title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2009. gada 1.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Maltas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Piesārņojums un kaitīgas sekas - Sadedzināšanas iekārtas - Ierobežojumi attiecībā uz dažu piesārņojošo vielu emisiju gaisā. # Lieta C-252/08.

text:
      Tiesas (sestā palāta) 2009. gada 1. oktobra spriedums – Komisija/Malta
      (lieta C‑252/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Piesārņojums un kaitīgas sekas – Sadedzināšanas iekārtas – Ierobežojumi attiecībā uz dažu piesārņojošo vielu emisiju gaisā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 7. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 23. oktobra Direktīvas 2001/80/EK par ierobežojumiem
                  attiecībā uz dažu piesārņojošo vielu emisiju gaisā no lielām sadedzināšanas iekārtām (OV L 309, 1. lpp.) 4. panta 1. punkta
                  saistībā ar IV pielikuma A daļu, VI pielikuma A daļu un VII pielikuma A daļu un 12. panta saistībā ar VIII pielikuma A daļas
                  2. punktu pārkāpums – Sēra dioksīda, slāpekļa oksīdu un putekļu emisiju noteikto robežvērtību neievērošana – Delimāras [

               Delimara
               ] un Marsas [
               Marsa
               ] iekārtas
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	pareizi nepiemērojot Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 23. oktobra Direktīvu 2001/80/EK par ierobežojumiem attiecībā
                     uz dažu piesārņojošo vielu emisiju gaisā no lielām sadedzināšanas iekārtām saistībā ar Delimāras elektrostacijas un Marsas
                     elektrostacijas pirmā posma tvaika ģeneratora darbību, Maltas Republika nav izpildījusi minētās direktīvas 4. panta 1. punktā
                     un 12. pantā, kā arī tās IV pielikuma A daļā, VI pielikuma A daļā, VII pielikuma A daļā un VIII pielikuma A daļas 2. punktā
                     paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Maltas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2014. gada 1. jūlijā. # Jyoti Ceramic Industries PVT. Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-239/12.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2012. gada 19.janvārī. # Suiker Unie GmbH - Zuckerfabrik Anklam pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Regula (EK) Nr. 800/1999 - 15. panta 1. un 3. punkts - Lauksaimniecības produkti - Eksporta kompensāciju sistēma - Diferencēta eksporta kompensācija - Piešķiršanas nosacījumi - Produkta imports trešā saņēmējvalstī - Ievedmuitas nodokļu samaksa. # Lieta C-392/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2012. gada 19. janvārī (
            *1
         )
      “Regula (EK) Nr. 800/1999 — 15. panta 1. un 3. punkts — Lauksaimniecības produkti — Eksporta kompensāciju sistēma — Diferencēta eksporta kompensācija — Piešķiršanas nosacījumi — Produkta imports trešā saņēmējvalstī — Ievedmuitas nodokļu samaksa”
      Lieta C-392/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Hamburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 8. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 4. augustā, tiesvedībā

            Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

      pret

            Hauptzollamt Hamburg-Jonas.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: piektās palātas priekšsēdētāja pienākumu izpildītājs E. Levits, tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel] un M. Bergere [M. Berger] (referente),
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam vārdā – P. N. Zēngena [P. N. Söhngen], Rechtsanwältin,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Rosi [P. Rossi] un B. R. Kilmans [B.-R. Killmann], pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulas (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 102, 11. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2003. gada 11. marta Regulu (EK) Nr. 444/2003 (OV L 67, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 800/1999”), 15. panta 1. un 3. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Vācijā reģistrētu sabiedrību Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam (turpmāk tekstā – “Suiker Unie”), kura ir sabiedrības Danisco Zucker GmbH (turpmāk tekstā – “Danisco Zucker”) tiesību pārņēmēja, un Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Hamburgas-Jonas Galvenā muitas pārvalde, turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) par prasību atmaksāt eksporta kompensāciju, ko Hauptzollamt avansa veidā bija piešķīrusi Danisco Zucker.

         Atbilstošās tiesību normas

         Regula (EEK) Nr. 3665/87

               3

               Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulas (EEK) Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 351, 1. lpp.), 17. panta 3. punktā bija noteikts, ka lauksaimniecības produktu, par kuru ir iesniegts pieteikums par diferencētu eksporta kompensāciju, “uzskata par importētu, ja trešā valstī ir nokārtotas visas muitas formalitātes tā laišanai apgrozībā patēriņam”.

         Regula Nr. 800/1999

               4

               Redakcijā, kas bija spēkā laikā, kad risinājās notikumi pamatlietā, Regulas Nr. 800/1999, ar kuru ir aizstāta Regula Nr. 3665/87, preambulas septiņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts, ka “[ir] jāiesniedz pierādījums, ka attiecīgais produkts ir importēts trešā valstī; [..] ievedmuitas formalitāšu kārtošana lielā mērā nozīmē samaksāt piemērojamos ievedmuitas nodokļus, lai šo produktu varētu tirgot attiecīgajā trešā valstī”.

               5

               Šīs regulas 15. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “1.   Produktus importē nemainītā stāvoklī trešā valstī vai kādā no trešām valstīm, kam piemēro kompensāciju, 12 mēnešu laikā pēc dienas, kad pieņēma eksporta deklarāciju, tomēr šo termiņu var pagarināt saskaņā ar 49. pantu.
               2.   Produktus uzskata par importētiem nemainītā stāvoklī, ja nekas neliecina par pārstrādi.
               Tomēr:
               [..]

                        —

                        produktus, kas pārstrādāti pirms importa, uzskata par importētiem nemainītā stāvoklī, ar noteikumu, ka pārstrāde notiek tādā trešā valstī, uz kurieni importē visus produktus, kas rodas šādas pārstrādes rezultātā.

                  3.   Produktu uzskata par importētu, kad ir nokārtotas ievedmuitas formalitātes, jo īpaši tās, kas attiecas uz ievedmuitas nodokļa iekasēšanu trešā valstī.
               [..]”

               6

               Šīs regulas 16. panta 1. punktā ir noteikts:
               “1.   Pierādījumu, ka ievedmuitas formalitātes ir nokārtotas, pēc eksportētāja izvēles iesniedz ar vienu no šādiem dokumentiem:

                        a)

                        muitas dokuments vai tā kopija vai fotokopija [..]

                        b)

                        izkraušanas un importēšanas sertifikāts, ko saskaņā ar VI pielikuma III nodaļā paredzētajiem noteikumiem, izmantojot VII pielikumā iekļauto paraugu, sagatavojusi [..]; attiecīgajā sertifikātā jānorāda ievedmuitas dokumenta datums un numurs.”

               7

               Iepriekš minētās regulas VI pielikuma III nodaļas 2. punktā tostarp ir noteikts, ka attiecībā uz šīs regulas 16. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem izkraušanas un importa sertifikātiem ir jābūt minētam arī “apstiprinājumam, ka šīs preces ir atmuitotas to galīgajam importam”.

               8

               Regulas Nr. 800/1999 20. pantā, kas ir iekļauts tās II sadaļas I nodaļas 3. iedaļā ar virsrakstu “Īpaši Kopienas finansiālo interešu aizsardzības pasākumi”, ir noteikts:
               “1.   Ja:

                        a)

                        pastāv nopietnas šaubas par produkta patieso galamērķi
                        vai

                        b)

                        ņemot vērā starpību, kas ir starp kompensācijas summu par eksportēto produktu un nepreferenciālā ievedmuitas nodokļa summu, kas piemērojama identiskam produktam eksporta deklarācijas pieņemšanas dienā, produkts var tikt reimportēts Kopienā,
                        vai

                        c)

                        pastāv noteiktas aizdomas, ka produktu nemainītā stāvoklī vai pēc pārstrādes trešā valstī reimportēs Kopienā, neapliekot ar muitas nodokli vai par samazinātu ievedmuitas likmi;

                  tad vienotās likmes kompensāciju vai daļu kompensācijas, kas minēta 18. panta 2. punktā, maksā tikai tad, ja produkts ir izvests no Kopienas muitas teritorijas saskaņā ar 7. pantu, un

                        i)

                        ja runa ir par nediferencētu kompensāciju, tad produkts ir importēts trešā valstī 12 mēnešu laikā pēc datuma, kad tika pieņemta eksporta deklarācija, vai arī tas šajā laikposmā ir būtiski pārstrādāts vai apstrādāts [Padomes 1992. gada 12. oktobra] Regulas (EEK) Nr. 2913/92 [par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”)] 24. panta nozīmē;

                        ii)

                        ja runa ir par diferencētu kompensāciju atkarībā no galamērķa, tad produkts nemainītā stāvoklī ir importēts kādā konkrētā trešā valstī 12 mēnešu laikā pēc datuma, kad tika pieņemta eksporta deklarācija.

                  Importam uz trešām valstīm piemēro 15. un 16. pantu. Turklāt dalībvalstu kompetentās iestādes var prasīt papildu pierādījumus visām kompensācijām, kas tām pierāda, ka produkts ir faktiski laists tirgū importētāj[ā] trešā valstī vai arī ka tas ir būtiski pārstrādāts vai apstrādāts [Muitas kodeksa] 24. panta nozīmē.
               [..]
               4.   Šā panta 1. punktu piemēro, pirms ir samaksāta kompensācija.
               Kompensāciju tomēr uzskata par nepamatotu un atlīdzina, pat ja kompensācija jau ir samaksāta, ja kompetentās iestādes atklāj:

                        a)

                        ka produkts tika iznīcināts vai sabojāts pirms laišanas tirgū trešā valstī vai pirms būtiskās pārstrādes vai apstrādes trešā valstī [Muitas kodeksa] 24. panta nozīmē, izņemot gadījumu, kad eksportētājs var pierādīt kompetentajām iestādēm, ka eksports notika tādos ekonomiskajos apstākļos, kādos produktu saprātīgi varēja tirgot trešā valstī, neierobežojot 21. panta 2. punkta otro daļu;

                        b)

                        ka produkts 12 mēnešus pēc eksporta no Kopienas atrodas nodokļu atlikšanas režīmā trešā valstī un nav trešā valstī ne būtiski pārstrādāts, ne apstrādāts [Muitas kodeksa] 24. panta nozīmē, un ka eksports netika veikts kā parasts komercdarījums;

                        c)

                        ka eksportētais produkts ir reimportēts Kopienā un pirms tam nav būtiski pārstrādāts vai apstrādāts [Muitas kodeksa] 24. panta nozīmē, ka parastā (nepreferenciālā) ievedmuita ir mazāka par piešķirto kompensāciju un ka eksports netika veikts kā parasts tirdzniecības darījums;

                        d)

                        ka produkti, kas uzskaitīti V pielikumā, ir reimportēti Kopienā:

                                 —

                                 pēc būtiskas pārstrādes vai apstrādes trešā valstī, nesasniedzot to pārstrādes līmeni, kas paredzēts [Muitas kodeksa] 24. pantā, un

                                 —

                                 tiem piemēro samazinātu vai nulles ievedmuitas nodokli salīdzinājumā ar nepreferenciālo likmi.

                  [..]”

