title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 12. septembrī. # Slancheva sila EOOD pret Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond «Zemedelie» Razplashtatelna agentsia. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Administrativen sad Sofia-grad - Bulgārija. # Kopējā lauksaimniecības politika - ELFLA - Regula (ES) Nr. 65/2011 - Atbalsts lauku attīstībai - Atbalsts mikrouzņēmumu radīšanai un attīstībai - Jēdziens "mākslīgi radīti nosacījumi" - Ļaunprātīga rīcība - Pierādījumi. # Lieta C-434/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2013. gada 16. septembrī (
            *1
         )
      “Kopējā lauksaimniecības politika — ELFLA — Regula (ES) Nr. 65/2011 — Atbalsts lauku attīstībai — Atbalsts mikrouzņēmumu radīšanai un attīstībai — Jēdziens “mākslīgi radīti nosacījumi” — Ļaunprātīga rīcība — Pierādījumi”
      Lieta C‑434/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Administrativen sad Sofia‑grad (Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 14. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 26. septembrī, tiesvedībā

            Slancheva sila EOOD

      pret

            Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond “Zemedelie” Razplashtatelna agentsia.

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. Bergere [M. Berger], tiesneši E. Levits (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond “Zemedelie” Razplashtatelna agentsia vārdā – R. Porozhanov un D. Petrova, advokāti,

               —

               Bulgārijas valdības vārdā – E. Petranova un D. Drambozova, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – S. Petrova un G. von Rintelen, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Komisijas 2011. gada 27. janvāra Regulas (ES) Nr. 65/2011, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem (OV L 25, 8. lpp.), 4. panta 8. punktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp sabiedrību Slancheva sila EOOD (turpmāk tekstā – “Slancheva sila”) un Izpalnitelen direktor na Darzhaven fond “Zemedelie” Razplashtatelna agentsia (Valsts Lauksaimniecības fonda – Maksājumu aģentūra izpilddirektors; turpmāk tekstā – “DFZ‑RA”) saistībā ar DFZ‑RA noraidīto pieteikumu finansējuma saņemšanai saskaņā ar Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) fotogalvaniska parka izveides projektam.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Padomes 2005. gada 20. septembra Regulā (EK) Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (OV L 277, 1. lpp.) ir noteikti noteikumi, kādos no šī fonda sniedz atbalstu. Šīs regulas īstenošanas noteikumi ir ietverti Regulā Nr. 65/2011.

               4

               Saistībā ar 3. ass atbalsta shēmu, kas attiecas uz dzīves kvalitāti lauku apvidos un lauku ekonomikas dažādošanu, Regulas Nr. 1698/2005 52. panta a) punkta ii) apakšpunktā ir paredzēts:
               “Atbalst[s] mikrouzņēmumu radīšanai un attīstībai, veicinot uzņēmējdarbību un attīstot saimnieciskas struktūras.”

               5

               Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkts ir izteikts šādi:
               “Neskarot īpašus noteikumus, maksājumus neveic atbalsta saņēmējiem, par kuriem ir konstatēts, ka viņi ir mākslīgi radījuši nosacījumus, kas vajadzīgi šādu maksājumu iegūšanai, lai gūtu priekšrocības pretēji attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem.”

         Bulgārijas tiesības

               6

               2008. gada 11. augusta Noteikumu Nr. 29 par neatmaksājama finansiālā atbalsta piešķiršanas nosacījumiem un sīki izstrādātiem noteikumiem atbilstoši Lauku attīstības programmas 2007.–2013. gadam ietvaros pastāvošajai atbalsta shēmai “Atbalsts mikrouzņēmumu izveidei un attīstībai” (2008. gada 29. augustaDV Nr. 76), to 2010. gada 20. jūlija redakcijas, kas piemērojama pamatlietas faktu norises laikā, 2. pantā ir noteikts:
               “Atbalstu var saņemt par projektiem, ar kuriem vēlas sasniegt ar attiecīgo atbalsta shēmu noteiktos mērķus. Atbalsta shēmas mērķi ir:
               atbalstīt jaunu darba vietu attīstīšanu un izveidošanu ar lauksaimniecību nesaistītos mikrouzņēmumos lauku apvidos;
               sekmēt uzņēmējdarbību lauku apvidos;
               atbalstīt integrēta tūrisma attīstību lauku apvidos.”

               7

               Šo noteikumu 4. panta 2. punkta 10. apakšpunktā ir paredzēts, ka finansiālo atbalstu nepiešķir par tādas enerģijas ražošanu un tirdzniecību, kas nāk no atjaunojamiem avotiem un iegūta spēkstacijā, kuras jauda ir virs 1 megavata.

               8

               Atbilstoši Noteikumu Nr. 29 6. pantam:
               “[..].
               2.   Finansiālais atbalsts enerģijas, kas nāk no atjaunojamiem avotiem, ražošanas un tirdzniecības projektiem veido 80 % no apstiprinātajiem izdevumiem, bet tas nedrīkst pārsniegt EUR 200 000 ekvivalentu summu BGN.
               [..]”

               9

               Noteikumu Nr. 29 7. panta 2. punkts ir izteikts šādi:
               “Finansiālo atbalstu nepiešķir tiem atbalsta pretendentiem/izmantotājiem, par kuriem konstatē, ka tiem nav funkcionālās autonomijas un/vai ka tie ir mākslīgi radījuši nosacījumus, kas vajadzīgi šādu maksājumu iegūšanai, lai gūtu priekšrocības pretēji attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem.”

               10

               Papildnoteikumu Noteikumiem Nr. 29 30. un 31. punktā ir noteikts:

                        “30.

                        “Mākslīgi radīti nosacījumi” ir ikviens nosacījums [..] Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkta izpratnē [..].

                        31.

                        “Funkcionālās autonomijas neesamība” nozīmē, ka dažādos projektos mākslīgi ir nodalīts ražošanas process no tehnoloģiskā procesa vai konstatēta kopīgas infrastruktūras izmantošana, kuru finansē no Lauku attīstības programmas, lai saņemtu atbalstu un tādējādi gūtu ar lauku attīstības programmas atbalsta shēmas mērķiem nesaderīgu priekšrocību.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               11

                  Slancheva sila Lauku attīstības programmas atbalsta shēmas “Atbalsts mikrouzņēmumu izveidei un attīstībai” ietvaros 2009. gada 13. maijā iesniedza pieteikumu DFZ‑RA finansējuma saņemšanai, lai īstenotu fotogalvaniskas spēkstacijas celtniecības projektu.

               12

                  Slancheva sila pilnvarotā persona ir Mitsov k‑gs, bet šīs sabiedrības vienīgā dalībniece un vadītāja ir Mitsova k‑dze. Šīs abas personas ir laulībā.

               13

                  Slancheva sila iesniegtajā pieteikumā finansējuma saņemšanai ir ietverts, pirmkārt, zemes gabala, uz kura tiks celta fotogalvaniskā spēkstacija, nomas līgums, kas noslēgts starp Slancheva sila un šī zemes gabala īpašniekiem, proti, Mitsov k‑gu un Mitsova k‑dzi. Otrkārt, šajā pieteikumā ir ietverts akts par apbūves tiesību pārdošanu, kas noslēgts starp Korina Export EOOD, kura vienīgais dalībnieks uz un vadītājs ir Mitsov k‑gs, un Slancheva sila.

               14

               Izvērtējot Slancheva sila pieteikumu, DFZ‑RA konstatēja, ka aplūkotais zemes gabals robežojas ar diviem citiem zemes gabaliem, saistībā ar kuriem tās pašas programmas ietvaros jau bija pieprasīts atbalsts diviem projektiem, kas bija identiski Slancheva sila projektam. Mitsov k‑gs un Mitsova k‑dze ir abu pārējo zemes gabalu īpašnieki. Korina Export EOOD ir pārdevis arī apbūves tiesības attiecībā uz abiem šiem zemes gabaliem.

               15

               Šo trīs projektu īstenošana tika uzticēta vienai un tai pašai sabiedrībai 3 K AD.

               16

               Ņemot vērā šos apstākļus un to, ka trīs fotogalvanisko spēkstaciju projektiem ir tā pati juridiskā adrese, DFZ‑RA izpilddirektors ar 2011. gada 9. decembra lēmumu atteicās līdzfinansēt Slancheva sila investīciju projektu, uzskatot, ka ir pierādīta funkcionālās autonomijas neesamība vai mākslīgi radīti nosacījumi, kas vajadzīgi atbalsta saņemšanai, un nodoms gūt priekšrocības pretēji atbalsta shēmas mērķiem.

               17

               It īpaši DFZ‑RA izpilddirektors uzskatīja, ka Slancheva sila projekta mērķis esot bijis apiet maksimālo finansējuma summu vienam projektam, kas Bulgārijas levās (BGN) atbilst EUR 200 000.

               18

                  Slancheva sila lūdza Administrativen sad Sofia‑grad [Sofijas pilsētas administratīvajai tiesai] atcelt DFZ‑RA lēmumu par atteikumu piešķirt finansējumu.

               19

               Šī tiesa uzskata, ka tajā izskatāmā strīda risinājums ir atkarīgs no jēdziena “mākslīgi radīti nosacījumi” Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkta izpratnē interpretācijas.

