direktīvai piemēro saskaņotu akcīzes nodokli.”
      6        Šīs pašas direktīvas 2. pantā paredzēts:

      “Šajā direktīvā termins “minerāleļļas” nozīmē:
      [..]
      k)      produkti, kuri atbilst [Kombinētās nomenklatūras, turpmāk tekstā – “KN”] 3811 kodam;
      [..]
      2.      Par citām minerāleļļām, nevis tās, par kurām akcīzes nodokļa likme noteikta ar Direktīvu [92/82], akcīzes nodoklis jāmaksā,
         ja tās paredzētas izmantošanai, piedāvāšanai tirdzniecībā vai tiek izmantotas kā kurināmais vai degviela. Maksājamā akcīzes
         nodokļa likme tiek noteikta atbilstoši izmantošanai, pēc likmes, kas piemērojama līdzvērtīgam kurināmajam vai motordegvielai.

      3.      Papildus 1. punktā noteiktajiem ar nodokli apliekamajiem produktiem jebkuram produktam, kas tiek paredzēts lietošanai, piedāvāts
         tirdzniecībā vai izmantots par motordegvielu vai par piedevu, vai apjoma palielinātāju motordegvielai, uzliek nodokli kā degvielai.
         Visi citi ogļūdeņraži, izņemot ogles, lignītu, kūdru, vai citu cieto kurināmo vai dabas gāzi, kas paredzēta izmantošanai,
         piedāvāšanai tirdzniecībā vai tiek izmantota apkurei, tiek aplikta ar nodokli pēc likmes, kas piemērojama ekvivalentai minerāleļļai.

      [..]
      4.      Šajā direktīvā minētie [KN] kodi ir kodi, kas ietverti [KN] redakcijā, kas ir spēkā 1994. gada 1. oktobrī.”
      7        Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:

      “Papildus vispārējām direktīvas [92/12] normām par produktu, par kuriem jāmaksā akcīzes nodoklis, izmantošanas atbrīvojumiem,
         un neietekmējot pārējās Kopienu tiesību normas, dalībvalstis no saskaņotā akcīzes nodokļa atbrīvo šādus produktus atbilstoši
         nosacījumiem, ko tās nosaka, lai nodrošinātu pareizu un skaidru šo atbrīvojumu piemērošanu un novērstu krāpšanu, izvairīšanos
         vai ļaunprātīgu izmantošanu:

      a)      minerāleļļas, kas izmantotas citādā veidā, nevis kā degviela vai kurināmais.”
      8        Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvā 92/82/EEK par akcīzes nodokļu struktūru saskaņošanu attiecībā minerāleļļām (OV L 316,
         19. lpp.), ar grozījumiem, kas paredzēti Direktīvā 94/74 (turpmāk tekstā – “Direktīva 92/82”), nosaka minimālo akcīzes nodokli
         attiecībā uz noteiktām minerāleļļām. Direktīvas 92/82 2. pantā uzskaitītas minerāleļļas, uz kurām attiecas Direktīva 92/82,
         un starp tām nav ietverti produkti, kas atbilst KN 3811 kodam.

       Direktīva 2003/96
      9        Direktīvas 2003/96 pirmais līdz trešais apsvērums ir formulēti šādi:

      “(1)      Direktīva [92/81] un Direktīva [92/82] attiecas uz minerāleļļām.
      (2)      Tas, ka nav Kopienas noteikumu, kas nosaka minimālo nodokļa likmi elektroenerģijai un energoproduktiem, kas nav minerāleļļas,
         var nelabvēlīgi ietekmēt iekšējā tirgus pareizu darbību.

      (3)      Iekšējā tirgus pareizai darbībai un citu Kopienas politikas mērķu sasniegšanai Kopienas līmenī nepieciešams noteikt minimālo
         nodokļu līmeni vairumam energoproduktu, ieskaitot elektroenerģiju, dabas gāzi un akmeņogles.”

      10      Turklāt Direktīvas 2003/96 divdesmit otrajā apsvērumā noteikts:

      “Kopienas noteikumiem noteikti būtu jāattiecas uz energoproduktiem, ja tos izmanto par kurināmo vai motordegvielu. Tādēļ nodokļu
         sistēmas būtībai un loģikai jābūt tādai, lai noteikumu jomā neiekļautu energoproduktu divējādu izmantošanu un izmantošanu
         citiem nolūkiem, nevis kā degvielu, kā arī mineraloģiskos procesus. Tādai pašai attieksmei jābūt pret līdzīgā veidā izmantojamo
         elektroenerģiju.”