         Muitas kodekss

               9

               Muitas kodeksa 24. pantā ir paredzēts:
               “Izcelsmes valsts precēm, kuru ražošanā iesaistīta vairāk nekā viena valsts, ir tā, kurā šim nolūkam apgādātā ražotavā [uzņēmumā] notikusi pēdējā būtiskā ekonomiski pamatotā pārstrāde vai apstrāde, kas beidzas ar jauna produkta saražošanu vai ir svarīga tā ražošanas stadija.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               10

               Ar 2003. gada 16. maija eksporta deklarāciju Danisco Zucker pieteica 23000 kg baltā cukura eksportu uz Lietuvu un lūdza Hauptzollamt šajā ziņā tai izmaksāt eksporta kompensāciju avansa veidā. Hauptzollamt šo lūgumu apmierināja ar 2003. gada 2. jūnija lēmumu.

               11

               Ar 2003. gada 29. augusta vēstuli uzņēmums Danisco Zucker nosūtīja Hauptzollamt Lietuvas muitas dokumentus par strīdus eksporta sūtījumu, kuru 37. ailē ir ietverts procedūras kods 5100, kas attiecas uz “pagaidu ievešanu, ja veic [importētā produkta] reeksportu pārstrādāta produkta veidā”, nemaksājot ievedmuitas nodokļus. Lietuvā baltais cukurs tika pārstrādāts atspirdzinošos dzērienos un pēc tam eksportēts uz Latviju un Igauniju.

               12

               Ar 2003. gada 25. novembra grozīto lēmumu Hauptzollamt pieprasīja Danisco Zucker atmaksāt avansā izmaksāto eksporta kompensāciju ar 10 % lielu uzrēķinu, proti, kopā EUR 12180,18 lielu summu, ar pamatojumu, ka baltā cukura laišana brīvā apgrozībā Lietuvā neesot notikusi un līdz ar to neesot izpildīti diferencētās kompensācijas nosacījumi.

               13

               2007. gada 2. novembrī pēc nesekmīgas iebildumu procedūras Danisco Zucker cēla prasību Finanzgericht Hamburg [Hamburgas Finanšu tiesa]. Šī sabiedrība norādīja, ka, lai gan saskaņā ar Regulas Nr. 800/1999 15. panta 1. punktu prece ir nemainītā veidā jāimportē trešā valstī, tomēr atbilstoši šī panta 3. punktam minēto produktu uzskata par importētu, tiklīdz ir nokārtotas ievedmuitas formalitātes, tostarp tās, kas attiecas uz ievedmuitas nodokļu iekasēšanu trešā valstī. Šī sabiedrība apgalvo, ka, ja Regulas Nr. 3665/87 17. panta 3. punktā bija noteikts, ka preci uzskata par importētu tikai tad, ja trešā valstī ir nokārtotas visas muitas formalitātes tās laišanai apgrozībā patēriņam attiecīgajā trešā valstī, tad tiktāl, ciktāl Regulas Nr. 800/1999 15. pantā nav minēta “laišana brīvā apgrozībā”, ir jāsecina, ka Kopienu likumdevējs ir apzināti atteicies no šīs prasības.

               14

                  Danisco Zucker apgalvo, ka importa jēdziens nav juridiski definēts un, tā kā eksporta kompensācijas mērķis ir atbrīvot Savienības tirgu no attiecīgajiem produktiem, svarīgi ir vienīgi tas, vai ir ievērotas muitas formalitātes. Turpretī apstāklim, vai ir samaksāts muitas nodoklis, neesot nekādas nozīmes.

               15

               Visbeidzot Danisco Zucker iebilst, ka ar produkta atmuitošanas sistēmu trešā valstī nevar noteikt atšķirību atkarībā no tā, vai tiek piemērota ievešanas pārstrādei procedūra saistībā ar muitas nodokļu kompensācijas sistēmu vai – tādā gadījumā kā pamatlietā – nodokļu atlikšanas sistēma. Tiesa jau esot lēmusi, ka, lai pierādītu [produkta] importu, pietiekot pierādīt, ka produkts ir atmuitots preču ievešanas pārstrādei muitas nodokļu kompensācijas sistēmas procedūrā. Prasītāja, kas pa to laiku ir kļuvusi par Danisco Zucker tiesību pārņēmēju, līdz ar to prasa atcelt 2003. gada 25. novembra grozīto lēmumu, kā arī 2007. gada 1. oktobra lēmumu saistībā ar iebildumu.

               16

               Savukārt Hauptzollamt lūdz prasību noraidīt. Tā uzsver, ka šajā lietā baltais cukurs, kas ir atmuitots tikai ievešanas pārstrādei procedūrā, neiekasējot ievedmuitas nodokļus, bija muitas uzraudzībā, sākot no atmuitošanas līdz pārstrādes beigām, kad tika veikta kompensācijas produktu reeksportēšana. Šī iemesla dēļ balto cukuru nevarēja brīvi laist apgrozībā trešās valsts tirgū.

               17

               Šādos apstākļos Finanzgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai ir izpildīts diferencētas kompensācijas saņemšanas nosacījums, kas ir kombinēti reglamentēts Regulas Nr. 800/1999 [..] 15. panta 1. un 3. punkta normās, proti, vai ievedmuitas formalitātes ir nokārtotas tad, kad trešā saņēmējvalstī pēc atmuitošanas ievešanas pārstrādei procedūrā, neiekasējot ievedmuitas nodokļus, produkts ir būtiski apstrādāts vai pārstrādāts [Muitas kodeksa] 24. panta izpratnē un kad produkts, kas iegūts šīs apstrādes vai pārstrādes iznākumā, ir ticis eksportēts uz trešo valsti?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               18

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 800/1999 15. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir izpildīts šajā tiesību normā paredzētais diferencētas kompensācijas saņemšanas nosacījums, proti, vai ievedmuitas formalitātes ir nokārtotas tad, kad trešā saņēmējvalstī pēc atmuitošanas ievešanas pārstrādei procedūrā, neiekasējot ievedmuitas nodokļus, produkts ir “būtiski apstrādāts vai pārstrādāts” Muitas kodeksa 24. panta izpratnē un kad produkts, kas iegūts šīs apstrādes vai pārstrādes rezultātā, ir ticis eksportēts uz trešo valsti.

               19

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka “importa” jēdziens, kā pamatoti uzsver prasītāja pamatlietā, Regulā Nr. 800/1999 nav definēts. Līdz ar to šī jēdziena piemērošanas joma ir jānosaka saistībā ar šīs regulas 15. pantu, ņemot vērā, pirmkārt, tā sauktās “diferencētās” eksporta kompensācijas mērķi un, otrkārt, Regulas Nr. 800/1999 tiesību normu tekstu.

               20

               Attiecībā uz diferencēto eksporta kompensāciju mērķi no pastāvīgās judikatūras izriet, ka to mērķis ir atvērt un turēt atvērtus Eiropas Savienības eksportam attiecīgo trešo valstu tirgus un kompensācijas diferenciācijas pamatā ir vēlme ņemt vērā katra importa tirgus, kurā Eiropas Savienība vēlas piedalīties, konkrētās īpatnības (skat. 2010. gada 18. marta spriedumu lietā C-218/09 SGS Belgium u.c., Krājums, I-2373. lpp., 38. punkts un tajā minētā judikatūra).

               21

               No šīs judikatūras izriet, ka diferenciācijas sistēmas raison d’être netiktu ņemts vērā, ja eksportēto preču izkraušana trešā valstī vien dotu tiesības uz kompensācijas maksājumu (iepriekš minētais spriedums lietā SGS Belgium, 39. punkts). Tieši pretēji, diferenciācijas sistēma, kā apgalvo Komisija, prasa, lai attiecīgais produkts faktiski un neatgriezeniski sasniegtu galapatēriņa tirgu tajā ziņā, ka to tur var tirgot. Šī sistēma tādējādi atšķiras no vienotās likmes kompensācijas sistēmas.

               22

               Regulas Nr. 3665/87 17. panta 3. punktā, kas atšķirībā no Regulas Nr. 800/1999 15. panta 1. un 3. punkta šajā lietā nav piemērojams, šajā ziņā ir skaidri minēts, ka ir jānokārto “visas muitas formalitātes [produkta] laišanai apgrozībā patēriņam [trešā valstī]”. Tomēr, pirmkārt, Regulas Nr. 800/1999 preambulas septiņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts, ka ievedmuitas formalitāšu nokārtošana tostarp nozīmē samaksāt piemērojamos ievedmuitas nodokļus, lai šo produktu varētu tirgot attiecīgajā trešā valstī.

               23

               Otrkārt, Regulas Nr. 800/1999 15. panta 3. punktā ir paredzēts, ka attiecīgo produktu var uzskatīt par importētu trešā valstī tikai tad, ja ir nokārtotas ievedmuitas formalitātes, “jo īpaši tās, kas attiecas uz ievedmuitas nodokļa iekasēšanu trešā valstī”. Visbeidzot, šīs regulas VI pielikuma III nodaļas 2. punktā ir noteikts, ka šīs regulas 16. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētajos izkraušanas un importa sertifikātos ir jābūt minētam arī apstiprinājumam, ka šīs preces ir atmuitotas “to galīgajam importam”.

               24

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, līdz ar to nevar secināt, ka Savienības likumdevējs, pieņemot Regulas Nr. 800/1999 15. pantu, būtu atteicies no prasības, ka importētajam produktam ir neatgriezeniski jāsasniedz galapatēriņa tirgus, lai to tur varētu tirgot.

               25

               Tādējādi ir jākonstatē, ka produkta atmuitošana atbilstoši “ievešanas pārstrādei” muitas sistēmai neattiecas uz šī produkta laišanu tirgū attiecīgās trešās valsts tirgū. Tieši otrādi, šāda muitas režīma mērķis ir atbrīvot no muitas nodokļa vienīgi tādas preces, kas valsts teritorijā ir ievestas tikai uz laiku, lai tās apstrādātu, salabotu vai pārstrādātu un pēc tam atkal reeksportētu (skat. 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-158/08 Pometon, Krājums, I-4695. lpp., 24. punkts).

               26

               Līdz ar to tāda produkta atmuitošanu, par kuru ir iesniegts diferencētas eksporta kompensācijas pieteikums attiecīgajā trešā valstī un atbilstoši “ievešanas pārstrādei” muitas sistēmai, nevar kvalificēt par “importu” šajā trešā valstī Regulas Nr. 800/1999 15. panta 3. punkta izpratnē.

               27

               Šo secinājumu nevar atspēkot fakts, ka attiecīgais produkts trešā valstī ir būtiski pārstrādāts Muitas kodeksa 24. panta izpratnē. Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka “ievešanas pārstrādei” muitas sistēmas izvēle nozīmē, ka ne pats produkts, ne arī to saturošais pārstrādātais produkts netiks laists tirgū attiecīgajā trešā valstī.

               28

               Šo secinājumu neatspēko arī arguments, atbilstoši kuram šāda Regulas Nr. 800/1999 15. panta interpretācija būtu pretrunā šīs regulas 20. pantam, jo šajā pantā ir noteikts, ka dažos gadījumos pierādījums par būtisku produkta pārstrādāšanu Muitas kodeksa 24. panta izpratnē var kliedēt šaubas attiecībā uz nosacījumu eksporta kompensācijas piešķiršanai ievērošanu.

