title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2008. gada 10.aprīlī. # Deutsche Telekom AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - EKL 82. pants - Cenas par piekļuvi fiksētajam telekomunikāciju tīklam Vācijā - Tarifu šķēru efekts - Telekomunikāciju regulēšanas valsts iestādes apstiprinātas cenas - Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcības brīvība. # Lieta T-271/03.

text:
      Lieta T‑271/03
      Deutsche Telekom AG
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Konkurence – EKL 82. pants – Cenas par piekļuvi fiksētajam telekomunikāciju tīklam Vācijā – Tarifu šķēru efekts – Telekomunikāciju regulēšanas valsts iestādes apstiprinātas cenas – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcības brīvība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Konkurence – Kopienu noteikumi – Materiālā piemērošanas joma
      (EKL 81. un 82. pants)
      2.      Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Jēdziens – Vērtējuma kritēriji
      (EKL 82. pants)
      3.      Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Piekļuves telekomunikāciju tīklam pakalpojumi,
            ko sniedz operators, kas ir vienīgās pieejamās infrastruktūras īpašnieks
      (EKL 82. pants)
      4.      Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Tarifu šķēru efekts – Piekļuves telekomunikāciju tīklam pakalpojumi,
            ko sniedz operators, kas ir vienīgās pieejamās infrastruktūras īpašnieks
      (EKL 82. pants)
      5.      Konkurence – Kopienu noteikumi – Pārkāpumi – Izdarīšana ar tīšu nodomu vai aiz neuzmanības – Jēdziens
      (EKL 82. un 226. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)
      6.      Konkurence – Naudas sods – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts un 3. punkts)
      7.      Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana – Jēdziens – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēma izpratne par savas
            rīcības ļaunprātību – Ietekmes neesamība
      (EKL 82. pants)
      1.      Fakts, ka dominējošā stāvoklī esoša telekomunikāciju uzņēmuma tarifi bija jāapstiprina telekomunikāciju regulēšanas valsts
         iestādei, nemazina šī uzņēmuma atbildību saskaņā ar EKL 82. pantu, tā kā konkurenci ierobežojošā ietekme, ko rada šie tarifi,
         rodas ne tikai no piemērojamiem valsts tiesību aktiem, jo dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam, kas varēja ietekmēt to summu,
         iesniedzot šai iestādei apstiprināšanas lūgumus, bija pietiekama rīcības brīvība, lai noteiktu šos tarifus tādā līmenī, kas
         tam ļautu novērst vai mazināt šo ierobežojošo ietekmi. Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma īpašās atbildības ietvaros tam ir
         jāiesniedz lūgumi par tarifu grozījumiem, ja tie var ietekmēt efektīvu un neizkropļotu konkurenci kopējā tirgū.

      Šo secinājumu negroza fakts, ka telekomunikāciju regulēšanas valsts iestāde veic tarifu saderīguma ar EKL 82. pantu kontroli
         ex ante. Pat ja šai iestādei tāpat kā visiem valsts orgāniem ir pienākums ievērot Līguma normas, tā ir par nozares tiesību aktu piemērošanu
         telekomunikāciju jomā atbildīgā iestāde un nevis attiecīgās dalībvalsts konkurences iestāde. Valsts reglamentējošās iestādes
         rīkojas saskaņā ar valsts tiesībām, kam var būt telekomunikāciju politikas mērķi, kas atšķiras no Kopienas konkurences tiesību
         politikas mērķiem. Katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka šai iestādei būtu jāpārbauda dominējoša uzņēmuma ierosināto mazumtirgus
         tarifu saderīgums ar EKL 82. pantu, šāds apstāklis netraucē Komisijai, kurai nav saistoši valsts iestādes lēmumi, kas pieņemti,
         piemērojot EKL 82. pantu, konstatēt šī uzņēmuma pārkāpumu.

      (sal. ar 107., 108., 113. un 120.–122. punktu)
      2.      Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma cenu prakses ļaunprātīgais raksturs, kas izpaužas tarifu šķēru efekta formā, ir saistīts
         ar netaisnīgu starpību starp tās mazumtirgus cenu atvasinātajam produktam mazumtirgū un tā cenu par izejvielu, ko tas piegādā
         saviem konkurentiem vairumtirgū, ja starpība starp šīm cenām ir negatīva vai nepietiekama, lai nosegtu īpašas produktu izmaksas
         par tā atvasinātajiem produktiem. No tā izriet, ka, lai konstatētu šādu ļaunprātību, Komisijai nav pienākuma pierādīt, ka
         mazumtirgus cenas bijušas ļaunprātīgas.

      Komisija pamatoti var balstīt analīzi par dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma tarifu prakses negodīgo raksturu tikai uz atsauci
         uz tā specifisko situāciju un līdz ar to uz atsauci uz tā tarifiem un izmaksām un ne uz atsauci uz tā esošo vai potenciālo
         konkurentu situāciju. Jebkāda cita pieeja radītu risku pārkāpt vispārējo tiesiskās noteiktības principu, jo, ja dominējoša
         uzņēmuma tarifu prakses tiesiskums būtu atkarīgs no konkurējošo uzņēmu specifiskās situācijas, proti, to izmaksu struktūras,
         kas ir dati, par ko nav vispārējas informācijas par dominējošu uzņēmumu, dominējošais uzņēmums pats nebūtu spējīgs novērtēt
         savas atbilstošās uzvedības tiesiskumu.

      Lai novērtētu tarifu šķēru efekta esamību, ir jāpārbauda, vai pats dominējošā stāvoklī esošais uzņēmums vai tikpat efektīvs
         uzņēmums kā tas būtu varējis piedāvāt atvasināto produktu bez zaudējumiem, ja tam iepriekš būtu likts atmaksāt ar izejvielu
         saistīto cenu.

      (sal. ar 166., 167., 188. un 191.–194. punktu)
      3.      Ja telekomunikāciju operators ir vienīgās pieejamās infrastruktūras īpašnieks, kādēļ tīkla piekļuves pakalpojumi, ko tas sniedz
         saviem konkurentiem (starppakalpojumi), ir nepieciešami, lai ļautu tā konkurentiem konkurēt ar šo operatoru piekļuves pakalpojumu
         abonentiem lejupējā tirgū, šķēru efekts starp šī operatora starppakalpojumu tarifiem un mazumtirgus tarifiem principā kavē
         konkurences attīstību lejupējos tirgos. Ja dominējošā operatora mazumtirgus cenas ir zemākas par tā starppakalpojumu tarifiem
         vai ja starpība starp dominējošā operatora starppakalpojumu tarifiem un mazumtirgus cenām ir nepietiekama, lai ļautu tikpat
         efektīvam operatoram kā tas segt īpašās izmaksas par piekļuves pakalpojumu sniegšanu abonentiem, tikpat efektīvs potenciāls
         konkurents kā dominējošais operators varētu ienākt piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū tikai ar zaudējumiem. Ir skaidrs,
         ka dominējošā operatora konkurenti parasti izmanto savstarpējo subsidēšanu, tādējādi kompensējot ciestos zaudējumus piekļuves
         pakalpojumu abonentiem tirgū ar peļņu, ko tie saņem citos tirgos, tādos kā sakaru tirgus. Tomēr, ņemot vērā faktu, ka dominējošam
         operatoram kā fiksētā tīkla īpašniekam nav vajadzības izmantot starppakalpojumus, lai varētu sniegt piekļuves pakalpojumus
         abonentiem, un ka atšķirībā no saviem konkurentiem tam līdz ar to nav sakarā ar dominējošā uzņēmuma praktizētajiem tarifiem
         jācenšas kompensēt ciestos zaudējumus piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū, šķēru efekts traucē konkurenci ne tikai abonentu
         piekļuves tirgū, bet arī sakaru tirgū.

      Attiecībā uz tarifu šķēru efekta aprēķinu Komisija pamatoti var ņemt vērā tikai ienākumus no visiem piekļuves pakalpojumiem,
         izslēdzot ienākumus no citiem pakalpojumiem, proti, ienākumus no sakariem.

      Pirmkārt, pat pieņemot, ka no abonenta viedokļa piekļuves pakalpojumi un sakaru pakalpojumi ir viens vesels, Komisija tarifu
         šķēru efekta aprēķināšanai ir tiesīga ņemt vērā tikai ienākumus no dominējošā operatora piekļuves pakalpojumiem, izslēdzot
         tādus citus pakalpojumus kā sakaru pakalpojumi, kas var tikt sniegti ar piekļuvi vietējai sakaru līnijai. Dominējošā operatora
         konkurentiem komunikācijas pakalpojumu sniegšana abonentam caur šī operatora fiksēto tīklu paredz piekļuvi vietējai sakaru
         līnijai. Vienlīdzīgas iespējas dominējošam operatoram, no vienas puses, un tā konkurentiem, no otras puses, līdz ar to nozīmē,
         ka cenas par piekļuves pakalpojumiem ir noteiktas tādā līmenī, kas novieto konkurentus vienādā līmenī ar dominējošo operatoru
         komunikācijas pakalpojumu sniegšanā. Šī iespēju vienlīdzība tiek nodrošināta tikai tad, ja dominējošais operators nosaka savas
         mazumtirgus cenas tādā līmenī, kas atļauj konkurentiem – pieņemot, ka tie ir tikpat efektīvi kā dominējošais operators, –
         atspoguļot kopējās izmaksas, kas saistītas ar starppakalpojumu, ar mazumtirgus cenām. Tomēr, ja dominējošais operators neievēro
         šo principu, jaunienācēji var piedāvāt piekļuves pakalpojumus saviem klientiem tikai ar zaudējumiem. Tiem līdz ar to būtu
         jākompensē ciestie zaudējumi piekļuves vietējai sakaru līnijai līmenī ar paaugstinātiem tarifiem sakaru līmenī, kas arī izkropļotu
         konkurences apstākļus sakaru tirgū.

      Otrkārt, Komisija var salīdzināt dominējošā operatora cenas par piekļuves tīklam pakalpojumiem, kas sniegti tā konkurentiem,
         ar vidēji izlīdzinātām mazumtirgus cenām par visiem piekļuves pakalpojumiem, kas tiek tieši piedāvāti tā abonentiem, pat ja
         konkurējošie operatori nepiedāvā visus šos pakalpojumus. Tā kā dominējošā operatora praktizēto tarifu negodīgais raksturs
         ir jānovērtē, atsaucoties uz tā specifisko situāciju un attiecīgi atsaucoties uz tā tarifiem un izmaksām, tādējādi to nevar
         ietekmēt iespējamā priekšroka, kas tā konkurentiem varētu būt tam vai citam piekļuves pakalpojumu tirgum.