      11      Direktīvas 2003/96 1. pantā noteikts, ka dalībvalstis uzliek nodokļus energoproduktiem un elektroenerģijai saskaņā ar šo direktīvu.

      12      Minētās direktīvas 2. pantā paredzēts:

      “1.      Šajā direktīvā termins “energoprodukti” attiecas uz produktiem, kuri:
      [..]
      f)      atbilst KN kodam 3811;
      [..]
      3.      Ja energoprodukti tiek paredzēti izmantošanai, piedāvāti tirdzniecībā vai izmantoti par motordegvielu vai kurināmo, tiem energoproduktiem,
         kuriem nodokļa līmenis nav noteikts šajā direktīvā, nodokli uzliek atbilstoši to izmantošanai pēc ekvivalenta kurināmā vai
         motordegvielas likmes.

      Papildus 1. punktā noteiktajiem ar nodokli apliekamajiem produktiem jebkuram produktam, kas tiek paredzēts lietošanai, piedāvāts
         tirdzniecībā vai izmantots par motordegvielu vai par piedevu vai apjoma palielinātāju motordegvielai, uzliek nodokli pēc ekvivalentas
         motordegvielas likmes.

      Papildus 1. punktā noteiktajiem ar nodokli apliekamajiem produktiem jebkuram citam ogļūdeņradim, izņemot kūdru, kas tiek paredzēts
         lietošanai, piedāvāts tirdzniecībā vai izmantots par kurināmo, uzliek nodokli pēc ekvivalenta enerģijas produkta likmes.

      4.      Šī direktīva neattiecas uz:
      [..]
      b)      šādiem energoproduktu un elektroenerģijas izmantošanas veidiem
      –        energoproduktiem, kurus izmanto citiem nolūkiem, nevis par motordegvielu vai kurināmo;
      [..]
      5.      Šajā direktīvā atsauces uz [KN] kodiem ir atsauces uz kodiem, kas noteikti ar Komisijas 2001. gada 6. augusta Regulu (EK)
         Nr. 2031/2001 par grozījumiem Padomes Regulas (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu
         I pielikumā [(OV L 279, 1. lpp.)].”

      13      Direktīvas 2003/96 3. pantā ir noteikts:

      “Atsauces Direktīvā [92/12] uz “minerāleļļu” un “akcīzes nodokli”, ciktāl tas attiecas uz minerāleļļām, attiecas uz visiem
         energoproduktiem, elektroenerģiju un attiecīgi šās direktīvas 2. pantā un 4. panta 2. daļā minētajiem valsts netiešajiem nodokļiem.”

      14      Direktīvas 2003/96 28. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai vēlākais līdz 2003. gada 31. decembrim
         izpildītu šās direktīvas prasības. Par to tās tūlīt informē Komisiju.

      2.      Tās piemēro šos noteikumus no 2004. gada 1. janvāra, izņemot noteikumus, kas noteikti 16. pantā un 18. panta 1. punktā, kurus
         dalībvalstis var piemērot no 2003. gada 1. janvāra.”

      15      Saskaņā ar minētās direktīvas 30. pantu:

      “Neatkarīgi no 28. panta 2. punkta 2003. gada 31. decembrī atceļ Direktīvas [92/81] un [92/82].”
       Regulējums, kas attiecas uz KN
      16      Atbilstoši KN redakcijām, uz ko ietvertas norādes Direktīvā 92/81 un Direktīvā 2003/96, šīs nomenklatūras pozīcijā ieverti
         “[p]retdetonācijas preparāti, oksidācijas inhibitori, pārsveķošanās inhibitori, viskozitātes uzlabotājus, pretrūsas piedevas
         un citas sagatavotas piedevas, minerāleļļām (ietverot benzīnu) vai citiem šķidrumiem, kas tiek izmantoti tādiem pat mērķiem
         kā minerāleļļas”.