               29

               Kā uzsver Komisija, Regulas Nr. 800/1999 20. pantam kā atbilstīgas izmantošanas klauzulai ir cits mērķis nekā šīs regulas 15. pantam. Iepriekš minētais 20. pants ļauj izvairīties no nepamatotas atmaksas pieteikuma par jau pamatoti piešķirtu kompensāciju, taču ar šo pantu netiek radīti jauni vai citādi nosacījumi, lai saņemtu eksporta kompensāciju. Šo pantu tātad nevar piemērot tādā gadījumā, kurā – kā pamatlietā – uzreiz ir skaidrs, ka nosacījumi eksporta kompensācijas piešķiršanai nav izpildīti.

               30

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 800/1999 15. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais diferencētas kompensācijas saņemšanas nosacījums, proti, ievedmuitas formalitāšu nokārtošana, nav izpildīts tad, ja trešā saņēmējvalstī pēc atmuitošanas ievešanas pārstrādei procedūrā, neiekasējot ievedmuitas nodokļus, produkts ir “būtiski apstrādāts vai pārstrādāts” Muitas kodeksa 24. panta izpratnē un ja produkts, kas iegūts šīs apstrādes vai pārstrādes rezultātā, ir ticis eksportēts uz trešo valsti.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               31

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulas (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2003. gada 11. marta Regulu (EK) Nr. 444/2003, 15. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais diferencētas kompensācijas saņemšanas nosacījums, proti, ievedmuitas formalitāšu nokārtošana, nav izpildīts tad, ja trešā saņēmējvalstī pēc atmuitošanas ievešanas pārstrādei procedūrā, neiekasējot ievedmuitas nodokļus, produkts ir “būtiski apstrādāts vai pārstrādāts” Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 24. panta izpratnē un ja produkts, kas iegūts šīs apstrādes vai pārstrādes rezultātā, ir ticis eksportēts uz trešo valsti.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 11. martā. # Dunstan Curtis pret Eiropas Parlamentu. # Lieta 167/80.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2009. gada 20.janvārī.#Sony Music Entertainment (Germany) GmbH pret Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija.#Autortiesību blakustiesības - Fonogrammu producentu tiesības - Reproducēšanas tiesības - Izplatīšanas tiesības - Aizsardzības termiņš - Direktīva 2006/116/EK - Trešo valstu pilsoņu tiesības.#Lieta C-240/07.

text:
      Lieta C‑240/07
      Sony Music Entertainment (Germany) GmbH
      pret
      Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH
      (Bundesgerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Autortiesību blakustiesības – Fonogrammu producentu tiesības – Reproducēšanas tiesības – Izplatīšanas tiesības – Aizsardzības termiņš – Direktīva 2006/116/EK – Trešo valstu pilsoņu tiesības
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Aizsardzības termiņš – Direktīva 2006/116 – Piemērošanas joma
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/116 preambulas trešais apsvērums un 10. panta 2. punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Aizsardzības termiņš – Direktīva 2006/116 – Piemērošanas joma
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/116 preambulas trešais un septiņpadsmitais apsvērums un 10. panta 2. punkts)
      1.        Direktīvā 2006/116 par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņiem paredzētais aizsardzības termiņš saskaņā
         ar šīs direktīvas 10. panta 2. punktu ir piemērojams arī tad, ja attiecīgais objekts nekad nav bijis aizsargāts dalībvalstī,
         kurā tiek prasīta aizsardzība.

      No šīs normas formulējuma izriet, ka pirmais tajā paredzētais alternatīvais nosacījums ir saistīts ar attiecīgā objekta iepriekšējas
         aizsardzības esamību vismaz vienā dalībvalstī. Minētajā tiesību normā nav prasīts, lai šī dalībvalsts būtu tā, kurā tiek prasīta
         Direktīvā 2006/116 paredzētā aizsardzība.

      Turklāt Direktīvas 2006/116 preambulas trešajā apsvērumā norādīts: lai nodrošinātu līdzsvarotu iekšējā tirgus darbību, ar
         šo direktīvu ir paredzēts saskaņot dalībvalstu tiesību aktus tā, lai aizsardzības termiņi visā Kopienā būtu vienādi.

      Šādos apstākļos Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru pirmais šajā tiesību normā paredzētais
         alternatīvais nosacījums būtu atkarīgs no iepriekšējas aizsardzības esamības tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā tiek prasīta
         minētajā direktīvā paredzētā aizsardzība, lai gan šāda iepriekšēja aizsardzība ir bijusi piešķirta citā dalībvalstī, neatbilst
         ne pašam attiecīgās tiesību normas tekstam, ne šīs direktīvas mērķim.

      (sal. ar 22.–25. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Direktīvas 2006/116 par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņiem 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka šajā direktīvā paredzētie aizsardzības termiņi ir piemērojami situācijā, kurā attiecīgais darbs vai objekts 1995. gada
         1. jūlijā ir bijis aizsargāts vismaz vienā dalībvalstī, piemērojot šīs dalībvalsts tiesību normas par autortiesībām vai blakustiesībām,
         un kurā šī darba vai objekta šādu tiesību subjektam trešās valsts pilsonim šajā datumā bija tiesības uz šajās valsts tiesību
         normās paredzēto aizsardzību.

      Tas, vai šīs normas aspektā darba vai objekta autortiesību blakustiesību subjekts trešās valsts pilsonis 1995. gada 1. jūlijā
         bija aizsargāts vismaz vienā dalībvalstī, ir jānovērtē šīs dalībvalsts, nevis tās dalībvalsts, kurā tiek prasīta šajā direktīvā
         paredzētā aizsardzība, valsts tiesību normu aspektā. Šādu secinājumu turklāt atbalsta minētās direktīvas preambulas trešais
         un septiņpadsmitais apsvērums, kuros izteikts paredzētais saskaņošanas mērķis un it īpaši mērķis paredzēt vienotu sākuma punktu
         autortiesību blakustiesību aizsardzības termiņa aprēķinam, kā arī vienādus šo tiesību aizsardzības termiņus visā Kopienā,
         lai nodrošinātu veiksmīgu iekšējā tirgus darbību.

      No tā izriet, ka tāda darba vai objekta gadījumā, kas 1995. gada 1. jūlijā bija aizsargāts vismaz vienā dalībvalstī saskaņā
         ar šīs dalībvalsts tiesību normām, tam, ka šīs aizsardzības subjekts ir trešās valsts pilsonis un tam dalībvalstī, kurā tiek
         prasīts Direktīvā 2006/116 paredzētās aizsardzības termiņš, nav aizsardzības saskaņā ar šīs pēdējās dalībvalsts tiesībām,
         nav nozīmes minētās direktīvas 10. panta 2. punkta piemērošanai. Nozīme faktiski ir tam, vai attiecīgais darbs vai objekts
         1995. gada 1. jūlijā bija aizsargāts saskaņā ar vismaz vienas dalībvalsts tiesību normām.

      (sal. ar 34., 35. un 37. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2009. gada 20. janvārī (*)

      Autortiesību blakustiesības – Fonogrammu producentu tiesības – Reproducēšanas tiesības – Izplatīšanas tiesības – Aizsardzības termiņš – Direktīva 2006/116/EK – Trešo valstu pilsoņu tiesības
      Lieta C‑240/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 29. martā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 16. maijā, tiesvedībā

      Sony Music Entertainment (Germany) GmbH
      pret
      Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši J. Makarčiks [J. Makarczyk], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] (referents), L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] un P. Linda [P. Lindh],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 15. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Sony Music Entertainment (Germany) GmbH vārdā – M. Šēfers [M. Schaefer], Rechtsanwalt,

      –        Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH vārdā – R. Nirks [R. Nirk] un E. Šots [E. Schott], Rechtsanwälte,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 22. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas
         2006/116/EK par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņiem (OV L 372, 12. lpp.) 10. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Sony Music Entertainment (Germany) GmbH (turpmāk tekstā – “Sony”) un Falcon Neue Medien Vertrieb GmbH (turpmāk tekstā – “Falcon”) par zināmu autortiesību blakustiesību aizsardzību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvas 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām,
         kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.), 12. pantā ir paredzēts:

      “Ciktāl tas nav pretrunā ar turpmākiem saskaņošanas pasākumiem, izpildītāju, skaņu ierakstu producentu un raidorganizāciju
         tiesības, kas minētas šajā direktīvā, nebeidzas, pirms attiecīgi beidzas [starptautiskās] konvencijas [par izpildītāju, fonogrammu
         producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību, kas parakstīta 1961. gada 26. oktobrī Romā] paredzētais termiņš. Šajā
         direktīvā minētās tiesības filmu pirmo fiksējumu producentiem pastāv 20 gadus, rēķinot no tā gada beigām, kad fiksējums izgatavots.”

      4        Direktīvas 92/100 12. pantā paredzētais aizsardzības termiņš tika pagarināts līdz 50 gadiem ar Padomes 1993. gada 29. oktobra
         Direktīvas 93/98/EEK par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības termiņu saskaņošanu (OV L 290, 9. lpp.) 3. pantu.

      5        Direktīva 93/98 tika kodificēta ar Direktīvu 2006/116. Direktīvas 2006/116 3. panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Fonogrammu producentu tiesības izbeidzas 50 gadus pēc tam, kad izdarīta fiksācija. [..]
      Tomēr šis punkts nenodrošina jaunu aizsardzību fonogrammu producentu tiesībām, kas 2002. gada 22. decembrī vairs nebija aizsargātas
         saskaņā ar 3. panta 2. punktu Direktīvā 93/98/EEK atbilstīgi šā punkta redakcijai pirms grozījumu izdarīšanas ar [Eiropas
         Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija] Direktīvu 2001/29/EK (OV L 167, 10. lpp.)].”

      6        Direktīvas 2006/116 7. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:

      “1.      Ja darba izcelsmes zeme saskaņā ar Bernes konvenciju [par literāro un mākslas darbu aizsardzību (1971. gada 24. jūlija Parīzes
         akts)] ir trešā valsts un darba autors nav Kopienas valstspiederīgais, dalībvalstu piešķirtais aizsardzības termiņš beidzas
         dienā, kad beidzas aizsardzība, ko piešķir darba izcelsmes valsts, bet tas nevar būt ilgāks par 1. pantā noteikto termiņu.

      2.      Šīs direktīvas 3. pantā noteiktie aizsardzības termiņi ir spēkā arī gadījumā, ja tiesību subjekti nav Kopienas pilsoņi, ar
         nosacījumu, ka dalībvalstis viņiem nodrošina aizsardzību. Tomēr, ciktāl tas nav pretrunā ar dalībvalstu starptautiskiem pienākumiem,
         dalībvalstu piešķirtais aizsardzības termiņš beidzas vēlākais tajā dienā, kad beidzas aizsardzība, ko piešķīrusi valsts, kuras
         valstspiederīgais ir tiesību subjekts, un tā nevar būt ilgāka par 3. pantā noteikto termiņu.”

      7        Direktīvas 2006/116 10. panta ar nosaukumu “Piemērošana laikā” 1.–3. punkts ir formulēts šādi:

      “1.      Ja kādā dalībvalstī 1995. gada 1. jūlijā jau ir bijis spēkā aizsardzības termiņš, kas ir ilgāks nekā attiecīgais termiņš,
         ko paredz šī direktīva, šī direktīva nesaīsina aizsardzības termiņu attiecīgā dalībvalstī.