      Visbeidzot, Komisija starppakalpojumu kopējās cenas aprēķinā ņem vērā konkurenta, kurš saņem starppakalpojumus, dominējošajam
         operatoram maksājamo līguma laušanas maksu, ja konkurenta abonents lauž līgumu par piekļuves pakalpojumiem, jo dominējošā
         operatora konkurentiem līguma laušanas maksa ir kopējās starppakalpojuma izmaksās, kas būs jāatgūst no to mazumtirgus cenas.

      (sal. ar 199., 200., 203., 204., 206., 210., 211., 236.–238. punktu)
      4.      Komisijas lēmums, ar kuru konstatē telekomunikāciju operatora dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu kā sekas tarifu
         šķēru efektam, kas ir rezultāts negatīvai vai nepietiekamai starpībai starp tīkla piekļuves pakalpojumu, ko tas sniedz saviem
         konkurentiem, (starppakalpojumu) tarifiem un piekļuves pakalpojumu tā abonentiem tarifiem, nav pretrunā ar samērīguma principu
         un tiesiskās noteiktības principu tādēļ, ka paredz šo tarifu dubultu regulējumu. Kopienu tiesiskais regulējums nekādi neietekmē
         kompetenci, kas Komisijai ir tieši noteikta Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktā un kopš 2004. gada 1. maija – Regulas Nr. 1/2003
         par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma [81. ] un [82. ] pantā), 7. panta 1. punktā, lai konstatētu EKL
         81. un 82. panta pārkāpumus.

      Šāds lēmums nav arī pretrunā ar tiesiskās paļāvības principu, pat ja telekomunikāciju regulēšanas valsts iestāde pēc tam,
         kad ir pārbaudījusi jautājumu par tarifu šķēru efekta esamību un konstatējusi negatīvu vai nepietiekamu starpību starp starppakalpojumu
         cenām un mazumtirgus cenām, uzskatīja, ka savstarpējās subsidēšanas izmantošanai starp piekļuves pakalpojumiem un sakaru pakalpojumiem
         būtu jāļauj operatoriem piedāvāt saviem klientiem konkurētspējīgas cenas. Šāds konstatējums, no kura netieši, bet noteikti
         izriet, ka tā praktizētajiem tarifiem ir pret konkurenci vērsta iedarbība, tā kā konkurentiem ir jāizmanto savstarpējā subsidēšana,
         lai varētu saglabāt konkurētspēju piekļuves pakalpojumu tirgū, nevar pamatot dominējošā operatora tiesisko paļāvību, ka tā
         tarifi atbilst EKL 82. pantam.

      Pat ja telekomunikāciju regulēšanas valsts iestāde pārkāpa Kopienu normu un pat ja Komisija šajā sakarā varēja uzsākt procedūru
         par pienākumu neizpildi pret šo dalībvalsti, šāda iespējamība nekādi neietekmē Komisijas lēmuma, kurā nav pārkāptas pilnvaras,
         tiesiskumu. Tikai konstatējot EKL 82. panta, normas, kas attiecas nevis uz dalībvalstīm, bet tikai uz tirgus dalībniekiem,
         pārkāpumu, šis lēmums attiecas uz dominējošā uzņēmuma praktizētajiem tarifiem un nevis uz dalībvalsts iestāžu lēmumiem.

      (sal. ar 263., 267.–269.un 271. punktu)
      5.      Konkurences noteikumu pārkāpumi, par kuriem var sodīt ar naudas sodu saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmo daļu,
         ir tie, kas ir izdarīti ar nodomu vai aiz neuzmanības. Šis nosacījums ir izpildīts, ja attiecīgais uzņēmums nevar nezināt
         savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu neatkarīgi no tā, vai tas zināja, vai nezināja par Līguma konkurences normu
         pārkāpumu.

      Tā ir telekomunikāciju operatora gadījumā, kam ir monopolstāvoklis tīkla piekļuves pakalpojumu, ko tas piegādā saviem konkurentiem,
         (starppakalpojumu) tirgū un kvazimonopolstāvoklis piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū, kura tarifi rada šiem pakalpojumiem
         tarifu šķēru efektu. Tas nevar nezināt to, ka šis šķēru efekts, kas rodas no negatīvas vai nepietiekamas starpības starp dažādiem
         tā pakalpojumiem, būtiski ierobežo konkurenci.

      Šo secinājumu nevar atspēkot ar pienākumu neizpildes procedūras uzsākšanu pret dalībvalsti sakarā ar to, ka šos tarifus esot
         apstiprinājusi telekomunikāciju regulēšanas valsts iestāde, ja dominējošajam operatoram bija rīcības brīvība palielināt savas
         mazumtirgus cenas un tā rezultātā samazināt tarifu šķēru efektu, paaugstinot savas cenas, tā kā pienākumu neizpildes procedūras
         uzsākšana nekādi neietekmē nosacījumus sodīšanai par Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzēto konkurences
         noteikumu pārkāpumu.

      (sal. ar 295., 296. un 298. punktu)
      6.      Komisija var kvalificēt kā būtisku pārkāpumu, ja dominējošā stāvoklī esošs telekomunikāciju uzņēmums piemēro tarifus, kam
         ir šķēru efekts. Šie praktizētie tarifi pastiprina barjeras ienākšanai nesen liberalizētos tirgos un apdraud kopējā tirgus
         labu darbību. Komisijas pieņemtās Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta
         2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (1.A punkta otrā daļa), kvalificē dominējoša uzņēmuma rīcību kā smagu pārkāpumu,
         pat sevišķi smagu pārkāpumu, ja to ir izdarījis uzņēmums, kam ir kvazimonopols.

      Ņemot vērā iespējas, kas ir Komisijai, nosakot naudas soda summu, tā pienācīgi ņem vērā kā vainu pastiprinošus apstākļus faktu,
         ka telekomunikāciju regulēšanas valsts iestāde ir iejaukusies uzņēmuma cenu noteikšanā un ka šī iestāde ir vairākkārt pārbaudījusi
         jautājumu saistībā ar šķēru efekta esamību, kas izriet no uzņēmuma tarifu prakses, samazinot naudas soda pamatsummu par 10 %.

      (sal. ar 310.–313. punktu)
      7.      Ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens EKL 82. panta izpratnē ir objektīvs jēdziens. Tas, vai dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums
         subjektīvi zina par savas rīcības ļaunprātību, nav nosacījums EKL 82. panta piemērošanai.

      (sal. ar 327. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS(piektā palāta paplašinātā sastāvā)

      2008. gada 10. aprīlī (*)

      Konkurence – EKL 82. pants – Cenas par piekļuvi fiksētajam telekomunikāciju tīklam Vācijā – Tarifu šķēru efekts – Telekomunikāciju regulēšanas valsts iestādes apstiprinātas cenas – Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcības brīvība
      Lieta T‑271/03
      Deutsche Telekom AG, Bonna (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja K. Kvaks [K. Quack], U. Kvaks [U. Quack] un Z. Olhofs [S. Ohlhoff], pēc tam U. Kvaks un Z. Olhofs, advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz] un S. Reitings [S. Rating], pēc tam Mojcesoviča un E. Velans [A. Whelan], visbeidzot – Mojcesoviča, V. Mellss [W. Mölls] un O. Vēbers [O. Weber], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Arcor AG & Co. KG, Ešborna [Eschborn] (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja M. Klusmans [M. Klusmann], F. Vīmers [F. Wiemer] un M. Rozentāls [M. Rosenthal], pēc tam Klusmans un Vīmers, visbeidzot – Klusmans, advokāti,

      un
      Versatel NRW GmbH, pirms tam Tropolys NRW GmbH, pirms tam CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice un TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, Essene (Vācija),

      EWE TEL GmbH, Oldenburga (Vācija),

      HanseNet Telekommunikation GmbH, Hamburga (Vācija),

      Versatel Nord-Deutschland GmbH, pirms tam KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, Flensburga (Vācija),

      NetKöln Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Ķelne (Vācija),

      Versatel Süd-Deutschland GmbH, pirms tam tesion Telekommunikation GmbH, Štutgarte (Vācija),

      Versatel West-Deutschland GmbH, pirms tam Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, Dortmunde (Vācija),

      ko pārstāv N. Nolte [N. Nolte], T. Veseli [T. Wessely] un J. Tīdemans [J. Tiedemann], advokāti,

      personas, kas iestājušās lietā,
      par prasību atcelt Komisijas 2003. gada 21. maija Lēmumu 2003/707/EK par procedūru par EKL 82. panta piemērošanu (Lietas COMP/C‑1/37.451,
         37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) (OV L 263, 9. lpp.) un, pakārtoti, par prasību samazināt šī lēmuma 3. pantā prasītājai uzlikto naudassodu,

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA(piektā palāta paplašinātā sastāvā)

      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši E. Martinša Ribeiru [E. Martins Ribeiro], D. Švābi [D. Šváby], K. Jirimēe [K. Jürimäe] un N. Vāls [N. Wahl],

      sekretāre K. Andova [K. Andová], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 3. maija tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas rašanās fakti
      1        Prasītāja, Deutsche Telekom AG, ir nozīmīgs telekomunikāciju operators Vācijā. Vācijas valstij ir tieša dalība prasītājas kapitālā 30,92 % apmērā un netieša
         dalība (caur Kreditanstalt für Wiederaufbau) 12,13 % apmērā, 56,95 % pieder institucionāliem investoriem un privātinvestoriem.

      2        Prasītāja izmanto Vācijas telefonu tīklu. Pirms tirgu pilnīgas liberalizācijas tai bija likumīgs monopols uz telekomunikāciju
         pakalpojumu sniegšanu fiksētā tīkla abonentiem. Kopš 1996. gada 25. jūlija Telekommunikationsgesetz (Vācijas Telekomunikāciju likums, turpmāk tekstā – “TKG”) (BGBl. I, 1120. lpp.) stāšanās spēkā 1996. gada 1. augustā infrastruktūru nodrošināšanas tirgus un telekomunikāciju pakalpojumu
         tirgus Vācijā tika liberalizēti. Kopš tā laika prasītāja dažādā apjomā ir saskārusies ar citu operatoru konkurenci.