               20

               Tā uzskata, ka Bulgārijas iestāde šim jēdzienam piemēro plašu interpretāciju, kas ir balstīta uz šādam norādēm: juridiskā saikne un attiecīgo personu identiskums, kā arī projektu un attiecīgo sabiedrību juridisko adrešu identiskums.

               21

               Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka no tās tiesu prakses izriet šaurāka jēdziena “mākslīgi radīti nosacījumi” interpretācija. Saskaņā ar tās judikatūru ar to vien, ka pastāv kopīgi apstākļi, nepietiek, lai pierādītu nosacījumu, kas vajadzīgi, lai saņemtu atbalstu, mākslīgo raksturu. Atbilstoši tai faktiski ir nepieciešams, lai DFZ‑RA pierādītu, ka starp juridiskajām personām un/vai trešajām personām pastāvēja tīša saskaņošana, lai gūtu priekšrocības pretēji attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem.

               22

               Šādos apstākļos Administrativen sad Sofia‑grad nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Kā ir jāinterpretē jēdziens “mākslīgi radīti nosacījumi” Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkta izpratnē?

                        2)

                        Vai Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts [..] Noteikumu Nr. 29 7. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru finansiāls atbalsts netiek piešķirts tiem atbalsta pretendentiem/izmantotājiem, par kuriem ir konstatēts, ka viņi ir mākslīgi radījuši nosacījumus, kas vajadzīgi šādu maksājumu iegūšanai, lai gūtu priekšrocības pretēji attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem?

                        3)

                        Vai Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta tāda Bulgārijas Republikas judikatūra, saskaņā ar kuru starp atbalsta pretendentiem pastāvošā tiesiskā saikne nozīmē, ka ir mākslīgi radīti nosacījumi, lai gūtu priekšrocību pretēji attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem?

                        4)

                        Vai tas, ka dažādi pretendenti, kas ir patstāvīgi tiesību subjekti, izmanto blakus esošos neatkarīgos zemes gabalus, kuri pirms atbalsta pieteikumu iesniegšanas veidoja vienu veselu zemes gabalu, un vai tādas faktiskas saiknes kā, piemēram, pilnvarnieku, piegādātāju, izpildītāju, pretendentu juridisko adrešu un pasta adrešu identiskums ir uzskatāmas par “mākslīgi radītiem nosacījumiem”?

                        5)

                        Vai ir jākonstatē ar nodomu īstenotas koordinējošas darbības starp pretendentēm juridiskajām personām un/vai trešajām personām, lai īpaši gūtu priekšrocību vienai no pretendentēm juridiskajām personām?”

                        6)

                        Kā izpaužas priekšrocība Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkta izpratnē, proti, vai tai ir jāizpaužas ar vairāku mazāku investīciju projektu izstrādi, lai konkrētais pretendents saņemtu maksimālo finansējuma summu EUR 200 000 apmērā attiecībā uz katru projektu, lai arī tos ir iesnieguši dažādi pretendenti?

                        7)

                        Vai Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta Bulgārijas Republikas judikatūra, saskaņā ar kuru tiesību normas piemērošana ir pakļauta šādu trīs kumulatīvu nosacījumu izpildei: [pirmkārt,] funkcionālās autonomijas neesamība un/vai mākslīgi radīti nosacījumi, kas vajadzīgi attiecīgā atbalsta iegūšanai; [otrkārt,] attiecīgās darbības mērķis ir bijis gūt priekšrocību un [, treškārt,] tas ir darīts pretēji attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Ievada apsvērumi

               23

               Prejudiciālie jautājumi attiecas, pirmkārt, uz Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkta piemērošanas nosacījumiem un, otrkārt, uz šīs tiesību normas interpretāciju Bulgārijas tiesību aktos un judikatūrā.

               24

               Līdz ar to vispirms ir jāizvērtē pirmais un no ceturtā līdz septītajam jautājumam kopā un pēc tam ir jāatbild uz otro un trešo jautājumu.

         Par pirmo un no ceturtā līdz septītajam jautājumam

               25

               Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkta piemērošanas nosacījumus.

               26

               Vispirms ir jānorāda, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Bulgārijas iestāde atteicās apstiprināt investīciju projektu, ko Slancheva sila bija iesniegusi saskaņā ar atbalstu mikrouzņēmumu radīšanai un attīstībai, veicinot uzņēmējdarbību un attīstot saimnieciskas struktūras, jo šī sabiedrība vēlējās ļaunprātīgi saņemt atbalstu saskaņā ar ELFLA atbalsta shēmu.

               27

               No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības tiesiskā regulējuma apjoms nedrīkst tikt paplašināts tā, lai tiktu aptverta saimnieciskās darbības subjektu ļaunprātīga rīcība (šajā ziņā skat. 2007. gada 11. janvāra spriedumu lietā C-279/05 Vonk Dairy Products, Krājums, I-239. lpp., 31. punkts).

               28

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecībā uz Slancheva sila investīciju projektu formāli ir ievēroti atbilstības kritēriji, kas vajadzīgi, lai saņemtu atbalstu mikrouzņēmumu radīšanai un attīstībai saskaņā ar Regulas Nr. 1698/2005 52. panta a) punkta ii) apakšpunktu, kā arī valsts tiesību aktiem.

               29

               Tiesa jau ir nospriedusi, ka, lai šādos apstākļos pierādītu šāda atbalsta iespējamā saņēmēja ļaunprātīgu rīcību, pirmkārt, ir jābūt objektīvu apstākļu kopumam, no kura izriet, ka, lai arī formāli ievērojot attiecīgajā tiesiskajā regulējumā paredzētos nosacījumus, ar šo tiesisko regulējumu sasniedzamais mērķis nav sasniegts, un, otrkārt, subjektīvam elementam, proti, vēlmei gūt no Savienības tiesiskā regulējuma izrietošu labumu, mākslīgi radot tā saņemšanai vajadzīgos nosacījumus (šajā ziņā skat. 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-515/03 Eichsfelder Schlachtbetrieb, Krājums, I-7355. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesai ir jānosaka, vai pastāv šie abi elementi, par kuriem pierādījumi jāsniedz saskaņā ar valsts tiesību normām, ciktāl tas nekaitē Savienības tiesību efektivitātei (šajā ziņā skat. 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C-110/99 Emsland-Stärke, Recueil, I-11569. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

               31

               Tieši šādā kontekstā ir jāinterpretē jēdzieni “mākslīgi radīti nosacījumi”, kas vajadzīgi, lai iegūtu maksājumu un “priekšrocības pretēji [attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem]” Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkta izpratnē.

               32

               Pirmkārt, attiecībā uz objektīvo elementu ir jāatgādina, ka, ņemot vērā Regulas Nr. 1698/2005 preambulas 46. apsvērumu, ELFLA lauku attīstības atbalsta shēmas mērķis ir palīdzēt “dažādot lauksaimniecības aktivitātes nelauksaimniecisku aktivitāšu virzienā un attīstīt nelauksaimnieciskas nozares, veicināt nodarbinātību [..] un veikt investīcijas, padarot lauku apvidus pievilcīgākus, lai apturētu ekonomisku un sociālu lejupslīdi un lauku iedzīvotāju skaita samazināšanos”.

               33

               It īpaši Regulas Nr. 1698/2005 52. panta, uz kuru pamatojoties pamatlietā aplūkotajam investīciju projektam tika lūgts atbalsts, mērķis ir atbalstīt pasākumus lauku ekonomikas dažādošanai, ietverot atbalstu mikrouzņēmumu radīšanai un attīstībai, veicinot uzņēmējdarbību un attīstot saimnieciskas struktūras.

               34

               Šādā kontekstā Noteikumos Nr. 29 attiecībā uz finansējumu, ko no ELFLA piešķir investīciju projektiem, kas attiecas uz atjaunojamās enerģijas ražošanu un izplatīšanu un kas ietilpst Regulas Nr. 1698/2005 52. pantā paredzēto pasākumu kategorijā, ir paredzēti ierobežojumi. Pirmkārt, ELFLA maksimālā finansējuma summa vienam saņēmējam ir EUR 200 000. Otrkārt, finansējumu piešķir tikai tādām spēkstacijām, kuru jauda ir mazāka par 1 megavatu.

               35

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Slancheva sila fotogalvaniskās spēkstacijas projekts netika apstiprināts ELFLA finansējumam tādēļ, ka kompetentā valsts iestāde, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, uzskatīja, ka šai sabiedrībai bija nodoms apiet valsts tiesību aktos paredzētos ierobežojumus, vienojoties ar trešajām personām, kas pašas ir pretendenti uz attiecīgo atbalstu saskaņā ar ELFLA atbalsta shēmu, lai mākslīgi sadalītu vienu projektu trīs mazākos projektos.

               36

               Tomēr šāds apstāklis pats par sevi neizslēdz to, ka Slancheva sila iesniegtais investīciju projekts varētu sekmēt Regulā Nr. 1698/2005 paredzēto mērķu sasniegšanu.

               37

               Šajā ziņā, ja Slancheva sila tiek pārmests, ka tai bija nodoms apiet ierobežojumus attiecībā uz atbilstīgo projektu lielumu un maksimālo atbalsta summu vienam saņēmējam, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai šī nodoma sekas neļauj sasniegt Regulas Nr. 1698/2005 52. panta a) punkta ii) apakšpunktā paredzētos mērķus.