       Valsts tiesiskais regulējums
      17      No Afton, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes, kā arī Eiropas Kopienu Komisijas iesniegtajiem apsvērumiem izriet,
         ka 1979. gada likuma par akcīzes nodokli par ogļūdeņražu eļļu (Hydrocarbon Oil Duties act 1979) 6.A pants ir formulēts šādi:

      “1.      Akcīzes nodoklis tiek iekasēts par to, ka izmantošanai, kas apliekama ar nodokli, kuru veic ikviena persona, rezervē, vai
         (ja tā jau nav aplikta ar nodokli saskaņā ar šo sadaļu) par izmantošanu, kas apliekama ar nodokli, kuru veic ikviena persona,
         ar ikvienu šķidrumu, kas nav

      a)      ogļūdeņradis,
      b)      biodīzelis,
      c)      biomaisījums,
      d)      bioetanols vai
      e)      bioetanola maisījums.
      2.      Šajā sadaļā “izmantošana, kas apliekama ar nodokli” attiecībā uz visām vielām nozīmē šīs vielas izmantošanu
      a)      kā degvielu dzinējiem vai citām mehānismiem vai
      b)      kā piedevu vai apjoma palielinātāju visās šādi izmantotās vielās.”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      18      Afton ražo dažādas piedevas, kas atbilst KN 3811 pozīcijai, kas paredzēta pievienošanai un sajaukšanai ar degvielu, parasti attiecībā
         1 pret 1000 vai 1 pret 2000.

      19      No lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu izriet, ka Afton ražotās piedevas nav paredzētas izmantošanai, tās netiek piedāvātas pārdošanai vai izmantotas kā dzinēja degviela. Konkrētāk,
         nevienu no šīm piedevām pašu par sevi nav paredzēts izmantot kā degvielu vai izmantot transportlīdzekļu dzinēju darbināšanai.
         Minētās degvielas piedevas sastāv no vienas vai vairākām no sekojošām sastāvdaļām: tīrīšanas līdzeklis, pretputu līdzeklis,
         demulsifikators, nesējšķidrums, šķīdinātājs, slīdamības uzlabotājs, pretrūsas līdzeklis. Tās tiek piedevas kā sadedzinātas
         dzinējā notiekošā degšanas procesa gaitā.

      20      Afton ir cēlusi prasību VAT and Duties Tribunal, lai saņemtu no Commissioners nodokļa atmaksu par akcīzes nodokļiem, kas samaksāti par šīm piedevām laika periodā no 2000. gada 19. novembra līdz 2004. gada
         31. oktobrim, GBP 2 825 215,61 apmērā.

      21      Ar 2007. gada 4. maija lēmumu VAT and Duties Tribunal šo prasību noraidīja, pamatojot ar to, ka Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmajā daļā un Direktīvas 2003/96 2. panta
         3. punkta otrajā daļā noteikts, ka ar nodokļiem apliekamas visas degvielas piedevas neatkarīgi no tā, vai tās ražotas, izmantojot
         minerāleļļas vai citas vielas, un ka, tā kā šīs piedevas tiek uzskatītas par degvielu, uz tām neattiecas Direktīvas 92/81
         8. panta 1. punkta a) apakšpunktā vai Direktīvas 2003/96 2. panta 4. punkta b) apakšpunkta pirmajā ievilkumā paredzētais atbrīvojums.

      22      Šajos apstākļos High Court of Justice (England and Wales) Chancery Division, kuras izskatīšanā bija apelācija, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai tādas degvielas piedevas, kādas tiek aplūkotas šajā lietā, kuras nav paredzētas izmantošanai, netiek piedāvātas pārdošanā
         vai izmantotas kā dzinēja degviela, bet tiek pievienotas dzinēja degvielai citiem mērķiem, nevis attiecīgā transportlīdzekļa
         dzinēja darbināšanai, ir jāapliek ar nodokļiem atbilstoši Direktīvas [92/81] 2. panta 3. punktam?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai uz šādām piedevām attiecas Direktīvas [92/81] 8. panta 1. punktā paredzētais
         atbrīvojums?

      3)      Vai tādas degvielas piedevas, kādas tiek aplūkotas šajā lietā, kuras nav paredzētas izmantošanai, netiek piedāvātas pārdošanā
         vai izmantotas kā dzinēja degviela, bet kuras tiek pievienotas dzinēja degvielai citiem mērķiem, nevis attiecīgā transportlīdzekļa
         dzinēja darbināšanai, ir jāapliek ar nodokļiem atbilstoši Direktīvas [2003/96] 2. panta 3. punkta otrajai daļai?