      3        Prasītājas vietējie tīkli katrs sastāv no vairākām vietējo sakaru abonentu līnijām. Izteiciens “vietējā sakaru līnija” apzīmē
         fizisko apkārtni, kas saista tīkla noslēgumu abonenta telpās ar galveno sadalītāju vai visām pārējām iekārtām, kas ir līdzvērtīgas
         publiska fiksētā telefona tīklam.

      4        Prasītāja nodrošina piekļuvi šīm vietējām sakaru līnijām gan citiem telekomunikāciju operatoriem, gan abonentiem. Attiecībā
         uz prasītājas piekļuves pakalpojumiem un tarifiem ir jānošķir prasītājas vietējā tīkla piekļuves pakalpojumi, ko prasītāja
         sniedz saviem konkurentiem (turpmāk tekstā – “starppakalpojumi”), un vietējā tīkla piekļuves pakalpojumi, ko prasītāja sniedz
         saviem abonentiem (turpmāk tekstā – “piekļuves pakalpojumi abonentiem”).

      I –  Starppakalpojumi
      5        Ar Federālās pasta un telekomunikāciju ministra (turpmāk tekstā – “BMPT”) 1997. gada 28. maija lēmumu Nr. 223 a prasītājai tika noteikts pienākums piešķirt saviem konkurentiem pilnībā neierobežotu
         piekļuvi vietējai sakaru līnijai.

      6        Attiecībā uz prasītājas tarifiem par starppakalpojumem – tos veido divi elementi, proti, pirmkārt, mēneša abonentmaksa un,
         otrkārt, sākotnējā maksa. Ja konkurents lauž līgumu par abonenta līniju, prasītāja tam izraksta laušanas izmaksu rēķinu.

      7        Prasītājas starppakalpojumu tarifi saskaņā ar TKG 25. panta 1. punktu iepriekš jāapstiprina Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post (Telekomunikāciju un pasta regulatore, turpmāk tekstā – “RegTP”).

      8        Šajā sakarā RegTP pārbauda, vai prasītājas ieteiktie tarifi par starppakalpojumem atbilst TKG 24. pantā noteiktajiem nosacījumiem. Saskaņā ar TKG 24. panta 1. punktu “tarifi jānosaka saskaņā ar efektīvas pakalpojumu sniegšanas izmaksām”. Turklāt saskaņā ar TKG 24. panta 2. punktu tarifi nevar:

      “1) nevar ietvert papildinājumus, kas var tikt uzlikti tikai sakarā ar [..] piegādātāja dominējošo stāvokli attiecīgajā telekomunikāciju
         tirgū;

      2) ietvert atlaides, kas apdraud citu uzņēmumu konkurētspēju telekomunikāciju tirgū, un
      3) piešķirt atsevišķiem pieprasītājiem priekšrocības, salīdzinot ar citiem līdzīgu telekomunikāciju pakalpojumu pieprasītājiem
         attiecīgajā telekomunikāciju tirgū,

      ja vien to neattaisno uzrādīts objektīvs iemesls.”
      9        Saskaņā ar TKG 29. panta 1. punktu prasītājai visā RegTP atļaujas spēkā esamības laikā ir jāpiemēro RegTP atļautie tarifi.

      II –  Piekļuves pakalpojumi abonentiem
      10      Attiecībā uz piekļuves pakalpojumiem abonentiem prasītāja piedāvā divas pamatizvēles, proti, tradicionālo analogo līniju (pakalpojuma
         nosaukums – T‑Net) un ciparu šaurjoslas līniju (integrētais pakalpojumu ciparu tīkls – ISDN, pakalpojuma nosaukums: T‑ISDN).
         Šīs divas pamatizvēles ļauj abonentu savienojumu piedāvāt arī prasītājas tradicionālajā vara pāra tīklā (šaurjoslas savienojumi).
         Šī pēdējā minētā izvēle piedāvā arī platjoslas savienojumus (abonentu ciparu asimetriskās līnijas: pakalpojuma nosaukums T‑DSL
         jeb ADSL), kuriem tai bija jāpielāgo esošie T‑Net un T‑ISDN tīkli, lai ļautu piedāvāt platjoslas pakalpojumus, piemēram, ātru
         piekļuvi internetam.

      11      Prasītājas tarifus par piekļuves pakalpojumiem abonentiem (turpmāk tekstā saukti arī par “detalizētiem tarifiem”) attiecībā
         uz analogajām līnijām un ISDN līnijām regulē maksimālo cenu sistēma. Savukārt prasītāja brīvi nosaka mazumtirgus cenas ADSL.
         Tam visam a posteriori tomēr var piemērot regulējumu.

      12      Prasītājas mazumtirgus cenas sastāv no diviem elementiem: mēneša abonentmaksas, kas ir atkarīga no līniju un sniegto pakalpojumu
         kvalitātes, un sākotnējās maksas par līnijas pieslēgšanu vai atjaunošanu atbilstoši nepieciešamajiem darbiem abos līnijas
         galos. Prasītāja neizraksta rēķinu abonentiem par [līguma] laušanas izmaksām.

      A –  Tarifi par abonentu analogajām (T‑Net) un ciparu šaurjoslas – ISDN (T‑ISDN) līnijām
      13      Piekļuves cena abonentu analogajām līnijām un ISDN tiek noteikta maksimālo cenu sistēmas ietvaros. Saskaņā ar TKG 27. panta 1. punkta otro teikumu, 25. panta 1. punktu un 4. un 5. pantu 1996. gada 1. oktobra Noteikumos par tarifu regulēšanu
         telekomunikāciju jomā (BGBl. I, 1492. lpp., turpmāk tekstā – “Noteikumi par tarifu regulēšanu”) mazumtirdzniecības cena par pievienojumu prasītāja tīklam
         un par saziņu netiek noteikta individuāli katram pakalpojumam, pamatojoties uz izmaksām, bet tiek noteikta kopīgi par vairākiem
         pakalpojumiem, tā kā dažādi pakalpojumi ir apvienoti grozos.

      14      Maksimālo cenu par piekļuvi prasītājas tīklam sistēma tika ieviesta ar BMPT 1997. gada 17. decembra lēmumu (Paziņojums 202/1997, Oficiālais Vēstnesis (BMPT) 34/97, 1891. lpp.). Attiecīgo sistēmu ieviesa RegTP 1998. gada 1. janvārī. Šajā sakarā RegTP izveidoja divus grozus, pirmo, kas aptver pakalpojumus iedzīvotājiem, un otro – pakalpojumus uzņēmējiem. Abos grozos ir vienlaicīgi
         piekļuves pakalpojumi abonentiem (standarta analogie savienojumi un ISDN) un vesela virkne prasītājas piedāvājumu telefonijas
         jomā, tādi kā vietējie, reģionālie, starppilsētu un starptautiskie sakari.

      15      Saskaņā ar Noteikumu par tarifu regulēšanu 4. panta 1. un 2. punktu RegTP nosaka izejas cenu visiem pakalpojumiem, kas apvienoti vienā grozā, kā arī mērķus cenu attīstībai noteiktā laikposmā.

      16      Attiecīgā tarifu sistēma nosaka maksimālo cenu katram grozam. Savukārt tajā nav obligātas zemākās cenas.

      17      Saskaņā ar 1997. gada 17. decembra BMPT lēmumu prasītājai laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 31. decembrim (pirmais cenas maksimālā līmeņa laikposms)
         par 4,3 % bija jāsamazina kopējā cena katram no abiem groziem. Beidzoties šim pirmajam laikposmam, 1999. gada 31. decembrī
         RegTP ar 1999. gada 23. decembra lēmumu būtībā saglabāja pakešu saturu un samazināja cenas par 5,6 % laikposmam no 2000. gada 1. janvāra
         līdz 2001. gada 31. decembrim (otrais cenas maksimālā līmeņa laikposms).

      18      Šīs obligātās cenu samazināšanas ietvaros prasītāja varēja grozīt katra groza dažādo elementu tarifus pēc iepriekšējas atļaujas
         saņemšanas no RegTP. Saskaņā ar TKG 27. panta 2. punktu un Noteikumu par tarifu regulēšanu 5. panta 3. punktu tarifu grozījumi tika atļauti, ja groza vidējā
         cena nepārsniedza noteikto maksimālo cenu rādītāju. Sistēma atļāva arī tarifu palielinājumu viena groza vienam vai vairākiem
         elementiem, ja netika pārsniegta groza maksimālā cena. Tomēr saskaņā ar TKG 27. panta 3. punktu atļauja tika liegta, ja tarifi “acīmredzami neatbilst [TKG] 24. panta 2. punkta 2) vai 3) apakšpunkta priekšrakstiem vai [..] ja tās neatbilst [TKG] vai citiem juridiskiem noteikumiem”.

      19      Pirmo divu maksimālā līmeņa laikposmos prasītāja uzsāka abu pakešu mazumtirdzniecības cenas pazemināšanu, pārsniedzot tai
         noteikto samazinājumu. Šie tarifu samazinājumi būtībā attiecas uz sakaru cenu. Mazumtirdzniecības cena analogajām līnijām
         (mēneša abonentmaksa un sākotnējā maksa) savukārt palika nemainīgas abos maksimālā līmeņa laikposmos, proti, no 1998. gada
         līdz 2001. gada beigām. Attiecībā uz mazumtirdzniecības cenu ISDN līnijām prasītāja šajā pašā laikposmā pazemināja mēneša
         abonentmaksas tarifus, bet negrozīja sākotnējo maksu, par ko tika izsniegti rēķini tās abonentiem.

      20      Kopš 2002. gada 1. janvāra ir jauna maksimālo cenu sistēma, kas pieņemta ar RegTP 2001. gada 21. decembra lēmumu (RegTP biļetens 2/2002, 2002. gada 6. februāris, 75. lpp.) Jaunajā sistēmā iepriekšējos divos grozos pakalpojumi iedzīvotājiem un
         pakalpojumi uzņēmējiem ir aizstāti ar četriem groziem, kuros ir šādi pakalpojumi: telefona līnijas (A grozs), vietējie sakari
         (B grozs), valsts starppilsētu sakari (C grozs) un starptautiskie sakari (D grozs).

      21      2002. gada 15. janvārī prasītāja paziņoja RegTP par savu nodomu palielināt abonentmaksu analogajām līnijām un ISDN par 0,56 euro. RegTP atļāva šo palielinājumu ar 2002. gada 13. marta lēmumu.