               38

               Šādā kontekstā šai tiesai it īpaši būtu jāņem vērā mikrouzņēmuma – kura izveide un attīstība ir Regulas Nr. 1698/2005 52. pantā paredzētā atbalsta priekšmets – definīcija, kura izriet no Komisijas 2003. gada 6. maija Ieteikuma 2003/361/EK par mikrouzņēmumu, mazo un vidējo uzņēmumu definīciju pielikuma 2. panta 3. punkta (OV L 124, 36. punkts).

               39

               Otrkārt, saistībā ar subjektīvo elementu valsts tiesai ir jānosaka strīdīgā pieteikuma finansējuma saņemšanai faktiskais saturs un nozīme (2006. gada 21. janvāra spriedums lietā C-255/02 Halifax u.c., Krājums, I-1609. lpp., 81. punkts).

               40

               Šādi rīkojoties, attiecīgajos investīciju darījumos iesaistīto personu tiesiskās, ekonomiskās un/vai personiska rakstura saiknes ir fakti, kurus minētā tiesa var ņemt vērā, lai pierādītu nosacījumu, kas vajadzīgi, lai saskaņā ar ELFLA iegūtu maksājumu, radīšanas mākslīgo raksturu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Emsland‑Stärke, 58. punkts).

               41

               Šī subjektīvā elementa esamību var arī konstatēt, pierādot kolūziju, kas var izpausties kā ar nodomu īstenotas koordinējošas darbības starp dažādiem investoriem pretendentiem uz atbalstu saskaņā ar ELFLA atbalsta shēmu, it īpaši, ja investīciju projekti ir identiski un ja starp šiem projektiem pastāv ģeogrāfiska, ekonomiska, funkcionāla, tiesiska un/vai personiska saikne (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Vonk Dairy Products, 33. punkts).

               42

               Tomēr, Tiesa ir nospriedusi, ka projektam nevar atteikt finansējumu, ja attiecīgajām investīcijām var būt cits pamatojums nekā tikai maksājums saskaņā ar ELFLA atbalsta shēmu (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Halifax u.c., 75. punkts).

               43

               Līdz ar to Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar tā piemērošanas nosacījumiem ir jābūt gan objektīvam, gan subjektīvam elementam. Saistībā ar pirmo no šiem elementiem iesniedzējtiesai ir jāizvērtē lietas objektīvie apstākļi, kas ļauj secināt, ka ELFLA atbalsta shēmas mērķis nevar tikt sasniegts. Saistībā ar otro elementu iesniedzējtiesai ir jāizvērtē objektīvie pierādījumi, kas ļauj secināt, ka, mākslīgi radot nosacījumus, kas vajadzīgi, lai iegūtu maksājumu saskaņā ar ELFLA atbalsta shēmu, pretendents ar šādu maksājumu ir vēlējies vienīgi gūt priekšrocības pretēji šīs shēmas mērķiem. Šajā ziņā iesniedzējtiesa var pamatoties ne tikai uz tādiem elementiem kā līdzīgos investīciju projektos iesaistīto personu tiesiskajām, ekonomiskajām un/vai personiskajām saiknēm, bet arī uz norādēm, kas liecina par tīšu darbību saskaņošanu starp šīm personām.

         Par otro un trešo jautājumu

               44

               Ar otro un trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, pirmkārt, tādu valsts tiesību aktu, kurā ir paredzēts, ka atbalsta maksājumu saskaņā ar ELFLA atbalsta shēmu nepiešķir, ja investīciju projektam nav funkcionālas autonomijas, un, otrkārt, valsts tiesu judikatūru, saskaņā ar kuru mākslīgi radīti nosacījumi, lai gūtu maksājumu, ir tad, ja starp šāda maksājuma pretendentiem ir tiesiskas saiknes.

               45

               Kā arī tas izriet no šī sprieduma 29. punkta, lai varētu piemērot Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punktu, ir jābūt abiem elementiem – gan objektīvajam, gan subjektīvajam.

               46

               Šādā kontekstā, pat ja iesniedzējtiesas konstatētie apstākļi attiecībā uz tiesisku saikni starp atbalsta pretendentiem, proti, funkcionālās autonomijas neesamību starp vairākiem attiecīgajiem investīciju projektiem, veido norādes, kas ļauj secināt mākslīgi radītus nosacījumus, kas vajadzīgi, lai iegūtu maksājumu Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkta izpratnē, tomēr šis vērtējums ir jāveic, ņemot vērā visus lietas apstākļus.

               47

               It īpaši iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka no visiem pamatlietas objektīvajiem elementiem izriet, ka nosacījumu attiecībā uz aplūkoto investīciju projektu izvēles galvenais mērķis ir atbalsta maksājums saskaņā ar atbalsta shēmu, izslēdzot jebkuru citu pamatojumu saistībā ar minētās shēmas mērķiem.

               48

               Līdz ar to Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka pieteikums maksājuma saņemšanai saskaņā ar ELFLA atbalsta shēmu tiek noraidīts vienīgi tādēļ, ka investīciju projektam, kas pretendē uz atbalstu saskaņā ar šo shēmu, nav funkcionālas autonomijas vai ja starp šāda atbalsta pretendentiem pastāv tiesiska saikne, neizvērtējot citus šīs lietas objektīvos apstākļus.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               49

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                           1)

                           2011. gada 27. janvāra Komisijas Regulas (ES) Nr. 65/2011, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem, 4. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar tā piemērošanas nosacījumiem ir jābūt gan objektīvam, gan subjektīvam elementam. Saistībā ar pirmo no šiem elementiem iesniedzējtiesai ir jāizvērtē lietas objektīvie apstākļi, kas ļauj secināt, ka Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) atbalsta shēmas mērķis nevar tikt sasniegts. Saistībā ar otro elementu iesniedzējtiesai ir jāizvērtē objektīvie pierādījumi, kas ļauj secināt, ka, mākslīgi radot nosacījumus, kas vajadzīgi, lai iegūtu maksājumu saskaņā ar ELFLA atbalsta shēmu, pretendents ar šādu maksājumu ir vēlējies vienīgi gūt priekšrocības pretēji šīs shēmas mērķiem. Šajā ziņā iesniedzējtiesa var pamatoties ne tikai uz tādiem elementiem kā līdzīgos investīciju projektos iesaistīto personu tiesiskajām, ekonomiskajām un/vai personiskajām saiknēm, bet arī uz norādēm, kas liecina par tīšu darbību saskaņošanu starp šīm personām;

                           2)

                           Regulas Nr. 65/2011 4. panta 8. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka pieteikums maksājuma saņemšanai saskaņā ar Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) atbalsta shēmu tiek noraidīts vienīgi tādēļ, ka investīciju projektam, kas pretendē uz atbalstu saskaņā ar šo shēmu, nav funkcionālas autonomijas vai ja starp šāda atbalsta pretendentiem pastāv tiesiska saikne, neizvērtējot citus šīs lietas objektīvos apstākļus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – bulgāru.


Tiesas spriedums 1990. gada 12. jūnijā. # Vācijas Federatīvā Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lauksaimniecība - ELVGF. # Lieta C-8/88.


title: Tiesas (sestā palāta) 2012. gada 12. jūlija spriedums.#Compañía Española de Tabaco en Rama, SA (Cetarsa) pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Spānijas jēltabakas iegādes un pirmapstrādes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Cenu noteikšana un tirgus sadale – Naudas sodi – Vienlīdzīga attieksme – Maksimālā robeža 10 % apmērā no apgrozījuma – Sadarbība – Pierādījumu sagrozīšana – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Pamatojuma neesamība.#Lieta C‑181/11 P.

text:
      Tiesas (sestā palāta) 2012. gada 12. jūlija spriedums –
      Cetarsa/Komisija
      (lieta C-181/11 P)
      Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Spānijas jēltabakas iegādes un pirmapstrādes tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Cenu noteikšana un tirgus sadale – Naudas sodi – Vienlīdzīga attieksme – Maksimālā robeža 10 % apmērā no apgrozījuma – Sadarbība – Pierādījumu sagrozīšana – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Pamatojuma neesamība
      1.                     Apelācija – Pamati – Kļūdains faktu vērtējums – Nepieņemamība – Faktu un pierādījumu vērtējuma pārbaude Tiesā – Izslēgšana,
            izņemot sagrozīšanas gadījumu – Pamats par pierādījumu sagrozīšanu – Nepieciešamība precīzi norādīt sagrozītos elementus un
            pierādīt šo sagrozīšanu izraisījušās kļūdas analīzē (LESD 256. pants; Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa; Tiesas Reglamenta
            112. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunkts) (sal. ar 56., 57., 96. un 97. punktu)
      2.                     Apelācija – Pamati – Par pierādījuma elementu atzīta valsts tiesību sagrozīšana – Pieņemamība (LESD 256. pants; Tiesas Statūtu
            58. panta pirmā daļa) (sal. ar 59. punktu)
      3.                     Tiesvedība – Jaunu pamatu izvirzīšana tiesvedības laikā – Nosacījumi – Piemērošana apelācijas tiesvedībai (Tiesas Reglamenta
            42. panta 2. punkts un 118. pants) (sal. ar 60. un 61. punktu)
      4.                     Apelācija – Pamati – Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijas tiesvedībā – Nepieņemamība (Tiesas Statūtu 58. pants; Tiesas
            Reglamenta 113. panta 2. punkts) (sal. ar 62. punktu)
      5.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem – Neesamība –
            Nepieņemamība (Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 48. panta 2. punkts) (sal. ar 64. punktu)
      6.                     Apelācija – Pamati – Nepietiekams pamatojums – Vispārējās tiesas izmantots netiešs pamatojums – Pieļaujamība – Nosacījumi
            (LESD 256. pants; Tiesas Statūtu 36. pants un 53. panta pirmā daļa) (sal. ar 71. un 101. punktu)
      7.                     Konkurence – Naudas sodi – Summa – Noteikšana – Maksimālā summa – Aprēķināšana – Atšķirība starp naudas soda galīgo summu
            un starpsummu – Sekas (Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrā daļa) (sal. ar 80.–85. punktu)
      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2011. gada 3. februāra spriedumu lietā T-33/05
               Cetarsa
               /Komisija, ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību atcelt Komisijas 2004. gada 20. oktobra Lēmumu C(2004) 4030, galīgā redakcija,
                  par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Neapstrādāta tabaka – Spānija), un Komisijas
                  pretprasību palielināt prasītājai noteiktā naudas soda apmēru