      4)      Ja atbilde uz trešo jautājumu ir apstiprinoša, vai saskaņā ar Direktīvas [2003/96] [2. panta 4.] punkta b) apakšpunkta pirmo
         ievilkumu šādas piedevas nav izslēgtas no šīs direktīvas piemērošanas jomas?

      5)      Vai Kopienu tiesības vispārīgi un Direktīvas [92/12] 3. pants konkrēti liedz Apvienotajai Karalistei piemērot nodokļus attiecībā
         uz iepriekš minētajām degvielas piedevām?”

      Par prejudiciālajiem jautājumiem
      23      Ar saviem četriem pirmajiem jautājumiem, kas apskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkts
         un 8. panta 1. punkts, no vienas puses, un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. un 4. punkts, no otras puses, ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tādas degvielas piedevas kā pamata lietā apskatītās, kas ir “minerāleļļas” pirmās no šīm divām direktīvām 2. panta 1. punkta
         izpratnē vai “energoprodukti” otrās no šīm minētajām divām direktīvām 2. panta 1. punkta izpratnē, taču ko nav paredzēts izmantot,
         kas netiek piedāvātas pārdošanā vai izmantotas kā degviela, ir jāpakļauj minētajās direktīvās paredzētajam aplikšanas ar nodokļiem
         režīmam.

      24      Kā izriet no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, šie jautājumi tikuši izvirzīti saistībā ar tiesvedību, kas attiecas
         uz to, vai ir likumīgs akcīzes nodoklis par degvielu piedevām, kas samaksāts atbilstoši 1979. gada likumam par akcīzes nodokli
         par laika periodu no 2000. gada 19. novembra līdz 2004. gada 31. oktobrim.

      25      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka tiktāl, ciktāl tas attiecas uz laika periodu līdz 2003. gada 31. decembrim, dalībvalstīm saskaņā
         ar Direktīvas 92/81 1. panta 1. punktu bija pienākums aplikt “minerāleļļas” ar saskaņotu akcīzes nodokli. Kopš 2004. gada
         1. janvāra dalībvalstīm bija pienākums saskaņā ar 1. pantu Direktīvā 2003/96, ar kuru tika atcelta Direktīva 92/81, aplikt
         ar nodokļiem “energoproduktus” Direktīvas 2003/96 izpratnē, kas ir paredzēta, kā norādīts tās otrajā un trešajā apsvērumā,
         lai Kopienas līmenī noteiktu minimālo nodokļu līmeni vairumam energoproduktu, ne tikai minerāleļļām (šajā sakarā skat. 2007. gada
         5. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑145/06 un C‑146/06 Fendt Italiana, Krājums, I‑5869. lpp., 32. punkts).

      26      Saskaņā ar Direktīvas 92/81 2. panta 1. punkta k) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar šī paša panta 4. punktu, kā arī saskaņā
         ar Direktīvas 2003/96 2. panta 1. punkta f) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar šī panta 5. punktu, produkti, tāpat kā degvielas
         piedevas, kas tiek apskatītas pamata prāvā, kas atbilst KN 3811 pozīcijai, šo direktīvu izpratnē ir attiecīgi “minerāleļļas”
         vai “energoprodukti”.

      27      Saskaņā ar Direktīvas 92/81 2. panta 2. punktu un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta pirmo daļu minerāleļļas un energoprodukti,
         attiecībā uz kuriem līdzīgi kā attiecībā uz degvielas piedevām, kas tiek apskatītas pamata prāvā, netika noteikta nodokļa
         likme vai nu ar Direktīvu 92/82, ciktāl tas attiecas uz pirmajām, vai ar Direktīvu 2003/96, ciktāl tas attiecas uz otrajām,
         ja tās ir paredzētas izmantošanai, piedāvātas pārdošanā vai izmantotas kā kurināmais vai degviela, ir jāapliek ar nodokļiem,
         pamatojoties uz to izmantošanu ar likmi, kas tiek piemērota attiecībā uz līdzvērtīgu kurināmo vai degvielu.

      28      Šajā gadījumā nav ticis apstrīdēts, kā turklāt izriet no iesniedzējtiesas uzdotā pirmā un trešā jautājuma formulējuma, ka
         piedevas, kas tiek apskatītas pamata prāvā, lai gan tās ir paredzēts pievienot degvielai un tā rezultātā izmantot tajā, tās
         nav paredzas izmantošanai, tās netiek piedāvātas pārdošanā vai tās izmantotas kā degviela. Līdz ar to šādas piedevas nav apliekamas
         ar nodokļiem atbilstoši Direktīvas 92/81 2. panta 2. punktam un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta pirmajai daļai.