      22      2002. gada 31. oktobrī prasītāja iesniedza jaunu lūgumu par tās mazumtirdzniecības tarifu palielināšanu. RegTP šo lūgumu daļēji noraidīja ar 2002. gada 19. decembra lēmumu. RegTP atļāva palielinājumu par 0,33 euro mēneša abonentmaksai vienai analogajai līnijai T‑Net 0,99 euro palielinājuma vietā, ko
         bija lūgusi prasītāja, un noraidīja lūgto paaugstinājumu par 13,40 euro sākotnējai maksai par atjaunošanu savienojumiem T‑Net
         un T‑ISDN.

      B –  Tarifi par ADSL (T‑DSL) līnijām
      23      ADSL (T‑DSL) tarifus neregulē maksimālo cenu sistēma. Saskaņā ar TKG 30. pantu šos tarifus nevar regulēt a posteriori.

      24      2001. gada 2. februārī pēc vairāku sūdzību saņemšanas no prasītājas konkurentiem RegTP steidzināja veikt izmeklēšanu a posteriori par prasītājas ADSL cenām, lai konstatētu attiecīgā gadījumā pārdošanu ar zaudējumiem, kas ir pretrunā Vācijas konkurences
         tiesībām. RegTP noslēdza procedūru 2002. gada 25. janvārī pēc tam, kad bija konstatējusi, ka tarifu pieaugums, par ko prasītāja bija paziņojusi
         2002. gada 15. janvārī, vairs nerada aizdomas par pārdošanu ar zaudējumiem.

       Administratīvais process
      25      Laikā no 1999. gada 18. marta līdz 20. jūlijam Komisija bija saņēmusi sūdzības no prasītājas 15 konkurentuzņēmumiem. Šajās
         sūdzībās tika apšaubīta prasītājas tarifu prakse.

      26      1999. gada 15. jūlijā Komisija iesniedza prasītājai informācijas pieprasījumu saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas
         Nr. 17, Pirmā Regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.), 11. pantu. Prasītāja uz to atbildēja ar
         1999. gada 13. un 25. augusta vēstulēm.

      27      2000. gada 19. janvārī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumu prasītājas konkurentiem.

      28      2001. gada 22. janvārī Komisija nosūtīja prasītājai jaunu informācijas pieprasījumu.

      29      2002. gada 2. maijā Komisija nosūtīja prasītājai paziņojumu par iebildumiem, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 19. panta 1. punktu.

      30      2002. gada 29. jūlijā prasītāja iesniedza apsvērumus par paziņojumu par iebildumiem.

      31      2002. gada 25. oktobrī prasītāja iesniedza apsvērumus par sūdzību iesniedzēju atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem.

      32      2003. gada 21. februārī Komisija nosūtīja prasītājai paziņojuma par iebildumiem papildinājumu.

      33      2003. gada 14. martā prasītāja iesniedza apsvērumus par paziņojuma par iebildumiem papildinājumu.

       Apstrīdētais lēmums
      34      Komisija 2003. gada 21. maijā pieņēma Lēmumu 2003/707/EK par procedūru par EKL 82. panta piemērošanu (Lietas COMP/C‑1/37.451,
         37.578, 37.579 – Deutsche Telecom AG) (OV L 263, 9. lpp., turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Tas tika paziņots prasītājai 2003. gada 30. maijā.

      35      Kā uzskata Komisija, attiecīgie preču un pakalpojumu tirgi ir, pirmkārt, vietējā pieslēguma piekļuves tirgus konkurentiem
         kā vairumtirgus (analogās līnijas un ISDN) un šaurjoslas un platjoslas pieslēguma piekļuves tirgus klientiem kā mazumtirgus
         (ADSL līnijas) (apstrīdētais lēmums, 91. apsvērums). Ģeogrāfiski šie tirgi nosedz Vācijas teritoriju (apstrīdētais lēmums,
         92. apsvērums).

      36      Komisija konstatē, ka prasītāja visos attiecīgajos produktu un pakalpojumu tirgos ieņem dominējošu stāvokli (apstrīdētais
         lēmums, 96. apsvērums).

      37      Kā uzskata Komisija, prasītāja ir pārkāpusi EKL 82. pantu, ieviešot netaisnu tarifikāciju “šķēru efekta” formā, izrakstot
         saviem konkurentiem rēķinus par maksu par tās starppakalpojumiem, kas bija vēl papildus mazumtirdzniecības cenai, par ko tā
         bija izrakstījusi rēķinus saviem klientiem (apstrīdētais lēmums, 1., 57., 102. un 103. apsvērums).

      38      Attiecībā uz šķēru efektu apstrīdētā lēmuma 102.–105. apsvērums noteic:

      “102      Šķēru efekts ir tad, ja mēneša abonentmaksa un sākotnējā maksa, kas tiek maksāta [prasītājai] par starppakalpojumiem, liek
         konkurentiem izrakstīt rēķinus saviem klientiem par augstāku cenu kā tā cena, ko [prasītāja] izraksta rēķinos saviem atbilstošajiem
         abonentiem par šiem pašiem pakalpojumiem. Ja starppakalpojumu cena ir augstāka par mazumtirdzniecības cenu, prasītājas konkurenti
         nevar piešķirt priekšrocības, pat ja tie ir vismaz tikpat produktīvi kā [prasītāja], jo viņiem ir jāsedz (mārketinga, rēķinu
         izrakstīšanas, parādu iekasēšanas) izdevumi, kas jāpierēķina starppakalpojumu cenai.

      103      Izrakstot rēķinus saviem konkurentiem par starppakalpojumu tarifiem, lai piekļūtu vietējam pieslēgumam, kas ir augstāki nekā
         mazumtirdzniecības cena, par ko tā izraksta rēķinus saviem klientiem, [prasītāja] kavē tos piedāvāt vietējā pieslēguma piekļuves
         pakalpojumus papildus vienkāršiem telefona sakariem. Tā rīkojoties, [prasītāja] liek konkurentiem, kas vēlas pasūtīt vietējo
         pieslēgumu, apvienoties, lai piedāvātu saviem klientiem pieslēguma pakalpojumus, lai vienlaicīgi kompensētu zaudējumus no
         piekļuves pakalpojumiem ar augstākām telefona sakaru cenām. Bet, tā kā pēdējos gados Vācijā sakaru tarifi ir ievērojami pazemināti,
         konkurentiem bieži nav ekonomisku iespēju izmantot šādu kompensēšanas veidu.

      104      [Prasītāja] uzskata, ka šajā gadījumā nav pierādāma netaisna tarifu noteikšana šķēru efekta formā, tā kā starppakalpojumu
         tarifus obligātā kārtā nosaka RegTP. Kā uzskata prasītāja, šķēru efekts ir tikai tad, ja tas rodas no pārmērīgām vairumtirdzniecības cenām vai nepietiekamām
         mazumcenām, vai no abu kombinācijas, un juridiski ir jābūt iespējamam izbeigt šādu situāciju, grozot vienas no tām. [Prasītāja]
         uzskata, ka, tā kā starppakalpojuma tarifu nosaka regulators, tā var tikai ietekmēt cenu par piekļuvi abonentiem un šo cenu
         var kontrolēt, tikai attiecībā uz netaisnas pārdošanas ar zaudējumiem (izspiešanas konkurence) principiem.

      105      Tomēr pretēji tam, ko apgalvo [prasītāja], ļaunprātīgas izmantošanas forma, kas rada šķēru efektu, šajā lietā ir. Saistītajos
         tirgos, kuros konkurenti pērk no esoša operatora starppakalpojumus un ir atkarīgi no tā, ja vēlas ienākt preču un pakalpojumu
         vairumtirgū, tam var tikpat labi būt šķēru efekts starp starppakalpojumu regulētajām cenām un mazumcenām. Tāpēc visbeidzot,
         lai pierādītu šķēru efektu, pietiek ar to, ka starp abiem cenu līmeņiem ir nesamērība, kas ierobežo konkurenci. To papildina
         fakts, ka uzņēmumam, kura cenas tiek regulētas, ir rīcības brīvība, lai izvairītos vai novērstu šķēru efektu pēc savas vēlmes.
         Ja tā ir kā šajā lietā [..], jautājums, kuras cenas attiecīgais uzņēmums var grozīt bez valsts iejaukšanās, ir svarīgs tikai
         attiecībā uz līdzekļiem, kas tam ļauj novērst šķēru efektu.”

      39      Attiecībā uz šķēru efekta noteikšanas metodi Komisija konstatē, ka caur piekļuvi prasītājas vietējā pieslēguma tīklam tās
         konkurenti var piedāvāt saviem abonentiem piekļuves pakalpojumu gammu, proti, piekļuvi analogai šaurjoslai, piekļuvi ciparu
         šaurjoslai (ISDN) vai piekļuvi platjoslai ADSL pakalpojumu formā. Tā kā RegTP nosaka vienotus tarifus prasītājas starppakalpojumiem, neatkarīgi no vairumtirdzniecības pakalpojumu, kas piedāvāti ar piekļuvi
         vietējam pieslēgumam, rakstura, līdz ar to ir jāsalīdzina prasītājas mēneša abonentmaksas tarifi un sākotnējā maksa proporcionāli
         vidējam abonementa ilgumam starppakalpojumiem ar mēneša abonentmaksas tarifiem un sākotnējo maksu proporcionāli vidējam abonementa
         ilgumam tā piekļuves pakalpojumiem abonentiem. Lai aprēķinātu prasītājas vidējos tarifus piekļuves pakalpojumiem abonentiem,
         Komisija veic dažādo prasītājas mazumtirgus tarifu analogajām līnijām, ISDN un ADSL, kā arī dažādajiem savienojuma variantiem
         saistībā ar ISDN un ADSL līnijām kvantitatīvo līdzsvarošanu (apstrīdētais lēmums, 113., 115., 116., 142.–151. apsvērums).

      40      Lai aprēķinātu šķēru efektu, Komisija ņem vērā tikai tarifus par piekļuvi vietējam pieslēgumam. Sakaru cena šajā aprēķinā
         nav iekļauta (apstrīdētais lēmums, 119. apsvērums).

      41      Kā uzskata Komisija, “var secināt, ka pastāv netaisnīgs šķēru efekts, ja starpība starp tirgū dominējoša uzņēmuma mazumcenām
         un starppakalpojuma tarifu salīdzināmiem pakalpojumiem tā konkurentiem vai nu ir negatīva, vai nepietiekama, lai nosegtu dominējoša
         operatora īpašas produktu izmaksas par viņa atbilstošajiem pakalpojumiem abonentiem lejupējā tirgū.” (apstrīdētais lēmums,
         107. apsvērums).