      2.      Aizsardzības termiņi, kas paredzēti šajā direktīvā, attiecas uz visiem darbiem un tiesību objektiem, ko 1. punktā minētajā
         dienā aizsargā vismaz viena dalībvalsts saskaņā ar attiecīgās valsts noteikumiem par autortiesībām vai blakustiesībām vai
         kas atbilst aizsardzības kritērijiem, kas noteikti [..] Direktīvā 92/100 [..].

      3.      Šī direktīva neskar nevienu izmantošanas gadījumu, kas noticis līdz 1. punktā minētajai dienai. Dalībvalstis pieņem vajadzīgos
         noteikumus, lai jo īpaši aizsargātu trešo personu iegūtas tiesības.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      8        1965. gada 9. septembra likuma par autortiesībām un blakustiesībām (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte) (BGBl. 1965 I, 1273. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar 1995. gada 23. jūnija likumu (BGBl. 1995 I, 842. lpp., turpmāk tekstā – “UrhG”), 137.f pants ietver pārejas noteikumus Direktīvas 93/98 transponēšanai.

      9        UrhG 137.f panta 2. un 3. punkts ir formulēti šādi:

      “2.      Šī likuma redakcijā, kas ir spēkā kopš 1995. gada 1. jūlija, tiesību normas ir piemērojamas arī darbiem, kuru aizsardzības
         periods saskaņā ar šo likumu ir beidzies pirms 1995. gada 1. jūlija, bet turpina pastāvēt saskaņā ar kādas citas Eiropas Savienības
         dalībvalsts vai valsts, kas noslēgusi Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, likumu. Pirmais teikums ir analoģiski piemērojams arī
         izdevēja atstāto darbu (71. pants), izpildītāju (73. pants), fonogrammu producentu (85. pants), raidorganizāciju (87. pants)
         un filmu producentu (94. un 95. pants) blakustiesībām.

      3.      Ja saskaņā ar 2. punktu tāda darba aizsardzība, kam piemērojams šis likums, atkal ir spēkā, tā autoram rodas atjaunotās tiesības.
         Pirms 1995. gada 1. jūlija uzsāktu izmantošanas darbību tomēr drīkst turpināt tikai saskaņā ar paredzētajiem noteikumiem.
         Par izmantošanu no 1995. gada 1. jūlija ir jāmaksā atbilstoša atlīdzība. 1.–3. teikuma noteikumi analoģiski attiecas uz blakustiesībām.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      10      Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, Falcon izplata divas fonogrammas ar mākslinieka Boba Dilana izpildījumu ierakstiem. Pirmā CD nosaukums ir “Bob Dylan – Blowin’ in the Wind”, bet otra – “Bob Dylan – Gates of Eden”.

      11      Šajās fonogrammās ir ierakstītas dziesmas, kas sākotnēji bija izdotas albumos “Bob Dylan – Bringing It All Back Home”, “The
         Times They Are A‑Changin’” un “Highway 61 Revisited”. Šie albumi tika izdoti Amerikas Savienotajās Valstīs pirms 1966. gada
         1. janvāra.

      12      Sony, prasītāja pamata lietā, ir Japānas daudznacionāla uzņēmuma ar tādu pašu nosaukumu Vācijas meitas uzņēmums.

      13      Sony lūdza kompetentajai Landgericht [Apgabaltiesai] aizliegt Falcon pavairot un/vai likt pavairot un izplatīt fonogrammas “Bob Dylan – Blowin’ in the Wind” un “Bob Dylan – Gates of Eden”. Tā
         lūdza arī noteikt Falcon pienākumu sniegt zināmu informāciju, kā arī atzīt tās pienākumu atlīdzināt tai zaudējumus.

      14      Falcon norāda, ka fonogrammu producentiem valsts teritorijā nav tiesību saistībā ar Boba Dilana albumiem, kas ierakstīti pirms 1966. gada
         1. janvāra.

      15      Landgericht noraidīja Sony prasību. Apelācijas tiesa, kurā tā vērsās, atzina, ka fonogrammu producenta tiesības uz pamata lietā apstrīdētajiem objektiem
         neapšaubāmi bija likumīgi nodotas Sony. Tomēr šī tiesa noraidīja Sony prasību, uzskatot, ka saskaņā ar 1971. gada 29. oktobrī Ženēvā pieņemto Konvenciju par fonogrammu producentu aizsardzību
         pret neatļautu viņu fonogrammu pavairošanu, kas ir spēkā Vācijā un Amerikas Savienotajās Valstīs, fonogrammu producenti var
         gūt no UrhG 85. panta izrietošo autortiesību aizsardzību tikai saistībā ar tiem darbiem, kas radīti pēc 1966. gada 1. janvāra. Turklāt
         apelācijas tiesa uzskatīja, ka pirms minētā datuma radītus mūzikas ierakstus nevarēja aizsargāt arī saskaņā ar UrhG 137.f pantu, kas ir pārejas noteikums Direktīvas 93/98 transponēšanai valsts tiesībās. Šī panta 2. punkts neesot piemērojams
         fonogrammām, kas radītas pirms 1966. gada 1. janvāra, ņemot vērā, ka tās Vācijā nekad nav bijušas aizsargātas.

      16      Šādos apstākļos Sony par apelācijas tiesas spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību “Revision” Bundesgerichtshof [Federālajā Augstākajā tiesā], kura, uzskatīdama, ka tai iesniegtās sūdzības risinājums ir atkarīgs no Direktīvas 2006/116
         10. panta 2. punkta interpretācijas, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvā 2006/116 [..] paredzētais aizsardzības termiņš tās 10. panta 2. punktā minēto nosacījumu izpildes gadījumā ir
         piemērojams arī tad, ja attiecīgais objekts dalībvalstī, kurā tiek prasīta aizsardzība, nekad nav bijis aizsargāts?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
      a)      vai valsts tiesību normas Direktīvas 2006/116 [..] 10. panta 2. punkta izpratnē ir arī dalībvalstu tiesību normas par tādu
         subjektu aizsardzību, kuri nav Kopienas dalībvalsts pilsoņi;

      b)      vai Direktīvā 2006/116 [..] paredzētais aizsardzības termiņš saskaņā ar 10. panta 2. punktu ir piemērojams arī objektiem,
         kuri 1995. gada 1. jūlijā ir atbilduši [..] Direktīvā 92/100 [..] minētajiem aizsardzības kritērijiem, bet kuru subjekts nav
         Kopienas dalībvalsts pilsonis?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      17      Vispirms jākonstatē, ka pamata prāvā apstrīdētās autortiesību blakustiesības ir tiesības uz fonogrammu reproducēšanu un izplatīšanu.
         Nav apstrīdēts, ka šīs tiesības likumīgi ir nodotas Sony.

      18      Turklāt no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka saskaņā ar UrhG 126. pantu uzņēmumi ar juridisko adresi Amerikas Savienotajās Valstīs Vācijā var gūt šī sprieduma 15. punktā minētajā konvencijā
         paredzēto aizsardzību tikai tiem darbiem, kas radīti pēc 1966. gada 1. janvāra, kas pamata prāvas fonogrammu gadījumā tā nav.
         Arī saskaņā ar 137.f panta 2. punktu UrhG šīm fonogrammām nenodrošina aizsardzību Vācijas teritorijā, ņemot vērā, ka šīs tiesību normas piemērošanas priekšnosacījums
         ir, ka attiecīgajam darbam ir jābūt bijušam aizsargātam minētajā teritorijā pirms 1995. gada 1. jūlija, kas minēto fonogrammu
         gadījumā nekad nav noticis.

      19      Tomēr jāuzsver, kā izriet no paša lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu formulējuma, ka tas ir pamatots ar apgalvojumu, ka Lielbritānijas
         tiesību aktos paredzētā aizsardzība ir piemērojama fonogrammām, kas ir ierakstītas pirms 1966. gada 1. janvāra, un šī aizsardzība
         ir tikusi attiecināta arī uz amerikāņu producentu fonogrammām, kas izdotas Amerikas Savienotajās Valstīs.

       Par pirmo jautājumu
      20      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punktā paredzētais aizsardzības
         termiņš ir jāattiecina uz objektiem, kas dalībvalstī, kur šī aizsardzība tiek prasīta, nekad nav bijuši aizsargāti.

      21      Saskaņā ar Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punktu minētās direktīvas 3. panta 2. punktā paredzētie fonogrammu producentu
         tiesību aizsardzības termiņi attiecas uz attiecīgo objektu, ja 1995. gada 1. jūlijā tas ir bijis aizsargāts vismaz vienas
         dalībvalsts teritorijā saskaņā ar valsts tiesību normām par autortiesībām vai blakustiesībām vai ja minētais objekts atbilst
         Direktīvā 92/100 paredzētajiem aizsardzības kritērijiem.

      22      Tādējādi no 10. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka pirmais šajā tiesību normā paredzētais alternatīvais nosacījums ir
         saistīts ar attiecīgā objekta iepriekšējas aizsardzības esamību vismaz vienā dalībvalstī. Minētajā tiesību normā nav prasīts,
         lai šī dalībvalsts būtu tā, kurā tiek prasīta Direktīvā 2006/116 paredzētā aizsardzība.

      23      Turklāt ir jānorāda, ka Direktīvas 2006/116 preambulas trešajā apsvērumā ir minēts, ka atšķirības valstu tiesību aktos var
         ierobežot preču brīvu apriti un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī traucēt konkurenci kopējā tirgū. Lai nodrošinātu līdzsvarotu
         iekšējā tirgus darbību, ar šo direktīvu ir paredzēts saskaņot dalībvalstu tiesību aktus tā, lai aizsardzības termiņi visā
         Kopienā būtu vienādi.

      24      Šādos apstākļos Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru pirmais šajā tiesību normā paredzētais
         alternatīvais nosacījums būtu atkarīgs no iepriekšējas aizsardzības esamības tās dalībvalsts tiesību aktos, kur tiek prasīta
         minētajā direktīvā paredzētā aizsardzība, lai gan šāda iepriekšēja aizsardzība ir bijusi piešķirta citā dalībvalstī, neatbilst
         ne pašam attiecīgās tiesību normas tekstam, ne šīs direktīvas mērķim.

      25      Tāpēc uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvā 2006/116 paredzētās aizsardzības termiņš saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta
         2. punktu ir piemērojams arī tad, ja attiecīgais objekts nekad nav bijis aizsargāts dalībvalstī, kur tiek prasīta aizsardzība.

       Par otrā jautājuma a) punktu
      26      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai valsts tiesību normas Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punkta,
         kas ir pirmais alternatīvais nosacījums, izpratnē ietver arī tiesību normas par tādu autortiesību blakustiesību subjektu aizsardzību,
         kas nav Kopienas pilsoņi.

      27      Jānorāda, kā secinājumu 64. punktā ir minējis ģenerāladvokāts, ka Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punkta noteikumos ir paredzēts
         aizsardzības objekts un tas ir piemērojams visiem darbiem vai objektiem, kas 1995. gada 1. jūlijā bija aizsargāti vismaz vienas
         dalībvalsts tiesību normās autortiesību vai blakustiesību jomā.