      29      Tomēr atbilstoši Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas pirmajam teikumam un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta
         otrajai daļai “papildus 1. punktā noteiktajiem ar nodokli apliekamajiem produktiem jebkurš produkts, kas tiek paredzēts lietošanai,
         piedāvāts tirdzniecībā vai izmantots par motordegvielu vai par piedevu vai apjoma palielinātāju motordegvielai”, ir jāapliek
         ar nodokli pēc likmes, kas tiek piemērota ekvivalentai motordegvielai.

      30      Saskaņā ar Afton viedokli piedevas, kas tiek apskatītas pamata prāvā, tomēr nav pakļautas minētajās tiesību normās paredzētajai aplikšanai
         ar nodokli. No to skaidrā formulējuma, it īpaši no frāzes “papildus 1. punktā noteiktajiem ar nodokli apliekamajiem produktiem”,
         izrietot, ka šīm normām ir pārpaliekošs raksturs un tās ir piemērojamas vienīgi papildu produktiem, kas nav “minerāleļļas”
         vai “energoprodukti”, kuri attiecīgi uzskaitīti šo direktīvu 2. panta 1. punktā. Tādējādi šīs tiesību normas aptverot citus
         produktus. Alternatīva interpretācija, saskaņā ar kuru šīs normas aptver produktus, kas jau norādīti minētā 2. panta 1. punktā,
         neņemot vērā vārda “papildus” izmantošanu, esot nepareiza, jo tās rezultātā tiktu izvirzīta prasība ar nodokli aplikt visus
         produktus, kas paredzēti izmantošanai kā piedeva, lai gan šādu iznākumu varētu sasniegt ar daudz vienkāršāku tiesību normu,
         neietverot iepriekš minēto ievada frāzi. Šādas interpretācijas rezultātā arī šīs direktīvas otro reizi izvirzītu prasību ar
         nodokli aplikt minerāleļļas un energoproduktus, kas paredzēti izmantošanai par degvielu. Turklāt Kopienas regulējuma izvirzītajam
         mērķim atbilstu tas, ka minerāleļļas un energoprodukti ar nodokli aplikti tiktu tikai tad, ja tie tiek izmantoti kā degviela
         vai kurināmais.

      31      Ņemot vērā visu attiecīgo Direktīvas 92/81 un Direktīvas 2003/96 normu formulējumu, kā arī šo direktīvu vispārējo sistēmu
         un mērķi, ir jākonstatē, ka šādai interpretācijai nevar piekrist.

      32      Pirmkārt, kas attiecas uz minēto tiesību normu interpretāciju, patiešām ir jāatzīst, kā to atzinusi pati Komisija tiesas sēdēs
         laikā, atbildot uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem, ka Direktīvas 92/81 un Direktīvas 2003/96 2. pantu formulējums varētu būt
         bijis skaidrāks un precīzāks, ievērojot, ka tās ir normas, kas paredz nodokļu režīmu, kuras pēc to transponēšanas valstu tiesībās
         paredzētas, lai radītu pienākumus privātpersonām. Konkrētāk, tā kā Direktīvas 92/81 2. panta 2. punktā un Direktīvas 2003/96
         2. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzēta minerāleļļu un energoproduktu aplikšana ar nodokli, šīm tiesību normām būtu jāparedz
         tādu degvielas piedevu aplikšana ar nodokli, kuras kā pamata prāvā atbilst šim aprakstam. Tomēr, kā izriet no šī sprieduma
         28. punkta, tas tā nav.

      33      Tomēr no Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otrās daļas pietiekami
         skaidri izriet, ka degvielas piedevas, tādas kā pamata prāvā apskatītās, ietilpst šajās tiesību normās paredzētā aplikšanas
         ar nodokli režīma piemērošanas jomā.

      34      Faktiski pretēji Afton apgalvotajam frāzi “papildus 1. punktā noteiktajiem ar nodokli apliekamajiem produktiem”, kas ievada katru no šīm tiesību
         normām, nevar saprast tādējādi, ka ar to paredz no šo tiesību normu piemērošanas izslēgt jomas produktus, kas attiecīgi ir
         “minerāleļļas” vai “energoprodukti” minēto Direktīvu 92/81 un 2003/96 2. panta 1. punkta izpratnē.