      42      Aprēķinos saistībā ar šķēru efektu Komisija nonāk pie secinājuma, ka no 1998. gada līdz 2001. gadam bija negatīva starpība
         starp starppakalpojuma cenu un prasītājas mazumcenu (apstrīdētais lēmums, 153. apsvērums). 2002. gadā šī starpība bija pozitīva
         (apstrīdētais lēmums, 154. apsvērums). Tomēr, tā kā pozitīvā starpība bija nepietiekama, lai segtu prasītājas īpašās izmaksas
         saistībā ar pakalpojumu sniegšanu abonentiem, 2002. gadā par šķēru efektu saglabājās šaubas (apstrīdētais lēmums, 154. un
         160. apsvērums). Šis efekts vēl bija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā (apstrīdētais lēmums, 161. apsvērums).

      43      Komisija turklāt konstatē, ka starppakalpojumu tarifiem un prasītājas mazumcenām tiek piemērots nozares regulējums. Tomēr
         prasītājai ir pietiekama rīcības brīvība, lai mazinātu, ja ne atceltu, šķēru efektu, pateicoties tarifu pārkārtošanai (apstrīdētais
         lēmums, 57., 105. un 163.–175. apsvērums). Komisija atzīst, ka kopš 2002. gada 1. janvāra prasītājai vairs nav rīcības brīvības,
         lai palielinātu mazumcenas saistībā ar analogajām līnijām un ADSL līnijām (apstrīdētais lēmums, 171.–175. un 206. apsvērums).

      44      Apstrīdētā lēmuma 199. apsvērumā Komisija secina:

      “[Prasītāja] ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli attiecīgajā tirgū tiešai piekļuvei tās fiksētā telefona tīklam.
         Šī ļaunprātīgā izmantošana izpaužas kā netaisnīgu cenu noteikšana konkurentu piekļuvei starppakalpojumiem un piekļuvei vietējam
         pieslēgumam, un tā atbilst līdz ar to Līguma 82. panta a) apakšpunktā definētajiem nosacījumiem. Laikposmā no 1998. gada sākuma
         līdz 2001. gada beigām [prasītājai] bija iespēja pilnībā novērst šķēru efektu, grozot cenas abonentiem izrakstītajos rēķinos.
         Kopš 2002. gada [prasītāja] visādi spēj samazināt šķēru efektu, šajā lietā attiecībā uz ADSL līniju tarifiem, kam nepiemēro
         maksimālo cenu sistēmu.”

      45      Pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka laikposmā no 1998. gada sākuma līdz 2001. gada beigām pārkāpums bija būtisks un daļēji
         būtisks no 2002. gada sākuma, Komisija uzlika naudassodu 12,6 miljonu euro apmērā (apstrīdētais lēmums, 207. un 212. apsvērums).

      46      Apstrīdētā lēmuma rezolutīva daļa ir šāda:

      “1. pants
      Kopš 1998. gada [prasītāja] pārkāpj EK līguma 82. panta a) apakšpunkta noteikumus, jo iekasēja netaisnīgus tarifus par ieviešanu
         un mēneša abonentmaksu saistībā ar tās konkurentu un [tās] klientu piekļuvi vietējai sakaru līnijai, ievērojami traucējot
         konkurenci piekļuves vietējai sakaru līnijai tirgū.

      2. pants
      [Prasītājai] ir nekavējoties jāizbeidz 1. pantā minētais pārkāpums un jāatturas atkārtot 1. pantā minēto darbību.
      3. pants
      Par 1. pantā minēto pārkāpumu [prasītājai] tiek uzlikts 12,6 miljonu euro naudassods.
      [..]”
       Process
      47      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 30. jūlijā, prasītāja ir cēlusi šo prasību.

      48      Ar 2003. gada 12. decembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegtajiem aktiem Arcor AG & Co. KG (turpmāk tekstā – “I persona, kas iestājusies lietā”), pirmkārt, un CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice, kļuvusi par Tropolys NRW GmbH, pēc tam Versatel NRW GmbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG, kļuvusi par Arcor AG & Co. KG, KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, kļuvusi par Versatel Nord-Deutschland GmbH, NetKöln Gesellschaft für Telekommunikation mbH, TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, kļuvusi par Tropolys NRW GmbH, pēc tam Versatel NRW GmbH, tesion Telekommunikation GmbH, kļuvusi par Versatel Süd-Deutschland GmbH, Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, kļuvusi par Versatel West-Deutschland GmbH (turpmāk tekstā visas kopā sauktas – “II persona, kas iestājusies lietā”), otrkārt, ir lūgušas ļaut iestāties lietā Komisijas
         prasījumu atbalstam.

      49      Ar 2004. gada 30. janvāra vēstuli prasītāja Pirmās instances tiesā iesniedza lūgumu par atsevišķu prasības pieteikuma, atbildes
         raksta, replikas rindkopu un ar to saistīto pielikumu konfidencialitāti.

      50      Ar 2004. gada 22. marta vēstuli prasītāja iesniedza Pirmās instances tiesai lūgumu par vienas rindkopas konfidencialitāti
         atbildē uz repliku.

      51      Ar Pirmās instances tiesas pirmās palātas priekšsēdētāja 2004. gada 6. maija rīkojumu 48. punktā iepriekš minētajām sabiedrībām
         tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Lēmums par konfidencialitātes lūguma pamatotību tika atlikts.

      52      Dažādu tiesvedības dokumentu nekonfidenciālās versijas, ko bija sagatavojusi prasītāja, tika nosūtītas I un II personai, kas
         iestājušās lietā.

      53      Ar 2004. gada 24. jūnija vēstulēm I un II persona, kas iestājušās lietā, apstrīdēja procesuālo dokumentu nekonfidenciālajās
         versijās aizklāto rindkopu konfidencialitāti.

      54      2004. gada 14. jūlijā II persona, kas iestājusies lietā, iesniedza iestāšanās rakstu. I persona, kas iestājusies lietā, 2004. gada
         2. augustā izdarīja to pašu. Tiesvedības pamatdalībnieki iesniedza savus apsvērumus par iestāšanās rakstiem.

      55      Ar 2004. gada 20. decembra vēstuli prasītāja iesniedza apsvērumus par I un II personas, kas iestājusies lietā, iebildumiem
         par konfidencialitātes lūgumu.

      56      Ar piektās palātas priekšsēdētāja 2006. gada 15. jūnija rīkojumu prasītājas lūgums par konfidencialitāti tika daļēji apmierināts.

      57      Ar 2006. gada 14. septembra vēstuli II persona, kas iestājusies lietā, informēja Pirmās instances tiesu par to, ka I persona,
         kas iestājusies lietā, ir kļuvusi par ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG. tiesību un saistību pārņēmēju. Ar šo pašu vēstuli tā informēja Pirmās instances tiesu saskaņā ar Pirmās instances tiesas
         reglamenta 99. pantu, ka, lai novērstu dubultu personas, kas iestājusies lietā, statusu, tā atsauc ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG, kas kļuvusi par Arcor AG & Co. KG, iestāšanos lietā.

      58      Ar Pirmās instances tiesas piektās palātas priekšsēdētāja 2006. gada 30. novembra rīkojumu Arcor AG & Co. KG, pirms tam ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG, tika svītrota kā II persona, kas iestājusies lietā.

      59      2006. gada 11. decembrī Pirmās instances tiesa, uzklausot lietas dalībniekus, nolēma nosūtīt šo lietu Pirmās instances tiesas
         piektajai palātai paplašinātā sastāvā.

      60      Saskaņā ar tiesneša referenta ziņojumu Pirmās instances tiesas piektā palāta nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Reglamenta
         64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzdot rakstveidā jautājumus prasītājai un Komisijai un lūgt
         uzrādīt atsevišķus dokumentus. Lietas pamatdalībnieki to veica noteiktajos termiņos.

      61      Ar 2007. gada 21. marta vēstuli prasītāja nosūtīja Pirmās instances tiesai lūgumu par konfidencialitāti attiecībā uz atsevišķiem
         faktiem Komisijas 2007. gada 5. marta procesuālajā rakstā, kurā bija atbildes uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem.
         I un II persona, kas iestājušās lietā, neiebilda pret šo lūgumu par konfidencialitāti un viens Komisijas procesuālā raksta
         nekonfidenciāls eksemplārs, ko sagatavoja prasītāja, tika nosūtīts I un II personai, kas iestājušās lietā.

      62      Tā kā tiesnesis Deuss [Dehousse] nevarēja izskatīt šo lietu, 2007. gada 29. martā Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs, piemērojot Reglamenta 32. panta
         3. punktu, iecēla tiesnesi Vālu [Wahl], lai nokomplektētu palātu.

      63      Pirmās instances tiesa uzklausīja lietas dalībniekus attiecībā uz to prasījumiem un atbildēm uz rakstveida jautājumiem 2007. gada
         3. maija tiesas sēdē.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      64      Prasītāja lūdz Pirmās instances tiesu:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, ņemot vērā tās suverēno rīcības brīvību, samazināt naudassodu, ko Komisija ir uzlikusi
         prasītājai ar apstrīdētā lēmuma 3. pantu;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tajā skaitā pirmstiesas izdevumus.
      65      Komisija lūdz Pirmās instances tiesu:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
      66      I persona, kas iestājusies lietā, lūdz Pirmās instances tiesu:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tajā skaitā segt savējos.
      67      II persona, kas iestājusies lietā, lūdz Pirmās instances tiesu:

      –        prasītājas prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un samaksāt tās pirmstiesas izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      I –  Par pamatprasījumiem par apstrīdētā lēmuma atcelšanu
      68      Prasītāja norāda trīs pamatus par, respektīvi, pirmkārt, EKL 82. panta pārkāpumu, otrkārt, apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas
         nepilnīgumu un, treškārt, pilnvaru pārkāpšanu un samērīguma principa, tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības
         principa pārkāpumu.

      A –  Par pirmo pamatu par EKL 82. panta pārkāpumu
      69      Pirmajam pamatam ir četras daļas. Pirmā ir par ļaunprātīgas uzvedības neesamību sakarā ar prasītājas ierobežoto rīcības brīvību
         tarifu šķēru efekta novēršanā. Otrā attiecas uz Komisijas metodes, kas izmantota tarifu šķēru efekta konstatēšanai, prettiesiskumu.
         Trešā daļa ir par Komisijas kļūdu, aprēķinot tarifu šķēru efektu, un ceturtā ir par konstatētā šķēru efekta iedarbības neesamību
         tirgū.