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	pamata apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību noraidīt;

                  2)

                  	Compañía española de tabaco en rama SA (Cetarsa) atlīdzina ar pamata apelācijas sūdzību saistītos tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  	Eiropas Komisija atlīdzina ar pretapelācijas sūdzību saistītos tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1966. gada 7. jūnijā. # Société anonyme des laminoirs, hauts fourneaux, forges, fonderies et usines de la Providence un citi pret EOTK Augsto iestādi. # Apvienotās lietas 29, 31, 36, 39 līdz 47, 50 un 51-63.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1995. gada 27. jūnijā. # PIA HiFi Vertriebs GmbH pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Antidempinga maksājumi. # Lieta T-169/94.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2017. gada 14. septembris.#Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Alpenschmaus” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “ALPEN” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-103/16.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 8.martā. # Laszlo Bakcsi pret Finanzamt Fürstenfeldbruck. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # PVN. # Lieta C-415/98.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2016. gada 26. maijs.#International Management Group pret Eiropas Komisiju.#Piekļuve dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Dokumenti attiecībā uz OLAF izmeklēšanas lietu – Piekļuves atteikums – Izņēmums saistībā ar pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķu aizsardzību – Pienākums veikt konkrētu un individuālu pārbaudi – Dokumenta kategorija.#Lieta T-110/15.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2016. gada 26. maijā (
            *1
         )
      “Piekļuve dokumentiem — Regula (EK) Nr. 1049/2001 — Dokumenti attiecībā uz OLAF izmeklēšanas lietu — Piekļuves atteikums — Izņēmums saistībā ar pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķu aizsardzību — Pienākums veikt konkrētu un individuālu pārbaudi — Dokumenta kategorija”
      Lieta T‑110/15

            International Management Group
          , reģistrēta Briselē (Beļģija), ko sākotnēji pārstāvēja M. Burgstaller, solicitor, un E. Wright, barrister, vēlāk – A. Tymen un L. Levi, advokāti,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Baquero Cruz un S. Bartelt, pārstāvji,
      atbildētāja,
      par prasību, kura pamatota ar LESD 263. pantu un kurā lūgts atcelt Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) 2015. gada 6. februāra lēmumu THOR/C4/LL/el/(S) (2015) 4287, ar ko prasītājai tika atteikta piekļuve attiecībā uz viņu veiktās izmeklēšanas dokumentiem.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias], tiesneši M. Kančeva [M. Kancheva] un K. Veters [C. Wetter] (referents),
      sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Tiesvedības priekšvēsture

               1

               Prasītāja, International Management, Group2014. gada 17. jūnijā tika informēta, ka Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (turpmāk tekstā – “OLAF”) veiks izmeklēšanu par “iespējamiem pārkāpumiem Eiropas [Savienības] līdzekļu piešķiršanā [tai par labu] saistībā ar tās juridisko raksturu, kura attiecas tostarp uz Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, [(OV 2002, L 248, 1. lpp.)] 53. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanu”.

               2

                  OLAF izmeklēšanas kontekstā faktu kopsavilkuma posmā, kas paredzēts Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 11. septembra Regulas (ES, Euratom) Nr. 883/2013 par izmeklēšanu, ko veic [OLAF], un ar ko atceļ Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1073/1999 un Padomes Regulu (Euratom) Nr. 1074/1999, 9. panta 4. punktā, starp OLAF un prasītājas pārstāvi notika saruna, kurai sekoja vēstuļu apmaiņa un lūgums par piekļuvi dažiem dokumentiem, kas bija minēti minētajā faktu kopsavilkumā un kam piekļuvi OLAF bija atteicis saskaņā ar iepriekš minēto regulu.

               3

               2014. gada 30. oktobrī, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem 2. panta 1. punktu (OV 2001, L 145, 43. lpp.), prasītāja lūdza piekļuvi šādiem dokumentiem:

                        “a)

                        visi dokumenti un informācija, ko OLAF ieguvis saistībā ar izmeklēšanu;

                        b)

                        visi citi dokumenti un informācija, ko OLAF ieguvis saistībā ar [prasītāju];

                        c)

                        visa sarakste, kas minēta [OLAF] 2014. gada 6. oktobra vēstules pielikumā ietvertajā “Faktu kopsavilkumā” vai ir saistīta ar to;

                        d)

                        visa sarakste starp OLAF un izmeklēšanā iesaistītajām dalībvalstīm;

                        e)

                        visi ar izmeklēšanu saistītie dokumenti, ziņojumi un informācija, kas ir iesniegta dalībvalstīm vai saņemta no tām un kas ietver:

                                 i)

                                 apgalvotos “dažu valstu iestāžu (tostarp Ārlietu ministriju) oficiālos atzinumus” (skat. [OLAF] dokumenta “Faktu kopsavilkums” 22. punktu);

                                 ii)

                                 apgalvoto “informāciju, kas saņemta no Apvienoto Nāciju Organizācijas un ECHO [ĢD]” (skat. [OLAF] dokumenta “Faktu kopsavilkums” 23.–25. punktu);

                        f)

                        visi saistībā ar izmeklēšanu Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām, kā arī to valstu iestādēm, kuras nav Savienības dalībvalstis, laikposmā no 2008. līdz 2014. gadam iesniegtie dokumenti, ziņojumi un informācija.”

               4

               2014. gada 27. novembrīOLAF atteica prasītājai piekļuvi visiem pieprasītajiem dokumentiem ar pamatojumu, ka to publiskošana apdraudētu Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzēto pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķiem piešķirto aizsardzību.

               5

               2014. gada 11. decembrī prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 2. punktu iesniedza atkārtotu pieteikumu par piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem (turpmāk tekstā ‑ “atkārtots pieteikums”).

               6

                  OLAF izmeklēšana ar atsauces numuru OF/2011/1002, kurā ietilpst iepriekš 3. punktā minētie dokumenti, kas prasītājas sākotnējā pieteikumā bija norādīti a) un c)‑f) punktā, tika pabeigta 2014. gada 12. decembrī, un 2014. gada 15. decembrīOLAF nosūtīja Eiropas Komisijai nobeiguma ziņojumu.

               7

               2015. gada 6. februārī OLAF pieņēma lēmumu THOR/C4/LL/el/(S) (2015) 4287, ar kuru tas noraidīja atkārtoto pieteikumu (turpmāk tekstā ‑ “apstrīdētais lēmums”), norādot, ka uz visiem pieprasītajiem dokumentiem attiecas vai nu pašreizējā izmeklēšana, vai izmeklēšana, kas ir pabeigta, taču attiecībā uz to vēl nav beidzies saprātīgs termiņš, kurā Eiropas Savienības kompetentajām iestādēm vai valsts iestādēm ir jāreaģē, tā ka to publiskošana varētu apdraudēt minēto izmeklēšanu mērķu aizsardzību.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               8

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 2. martā, prasītāja cēla šo prasību.

               9

               Atsevišķā dokumentā, kas datēts ar šo pašu datumu, prasītāja lūdza izskatīt lietu paātrinātā procesā atbilstoši 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 76.a pantam.

               10

               2015. gada 24. aprīlī Komisija iesniedza iebildumu rakstu Vispārējās tiesas kancelejā.

               11

               Ar 2015. gada 5. maija lēmumu Vispārējā tiesa (astotā palāta) noraidīja pieteikumu par lietas izskatīšanu paātrinātā procesā.

               12

               Replikas raksts Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2015. gada 24. augustā.

               13

               Atbildes raksts uz repliku Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 27. oktobrī.

               14

               2015. gada 27. novembrī Vispārējās tiesas kanceleja paziņoja lietas dalībniekiem par procedūras rakstveida daļas pabeigšanu. Lietas dalībnieki Vispārējās tiesas Reglamenta 106. panta 2. punktā paredzētajā termiņā neiesniedza pieteikumu par tiesas sēdes noturēšanu.