      35      Gluži pretēji, vārdam “papildus” atbilstoši šī vārda parastajai nozīmei nav vis mērķis izslēgt, bet gan ietvert. Šis mērķis
         izriet no Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā teikuma un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otrās daļas
         formulējumiem dažādu valodu redakcijās (skat. bez redakcijas franču valodā, piemēram, redakciju vācu valodā (“[n]eben”), spāņu
         valodā (“[a]demás”), itāļu valodā (“[o]ltre”), holandiešu valodā (“[n]aast”), portugāļu valodā (“[p]ara além”) un angļu valodā
         (“[i]n addition to”)).

      36      No tā izriet, ka ar frāzi “papildus 1. punktā noteiktajiem ar nodokli apliekamajiem produktiem” Direktīvas 92/81 2. panta
         3. punkta pirmās daļas pirmajā teikumā un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otrajā daļā ir tieši paredzēts šo tiesību
         normu piemērošanas jomā ietvert visus produktus, kas paredzēti izmantošanai, tiek piedāvāti tirdzniecībā vai izmantoti kā
         degviela, par piedevu vai apjoma palielinātāju degvielai, tajos ietverot produktus, kas ir “minerāleļļas” vai “energoprodukti”
         šo direktīvu izpratnē.

      37      Šādu interpretāciju, kas balstīta uz minēto direktīvu 2. pantu formulējumu, neliek apšaubīt apstāklis, ka tās rezultātā attiecībā
         uz minerāleļļām un energoproduktiem, kas paredzēti izmantošanai, tiek piedāvāti tirdzniecībā vai izmantoti kā degviela, tiek
         atkārtots pienākums aplikt ar nodokli, kas jau izriet no Direktīvas 92/81 2. panta 2. punkta un Direktīvas 2003/96 2. panta
         3. punkta pirmās daļas. Faktiski šāda daļēja šo direktīvu tiesību normu atkārtošana, lai gan ir žēl, ka tāda notiek, ir izskaidrojama
         ar Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā teikuma un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otrās daļas pārpaliekošo
         raksturu, šīm normām paredzot, ka pienākumam aplikt ar nodokli ir pakļauti cita rakstura produkti.

      38      Otrkārt, kas attiecas uz Direktīvu 92/81 un 2003/96 vispārējo sistēmu un mērķi, ir jāatgādina, ka tās atbilstoši to 1. pantam
         ir paredzētas, lai izveidotu režīmu minerāleļļu un energoproduktu aplikšanai ar saskaņotu nodokli.

      39      No Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā teikuma un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otrās daļas piemērošanas
         jomas izslēdzot tādas degvielas piedevas kā pamata prāvā apskatāmās, tiktu izraisīts nekonsekvents, pat absurds rezultāts,
         saskaņā ar kuru piedevas, kas ir minerāleļļas vai energoprodukti, nebūtu pakļautas šajās normās paredzētajam pienākumam aplikt
         ar nodokli, lai gan pastāv vienprātība, ka degvielas piedevas, kas nav minerāleļļas vai energoprodukti, savukārt saskaņā ar
         minētajām tiesību normām ir šim pienākumam pakļautas.

      40      Īstenībā gluži pretēji šķiet, ka Kopienu likumdevējs bija iecerējis degvielai pielīdzināt tai pievienotās piedevas neatkarīgi
         no šo piedevu rakstura, un tikai tādēļ, ka tās tiek pievienotas minētajai degvielai, lai tās pakļautu tādam pat nodokļu režīmam
         kā degvielu.

      41      Šajā sakarā ir arī jānorāda – kā to atzīmējušas Itālijas un Apvienotās Karalistes valdības –, ka ar brīdi, kad piedeva ir
         pievienota degvielai, vairs nav iespējams nošķirt pašu degvielu no piedevas, kas ir ar to sajaukta, neveicot detalizētu ķīmisku
         analīzi. Šajos apstākļos, ja degvielas piedevas nebūtu apliekamas ar nodokli kā degviela, kā uzskata Afton, no tā izrietētu ļaunprātīgas izmantošanas iespēja, jo pārbaudes mazākais kļūtu grūtāk veicamas, jo katrā atsevišķā gadījumā
         būtu jāanalizē maisījuma saturs, lai noskaidrotu proporcijas, kādām atbilst degvielas un piedevu saturs šajā maisījumā.