      1.     Par pirmo daļu par ļaunprātīgas uzvedības neesamību sakarā ar prasītājas ierobežoto rīcības brīvību tarifu šķēru efekta novēršanā
      a)     Lietas dalībnieku argumenti
      70      Prasītāja uzsver, ka tai nav pietekamas rīcības brīvības, lai izvairītos no apgalvoto šķēru efekta, kas konstatēts apstrīdētajā
         lēmumā. Pirmkārt, tā atgādina, ka Komisija pati ir konstatējusi, ka prasītājai trūkst rīcības brīvības, lai noteiktu tarifus
         starppakalpojumiem. Starppakalpojumu tarifiem, kurus nosaka RegTP, ir jāatbilst efektīva pakalpojuma sniegšanas izmaksām. Līdz ar to tām nav noteikti jāatbilst prasītājas izmaksām.

      71      Otrkārt, prasītājai vairs nav rīcības brīvības noteikt tarifus par tās piekļuves pakalpojumiem abonentiem. Attiecībā uz laikposmu
         no 1998. līdz 2001. gadam ļaunprātīga izmantošana no prasītājas puses ir izslēgta ar faktu, ka RegTP – un pirms tam BMPT – ir atbildīga par prasītājas tarifiem par šaurjoslas savienojumu. (skat. 73.–79. punktu turpmāk).

      72      Attiecībā uz laikposmu pēc 2002. gada janvāra tikai prasītājas rīcība, nosakot tarifus platjoslas savienojumam, varētu būt
         ļaunprātīga, tā kā Komisija pati atzīst apstrīdētajā lēmumā, ka kopš 2002. gada prasītājai vairs nav rīcības brīvības, nosakot
         tarifus par šaurjoslas savienojumiem. Tomēr laikposmā pēc 2002. gada janvāra iespējamā prasītājas rīcības brīvība, pieņemot,
         ka tādu konstatē, tarifu noteikšanā platjoslas savienojumiem katrā ziņā neietekmē apgalvoto tarifu šķēru efektu (skat. 80.–83. punktu
         turpmāk).

      73      Pirmkārt, attiecībā uz šaurjoslas savienojumiem (analogās līnijas un ISDN) prasītāja paskaidro, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām
         tās mazumcenas pirms tam ir jāpārbauda un jāapstiprina RegTP vai pirms 1998. gada – BMPT. Līdz ar to nebūtu jāuzskata, ka prasītāja, kura saskaņā ar TKG 29. panta 1. punktu nevar atkāpties no apstiprinātiem tarifiem, nesaņemot naudassodu, ieviešot šos tarifus, ir pārkāpusi
         EKL 82. pantu.

      74      Attiecībā uz tarifu noteikšanu prasītāja atgādina, ka maksimālo cenu sistēmā RegTP vispirms definē pakalpojumu grozus un cenu attīstības mērķus, kas ierobežo tarifu grozīšanu groza iekšienē (“cenu indeksi”
         jeb “maksimālās cenas”). Pēc tam RegTP pārbauda prasītājas ierosinātos atsevišķu tarifu grozījumus. Tādējādi saskaņā ar TKG 24. un 27. pantu RegTP ir jāpārliecinās neatkarīgi no attiecīgajam grozam noteiktās maksimālās cenas ievērošanas, vai lūgtie tarifi nav noteikti
         nepamatoti zem efektīva pakalpojuma sniegšanas izmaksām, vai tie nav pretrunā citām tiesību normām, it īpaši EKL 82. pantam.
         RegTP līdz ar to ir jānoraida prasītājas lūgtais mazumcenas grozījums, ja cena ir pretrunā EKL 82. pantam it īpaši sakarā ar pret
         konkurenci vērsto šķēru efektu.

      75      Prasītāja uzsver, pirmkārt, ka pirms 2002. gada 1. maija tai bija saistoši obligātie tarifi analogajām līnijām, kas balstās
         uz BMPT saskaņā ar TKG 97. panta 3. punktu piešķirtu beztermiņa atļauju, saskaņā ar kuru atļaujas par prasītājas tarifiem, kas piešķirtas “pirms
         1998. gada 1. janvāra [..], paliek spēkā vēlākais līdz 2002. gada 31. decembrim”.

      76      Prasītāja norāda, otrkārt, ka attiecībā uz tās 2002. gada 31. oktobra lūgumu par mazumtirgus tarifu palielinājumu piekļuves
         pakalpojumiem abonentiem RegTP ar 2002. gada 19. decembra lēmumu to atļāva tikai daļēji maksimālās cenas ietvaros. Tā vēlreiz norāda, ka kopš 2002. gada
         1. janvāra savienojuma tarifi ir atsevišķā grozā, kuram tika noteikta īpaša atsauces vērtība. Sakaru tarifi nekādi neietekmē
         šo noteikto vērtību ievērošanu. Komisija pati atzīst, ka kopš 2002. gada prasītājai nebija iespējas palielināt šos tarifus
         par piekļuvi šaurjoslai. Fakts, ka laikā no 1998. līdz 2001. gadam tā nebija iesniegusi nevienu papildu lūgumu tarifu paaugstinājumam,
         nenozīmē, ka tai var noteikt atbildību par RegTP noteikto tarifu summu un līdz ar to par apgalvoto šķēru efektu. Pilnvaras iesniegt lūgumus par tarifu grozījumiem nebūtu
         jāpielīdzina autonomai spējai noteikt cenas. RegTP veiktās pārbaudes un atļaujas procedūras katrā reizē tikai veiktas tieši tādēļ, lai nodrošinātu ar ex ante regulējumu, ka esošais izmantotājs neizmantotu netaisnus tarifus, saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 26. februāra
         Direktīvas 98/10/EK par atvērtā tīkla pieejas (OPN) piešķiršanu balss telefonam un vispārējiem telekomunikāciju pakalpojumiem
         konkurējošā vidē (OV L 101, 24. lpp.) 17. pantā dalībvalstīm uzlikto pienākumu. Ja lūgums tiek pārbaudīts un saskaņā ar šo
         procedūru tiek pieņemts lēmums, ievērojot Kopienu tiesību procesuālās prasības telekomunikāciju jomā, uzņēmumam, kurš izmanto
         tarifus, kas ir noteikti šādā pārbaudē, nevar pārmest ļaunprātīgu izmantošanu. Kontrolēti un atļauti tarifi nevar raksturot
         uzņēmuma, kas tos īsteno, ļaunprātību.

      77      Turklāt prasītāja precizē, ka RegTPex ante regulējums pieslīpē tirgus struktūru ar administratīvu iejaukšanos un aizstāj jomās, ko tā regulē, pienākumu saglabāt tirgus
         struktūru, kas ir regulētā uzņēmuma pienākums saglabāt tirgus struktūru, kas ir regulatora pienākums. Šī iemesla dēļ prasītāja
         lūdz tarifu grozījumus RegTP tikai tad, ja ir apslēpta faktiskās situācijas maiņa.

      78      Katrā ziņā, pieņemot, ka prasītājas pilnvaras lūgt tarifu grozījumu varētu pamatot, ka tā zināmā līmenī ir atbildīga par tarifiem,
         apstākļi nekādi nav mainījušies, lai liktu prasītājai iesniegt papildu lūgumus par mazumcenu palielinājumu. Tieši pretēji,
         kopš 1998. gada savienojuma pieejamības cenas ir palikušas gandrīz nemainīgas un starppakalpojumu cenas tika pat ievērojami
         pazeminātas. Turklāt RegTP šajā pašā laikposmā 1999. gada 8. februāra, 1999. gada 23. decembra, 2001. gada 30. marta, 2001. gada 21. decembra, 2002. gada
         11. aprīļa un 2003. gada 29. aprīļa lēmumā secināja, ka nav šķēru efekta par sliktu konkurentiem. Turklāt ar 2002. gada 16. janvāra
         spriedumu Oberlandesgericht Düsseldorf (Diseldorfas Augstākā tiesa, Vācija) nosprieda, ka ar apstiprinātajiem prasītājas tarifiem netiek pārkāpts EKL 82. pants.

      79      Attiecībā uz Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa, Vācija) 2004. gada 10. februāra spriedumu, ar ko atceļ OberlandesgerichtDüsseldorf 2002. gada 16. janvāra spriedumu, prasītāja uzsver, ka šis spriedums apstiprina, pirmkārt, ka RegTP pārbauda tarifa, par ko iesniegts lūgums sniegt atļauju, saderīgumu ar EKL 82. pantu un, otrkārt, ka faktisko atbildību par
         EKL 82. panta iespējamo pārkāpumu nevar uzvelt tikai uzņēmumam, kurš ir iesniedzis lūgumu tarifa atļaušanai. Prasītāja atgādina,
         ka kopš 1998. gada RegTP pati vairākas reizes ir izdarījusi secinājumus par tarifu šķēru efekta, kas kaitētu prasītājas konkurentiem, neesamību. Bundesgerichtshof turklāt esot atstājusi atklātu atbildības jautājumu, ko ierosina prasītāja attiecībā uz konkurences tiesībām sakarā ar regulētiem
         tarifiem.

      80      Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka iespējamo ļaunprātīgo izmantošanu attiecībā uz laikposmu, sākot no 2002. gada, kas balstīta
         tikai uz apgalvotu esošo rīcības brīvību T‑DSL (ADSL) tarifu palielināšanai, tai nevar pārmest. Pirmkārt, Komisija nevar šo
         rīcības brīvību aplūkot izolēti, tā kā šķēru efekta aprēķins ir veikts, nevis, pamatojoties tikai uz T‑DSL (ADSL) tarifiem,
         bet uz visu mazumcenu kopumu. Otrkārt, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, prasītāja nevarēja palielināt šos tarifus neierobežoti.
         Prasītāja uzsver, ka tarifa bāzes elementam, proti, pamatsavienojuma cenai (analogais pieslēgums vai ISDN), ir nepieciešama
         iepriekšēja RegTP atļauja. Turklāt cenas papildinājumu par pāreju no analogā pieslēguma vai ISDN uz ADSL pieslēgumu a posteriori kontrolē RegTP. Šajā sakarā tā atsaucas uz RegTP 2001. gada 30. marta un 2002. gada 25. janvāra lēmumu. Šajos apstākļos prasītājai, kuras tarifi saskaņā ar TKG 24. pantu bija jānosaka, balstoties uz produktīva pakalpojuma izmaksām, nav neierobežota rīcības brīvība ADSL tarifu palielināšanā.
         2002. gada 25. janvāra lēmumā RegTP slēdza pārbaudes procesu pret prasītāju par plēsonīgām cenām saistībā ar ADSL. Prasītāja vēlreiz norāda, ka Komisija, lai
         parādītu, ka prasītājai kopš 2002. gada ir rīcības brīvība ADSL tarifu paaugstināšanā, atsaucas tikai uz skaitļiem no RegTP 2001. gada 30. marta lēmuma.