               15

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               16

               Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt prasību kā nepamatotu;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               17

               Prasības pamatošanai prasītāja izvirza četrus pamatus, no kuriem ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka, atsaucoties uz vispārēju prezumpciju par pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķu aizsardzības piemērojamību, Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu; ar otro pamatu tiek apgalvots, ka pastāvot sevišķas sabiedrības intereses saistībā ar pieprasīto dokumentu publiskošanu; ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka neesot norādīts pamatojums attiecībā uz privātās dzīves un personas neaizskaramības aizsardzību, un ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka esot pārkāpts labas pārvaldības princips.

         Par pirmo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka, atsaucoties uz vispārīgu prezumpciju par pārbaužu, izmeklēšanas un revīziju mērķu aizsardzības piemērojamību, Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu

               18

               Ar pirmo pamatu prasītāja apgalvo, ka, pamatojoties uz vispārēju prezumpciju, kas piemērojama pieprasītajiem dokumentiem, Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Šajā ziņā prasītāja atgādina, ka pamatojums, kas ļauj piemērot vispārēju prezumpciju, esot tāds, ka tie paši apsvērumi attiecoties uz tāda paša rakstura dokumentiem. Tomēr no apstrīdētajā lēmumā izklāstītā pamatojuma izriet, ka atšķirīgi apsvērumi attiecoties uz dažādu tipu dokumentiem. Turklāt lietā aplūkotā izmeklēšana šobrīd esot pabeigta. Turklāt OLAF pieeja, kas nozīmē vispārēju prezumpciju piemērot attiecībā uz visiem dokumentiem, esot pretrunā Regulas Nr. 1049/2001 mērķiem.

               19

               Turklāt šajā lietā nekāda vispārēja prezumpcija, lai arī kāda tā būtu, neesot uzskatāma par piemērojamu, ņemot vērā vai nu tiesību aktus, vai pastāvošo judikatūru, un Komisijas noteiktā analoģija ar citu judikatūrā atzītu vispārēju prezumpciju neesot efektīva.

               20

               Komisija uzsver, ka prasītājas argumenti, šķiet, ietver iebildumus pēc būtības, kam nav nekāda sakara ar pienākumu norādīt pamatojumu. Proti, apstrīdētais lēmums esot pietiekami pamatots gan attiecībā uz pastāvīgo judikatūru par piekļuvi OLAF izmeklēšanas lietām, gan uz tās judikatūras piemērojamību, kas attiecas uz “normatīvajos aktos paredzētu” vispārēju prezumpciju saistībā ar šajās lietās esošajiem dokumentiem. Vispārējā prezumpcija, ko OLAF nesen ir piemērojis, tiekot balstīta uz šajā jautājumā iedibinātas pastāvīgās judikatūras piemērošanu pēc analoģijas. Komisijas skatījumā OLAF dokumentos attiecībā uz izmeklēšanām, ko tas veic, būtu jāietver tāda paša rakstura vispārējas prezumpcijas gadījums, kā gadījumos, attiecībā uz kuriem vispārēja prezumpcija judikatūrā jau ir tikusi atzīta. Šādas prezumpcijas atzīšanu pamato nepieciešamība saglabāt Savienības likumdevēja pieņemtā nozaru tiesiskā regulējuma lietderīgo iedarbību, kurš izslēdz piekļuves tiesības lietai vai aizsargā lietā esošo dokumentu konfidencialitāti, lai izvairītos, ka kārtība, kas regulē publisku piekļuvi dokumentiem, tiktu izmantota, lai apietu vai sagrautu nozaru noteikumus.

               21

               Komisija šajā ziņā ierosina, lai tāpat kā lietās konkurences tiesību jomā piekļuves aizlieguma vispārēja prezumpcija izrietētu no nozaru tiesību aktu normām (Regula Nr. 883/2013), kurās paredzēti stingri noteikumi par izmeklēšanas gaitā iegūtās informācijas apstrādes konfidencialitāti (minētās regulas 10. pants un vispārīgāk – 3.–16. pants) un kuras izslēdz tiesības piekļūt lietai. Ja plaša sabiedrība un it īpaši personas, uz kurām attiecas izmeklēšana, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001, varētu iegūt piekļuvi lietai, tad tas nekavējoties apdraudētu nozares tiesisko regulējumu un ar to tiktu būtiski kaitēts izmeklēšanu efektivitātei. Turklāt Regulā Nr. 883/2013 paredzētā informācijas konfidencialitāte atbilstot ļoti specifiskam mērķim, proti – pirmkārt, nodrošināt labu izmeklēšanas norisi sabiedrības interesēs un, otrkārt, aizsargāt iesaistīto personu likumīgās intereses tā, ka informācija, kuru tās paziņo Komisijai, tiek izmantota vienīgi izmeklēšanas mērķiem. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka vispārēja prezumpcija būtu jāpiemēro ne tikai pirms, bet arī pēc izmeklēšanas un tās turpmāko darbību galīgas pabeigšanas.

               22

               Vispirms ir jāatgādina par izskatāmajā lietā piemērojamo tiesisko regulējumu, kā arī par judikatūras principiem, kas izstrādāti attiecībā uz piekļuvi dokumentiem.

               23

               Pirmkārt, pamatojoties uz LESD 15. panta 3. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 42. pantu, ikvienam Savienības pilsonim un jebkurai fiziskai personai, kas dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī, ir tiesības piekļūt Savienības iestāžu un struktūru dokumentiem, ievērojot principus un nosacījumus, kas tiek noteikti saskaņā ar šo punktu. It īpaši, pamatojoties uz šā punkta otro daļu, Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome, pieņemot regulas, saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru paredz minētos principus un nosacījumus.

               24

               Otrkārt, ir jāuzsver, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru saistībā ar Komisijas administratīvo darbību netiek prasīta tāda paša apjoma piekļuve dokumentiem kā saistībā ar Savienības iestādes likumdošanas darbību (spriedums, 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 91. punkts; šajā ziņā skat. arī spriedumu, 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 60. punkts).

               25

               Treškārt, Regulas Nr. 1049/2001 mērķis ir piešķirt sabiedrībai pēc iespējas plašākas tiesības uz publisku pieeju dokumentiem, kas ir iestāžu rīcībā (spriedums, 2007. gada 1. februāris, Sison/Padome, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 61. punkts). No šīs regulas, īpaši tās 4. panta, kurā ir paredzēta šajā ziņā noteiktu izņēmumu kārtība, izriet, ka šīs piekļuves tiesības tomēr ir pakļautas zināmiem ierobežojumiem, kas pamatoti ar sabiedrības vai privāto interešu apsvērumiem (spriedumi, 2007. gada 1. februāris, Sison/Padome, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, 62. punkts; 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 51. punkts, un 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 61. punkts).

               26

               Ceturtkārt, pamatojoties uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzēto izņēmumu, iestādes atsaka piekļuvi dokumentam gadījumā, ja iepazīšanās ar to var kaitēt pārbaudes, izmeklēšanas un revīzijas mērķu aizsardzībai, ja vien dokumenta publiskošanu neattaisno sevišķas sabiedrības intereses.

               27

               Piektkārt, ir taisnība, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai pamatotu atteikumu piekļūt dokumentam, kuru tai lūdz publiskot, principā nepietiek ar to, ka šis dokuments attiecas uz kādu no Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. un 3. punktā minētajām darbībām. Attiecīgajai iestādei ir jāsniedz paskaidrojumi par to, kā piekļuve šim dokumentam var konkrēti un reāli kaitēt interesēm, ko aizsargā minētajā pantā paredzētais izņēmums (spriedumi, 2008. gada 1. jūlijs, Suède un Turco/Padome, C‑39/05 P un C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 49. punkts, un 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 64. punkts).

               28

               Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka attiecīgā Savienības iestāde šajā ziņā var pamatoties uz vispārējiem pieņēmumiem, kas attiecas uz noteiktām dokumentu kategorijām, uz līdzīgiem vispārīgiem apsvērumiem, kas var attiekties uz tāda paša rakstura dokumentu publiskošanas pieteikumiem (spriedums, 2008. gada 1. jūlijs, Suède un Turco/Padome, C‑39/05 P un C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 50. punkts; skat. arī spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Tādējādi Tiesa piecos konkrētos gadījumos ir atzinusi, ka pastāv vispārējas prezumpcijas par piekļuves atteikumu dokumentiem, proti, attiecībā uz administratīvās lietas dokumentiem saistībā ar valsts atbalsta pārbaudes procedūru (spriedums, 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 61. punkts), dokumentiem, ar kuriem ir apmainījusies Komisija un [par koncentrāciju] paziņojušie lietas dalībnieki vai trešās personas uzņēmumu koncentrācijas darbību kontroles procedūrā (spriedumi, 2012. gada 28. jūnijs, Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, 123. punkts, un Komisija/Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, 64. punkts), procesuālajiem rakstiem, kurus iestāde iesniegusi tiesvedībā (spriedums, 2010. gada 21. septembris, Suède u.c./API un Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P un C‑532/07 P, EU:C:2010:541, 94. punkts), ar dokumentiem, kas saistīti ar procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi, šīs procedūras pirmstiesas stadijā (spriedums, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 65. punkts), kā arī dokumentiem, kas ietverti lietas materiālos saistībā ar LESD 101. panta piemērošanas procedūru (spriedums, 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 93. punkts).