      28      Šajā sakarā no minētā 10. panta 2. punkta formulējuma neizriet, ka tajā būtu paredzētas tikai valsts autortiesību vai blakustiesību
         normas, kas attiecas uz tādu šo tiesību subjektu aizsardzību, kas ir Kopienas pilsoņi. Saskaņā ar šīs tiesību normas tekstu
         dalībvalstīm Direktīvā 2006/116 paredzētie termiņi ir jāpiemēro visiem darbiem un visiem objektiem, kas 1995. gada 1. jūlijā
         kā tādi bija aizsargāti vismaz vienā dalībvalstī.

      29      Tāpēc, piemērojot Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punktu, ir jāpārbauda, vai var uzskatīt, ka darbs vai objekts 1995. gada
         1. jūlijā ir bijis aizsargāts vismaz vienā dalībvalstī, neapsverot uz šo darbu vai objektu attiecošos autortiesību blakustiesību
         subjekta pilsonību.

      30      No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka Bundesgerichtshof ir šaubas par to, vai Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punkta interpretācija, ar kuru šajā tiesību normā paredzētās tiesības
         tiktu atzītas autortiesību blakustiesību subjektiem, kas nav Kopienas pilsoņi, ir saderīga ar šīs direktīvas 7. panta 2. punktu.

      31      Šajā sakarā jāatzīst, ka Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punkta mērķis ir precizēt nosacījumus, kad šajā direktīvā paredzētie
         autortiesību blakustiesību aizsardzības termiņi pagaidu kārtībā ir piemērojami pastāvošajām situācijām. Šajā tiesību normā
         ir paredzēts šos termiņus piemērot darbiem un objektiem, kas 1995. gada 1. jūlijā bija aizsargāti vismaz vienas dalībvalsts
         tiesību normās autortiesību vai blakustiesību jomā.

      32      Ar minēto 10. panta 2. punktu nav paredzēts Direktīvas 2006/116 7. panta 2. punktā ietverto risinājumu piemērot visos gadījumos,
         kad minētajā direktīvā paredzētos aizsardzības termiņus pieprasa autortiesību blakustiesību subjekti, kas nav Kopienu pilsoņi,
         saistībā ar darbu vai objektu, kas neatbilst vienam no diviem šīs direktīvas 10. panta 2. punktā ietvertā pārejas noteikuma
         alternatīvajiem nosacījumiem.

      33      Minētā 7. panta 2. punkta mērķis ir regulēt autortiesību blakustiesību aizsardzību attiecībā pret šādu tiesību subjektiem,
         kas nav Kopienas pilsoņi, un šajā sakarā paredz, ka minētās direktīvas 3. pantā norādītie aizsardzības termiņi šādiem tiesību
         subjektiem ir piemērojami tiktāl, ciktāl dalībvalstis tiem piešķir aizsardzību.

      34      Ņemot vērā iepriekš minēto, tas, vai Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punkta aspektā darba vai objekta autortiesību blakustiesību
         subjekts trešās valsts pilsonis 1995. gada 1. jūlijā bija aizsargāts vismaz vienā dalībvalstī, ir jānovērtē šīs dalībvalsts,
         nevis tās dalībvalsts, kur tiek prasīta šajā direktīvā paredzētā aizsardzība, valsts tiesību normu aspektā. Šādu secinājumu
         turklāt atbalsta minētās direktīvas preambulas trešais un septiņpadsmitais apsvērums, kuros izteikts paredzētais saskaņošanas
         mērķis un it īpaši mērķis paredzēt vienotu sākuma punktu autortiesību blakustiesību aizsardzības termiņa aprēķinam, kā arī
         vienādus šo tiesību aizsardzības termiņus visā Kopienā, lai nodrošinātu veiksmīgu iekšējā tirgus darbību.

      35      No tā izriet, ka tāda darba vai objekta gadījumā, kas 1995. gada 1. jūlijā bija aizsargāts vismaz vienā dalībvalstī saskaņā
         ar šīs dalībvalsts tiesību normām, tam, ka šīs aizsardzības subjekts ir trešās valsts pilsonis un tam dalībvalstī, kur tiek
         prasīts Direktīvā 2006/116 paredzētās aizsardzības termiņš, nav aizsardzības saskaņā ar šīs pēdējās dalībvalsts tiesībām,
         nav nozīmes minētās direktīvas 10. panta 2. punkta piemērošanai. Nozīme faktiski ir tam, vai attiecīgais darbs vai objekts
         1995. gada 1. jūlijā bija aizsargāts saskaņā ar vismaz vienas dalībvalsts tiesību normām.

      36      No lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka Apvienotajā Karalistē valsts tiesībās paredzētā aizsardzība ir piemērojama
         fonogrammām, kas ir ierakstītas pirms 1966. gada 1. janvāra, un ka pamata lietas fonogrammas šajā dalībvalstī 1995. gada 1. jūlijā
         jau bija aizsargātas. Šādos apstākļos Direktīvas 2006/116 7. panta 2. punkts pamata lietas situāciju neregulē.

      37      Tādējādi uz otrā jautājuma a) punktu jāatbild, ka Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā
         direktīvā paredzētie aizsardzības termiņi ir piemērojami situācijā, kur attiecīgais darbs vai objekts 1995. gada 1. jūlijā
         ir bijis aizsargāts kā tāds vismaz vienā dalībvalstī, piemērojot šīs dalībvalsts tiesību normas par autortiesībām vai blakustiesībām,
         un kur šī darba vai objekta šādu tiesību subjektam trešās valsts pilsonim šajā datumā bija tiesības uz šajās valsts tiesību
         normās paredzēto aizsardzību.

      38      Ņemot vērā šo atbildi un apgalvojumu, ar kuru ir pamatots lēmums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, kā izriet no šī sprieduma
         19. punkta, uz otrā jautājuma b) punktu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      39      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvā 2006/116/EK par autortiesību un dažu blakustiesību aizsardzības
            termiņiem paredzētais aizsardzības termiņš saskaņā ar šīs direktīvas 10. panta 2. punktu ir piemērojams arī tad, ja attiecīgais
            objekts nekad nav bijis aizsargāts dalībvalstī, kurā tiek prasīta aizsardzība;
      2)      Direktīvas 2006/116 10. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā direktīvā paredzētie aizsardzības termiņi ir piemērojami
            situācijā, kurā attiecīgais darbs vai objekts 1995. gada 1. jūlijā ir bijis aizsargāts vismaz vienā dalībvalstī, piemērojot
            šīs dalībvalsts tiesību normas par autortiesībām vai blakustiesībām, un kurā šī darba vai objekta šādu tiesību subjektam trešās
            valsts pilsonim šajā datumā bija tiesības uz šajās valsts tiesību normās paredzēto aizsardzību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1968. gada 8. februārī. # Fonderie Acciaierie Giovanni Mandelli pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 3-67.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 1.jūlijā. # Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Polijas Republikas tērauda ražotājam piešķirtā pārstrukturēšanas atbalsta shēma - Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par daļēji nesaderīgu ar kopējo tirgu un uzlikts pienākums to atgūt - 8. protokols par Polijas tērauda rūpniecības pārstrukturēšanu - Nesaderīgā atbalsta atmaksai piemērojamā procentu likme - Ciešas sadarbības ar dalībvalsti pienākums - Regulas (EK) Nr. 794/2004 9. panta 4. punkts un 11. panta 2. punkts. # Lieta T-288/06.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESASSPRIEDUMS (astotā palāta)
      2009. gada 1. jūlijā (
            *1
         )
      “Valsts atbalsts — Tērauda ražotājam Polijas Republikas piešķirtā pārstrukturēšanas atbalsta shēma — Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par daļēji nesaderīgu ar kopējo tirgu un noteikts pienākums to atgūt — 8. protokols par Polijas tērauda rūpniecības pārstrukturēšanu — Nesaderīgā atbalsta atmaksai piemērojamā procentu likme — Ciešas sadarbības ar dalībvalsti pienākums — Regulas (EK) Nr. 794/2004 9. panta 4. punkts un 11. panta 2. punkts”
      Lieta T-288/06

            Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A.
          (agrāk — Huta Częstochowa S.A.), Čenstohova [Częstochowa] (Polija), ko pārstāv K. Sadkovskis [C. Sadkowski] un D. Salajevskis [D. Sałajewski], advokāti,
      prasītājs,
      pret

         Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv K. Žiolito [C. Giolito] un A. Stobjecka-Kuika [A. Stobiecka-Kuik], pārstāvji,
      atbildētāja,
      par lūgumu daļēji atcelt Komisijas 2005. gada 5. jūlija Lēmumu 2006/937/EK par valsts atbalstu Nr. C 20/04 (ex NN 25/04) par labu tērauda ražotājam Huta Częstochowa S.A. (OV 2006, L 366, 1. lpp.) tiktāl, ciktāl tajā par nesaderīgu ar kopējo tirgu atzīta daļa piešķirtā atbalsta un Polijas Republikai noteikts pienākums to atgūt.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro], tiesneši S. Papasavs [S. Papasavvas] un A. Ditrihs [A. Dittrich] (referents),
      sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 4. septembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Atbilstošās tiesību normas

               1

               1991. gada 16. decembra Eiropas nolīguma, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Polijas Republiku, no otras puses, 2. protokola par EOTK produktiem (OV 1993, L 348, 2. lpp.; turpmāk tekstā — “2. protokols”) 8. pantā ir noteikts:
               “1.   Ar šā nolīguma pareizu darbību tiktāl, ciktāl tas var ietekmēt tirdzniecību starp Kopienu un Poliju, nav savienojams:
               [..]

                        iii)

                        jebkādā veidā sniegts valsts atbalsts, izņemot atkāpes, kas atļautas saskaņā ar EOTK līgumu.

                  [..]
               4.   Līgumslēdzējas puses atzīst, ka pirmajos piecos gados pēc nolīguma stāšanās spēkā, atkāpjoties no šā panta 1. punkta iii) apakšpunkta, [Polijas Republika] izņēmuma kārtā pārstrukturēšanas nolūkos valsts atbalstu var piešķirt EOTK tērauda ražojumiem, ja vien:

                        —

                        pārstrukturēšanas programma ir saistīta ar kopējās ražošanas jaudas racionalizēšanu un samazināšanu Polijā,

                        —

                        normālos tirgus apstākļos pārstrukturēšanas perioda beigās atbalstu saņēmušie uzņēmumi kļūst dzīvotspējīgi,

                        —

                        šāda atbalsta apjoms un intensitāte nekādā ziņā nepārsniedz apjomu un intensitāti, kāda ir absolūti vajadzīga šādas dzīvotspējas atjaunošanai, un tie pakāpeniski samazinās.

                  Asociācijas padome, ņemot vērā [Polijas Republikas] ekonomisko situāciju, var izlemt pagarināt iepriekš minēto piecu gadu periodu.”

               2

               Ar Eiropas Savienības un Polijas Asociācijas padomes 2002. gada 23. oktobra Lēmumu Nr. 3/2002 par 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētā laika posma pagarināšanu (OV 2003, L 186, 38. lpp.) laika posms, kurā Polijas Republikai saskaņā ar 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem izņēmuma kārtā bija atļauts piešķirt pārstrukturēšanas atbalstu tērauda ražojumiem, tika pagarināts par astoņiem gadiem, sākot no , vai līdz Polijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai brīdim. Šī lēmuma 2. pantā ir paredzēts:
               “[Polijas Republika] iesniedz Komisijai [..] pārstrukturēšanas programmu un komercdarbības plānus, kas atbilst 2. protokola 8. panta 4. punktā paredzētajām prasībām un kurus ir izvērtējusi un apstiprinājusi attiecīgā valsts iestāde, kas atbild par valsts atbalsta uzraudzību (Konkurences un patērētāju tiesību aizsardzības birojs).”