      81      Turklāt prasītāja apgalvo, ka, pamatojoties uz Komisijas aprēķiniem, izņemot sākumposmu, tās ADSL pakalpojumu cenas (kopš
         2001. gada analogās līnijas un kopš 2002. gada ISDN līnijas) bija augstākas par tās starppakalpojumu cenām, kas palielinātas
         ar īpašajām cenām saistībā ar pakalpojumiem abonentiem. Līdz ar to tirgū nebija šķēru efekta. Turklāt patiesais apgalvotā
         šķēru efekta iemesls bija RegTP veiktā zema līmeņa tarifu noteikšana analogajām līnijām. Kā Komisija pati uzskata, tā kā bija atsevišķi tirgi platjoslas
         savienojumam (ADSL) un šaurjoslas savienojumam (analogās līnijas un ISDN), prasītāja apgalvo, ka, pat ja tai bija rīcības
         brīvība platjoslas savienojuma tirgū – rīcības brīvība, kas tai ļāva paaugstināt tarifus ADSL līnijām, – ne paaugstināšana,
         ne ADSL tarifu pazemināšana nekādi neatbalsojās uz pret konkurenci vērsta šķēru efekta pastāvēšanu šaurjoslas savienojumu
         tirgū. ADSL tarifu izlīdzināšana nevarēja izslēgt apgalvoto šaurjoslas pieslēgumu tirgus disfunkciju, ne arī ADSL tarifu noteikšana
         bija izraisījusi šo disfunkciju. Tā vēl piebilst savā replikā, ka, ja viens starppakalpojums dod piekļuvi vairākiem lejupējiem
         tirgiem, katram no šiem lejupējiem tirgiem bija jāpārbauda, vai pastāv tarifu šķēru efekts.

      82      Prasītāja turklāt apstrīd Komisijas argumentu, ka piekļuves vietējam pieslēgumam kā starppakalpojuma tirgus bija vienots.
         Pirmkārt, tā uzsver, ka pilnīga piekļuve vietējai sakaru līnijai var būt pamats piedāvājumam abonentiem, kas ierobežoti ar
         platjoslas pieslēgumu vai šaurjoslas pieslēgumu. Otrkārt, prasītāja uzstāj uz faktu, ka platjoslas savienojumus var laist
         tirgū atsevišķi no šaurjoslas savienojuma, dalot līnijas. ADSL pakalpojumam nav nepieciešama pilnīga piekļuve vietējai sakaru
         līnijai. Ja Komisija šķēru efekta novērtēšanai būtu ņēmusi vērā līniju sadales maksu, kas acīmredzami ir augstāka nekā starppakalpojumu
         tarifi, rezultāts būtu labvēlīgāks prasītājai.

      83      Visbeidzot prasītāja uzsver, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav atklājusi, kā prasītāja varētu būt mazinājusi apgalvoto šķēru
         efektu, paaugstinot ADSL tarifus. Ņemot vērā cenu savstarpējo elastību starp ADSL un tradicionālajiem savienojumiem, kā arī
         starp dažādiem ADSL variantiem (sākot no analogajiem savienojumiem un ISDN), ko atzīst Komisija, nepieciešama izsmeļošāka
         pārbaude, lai noteiktu, vai ADSL tarifu pieaugums tiešām noveda pie līdzsvaroto mazumtirgus cenu pieauguma. Pirmkārt, prasītāja
         šajā sakarā norāda, ka pastāv cenu savstarpējā elastība starp ADSL un šaurjoslas pieslēgumu. Ja tā būtu pagātnē prasījusi
         augstākus ADSL tarifus nekā esošie, ADSL klientu skaits būtu daudz niecīgāks. Otrkārt, pastāvēja turklāt spēcīga cenu savstarpējā
         elastība ADSL jomā. Tā paskaidro šajā sakarā, ka ADSL pieslēgumi tiek piedāvāti gan no analogā pieslēguma, gan no ISDN pieslēguma.
         ADSL tarifu pieaugums uz ISDN pieslēgumu bāzes palielina pieprasījumu pēc analogā varianta.

      84      Komisija un I un II persona, kas iestājušās lietā, lūdz noraidīt pirmā pamata pirmo daļu.

      b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
       i) Sākotnējie apsvērumi
      85      No judikatūras izriet, ka EKL 81. un 82. pants attiecas tikai uz pret konkurenci vērstām darbībām, kuras uzņēmumi veic pēc
         savas iniciatīvas. Ja pret konkurenci vērstu rīcību uzņēmumam uzspiež valsts tiesību akti vai ja to rada tiesību normas, kas
         izslēdz jebkādu iespēju rīkoties atbilstoši konkurencei, EKL 81. un 82. pants nav piemērojami. Šādā situācijā uzņēmuma autonomā
         rīcībā, kā to netieši nosaka arī šie noteikumi, nav konkurences ierobežojuma (skat. Tiesas 1997. gada 11. novembra spriedumu
         apvienotajās lietās C‑359/95 P un C‑379/95 P Komisija un Francija/Ladbroke Racing, Recueil, I‑6265. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

      86      Šajā sakarā ir tomēr jāatgādina, ka Tiesa ļoti šauri noteica iespēju izslēgt pret konkurenci vērstu uzvedību EKL 81. un 82. panta
         piemērošanas jomā, ja to attiecīgajam uzņēmumam ir noteikuši esošie valsts tiesību akti vai ja tas ir novērsis jebkādu pret
         konkurenci vērstas rīcības iespēju no savas puses (Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedums apvienotajās lietās no 209/78 līdz
         215/78 un 218/78 van Landewyck u.c./Komisija, Recueil, 3125. lpp., 130.–134. punkts; 1985. gada 20. marta spriedums lietā 41/83 Itālija/Komisija, Recueil, 873. lpp., 19. punkts; 1985. gada 10. decembra spriedums apvienotajās lietās no 240/82 līdz 242/82, 261/82, 262/82, 268/82
         un 269/82 Stichting Sigarettenindustrie u.c./Komisija, Recueil, 3831. lpp., 27.–29. punkts, un 2003. gada 9. septembra spriedums lietā C‑198/01 CIF, Recueil, I‑8055. lpp., 67. punkts).

      87      Lai valsts tiesiskais regulējums atceltu EKL 81. un 82. panta piemērošanu uzņēmumu pret konkurenci vērstai uzvedībai, konkurenci
         ierobežojošai iedarbībai ir jārodas tikai no valsts likuma (Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedumus lietā
         T‑513/93 Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali/Komisija, Recueil, II‑1807. lpp., 61. punkts).

      88      Savukārt EKL 81. un 82. pants var tikt piemērots, ja izrādās, ka valsts tiesību akti atstāj iespēju ar uzņēmumu autonomu rīcību
         traucēt, ierobežot vai izkropļot konkurenci (iepriekš 86. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās lietās van Landewyck u.c./Komisija, 126. un 130.–134. punkts; iepriekš 86. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Stichting Sigarettenindustrie u.c./Komisija, 12.–37. punkts; 1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑219/95 P Ferriere Nord/Komisija, Recueil, I‑4411. lpp., 23.–25. punkts, un iepriekš 85. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Komisija un Francija/Ladbroke Racing, 34. punkts).

      89      Ja valsts likums ierobežots tikai ar uzņēmumu mudināšanu rīkoties pret konkurenci vai veicina šādu rīcību, tiem ir jāatbild
         saskaņā ar EKL 81. un 82. pantu (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73,
         no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73 Suiker Unie u.c./Komisija, Recueil, 1663. lpp., 36.–73. punkts, un iepriekš 86. punktā minētais spriedums lietā CIF, 56. punkts; šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1996. gada 18. septembra spriedumu lietā T‑387/94 Asia Motor France u.c./Komisija, Recueil, II‑961. lpp., 60. punkts).

      90      Saskaņā ar iepriekš minētajiem principiem ir jāpārbauda, vai Vācijas tiesiskais regulējums, proti, TKG, Noteikumi par tarifu regulēšanu un RegTP pieņemtie lēmumi laikposmā, uz ko attiecas apstrīdētais lēmums, izslēdz jebkādu iespēju prasītājas pret konkurenci vērstai
         rīcībai vai tomēr tie atstāj tai pietiekamu rīcības brīvību noteikt tarifus tādā līmenī, kas tai ļautu novērst vai mazināt
         apstrīdētajā lēmumā konstatēto šķēru efektu.

       ii) Apstrīdētais lēmums
      91      Apstrīdētajā lēmumā Komisija pēc tam, kad bija pārbaudījusi starppakalpojumu tarifus un mazumtirgus tarifus, konstatēja “[prasītājas]
         ļaunprātīgu rīcību šķēru efekta veidā, kas radās no disproporcijas starp [šiem diviem tarifiem]” (57. apsvērums).

      92      Komisija turklāt norāda apstrīdētajā lēmumā, ka “pastāv ļaunprātīgs šķēru efekts, ja starpība starp dominējošā uzņēmuma mazumtirgus
         cenu un vairumtirgus cenu, ko tā prasa no saviem konkurentiem par līdzīgiem pakalpojumiem, ir negatīva vai nepietiekama, lai
         segtu dominējošā operatora ar produktu saistītās izmaksas par tā pakalpojumu sniegšanu abonentiem lejupējā tirgū” (107. apsvērums).

      93      Pat ja apstrīdētajā lēmumā Komisija neizslēdz iespēju prasītājai samazināt tās tarifus par starppakalpojumiem (17., 163. un
         206. apsvērums), tā šajā lēmumā analizē tikai to, vai prasītājai bija reāla rīcības brīvība paaugstināt tās mazumtirgus cenas
         (164.–175. apsvērums). Tā šajā sakarā nošķir divus laikposmus.