               30

               Vispārējā tiesa ir atzinusi vispārēju prezumpciju esamību vēl četrās situācijās, proti, attiecībā uz pretendentu piedāvājumiem publiskā iepirkuma procedūrā, ja piekļuves pieteikumu ir iesniedzis cits pretendents (spriedums, 2013. gada 29. janvāris, Cosepuri/EFSA, T‑339/10 un T‑532/10, EU:T:2013:38, 101. punkts), dokumentiem saistībā ar “EU Pilot” procedūru (spriedums, 2014. gada 25. septembris, Spirlea/Komisija, T‑306/12, pārsūdzēts apelācijas instancē, EU:T:2014:816, 63. punkts), dokumentiem, kurus dalībvalstu konkurences iestādes saskaņā ar 11. panta 4. punktu Padomes 2002. gada 16. decembra Regulā (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [LESD 102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), ir nodevušas Komisijai (spriedums, 2015. gada 12. maijs, Unión de Almacenistas de Hierros de España/Komisija, T‑623/13, EU:T:2015:268, 64. punkts), kā arī dokumentiem saistībā ar ietekmes novērtējuma sagatavošanu, ko veic Komisija, lai izstrādātu politikas priekšlikumu (spriedums, 2015. gada 13. novembris, ClientEarth/Komisija, T‑424/14 un T 425/14, pārsūdzēts apelācijas instancē, EU:T:2015:848, 97. punkts).

               31

               Neņemot vērā faktu, ka Tiesa vairumā iepriekš 29. punktā minēto lietu ir pārbaudījusi saiknes starp Regulu Nr. 1049/2001 un pārējo tiesisko regulējumu, kurā ir ietverta īpaša piekļuves kārtība, un noteikusi, ka ir jānodrošina katras šādas regulas saskaņota piemērošana, tomēr no šīs judikatūras izriet, ka saikne starp divām regulām nav vienīgais kritērijs, lai pamatotu šādas vispārējas prezumpcijas piemērošanu.

               32

               Proti, no iepriekš 29. punktā minētās judikatūras izriet, ka ratio legis, kas ir šādas vispārējas prezumpcijas piemērošanas pamatā, ir saistīts ar absolūtu nepieciešamību nodrošināt pareizu attiecīgo procedūru darbību un garantēt, ka to mērķi netiek apdraudēti. Tādējādi vispārēja prezumpcija var tikt atzīta, pamatojoties uz to, ka piekļuve ar noteiktiem procesiem saistītiem dokumentiem nav savietojama ar šo procesu pareizu norisi, un pamatojoties uz risku, ka tiem tiks nodarīts kaitējums, pieņemot, ka vispārējas prezumpcijas ļauj nodrošināt procesa norises integritāti, ierobežojot trešo personu iejaukšanos (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 25. septembris, Spirlea/Komisija, T‑306/12, pārsūdzēts apelācijas instancē, EU:T:2014:816, 57. un 58. punkts, un ģenerāladvokāta M. Vatelē [M. Wathelet] secinājumus lietā LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:528, 66., 68., 74. un 76. punkts). Tādu īpašu noteikumu piemērošana, kuri paredzēti tiesību aktā, kas attiecas uz Savienības iestādē notiekošu procesu, kura vajadzībām pieprasītie dokumenti ir tikuši sagatavoti, ir viens no kritērijiem, kas var attaisnot vispārējas prezumpcijas atzīšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 11. jūnijs, McCullough/Cedefop, T‑496/13, EU:T:2015:374, 91. punkts un tajā minētā judikatūra, un ģenerāladvokāta P. Krusa Viljalona [P. Cruz Villalón] secinājumus lietā Padome/Access Info Europe, C‑280/11 P, Krājums, EU:C:2013:325, 75. punkts).

               33

               Minētajās lietās Tiesas sniegtā argumentācija ir piemērojama arī attiecībā uz OLAF izmeklēšanas darbībām. Citiem vārdiem, vispārēja piekļuve, pamatojoties uz Regulu Nr. 1049/2001, OLAF lietā ietilpstošiem dokumentiem, kamēr vēl notiek OLAF izmeklēšanas procedūra, principā apdraudētu pareizu izmeklēšanas norisi. Tāpat ir arī gadījumā, kad OLAF izmeklēšanu ir tikko pabeidzis (skat. iepriekš 35. punktu).

               34

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka uz OLAF izmeklēšanas procedūru attiecas īpaši noteikumi par piekļuvi šādā izmeklēšanā iegūtai vai sagatavotai informācijai un par šīs informācijas apstrādi. Pamatojoties uz Regulu Nr. 883/2013 par izmeklēšanu, ko veic OLAF, šim birojam juridiski ir pienākums izmeklēšanu gaitā iegūto informāciju apstrādāt kā konfidenciālu informāciju, un atbilstoši minētās regulas 10. pantam tā ir dienesta noslēpums. Ir arī jānorāda, ka, personai, uz kuru attiecas OLAF izmeklēšana, abstrahējoties no tās tiesībām saņemt pārskatu par savām pārrunām ar OLAF (lai to apstiprinātu vai sniegtu apsvērumus), saskaņā ar minētās regulas 9. pantu nav paredzēta nekāda piekļuve dokumentiem. Proti, piekļuve OLAF dokumentiem faktiski ir uzraudzības procedūras laikā. OLAF galīgais ieteikums tiks iesniegts kompetentajām Savienības iestādēm vai valsts iestādēm. Ja šīs iestādes saistībā ar personu, uz kuru attiecas izmeklēšana (izskatāmajā lietā – prasītāju), paredz noteikt sankciju, tām ir jādod šai personai iespēja īstenot savas tiesības uz aizstāvību atbilstoši piemērojamam administratīvajam procesam vai kriminālprocesam.

               35

               Turklāt attiecībā uz Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzēto izņēmumu par izmeklēšanas darbību no judikatūras izriet, ka OLAF izmeklēšanas aizsardzība attiecas uz turpmākajām darbībām pēc izmeklēšanas ar nosacījumu, ka tās tiek veiktas atbilstošā termiņā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 6. jūlijs, Franchet un Byk/Komisija, T‑391/03 un T‑70/04, EU:T:2006:190, 108.–113. punkts). Proti, saskaņā ar šo judikatūru, ja atbilstošais termiņš, lai lemtu par rīcību pēc tam, kad OLAF ir nodevis informāciju kompetentajām iestādēm, vēl nav beidzies, tad piešķirt piekļuvi, pat daļēju, OLAF izmeklēšanas lietai nozīmētu, ka var tikt apdraudēta šo pierādījumu efektīva izmantošana, ko veic valsts iestādes, ņemot vērā, ka iesaistītās personas, kuras tiek turētas aizdomās par pārkāpuma izdarīšanu, varētu rīkoties tā, lai traucētu tādu dažādu procedūru vai izmeklēšanas pareizu norisi, par kuru sākšanu šīs iestādes varētu lemt. Tāpat ir jāpiebilst, ka OLAF izmeklēšanas, kā arī varbūtējas vēlākas procedūras ir atkarīgas no tā, vai ir informētāji un liecinieki, kas sniedz informāciju. Varbūtēja iespēja spriest par šo personu publiskoto informāciju, paskaidrojumiem vai pieņēmumiem varētu veicināt to, ka to nodotā informācija tiek cenzēta vai ka sensitīva informācija netiek sniegta, kā rezultātā tiktu apdraudēta Savienības politikas efektivitāte krāpšanas apkarošanas jomā.

               36

               Rezumējot, OLAF piemērojamais tiesiskais regulējums principā izslēdz, ka attiecīgajām personām ir tiesības piekļūt OLAF lietai. Tikai tad, ja iestādes, kuras ir galīgā ziņojuma adresāti, plāno pieņemt attiecīgajām personām nelabvēlīgus aktus, šīm iestādēm atbilstoši procesuālajām tiesību normām, kuras tām ir piemērojamas, ir jādod piekļuve OLAF galīgajam ziņojumam, lai ļautu šīm personām izmantot savas tiesības uz aizstāvību. Līdz ar to plašai sabiedrībai piešķirot piekļuvi OLAF lietām vai OLAF galīgajiem ziņojumiem, tiktu būtiski pavājināta ar Regulu Nr. 883/2013 ieviestā kārtība.

               37

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, interpretējot Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzēto izņēmumu, ir jāatzīst, ka pastāv vispārēja prezumpcija, saskaņā ar kuru administratīvas lietas dokumentu publiskošana principā apdraudētu OLAF izmeklēšanas darbību mērķu aizsardzību.

               38

               Tomēr šī vispārējā prezumpcija neizslēdz minēto ieinteresēto personu tiesības pierādīt, ka uz attiecīgo dokumentu, kura publiskošana ir pieprasīta, minētais pieņēmums neattiecas vai ka pastāv sevišķas sabiedrības intereses, kas pamato dokumenta publiskošanu atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punktam (spriedumi, 2010. gada 29. jūnijs, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, 62. punkts, un 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 100. punkts).

               39

               Turpretim prasību pārbaudīt, vai attiecīgā vispārējā prezumpcija patiešām ir piemērojama, nevar interpretēt tādējādi, ka attiecīgajai iestādei šajā gadījumā ir individuāli jāpārbauda visi pieprasītie dokumenti. Šāda prasība atņemtu šai vispārējai prezumpcijai tās lietderīgo iedarbību, proti, ļautu attiecīgajai iestādei uz pieteikumu par vispārēju piekļuvi arī atbildēt vispārīgā veidā (spriedumi, 2013. gada 14. novembris, LPN un Somija/Komisija, C‑514/11 P un C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 68. punkts, un 2014. gada 27. februāris, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 101. punkts).