               3

               Ar 8. protokolu par Polijas tērauda rūpniecības restrukturizāciju [pārstrukturēšanu], kas pievienots Aktam par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 948. lpp.; turpmāk tekstā — “8. protokols”), Polijas Republikai, atkāpjoties no vispārīgajiem valsts atbalstu reglamentējošajiem noteikumiem, tika atļauts piešķirt atbalstu tās tērauda rūpniecības nozares pārstrukturēšanai, pamatojoties uz pārstrukturēšanas plānā noteikto kārtību un šajā protokolā paredzētajiem nosacījumiem. Tajā tostarp ir paredzēts:

                        “1.

                        Neskarot [EKL] 87. un 88. pantu, valsts atbalstu, ko [Polijas Republika] piešķīrusi dažu Polijas tērauda rūpniecības daļu restrukturizācijai [pārstrukturēšanai], uzskata par saderīgu ar kopējo tirgu, ja:

                                 —

                                 līdz pievienošanās dienai tiek pagarināts laikposms, kas noteikts 8. panta 4. punktā 2. protokolā [..],

                                 —

                                 visā laikposmā no 2002. gada līdz 2006. gadam tiek ievēroti restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] plāna noteikumi, pamatojoties uz kuriem tiek pagarināts iepriekšminētā protokola termiņš,

                                 —

                                 tiek ievēroti šajā protokolā izklāstītie nosacījumi, un

                                 —

                                 pēc pievienošanās dienas valsts atbalsts Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijai [pārstrukturēšanai] vairs netiek izmaksāts.

                        2.

                        [..]

                        3.

                        Valsts atbalstu saskaņā ar Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] programmu ir tiesīgi saņemt vienīgi I pielikumā uzskaitītie uzņēmumi (šeit turpmāk — “saņēmējuzņēmumi”).

                        4.

                        Saņēmējuzņēmums nav tiesīgs:

                                 a)

                                 apvienojoties ar uzņēmumu, kas nav iekļauts I pielikumā, nodot tiesības uz atbalstu, kas piešķirtas saņēmējuzņēmumam;

                                 b)

                                 pārņemt tādu uzņēmumu aktīvus, kas nav iekļauti I pielikumā un kas tiek atzīti par bankrotējušiem laika posmā līdz 2006. gada 31. decembrim.

                        5.

                        [..]

                        6.

                        Valsts atbalstu restrukturizācijai [pārstrukturēšanai], ko piešķir saņēmējuzņēmumiem, nosaka atbilstīgi pamatojumiem, kas ietverti apstiprinātā Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] plānā un individuālajos komercdarbības plānos, kurus apstiprina Padome. Jebkurā gadījumā atbalsts, kas izmaksāts laika posmā no 1997. gada līdz 2003. gadam, un tā kopapjoms nepārsniedz [nedrīkst pārsniegt] PLN 3387070000.
                        [..]
                        [Polijas Republika] nepiešķir nekādu turpmāku valsts atbalstu Polijas tērauda rūpniecības restrukturizācijai [pārstrukturēšanai].

                  [..]

                        10.

                        Jebkādas turpmākas izmaiņas restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] plānā kopumā un individuālajos plānos ir jāsaskaņo ar Komisiju un, attiecīgos gadījumos, Padomi.

                  [..]

                        18.

                        Ja pārraudzības gaitā konstatē, ka:
                        [..]

                                 c)

                                 restrukturizācijas [pārstrukturēšanas] laika posmā [Polijas Republika] ir piešķīrusi papildu nesaderīgu valsts atbalstu tērauda rūpniecībai, jo īpaši saņēmējuzņēmumiem,

                           tad šajā protokolā paredzētie pārejas posma pasākumi nav spēkā.
                        Komisija veic atbilstīgus pasākumus, prasot, lai attiecīgie uzņēmumi atmaksā jebkādu atbalstu, kas piešķirts, pārkāpjot šajā protokolā paredzētos nosacījumus.”

               4

               Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88]. panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 7. panta 5. punktā ir paredzēts:
               “Ja Komisija konstatē, ka paziņotais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj, ka attiecīgais atbalsts netiek ieviests [..].”

               5

               Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Regulu Nr. 659/1999 (OV L 140, 1. lpp.), 9. pantā ir paredzēts:
               “1.   Procentu likme, kas jāizmanto, atgūstot valsts atbalstu, kurš piešķirts, pārkāpjot [EKL] 88. panta 3. punktu, ir procentuāla gada likme, kas noteikta par katru kalendāro gadu, ja vien ar īpašu lēmumu nav noteikts citādi.
               To aprēķina, pamatojoties uz starpbanku mijmaiņas darījumu vidējo piecu gadu likmi iepriekšējā gada septembrī, oktobrī un novembrī plus 75 pamata punkti. Pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var palielināt likmi vairāk nekā par 75 pamata punktiem attiecībā uz vienu vai vairākām dalībvalstīm.
               [..]
               4.   Ja nav ticamu vai līdzvērtīgu datu, kā arī ārkārtējos apstākļos, Komisija ciešā sadarbībā ar attiecīgo(-ajām) dalībvalsti(-īm) var noteikt valsts atbalsta atmaksāšanas procentu likmi vienai vai vairāk dalībvalstīm, pamatojoties uz citu metodi un pamatojoties uz tai pieejamu informāciju.”

               6

               Attiecībā uz procentu likmes piemērošanas metodi šīs regulas 11. panta 2. punktā ir precizēts:
               “Procentu likmi piemēro gan parāda pamatsummai, gan procentiem līdz atbalsta atmaksāšanas dienai. Procentiem, kas uzkrājas iepriekšējā gadā, piemēro procentus katrā turpmākā gadā.”

         Prāvas rašanās fakti

               7

               Šīs lietas pamatā ir Polijas tērauda ražošanas uzņēmuma Huta Częstochowa S.A. (turpmāk tekstā — “HCz”) pārstrukturēšana. HCz pārstrukturēšana tika īstenota laika posmā no 2002. līdz 2005. gadam. Šīs pārstrukturēšanas ietvaros HCz aktīvi tika nodoti jaunām sabiedrībām:

                        —

                        2002. gadā ar mērķi turpināt HCz tērauda ražošanas darbību tika izveidots Huta Stali Częstochowa sp. z o.o. (turpmāk tekstā — “HSCz”). HSCz no maksātnespējas procedūras administratora HCz iznomāja tērauda ražošanas iekārtas un pārņēma lielāko daļu darbinieku. HSCz mātes sabiedrība bija Towarzystwo Finansowe Silesia Sp. z o.o., kas ir Polijas Finanšu ministrijai pilnībā piederoša sabiedrība;

                        —

                        2004. gadā tika izveidotas sabiedrības Majątek Hutniczy sp. z o.o. (turpmāk tekstā — “MH”) un Majątek Hutniczy Plus (turpmāk tekstā — “MH Plus”). Abu šo sabiedrību akcijas pilnībā piederēja HCz. MH pārņēma HCz piederošos tērauda ražošanas aktīvus, bet MH Plus — dažus citus ražošanai nepieciešamos aktīvus;

                        —

                        lai varētu dzēst pārstrukturizējamās valsts sektora parādsaistības (nodokļus un sociālās apdrošināšanas iemaksas), ar ražošanu nesaistītie aktīvi (saukti par “netērauda aktīviem”), kā arī elektroenerģijas uzņēmums Elsen tika nodoti sabiedrībai Operator ARP sp. z o.o., kas ir Agencja Rozwoju Przemysłu S.A. (Polijas Finanšu ministrijai piederoša rūpnieciskās attīstības aģentūra) pakļautībā esoša sabiedrība.

               8

               Ar 2004. gada 19. maija vēstuli Komisija informēja Polijas Republiku, ka tā ir nolēmusi uzsākt oficiālās izmeklēšanas procedūru par tērauda ražošanas uzņēmumam HCz piešķirto pārstrukturēšanas atbalstu. šis lēmums autentiskajā (poļu) valodā tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 204, 6. lpp.; turpmāk tekstā — “lēmums par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu”), pirms tam publicējot šī lēmuma kopsavilkumu pārējās oficiālajās valodās. Komisija uzaicināja visas ieinteresētās personas iesniegt apsvērumus par lēmumā par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu norādītajiem faktiem un tiesisko vērtējumu. Komisija saņēma apsvērumus no Polijas Republikas un četrām ieinteresētajām personām.

               9

               Attiecīgās procedūras noslēgumā Komisija secināja, ka pretēji tās sākotnēji pastāvējušajām šaubām HCz pārstrukturēšanai paredzētie pasākumi saskaņā ar Ustawa o pomocy publicznej dla przedsiębiorców o szczególnym znaczeniu dla rynku pracy (2002. gada 30. oktobra Likums par atbalstu uzņēmumiem, kuriem ir būtiska loma darba tirgū, Dz. U. Nr. 213, 1800. pozīcija, ar tajā izdarītajiem grozījumiem) nav uzskatāmi par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Tomēr Komisija arī atzina, ka HCz vairākos aspektos ir guvis labumu no valsts atbalsta laika posmā no 1997. līdz 2002. gadam. Komisija secināja, ka šis atbalsts daļēji ir saderīgs ar kopējo tirgu, bet pieprasīja atmaksāt to atbalsta daļu, kuru tā bija atzinusi par nesaderīgu ar kopējo tirgu, proti, summu 19699452 Polijas zlotu (PLN) apmērā (turpmāk tekstā — “strīdīgais atbalsts”).

               10

               2005. gada 5. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu 2006/937/EK par valsts atbalstu Nr. C 20/04 (ex NN 25/04) par labu tērauda ražotājam HCz (OV 2006, L 366, 1. lpp.; turpmāk tekstā — “Lēmums”). Tā 3. pantā ir paredzēts:
               “1.   Valsts atbalsts PLN 19699452, ko [Polijas Republika] no 1997. gada līdz 2002. maijam kā darbības atbalstu vai atbalstu pārstrukturēšanas mērķiem nodarbinātības jomā ir īstenojusi par labu [HCz], nav saderīgs ar kopējo tirgu.
               2.   [Polijas Republika] veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai no [HCz], Regionalny Fundusz Gospodarczy, [MH] un [Operator ARP] atgūtu 1. punktā minēto atbalstu, kas bija nelikumīgi pieejams uzņēmumam [HCz]. Visi šie uzņēmumi ir solidāri un katrs atsevišķi atbildīgi.
               Atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar valsts tiesību aktos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu lēmuma izpildi. Par atgūstamajām summām aprēķina procentus par visu periodu no dienas, kad tās tika nodotas [HCz] rīcībā, līdz to faktiskās atgūšanas dienai. Procentus aprēķina saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti V nodaļā [..] Regulā Nr. 794/2004 [..].
               3.   [..]”