      42      Tā rezultātā no Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas pirmā teikuma un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otrās
         daļas, kā arī no šo divu direktīvu vispārējās sistēmas un mērķa izriet – kā to apgalvoja visas valdības, kas Tiesai iesniedza
         rakstveida apsvērumus, kā arī Komisija –, ka ir paredzēts, ka minētās tiesību normas aptvers visus produktus, kas tiek izmantoti
         kā piedevas, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav “minerāleļļa” vai “energoprodukts” šo direktīvu izpratnē.

      43      Šo secinājumu nevar likt apšaubīt Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta a) apakšpunkta un Direktīvas 2003/96 2. panta 4. punkta
         b) apakšpunkta normas, saskaņā ar ko minerāleļļas un energoprodukti, ja tie tiek izmantoti citiem mērķiem, nevis kā degviela
         vai kurināmais, attiecīgi ir jāatbrīvo no saskaņotā akcīzes nodokļa vai jāizslēdz no Direktīvas 2003/96 piemērošanas jomas.
         Faktiski, ja šīs tiesību normas tiktu piemērotas tādām degvielas piedevām, kādas tiek aplūkotas pamata prāvā, kas ir pakļautas
         tieši izteiktam pienākumam aplikt ar nodokli saskaņā ar Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkta pirmās daļas pirmo teikumu un
         Direktīvas 2003/96 2. panta 3. punkta otro daļu, tas šīm tiesību normām atņemtu jebkādu lietderīgu iedarbību (skat. pēc analoģijas
         1999. gada 10. jūnija spriedumu lietā C‑346/97 Braathens, Recueil, I‑3419. lpp., 24. un 25. punkts, kā arī 2003. gada 25. septembra spriedumu lietā C‑437/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑9861. lpp., 31.–33. punkts).

      44      Tādējādi uz pirmajiem četriem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 92/81 2. panta 3. punkts un 8. panta 1. punkts attiecībā
         uz laika periodu līdz 2003. gada 31. decembrim un Direktīvas 2003/96 2. panta 3. un 4. punkts attiecībā uz laika periodu no
         2004. gada 1. janvāra līdz 31. oktobrim ir jāinterpretē tādējādi, ka degvielas piedevas, tādas kā pamata prāvā apskatītās,
         kas ir “minerāleļļas” pirmās no šīm direktīvām 2. panta 1. punkta izpratnē vai “energoprodukti” otrās no šīm direktīvām 2. panta
         1. punkta izpratnē, taču nav paredzētas izmantošanai, netiek piedāvātas tirdzniecībā vai izmantotas kā degviela, ir jāpakļauj
         minētajās direktīvās paredzētajam nodokļu maksāšanas pienākumam.

      45      Ņemot vērā šo atbildi, nav jāsniedz atbilde uz iesniedzējtiesas uzdoto piekto jautājumu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      2. panta 3. punkts un 8. panta 1. punkts Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvā 92/81/EEK par akcīzes nodokļu struktūru
            saskaņošanu attiecībā minerāleļļām ar grozījumiem, kas paredzēti Padomes 1994. gada 22. decembra Direktīvā 94/74/EK, attiecībā
            uz laika periodu līdz 2003. gada 31. decembrim un 2. panta 3. un 4. punkts Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvā 2003/96/EK,
            kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, attiecībā uz laika periodu no
            2004. gada 1. janvāra līdz 31. oktobrim ir jāinterpretē tādējādi, ka degvielas piedevas, tādas kā pamata prāvā apskatītās,
            kas ir “minerāleļļas” pirmās no šīm direktīvām 2. panta 1. punkta izpratnē vai “energoprodukti” otrās no šīm direktīvām 2. panta
            1. punkta izpratnē, taču nav paredzētas izmantošanai, netiek piedāvātas tirdzniecībā vai izmantotas kā degviela, ir jāpakļauj
            minētajās direktīvās paredzētajam nodokļu maksāšanas pienākumam.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1980. gada 18. martā. # SpA Ferriera Valsabbia un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas 154, 205, 206, 226 līdz 228, 263 un 264/78, 39, 31, 83 un 85/79.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 26.novembrī. # Mehmet Birden pret Stadtgemeinde Bremen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen - Vācija. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās. # Lieta C-1/97.