               40

               Ņemot vērā iepriekš atgādinātos judikatūras principus, ir jāpārbauda, vai OLAF ir pieļāvis kļūdu Regulas Nr. 1049/2003 4. panta 2. punkta trešā ievilkuma piemērošanā.

               41

               Izskatāmajā lietā ir jānorāda, ka nav strīda par to, ka prasītājas iesniegtais pieteikums par piekļuvi attiecas uz OLAF izmeklēšanas dokumentiem.

               42

               No apstrīdētā lēmuma izriet, ka prasītāja nav apstrīdējusi, ka iepriekš 3. punktā minētie dokumenti, kas ietverti prasītājas sākotnējā pieteikuma a) un c)–f) apakšpunktā, ir attiecībā uz prasītāju veiktās OLAF izmeklēšanas OF/2011/1002 daļa, ka šī izmeklēšana ir pabeigta 2014. gada 12. decembrī un ka šie prasītājas sākotnējā pieteikuma b) apakšpunktā ietvertie dokumenti attiecas uz vairākām vēl notiekošām izmeklēšanām.

               43

                  OLAF skatījumā – tā kā izmeklēšana OF/2011/1002 tika pabeigta 2014. gada 12. decembrī, balstoties uz judikatūru, saskaņā ar kuru uz izmeklēšanu dokumentiem attiecas Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punktā paredzētais izņēmums, gadījumā, kad ir pabeigtas atsevišķas izmeklēšanas, kuru rezultātā ir sagatavoti galīgie ziņojumi, taču kad atbilstošais termiņš procedūras turpmākajām darbībām vēl nav beidzies, – izskatāmajā lietā vēl nav beidzies šis termiņš, lai lemtu par kompetentajai iestādei nodotās informācijas turpmāko virzību. OLAF arī paskaidro, ka dokumenti, uz kuriem attiecas vispārēja prezumpcija, kura ir piemērojama pirms un pēc izmeklēšanas pabeigšanas, pamatojoties uz vajadzību aizsargāt informācijas konfidencialitāti un nodrošināt informētāju sadarbību. Šajā ziņā birojs ir norādījis uz izmeklēšanām, kā arī uz turpmākajām procedūrām, kas lielā mērā ir atkarīgas no informētāju, kuri ir trešās puses, un liecinieku sniegtās informācijas un viņu gribas sniegt šo informāciju, un uz to, ka, ja šādu informāciju neaizsargātu ar konfidencialitāti, varētu tikt apšaubīta minēto lietas dalībnieku līdzdarbošanās izmeklēšanas sekmēšanā. Šādā pašā kontekstā birojs ir norādījis uz spēkā esošajiem īpašajiem nozaru noteikumiem, ar ko regulē OLAF veiktās izmeklēšanas, un uz Regulas Nr. 883/2013 10. pantā paredzēto pienākumu ievērot konfidencialitāti.

               44

               Pamatojoties uz iepriekš minētajiem judikatūras principiem, ir jāuzskata, ka OLAF ir pamatoti piemērojis vispārēju prezumpciju par tādu dokumentu konfidencialitāti, uz kuriem attiecas šī izmeklēšana.

               45

               Šajā ziņā nevar tikt atbalstīts prasītājas arguments, ka šāda prezumpcija nevarot tikt piemērota dokumentiem pabeigtā izmeklēšanas procedūrā.

               46

               Kā jau norādīts iepriekš, pēc tam, kad OLAF ir pabeidzis izmeklēšanu un ir sagatavojis galīgo ziņojumu, kompetentajai iestādei vēl ir jālemj par pārraudzības procedūru. Tātad vispārēja prezumpcija attiecas arī uz procedūru, kas jau ir pabeigta, jo aizsargātās sabiedrības intereses var tikt aizskartas arī pēc OLAF procedūras pabeigšanas.

               47

               Turklāt ir jākonstatē, ka, tā kā izmeklēšana tika pabeigta 2014. gada 12. decembrī un galīgo ziņojumu par to OLAF saskaņā ar Regulas Nr. 883/2012 11. panta 3. punktu Komisijai nosūtīja 2014. gada 15. decembrī, saprātīgs termiņš turpmākajām darbībām, kā uz to OLAF arī ir pamatoti norādījis apstrīdētajā lēmumā, minētā lēmuma pieņemšanas dienā vēl nebija beidzies.

               48

               Prasītāja arī nevar izvirzīt argumentu, kas izriet no lietas, kurā tika taisīts 2014. gada 21. maija spriedums Catinis/Komisija (T‑447/11, EU:T:2014:267), lai atsauktos uz faktu, ka vispārēja prezumpcija nav piemērojama un ka šī iemesla dēļ OLAF nav atbrīvots no pienākuma sniegt pamatojumu. Minētajā lietā OLAF nebija atsaucies uz piekļuves aizlieguma vispārēju prezumpciju, bet gan veicis lūgto dokumentu individuālu un konkrētu pārbaudi. Līdz ar to Vispārējā tiesa nepārbaudīja, vai šāda prezumpcija varētu tikt piemērota.

               49

               Visbeidzot, nav nozīmes argumentam, saskaņā ar kuru Komisijas 2008. gadā formulētās nostājas par Regulas Nr. 1049/2001 pārskatīšanu “mērķis ir ietvert piekļuves aizlieguma vispārēju prezumpciju”, nenorādot uz OLAF izmeklēšanas uzdevumiem, tāpat kā argumentam, saskaņā ar kuru Komisijas lūgums Vispārējai tiesai atzīt vispārēju prezumpciju, kas piemērojama OLAF lietām, nozīmētu, ka Komisijai būtu jālūdz Vispārējā tiesa pārkāpt LES 17. panta 2. punktu, kas dod Komisijai pilnvaras izstrādāt leģislatīvus priekšlikumus, un LES 14. pantu, kas Parlamentam un Padomei piešķir likumdošanas funkcijas. Dokumentu piekļuves jomā vispārējas prezumpcijas piemērošana ir tikusi nostiprināta judikatūrā vairākās nozarēs, tā lai šāda prezumpcija netiktu apšaubīta, ņemot vērā LES 14. pantu un 17. panta 2. punktu. Tādējādi nav pamata apstiprināt, ka šīs prezumpcijas ekstrapolācija attiecībā uz OLAF izmeklēšanas lietām šajā ziņā varētu radīt grūtības. Jebkurā gadījumā Komisijas priekšlikums nav ticis pieņemts.

               50

               Noslēgumā, attiecībā uz apgalvoto LESD 296. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu un ņemot vērā iepriekš 23.–40. punktā minētos no judikatūras izrietošos principus, ir jāsecina, un tas izriet arī no iepriekš minētā 43. punkta, ka OLAF ir izpildījis minēto pienākumu.

         Par otro pamatu, ar kuru apgalvots, ka pastāv sevišķas sabiedrības intereses attiecībā uz dokumentu publiskošanu

               51

               Saistībā ar otro pamatu prasītāja apgalvo, ka pastāvot sevišķas sabiedrības intereses, kas attaisno pieprasīto dokumentu publiskošanu, ņemot vērā, ka tie tiek izplatīti trešajām personām, tajā skaitā tādām nepilnvarotām trešajām personām kā vācu žurnāls Der Spiegel. Tas, ka tiek veikta iekšēja izmeklēšana attiecībā uz izplatīšanu trešajām personām, kuras nav pilnvarotas, neesot pietiekami, lai Komisiju atbrīvotu no atbildības par informācijas noplūdi. Prasītājas skatījumā piekļuve pieprasītajiem dokumentiem tai būtu nepieciešama, lai dotu tai iespēju atspēkot sevišķi nopietnus apgalvojumus, kurus, it īpaši Der Spiegel, izteicis pret viņu. Prasītājai esot leģitīmas intereses attiecībā uz to, lai tai tiktu ļauts aizstāvēties arī publiski. Proti, šāda aizsardzība, kas normalizē līdzsvaru, veicot OLAF izmeklēšanas uzdevumus, esot iespējama vienīgi, izmantojot dokumentus, kuriem līdz šim prasītāja nav varējusi piekļūt.

               52

               Pirmkārt, Komisija uzsver, ka OLAF galīgā ziņojuma jebkāda publiskošana būtu radusies vienīgi sakarā ar neatļautu informācijas noplūdi. Šāda neatļauta informācijas noplūde ir faktisks apstāklis, kas attiecībā uz pieprasīto dokumentu publiskošanu nevar ietekmēt sevišķu sabiedrības interešu esamības novērtējumu. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka prasītājai kā OLAF izmeklēšanā iesaistītajai personai ir vienīgi privātas intereses attiecībā uz šo publiskošanu. Šāda tipa sevišķas intereses, kuras netiek dalītas ar pārējiem pilsoņiem, nevar būt sevišķas sabiedrības intereses Regulas Nr. 1049/2001 izpratnē. Visbeidzot, Komisija norāda, ka prasītājai ir pienākums pierādīt, ka attiecībā uz pieprasīto dokumentu publiskošanu pastāv sevišķas sabiedrības intereses. Izņemot aptuvenu un vispārēju atsauci uz prasītājas tiesībām uz aizstāvību, atkārtotajā pieteikumā nav minēts gandrīz nekas attiecībā uz sevišķu sabiedrības interešu esamību saistībā ar šo publiskošanu, tā lai neitralizētu piekļuves aizlieguma vispārēju prezumpciju. Atbildē uz repliku Komisija piebilst, ka nepieciešamība aizstāvēties pret preses formulētiem “smagiem pārmetumiem” ir arī vienīgi privātas intereses, nevis sevišķas sabiedrības intereses.