               11

               Saskaņā ar 2005. gada 30. septembrī noslēgto vienošanos, kas stājās spēkā , ISD Polska sp. z o.o (kuras nosaukums tobrīd bija ZPD Steel sp. z o.o.; turpmāk tekstā — “ISD”) un kas ir Industrial Union of Donbass Corp. pilnībā piederoša meitas sabiedrība, iegādājās no HCz visas MH un MH Plus, kā arī desmit atlikušo HCz meitas sabiedrību akcijas. Ar līgumu, kurš tāpat datēts ar un stājās spēkā , ISD iegādājās no Towarzystwo Finansowe Silesia Sp. z o.o. visas HSCz akcijas. Līdz ar to ISD kļuva par HSCz, MH, MH Plus un desmit pārējo HCz meitas sabiedrību īpašnieku.

               12

               Pēc šī pirkuma darījuma HCz mainīja savu juridisko nosaukumu un kļuva par Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. (turpmāk tekstā — “prasītājs”). Prasītājam, kura vienīgais īpašnieks joprojām ir Polijas Finanšu ministrija, pieder tikai daži ar tērauda rūpniecību nesaistīti nekustamie īpašumi.

               13

               Ar vēstuli, kas datēta ar 2006. gada 17. februāri, Komisija lūdza Polijas iestādēm informēt to par procentu likmi, kas tiks piemērota no Lēmuma 3. panta 2. punktā minētajiem solidārajiem parādniekiem atgūstamajam strīdīgajam atbalstam. atbildē Polijas iestādes piedāvāja šai atgūšanai piemērojamo procentu likmi un procentu aprēķināšanas metodoloģiju. Polijas iestādes tostarp piedāvāja laika posmam no 1997. līdz 1999. gadam par pamatu ņemt Polijas Valsts kases Polijas zlotos izsniegtajām obligācijām piemērojamo fiksēto procentu likmi uz pieciem gadiem, bet laika posmam no 2000. gada līdz Polijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai brīdim — šīm obligācijām noteikto procentu likmi uz desmit gadiem. Tāpat, ņemot vērā Polijā attiecīgajā laikā esošo situāciju kapitāla tirgos, kam bija raksturīgas ļoti augstas procentu likmes, kas tomēr strauji samazinājās, tās lūdza veikt ikgadēju šo procentu likmju atjaunošanu un neaprēķināt procentus saskaņā ar salikto procentu metodi.

               14

               Polijas iestādēm adresētajā 2006. gada 7. jūnija vēstulē Komisija norādīja, ka strīdīgā atbalsta atgūšanai piemērojamajai procentu likmei visā attiecīgajā laika posmā ir jābūt Polijas Valsts kases Polijas zlotos izsniegtajām obligācijām noteiktajai procentu likmei uz pieciem gadiem un ka atbilstoši Regulas Nr. 794/2004 11. panta 2. punktam šī procentu likme ir piemērojama, pamatojoties uz salikto procentu metodi.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               15

               Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 18. oktobrī, prasītājs cēla šo prasību.

               16

               Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts tajā pašā dienā, prasītājs iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu saskaņā ar EKL 242. pantu, lūdzot apturēt Lēmuma 3. panta izpildi. Ar 2006. gada 13. decembra rīkojumu Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs atzina šo pieteikumu par nepieņemamu.

               17

               Daļējas Pirmās instances tiesas iztiesāšanas sastāva nomaiņas rezultātā lieta tika nodota jaunam tiesnesim referentam. Šis tiesnesis referents tagad darbojas astotajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.

               18

               Tā kā prasītājs savu repliku nebija iesniedzis paredzētajā termiņā, kas beidzās 2007. gada 16. martā, tā netika pievienota lietas materiāliem.

               19

               Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (astotā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu, uzdot lietas dalībniekiem atsevišķus rakstveida jautājumus un lūgt Komisiju iesniegt noteiktus dokumentus. Lietas dalībnieki veica šīs darbības paredzētajā termiņā.

               20

               Pirmās instances tiesa 2008. gada 4. septembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.

               21

               Prasītājs lūdz Pirmās instances tiesai atcelt Lēmuma 3. panta 2. punkta otro daļu.

               22

               Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atzīt prasību par nepieņemamu;

                        —

                        pakārtoti — atzīt prasību par nepamatotu;

                        —

                        piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

         Par pieņemamību

      — Lietas dalībnieku argumenti

               23

               Komisija norāda, ka pretēji Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punktā paredzētajām formas prasībām, prasītājs nav norādījis nepārprotamus un precīzus argumentus savu iebildumu pamatojumam, kas ļautu Komisijai sagatavot tās aizstāvību un Pirmās instances tiesai pārbaudīt tās argumentāciju.

               24

               Savu iebildumu pamatojumam prasītājs esot izvirzījis tikai trīs vispārīga rakstura apgalvojumus. Tikpat kā viss prasības pieteikuma pamatojums esot ietverts Oficiālajā Vēstnesī publicētajā Komisijas kopsavilkumā.

         — Pirmās instances tiesas vērtējums

               25

               No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja pieteikumā par lietas ierosināšanu ir pietiekami skaidri un precīzi norādīti atcelšanas pamati, ļaujot atbildētājam nodrošināt pienācīgu aizstāvību un Kopienu tiesai veikt savu pārbaudi, tas atbilst Tiesas Statūtu 21. panta pirmajā daļā un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajām minimālajām prasībām (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 17. marta spriedumu lietā T-43/91 Hoyer/Komisija, Recueil FP, I-A-91. un II-297. lpp., 22. punkts).

               26

               Līdz ar to, ja prasības pieteikumā kopsavilkuma veidā ir norādīti attiecīgie prasības pamati un ja nedz atbildētājam, kurš savā iebildumu rakstā ir atbildējis uz izvirzītajiem argumentiem, nedz Kopienu tiesai nav radušās grūtības saprast šajā sakarā izvirzītos argumentus, prasība nav atzīstama par nepieņemamu Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta neievērošanas dēļ (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 22. jūnija spriedumu apvienotajās lietās T-97/92 un T-111/92 Rijnoudt un Hocken/Komisija, Recueil FP, I-A-159. un II-511. lpp., 71. punkts).

               27

               Šajā lietā prasības pieteikums, nenoliedzami, ir ļoti lakonisks. Tomēr tas atbilst iepriekš minētajām minimālajām prasībām. Kā izriet no iebildumu rakstā ietvertajiem argumentiem, kas attiecas uz lietas būtību, prasības pieteikums ir ļāvis Komisijai nodrošināt pienācīgu aizstāvību. Tas ir arī ļāvis Kopienu tiesai veikt tās pārbaudi.

               28

               Līdz ar to Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

         Par lietas būtību

               29

               Prasītājs ir izvirzījis divus prasības pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz EKL 87. un 88. panta, kā arī Regulas Nr. 659/1999 7. panta 5. punkta pārkāpumu un, otrkārt, uz Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punkta pārkāpumu.

         Par pirmo prasības pamatu, kas attiecas uz EKL 87. un 88. panta, kā arī Regulas Nr. 659/1999 7. panta 5. punkta pārkāpumu
      — Lietas dalībnieku argumenti

               30

               Prasītājs norāda, ka saskaņā ar EKL 87. un 88. pantu, kā arī Regulas Nr. 659/1999 7. pantu lēmumu par dalībvalsts piešķirtā atbalsta atzīšanu par nesaderīgu ar kopējo tirgu var pieņemt tikai divos gadījumos: pirmkārt, ja atbalsts ir piešķirts pēc attiecīgās dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai un, otrkārt, ja atbalsts, lai arī ir piešķirts pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās Eiropas Savienībai, pēc pievienošanās vēl joprojām tiek piemērots.

               31

               Tā kā Polijas Republika Eiropas Savienībai pievienojās 2004. gada 1. maijā un lēmums par atbalsta piešķiršanu HCz laika posmā no 1997. līdz 2002. gadam pēc Polijas Republikas pievienošanās vairs netika piemērots, prasītājs uzskata, ka Komisija nebija tiesīga izvērtēt, vai strīdīgais atbalsts ir bijis saderīgs ar kopējo tirgu, un līdz ar to tā nebija arī tiesīga pieņemt nolēmumu par procentu aprēķināšanu laika posmam no atbalsta piešķiršanas HCz dienas līdz tā faktiskai atgūšanai. Prasītājs uzskata, ka Komisija bija tiesīga noteikt procentu atmaksas pienākumu, tikai sākot no (kas ir nākamā diena pēc Pievienošanās līguma spēkā stāšanās), līdz faktiskai samaksai.

               32

               Polijas Republikas laika posmā no 1997. līdz 2002. gadam piešķirtais atbalsts nevarēja ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, jo tas skāra tikai vienas valsts tirgu, kura strīdīgā atbalsta piešķiršanas dienā vēl nebija Eiropas Savienības dalībvalsts. Prasītājs arī norāda, ka, tā kā 8. protokola I pielikumā HCz nav minēts, lielākā daļa no šī protokola noteikumiem uz to neattiecas. Visbeidzot, 8. protokolā neesot paredzēts attiecināt Komisijas kontroli arī uz gadiem pirms Polijas Republikas pievienošanās.

               33

               Komisija vispirms norāda, ka tā nesaskata saistību starp Lēmuma 3. panta 2. punkta otro daļu un iepriekš minētajiem iebildumiem. Tā arī nepiekrīt prasītāja izvirzītajiem argumentiem.

         — Pirmās instances tiesas vērtējums

               34

               Vispirms ir jānoskaidro saistība starp pirmo prasības pamatu un prasītāja izvirzītajiem prasījumiem, kuri attiecas tikai un vienīgi uz Lēmuma 3. panta 2. punkta otro daļu.

               35

               Pirmkārt, prasītājs norāda, ka nav izpildīti EKL 87. un 88. pantā paredzētie nosacījumi, jo faktu rašanās laikā Polijas Republika vēl nebija Eiropas Savienības dalībvalsts un 8. protokols attiecībā uz to nebija piemērojams. Līdz ar to tas apstrīd Kopienu tiesību noteikumu valsts atbalsta jomā piemērojamību ratione temporis un ratione personae.

               36

               Otrkārt, strīdīgā atbalsta nesaderība ar kopējo tirgu ir konstatēta Lēmuma 3. panta 1. punktā, bet vienīgais prasītāja apstrīdētais noteikums, proti, Lēmuma 3. panta 2. punkta otrā daļa, attiecas tikai un vienīgi uz procentu aprēķināšanu.

               37

               Līdz ar to prasītājam tiesas sēdē tika lūgts precizēt savas prasības un savu prasījumu apjomu. Atbildot uz šo lūgumu, prasītājs norādīja, ka tā izvirzītā pirmā prasības pamata mērķis, nenoliedzami, ir panākt Lēmuma atcelšanu pilnā apmērā. Tomēr “politisku apsvērumu dēļ” prasītāja vadība esot nolēmusi lūgt, lai gadījumā, ja šis prasības pamats tiktu apmierināts, Lēmums tiktu atcelts tikai tiktāl, ciktāl tas skar noteikumu, kurā ir reglamentēts procentu aprēķināšanas jautājums, t.i., Lēmuma 3. panta 2. punkta otro daļu.

               38

               Līdz ar to pirmais prasības pamats ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas tikai un vienīgi uz procentu, kas maksājami par laika posmu pirms Polijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai, atcelšanu.