               53

               Jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajam ievilkumam tajā paredzētie izņēmumi netiek piemēroti, ja attiecīgā dokumenta publiskošanu attaisno sevišķas sabiedrības intereses.

               54

               Jānorāda, ka attiecībā uz vajadzību panākt pieprasīto dokumentu publiskošanu saskaņā ar sevišķām interesēm, lai būtu iespējams labāk aizstāvēties pret apgalvojumiem, kas tikuši izteikti pēc raksta publicēšanas žurnālā Der Spiegel, ar šo argumentu būtībā netiek pierādīta tādu sabiedrības interešu esamība, kuras pamato pieprasīto dokumentu publiskošanu un varētu būt svarīgākas par konfidencialitātes aizsardzību Regulas Nr. 1049/2001 4. panta izpratnē. Ņemot vērā LESD 15. pantā un Regulas Nr. 1049/2001 preambulas 1. un 2. apsvērumā nostiprināto piekļuves dokumentiem vispārējo principu, šīm jābūt objektīva un vispārēja rakstura interesēm un tās nedrīkst tikt jauktas ar īpašām vai privātām interesēm.

               55

               Proti, ņemot vērā Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 1. punktu, tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem ir “ikvienam Savienības pilsonim un fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā dalībvalstī”. No tā izriet, ka šīs regulas mērķis ir nodrošināt piekļuvi visiem publiskiem dokumentiem un ne tikai pieteicēja piekļuvi dokumentiem, kas uz viņu attiecas (spriedums, 2005. gada 26. aprīlis, Sison/Padome, T‑110/03, T‑150/03 un T‑405/03, EU:T:2005:143, 50. punkts).

               56

               Tādēļ īpašās intereses, kuras pieteikuma iesniedzējs var izvirzīt attiecībā uz piekļuvi dokumentiem, kas uz viņu attiecas individuāli, vispārēji nevar būt izšķirošas gan novērtējumā par sevišķu sabiedrības interešu esamību, gan interešu izsvēršanā saskaņā ar Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešo ievilkumu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2005. gada 26. aprīlis, Sison/Padome, T‑110/03, T‑150/03 un T‑405/03, EU:T:2005:143, 52. punkts; 2014. gada 20. marts, Reagens/Komisija, T‑181/10, EU:T:2014:139, 144. punkts, un 2014. gada 21. maijs, Catinis/Komisija, T‑447/11, EU:T:2014:267, 61.–64. punkts).

               57

               Tādējādi, pat pieņemot, ka pieprasītie dokumenti izrādās vajadzīgi prasītājas aizstāvībai prasības tiesvedībā, šāds apstāklis nav atbilstošs, lai novērtētu sabiedrības interešu līdzsvaru. Tas pats ir attiecināms uz argumentu, saskaņā ar kuru piekļuve pieprasītajiem dokumentiem esot nepieciešama, lai ļautu prasītājai labāk aizstāvēties pret Vācijas presē publicētajiem apgalvojumiem.

               58

               Jākonstatē, ka, neskaitot šīs privātās intereses, no kurām viena ir tikusi norādīta atkārtotajā pieteikumā un attiecas uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu OLAF izmeklēšanā, un otra, uz kuru ir ticis norādīts šajā tiesvedībā un kura attiecas uz prasītājas interesēm labāk aizstāvēties pret žurnālā Der Spiegel publicētajiem apgalvojumiem, prasītāja nav atsaukusies uz citiem argumentiem, kas pamato sevišķas sabiedrības intereses.

               59

               Turklāt tikai fakts, ka kāda OLAF konfidenciālās lietas daļa varētu būt bijusi nelikumīgi publiskota, nepamato ar attiecīgās personas lietu saistītās OLAF izmeklēšanas regulējošo konfidencialitātes noteikumu neievērošanu (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2003. gada 18. decembris, Goméz-Reino/Komisija, T‑215/02, EU:T:2003:352, 65. punkts).

               60

               Tātad, ņemot vērā iepriekš minēto, otrais pamats nevar tikt apmierināts.

         Par trešo pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka neesot norādīts pamatojums attiecībā uz privātās dzīves un personas neaizskaramības aizsardzību

               61

               Saistībā ar trešo pamatu prasītāja uzskata, ka attiecībā uz aplūkoto dokumentu raksturu ir maz ticams, ka privātās dzīves un personas neaizskaramības aizsardzība būtu apdraudēta. Turklāt OLAF neesot paskaidrojis, kāpēc tas nevarot piešķirt daļēju piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem, ievērojot privātās dzīves un individuālo personas datu neaizskaramību.

               62

               Komisija iebilst, ka apstrīdētajā lēmumā personas datu aizsardzībai veltītais punkts ir ticis pievienots skaidrības labad, ciktāl pieprasītajos dokumentos ir bijuši ietverti arī dati, kas bija aizsargāti, pamatojoties uz citu izņēmumu. Tomēr, tā kā apstrīdētais lēmums galvenokārt balstoties uz vispārējas prezumpcijas piemērošanu, kā tas arī izriet no apstrīdētā lēmuma punkta, kas atrodas pirms personas datu aizsardzībai veltītā punkta un kas ļauj nepubliskot visus pieprasītos dokumentus un necensties noteikt, vai daļēja piekļuve būtu jāpiešķir, tad šis pamats esot neefektīvs.

               63

               Izskatāmajā lietā, tāpat kā Komisijai, ir jākonstatē, ka, tā kā apstrīdētais lēmums jau ir tiesiski pamatots ar tajā ietvertajiem pamatiem, uz kuriem attiecas Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 2. punkta trešajā ievilkumā paredzētais izņēmums, šis pamats ir jānoraida kā jebkurā gadījumā neefektīvs.

         Par ceturto pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka esot pārkāpts labas pārvaldības princips

               64

               Prasītāja uzskata, ka, nepārbaudot visus lietas atbilstošos jautājumus un balstoties uz šķietamo vispārējas prezumpcijas pastāvēšanu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā, OLAF esot pārkāpis Pamattiesību hartas 41. pantā nostiprināto labas pārvaldības principu. Labas pārvaldības princips esot pārkāpts arī tādējādi, ka OLAF galīgais ziņojums ir ticis izpausts dažādām personām, tajā skaitā Der Spiegel publicētā raksta autoram, kā arī kādam Eiropas Parlamenta deputātam. Atteikums dot piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem, kuri prasītājai ļautu aizstāvēties pret trešo personu apgalvojumiem, kas izteikti, pamatojoties uz nopludināto informāciju, arī nav taisnīgs.

               65

               Komisija iebilst, ka OLAF esot apsvēris visus jautājumus, kuri tam bija jāpārbauda, lai pieņemtu savu lēmumu un sniegtu šajā ziņā nepieciešamo pamatojumu, balstoties uz vispārējas prezumpcijas pastāvēšanu attiecībā uz dokumentiem, kuri ir saistīti ar tā izmeklēšanas darbībām. Šī iemesla dēļa Komisija nesaskata, kādā veidā labas pārvaldības princips būtu pārkāpts. Tā vēlreiz atgādina, ka OLAF galīgā ziņojuma šķietamā publiskošana dažādām personām, ja tas tā ir noticis, esot neatļauta informācijas noplūde un ka par šīs noplūdes apstākļiem notiek izmeklēšana.

               66

               Ir jānorāda, ka, piemērojot vispārēju prezumpciju, OLAF nav pārkāpis labas pārvaldības principu. Kā tas jau ir ticis konstatēts saistībā ar pirmo pamatu, apstrīdētajā lēmumā OLAF ir paskaidrojis iemeslu, kādēļ būtu piemērojama prezumpcija, kura attiecas uz visiem izmeklēšanā aplūkotajiem dokumentiem, lai aizsargātu to īpašo nozaru noteikumu integritāti, kurus Savienības likumdevējs ir pieņēmis attiecībā uz OLAF darbībām.

               67

               Tas, ka esot bijusi neatļauta ar Regulas Nr. 883/2013 10. pantu aizsargātas informācijas noplūde, nenozīmē, ka OLAF galīgais ziņojums ir ticis publiskots un ir nodots atklātībā Regulas Nr. 1049/2001 izpratnē.

               68

               Turklāt, lai arī ir nožēlojami, ka noplūde ir ļāvusi Vācijas presei izmantot konfidenciālu informāciju, tas pats par sevi neattaisno pieprasīto dokumentu publiskošanu saistībā ar procedūru, kas tiek veikta, pamatojoties Regulu Nr. 1049/2001.

               69

               No tā izriet, ka arī ceturtais pamats, kā arī visa prasība kopumā, ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               70

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              International Management Group atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 26. maijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.