               39

               Pirmkārt, attiecībā uz Kopienu tiesību noteikumu valsts atbalsta jomā piemērojamību ratione temporis lietas dalībnieku starpā nav strīda par to, ka EKL 87. un 88. pants principā neattiecas uz atbalstu, kas piešķirts pirms attiecīgās dalībvalsts pievienošanās un pēc šīs pievienošanās vairs netiek piemērots.

               40

               Tomēr, pamatojot savu kompetenci, Komisija ir atsaukusies uz 8. protokolu kā uz lex specialis. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai saskaņā ar 8. protokola noteikumiem Komisija bija tiesīga attiecināt tās valsts atbalsta jomā pastāvošās kontroles pilnvaras arī uz strīdīgo atbalstu un vai šie noteikumi ir pietiekams juridiskais pamats šī atbalsta aizliegšanai.

               41

               Šajā sakarā ir jāatgādina, ka 8. protokolā ir ietverta atsauce uz laika posmā no 1997. līdz 2003. gadam piešķirto atbalstu. Tajā ir atļauta ierobežota pārstrukturēšanas atbalsta summa, kas šim laika posmam (t.i., pirms Polijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai) piešķirta atsevišķiem šī protokola I pielikumā uzskaitītajiem uzņēmumiem, bet ir aizliegts jebkāds cits atbalsts tērauda rūpniecības pārstrukturēšanai.

               42

               8. protokola 6. punkta pirmajā daļā it īpaši ir paredzēts, ka laika posmā no 1997. līdz 2003. gadam piešķirtais atbalsts nedrīkst pārsniegt 3387070000 PLN. 8. protokola 6. punkta trešajā daļā ir precizēts, ka Polijas Republika nedrīkst piešķirt nekādu citu atbalstu Polijas tērauda rūpniecības pārstrukturēšanai. Līdz ar to pretēji prasītāja apgalvotajam 8. protokola 6. punktā ir paredzēta tā piemērošana ar atpakaļejošu spēku attiecībā uz laika posmu no 1997. līdz 2003. gadam.

               43

               Līdz ar to no 8. protokola formulējuma vien jau izriet, ka tas ir piemērojams pirms pievienošanās piešķirtajam atbalstam. 8. protokola mērķis bija ieviest visaptverošu Polijas tērauda rūpniecības nozares pārstrukturēšanai paredzētā atbalsta apstiprināšanas sistēmu, nevis tikai izvairīties no tā, ka saņēmējuzņēmumi vienlaicīgi saņem vēl arī citu atbalstu.

               44

               No tā izriet, ka attiecībā pret EKL 87. un 88. pantu 8. protokols ir uzskatāms par lex specialis, kurš attiecina Komisijas saskaņā ar EK līgumu veikto valsts atbalsta kontroli arī uz Polijas tērauda rūpniecības pārstrukturēšanai laika posmā no 1997. līdz 2003. gadam piešķirto atbalstu.

               45

               Otrkārt, attiecībā uz argumentu par 8. protokola piemērojamību ratione personae, saskaņā ar kuru šis protokols neattiecas uz tā I pielikumā neminētiem uzņēmumiem, ir jākonstatē, ka šis protokols attiecas uz visu Polijas tērauda rūpniecības nozari kopumā, kas ietver arī prasītāju. 8. protokola 6. punkta trešajā daļā ir noteikta ne tikai kopējā atbalsta summa un ir aizliegts jebkāds cits tajā neparedzēts atbalsts, bet tā 3. punktā ir arī expressis verbis noteikts, ka tikai I pielikumā minētie uzņēmumi (saņēmējuzņēmumi) var saņemt valsts atbalstu Polijas tērauda rūpniecības pārstrukturēšanas programmas ietvaros. Ja I pielikumā neminēts uzņēmums neierobežotā apjomā varētu paturēt pārstrukturēšanas atbalsta summas, kas saņemtas pirms pievienošanās, attiecīgi neierobežojot ražošanas jaudu, 8. protokols zaudētu jebkādu jēgu.

               46

               Visbeidzot, tiktāl, ciktāl prasītājs apstrīd 8. protokolā ietvertos noteikumus, prasība ir nepieņemama, jo 8. protokola noteikumi ir primāro tiesību sastāvdaļa.

               47

               Līdz ar to pirmais prasības pamats ir noraidāms.

         Par otro prasības pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punkta pārkāpumu
      — Lietas dalībnieku argumenti

               48

               Prasītājs pārmet Komisijai, ka tā Lēmumā nav noteikusi strīdīgā atbalsta atgūšanai piemērojamo procentu likmi. Tā kā Polijai pirms pievienošanas Eiropas Savienībai starpbanku mijmaiņas darījumu piecu gadu likmes nebija pieejamas, šajā jautājumā bija jānoslēdz vienošanās starp Komisiju un Polijas Republiku saskaņā ar Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punktu. Prasītājs uzskata, ka šāda vienošanās bija jāatspoguļo Lēmumā vai citā Komisijas lēmumā, jo tas ir vienīgais veids, kā ļaut par atbalsta atmaksu atbildīgajiem tirgus dalībniekiem ierosināt tiesvedību pēc būtības pret iestādēm, kas noteikušas procentu maksājumu.

               49

               Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.

         — Pirmās instances tiesas vērtējums

               50

               Tiktāl, ciktāl prasītājs apstrīd Lēmumā paredzēto procentu aprēķināšanas metodi, ir jānorāda, ka Lēmuma 3. panta 2. punkta otrajā daļā ietvertajiem secinājumiem ir vienīgi deklaratīvs raksturs, jo tajos ir tikai ietverta atsauce uz attiecīgajiem Regulas Nr. 794/2004 V nodaļas noteikumiem. Būtībā procentu aprēķināšanas metode ir paredzēta pašā Regulā Nr. 794/2004. Tomēr prasītājs nav izvirzījis iebildi par spēkā neesamību attiecībā uz šo regulu.

               51

               Attiecībā uz vienošanās starp Komisiju un Polijas Republiku nepieciešamību ir jānorāda, ka Lēmuma 147. apsvērumā Komisija ir expressis verbis atzinusi, ka, tā kā Polijai laikā, kad tika piešķirts strīdīgais atbalsts, starpbanku mijmaiņas darījumu piecu gadu likmes nebija pieejamas, atgūšanai piemērojamā procentu likme saskaņā ar Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punktu ir jānosaka, izmantojot pieejamu procentu likmi, kas uzskatāma par minētajam periodam atbilstošu procentu likmi.

               52

               Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punktā ir vienīgi paredzēts, ka atgūšanai piemērojamā procentu likme ir nosakāma “ciešā sadarbībā” ar attiecīgo dalībvalsti, bet “vienošanās” netiek prasīta.

               53

               No Komisijas un Polijas iestāžu sarakstes, ko Komisija uzsāka pēc Pirmās instances tiesas uzdotā jautājuma, ir redzams, ka strīdīgā atbalsta atgūšanai piemērojamās procentu likmes noteikšana patiešām tika veikta “ciešā sadarbībā” ar Polijas Republiku. Savā 2006. gada 13. marta vēstulē Polijas iestādes ierosināja kā atgūšanai piemērojamo procentu likmi noteikt Valsts kases obligācijām piemērojamo likmi attiecīgi uz piecu un desmit gadu termiņu. Ņemot vērā Polijā attiecīgajā laikā pastāvošo situāciju kapitāla tirgū, kuru raksturoja ļoti augstas procentu likmes, kas tomēr strauji samazinājās, tās lūdza ikgadēji atjaunot šīs likmes un neaprēķināt procentu maksājumus saskaņā ar salikto procentu metodi.

               54

               Komisija akceptēja lielāko daļu no šiem priekšlikumiem. Tā, protams, atzina, ka konsekvences nolūkos tā vietā, lai izmantotu divas dažādas procentu likmes, attiecībā uz laika posmu no 1997. līdz 2004. gadam ir izmantojama tikai obligācijām piemērojamā procentu likme piecu gadu termiņam. Tomēr, nosakot saskaņā ar Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punktu piemērojamo procentu likmi, Komisijai ir zināma rīcības brīvība. Turklāt prasītājs nemaz nav apstrīdējis vienotas procentu likmes piemērošanu.

               55

               Attiecībā uz procentu aprēķināšanai piemērojamo metodi, it īpaši procentu aprēķināšanu saskaņā ar salikto procentu metodi, ir jānorāda, ka Komisija acīmredzami ir noraidījusi Polijas Republikas izvirzīto argumentu. Tomēr Regulas Nr. 794/2004 11. panta 2. punktā ir expressis verbis paredzēts, ka procentu likmi piemēro gan parāda pamatsummai, gan procentiem līdz atbalsta atmaksāšanas dienai un procentiem, kas uzkrājas iepriekšējā gadā, piemēro procentus katrā turpmākajā gadā. Turklāt Regulas Nr. 794/2004 13. pantā ir paredzēts, ka tās 9. un 11. pantu piemēro attiecībā uz visiem atgūšanas lēmumiem, par kuriem paziņots pēc šīs regulas spēkā stāšanās dienas. Tā kā Regula Nr. 794/2004 stājās spēkā 2004. gada maijā, Lēmuma pieņemšanas brīdī tā bija piemērojama, kā rezultātā Komisijai bija pienākums noteikt, ka procenti ir aprēķināmi saskaņā ar salikto procentu metodi.

               56

               Šādos apstākļos un ņemot vērā, ka strīdīgās references likmes ir ierosinājušas Polijas iestādes, nevar uzskatīt, ka Komisija ir pārkāpusi savu pienākumu strīdīgā atbalsta atgūšanai piemērojamo procentu likmi noteikt ciešā sadarbībā ar Polijas Republiku vai ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

               57

               Visbeidzot, Komisijai nebija pienākuma Lēmumā norādīt strīdīgā atbalsta atgūšanai piemērojamo procentu likmi, jo tai pat nebija pienākuma precīzi noteikt atgūstamā atbalsta pamatsummu un tā varēja vienīgi norādīt metodes, kas ļautu attiecīgajai dalībvalstij aprēķināt konkrēto atbalsta summu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 31. maija spriedumu lietā T-354/99 Kuwait Petroleum (Nederland)/Komisija, Krājums, II-1475. lpp., 67. punkts un tajā minētā judikatūra).

               58

               No tā izriet, ka ar Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punkta pārkāpumu saistītais prasības pamats ir noraidāms.

               59

               Tā kā visi prasītāja izvirzītie prasības pamati ir noraidīti, prasība ir jānoraida kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               60

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Dittrich
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 1. jūlijā.
                     [Paraksti]

            Satura rādītājs

                  Atbilstošās tiesību normas

                  Prāvas rašanās fakti

                  Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

                  Juridiskais pamatojums

                  Par pieņemamību

                  — Lietas dalībnieku argumenti

                  — Pirmās instances tiesas vērtējums

                  Par lietas būtību

                  Par pirmo prasības pamatu, kas attiecas uz EKL 87. un 88. panta, kā arī Regulas Nr. 659/1999 7. panta 5. punkta pārkāpumu

                  — Lietas dalībnieku argumenti

                  — Pirmās instances tiesas vērtējums

                  Par otro prasības pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 794/2004 9. panta 4. punkta pārkāpumu

                  — Lietas dalībnieku argumenti

                  — Pirmās instances tiesas vērtējums

                  Par tiesāšanās izdevumiem

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — franču.