      94      Komisija turklāt uzskata, ka “laikposmā no 1998. gada sākuma līdz 2001. gada beigām [prasītājai] bija iespēja pilnībā novērst
         šķēru efektu, grozot tarifus, par ko izrakstīti rēķini klientiem” vai, citiem vārdiem sakot, tās mazumtirgus cenas (199. apsvērums).
         Komisija šajā sakarā paskaidro, ka prasītājai “faktiski bija [pietiekama] rīcības brīvība, lai izvairītos no šķēru efekta,
         paaugstinot mazumtirgus cenu analogajām līnijām un ISDN” (164. apsvērums).

      95      Turklāt par laikposmu no 2002. gada 1. janvāra līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai Komisija arī konstatē pietiekamu rīcības
         brīvību prasītājai, lai paaugstinātu mazumtirgus cenas. Šī rīcības brīvība tomēr attiecas tikai uz mazumtirgus cenām ADSL
         piekļuves pakalpojumiem. Apstrīdētajā lēmumā Komisija norāda, ka “kopš 2002. gada [prasītāja] jebkādi vēl spēja samazināt
         šķēru efektu, šajā gadījumā saistībā ar ADSL līniju tarifiem” (199. apsvērums). Tā precizē, ka “kopš 2002. gada 1. janvāra
         tiesiska iespēja [prasītājai] samazināt šķēru efektu bija ierobežota ar T‑DSL cenu paaugstinājumu” (206. apsvērums).

      96      Šajos apstākļos ir jāpārbauda, vai Komisija varēja pamatoti konstatēt apstrīdētajā lēmumā, ka prasītājai iepriekš 94. un 95. punktā
         nošķirtajos laikposmos bija pietiekama rīcības brīvība, lai paaugstinātu mazumtirgus cenas, lai tādējādi novērstu vai samazinātu
         apstrīdētajā lēmumā konstatēto šķēru efektu.

       iii) Par ļaunprātīgas rīcības neesamību sakarā ar nepietiekamu prasītājas rīcības brīvību, lai novērstu šķēru efektu, palielinot
         tās mazumtirgus cenas laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim

      97      Ir jāatgādina, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu (164. un 199. apsvērums) prasītājai bija pietiekama rīcības brīvība, lai novērstu
         tarifu šķēru efektu laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim, paaugstinot mazumtirgus tarifus par
         piekļuvi analogajām līnijām un ISDN.

      98      Lai novērtētu šī konstatējuma pamatotību, pirmkārt, ir jāpārbauda piemērojamie Vācijas tiesību akti.

      99      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar TKG 27. panta 1. punkta otro teikumu un 25. panta 1. punktu, kā arī Noteikumu par tarifu regulēšanu 4. un 5. pantu prasītājas
         mazumtirgus cenu par piekļuvi analogajām līnijām un ISDN jānosaka RegTP maksimālo cenu sistēmas ietvaros. Maksimālās cenas attiecas uz diviem groziem (pakalpojumi iedzīvotājiem un pakalpojumi uzņēmējiem),
         kas ietvēra laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim vienlaicīgi piekļuves pakalpojumus un sakarus,
         proti, vietējos sakarus, reģionālos sakarus, starppilsētu sakarus un starptautiskos sakarus. Ņemot vērā ar BMPT 1997. gada 17. decembra lēmumu noteikto maksimumu, prasītājai par 4,3 % bija jāsamazina kopējā cena katrai ko šiem groziem
         laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim un saskaņā ar RegTP 1999. gada 23. decembra lēmumu – par 5,6 % laikposmā no 2000. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim.

      100    Tomēr ir jākonstatē, ka šo tiesību aktu ietvaros prasītāja varēja grozīt savas cenas, pirms tam saņemot RegTP atļauju. Prasītāja neapstrīd fakta konstatējumu apstrīdētā lēmuma 37. un 166. apsvērumā, ka laikposmā no 1998. gada 1. janvāra
         līdz 2001. gada 31. decembrim tā pazemināja savas cenas par komunikāciju būtiski zem attiecīgi 4,3 % un 5,6 %, ko groziem
         kopā bija noteikusi RegTP. RegTP 2002. gada 3. aprīļa atbilde uz 2002. gada 23. marta informācijas pieprasījumu, kurā tā atsaucas uz 37. apsvērumu apstrīdētajā
         lēmumā, arī apstiprina, ka “regulētie telefona pakalpojumu tarifi maksimālās cenas ietvaros tika samazināti par [konfidenciāli]
         vācu marku (vai apmēram [konfidenciāli] euro) zem tā, ko prasīja maksimālo cenu prasības”.

      101    Šī tarifu pazemināšana radīja prasītājai rīcības brīvību, lai paaugstinātu mazumtirgus cenas piekļuvei analogajām līnijām
         un ISDN.

      102    Kā tas ir norādīts apstrīdētā lēmuma 167. apsvērumā, prasītāja turklāt ir atzinusi atbildē uz paziņojumu par iebildumiem rīcības
         brīvības esamību, kas tai ļautu palielināt mēneša abonentmaksu iedzīvotāju līnijām par [konfidenciāli] maksimālo cenu laikposmā
         1998./1999. gadā.

      103    Prasītājas rīcības brīvības esamība paaugstināt mazumtirgus tarifus izriet arī no Vācijas valdības apsvērumiem, kas formulēti
         2000. gada 8. jūnija paziņojumā, kas nosūtīts Komisijai. Vācijas valdība tajā apstiprina šādi:

      “[..] iebildums, ka RegTP ar savu lēmumu par mazumtirgus tarifu maksimumu ir ierobežojusi [prasītājas] rīcības brīvību tiktāl, ka tā vairs nespēja
         paaugstināt pamatabonentmaksu, ir nepamatots. [..] [Prasītājai] bija [faktiski] brīvība paaugstināt pamatabonentmaksu analogajām
         līnijām (DEM 21,39), lai labāk pielīdzinātu pamatabonentmaksu 1999. gada 8. februārī atļautajam tarifam piekļuvei vietējai
         sakaru līnijai DEM 25,40 apmērā.”

      104    Turklāt RegTP 1999. gada 8. februāra lēmums, uz ko prasītāja atsaucas prasības pieteikumā un replikā, tās argumenta, ka to nevar saukt
         pie atbildības par EKL 82. panta pārkāpumu, pamatojumam, apstiprina, ka “prasītāja saglabā rīcības brīvību attiecībā uz mazumtirgus
         tarifu pielāgošanu maksimālo cenu procedūras noteiktajos groza ierobežojumos”.

      105    Līdz ar to Komisija pareizi konstatēja apstrīdētā lēmuma 166. un 167. apsvērumā, ka, ņemot vērā sešus lūgumus par sakaru cenu
         samazināšanu, kas iesniegti laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim, prasītājai šajā laikposmā bija
         rīcības brīvība, lai noformulētu lūgumus paaugstināt cenas piekļuvei tās analogajām līnijām un ISDN pakalpojumiem, pilnībā
         ievērojot kopējo pakešu maksimumu pakalpojumiem iedzīvotājiem un pakalpojumiem uzņēmumiem. Prasītāja turklāt atzina tiesas
         sēdē, ka tai bija šāda rīcības brīvība.

      106    Otrkārt, ir jāpārbauda, vai, neraugoties uz iepriekš 105. punktā konstatēto rīcības brīvību, RegTP iejaukšanās, nosakot prasītājas tarifus, sekas bija tādas, ka prasītāja vairs nebija atbildīga saskaņā ar EKL 82. pantu.

      107    Šajā jautājumā vispirms ir jāatgādina, ka fakts, ka prasītājas tarifi bija jāapstiprina RegTP, nemazina prasītājas atbildību saskaņā ar EKL 82. pantu (šajā sakarā skat. Tiesas 1985. gada 30. janvāra spriedumu lietā
         123/83 BNIC, Recueil, 391. lpp., 21.–23. punkts). Lai gan prasītāja, kā tā to turklāt atzīst replikā, ietekmē mazumtirgus tarifus ar RegTP iesniegtajiem lūgumiem sniegt atļauju saskaņā ar TKG 28. panta 1. punktu, konkurenci ierobežojošā ietekme, kas saistīta ar apstrīdētajā lēmumā konstatēto šķēru efektu, rodas
         ne tikai no piemērojamiem valsts tiesību aktiem (iepriekš 87. punktā minētais spriedums lietā Consiglio nazionale degli spedizionieri doganali/Komisija, 61. punkts).

      108    Prasītāja tomēr uzstāj uz faktu, ka tā neatbild saskaņā ar EKL 82. pantu, tā kā RegTP veica tarifu saderīguma ar EKL 82. pantu kontroli ex ante.

      109    Šajā sakarā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka mazumtirgus tarifus par piekļuvi analogajām līnijām, kas bija spēkā no 1998. gada
         1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim, RegTP nebija atļāvusi, bet tie bija balstīti uz lēmumiem, kas tika pieņemti saskaņā ar tiesību aktiem, kas bija spēkā pirms TKG pieņemšanas. Atbildot uz vienu Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, prasītāja apstiprināja, ka tās mazumtirgus tarifi
         analogajām līnijām, kas attiecas uz laikposmu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim, balstīti uz neterminētu
         atļauju, ko piešķīris federālais pasta un telekomunikāciju ministrs 1990. gadā, pamatojoties uz Telekomunikāciju rīkojumu
         (Telekommunikationsordnung).

      110    Ne prasības pieteikumā, ne replikā prasīja neapgalvoja, ka tarifi, kas tika noteikti saskaņā ar 1990. gadā spēkā esošajiem
         tiesību aktiem, tika atļauti pēc tam, kad kompetentā iestāde pārbaudīja to saderīgumu ar EKL 82. pantu.

      111    Otrkārt, ir jānorāda, ka kopš 1996. gada 1. augusta spēkā esošā TKG noteikumi nenorāda, ka RegTP pārbauda lūgumu par mazumtirgus tarifu grozījumiem piekļuvei analogajām līnijām un ISDN saderīgumu ar EKL 82. pantu.

      112    Sava argumenta pamatojumam prasītāja atsaucas uz, pirmkārt, TKG 27. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru RegTP pārbauda lūgto tarifu grozījumu atbilsmi “citām tiesību normām”, kas iekļauj EKL 82. pantu, un, otrkārt, uz atsevišķiem RegTP lēmumiem, kas minēti iepriekš 78. punktā, kuros pārbaudīja šķēru efekta esamību.

      113    Šajā sakarā ir jāuzsver, pirmkārt, ka, pat ja RegTP tāpat kā visiem valsts orgāniem ir pienākums ievērot EK līguma normas (šajā sakarā skat. iepriekš 86. punktā minēto spriedumu
         lietā CIF, 49. punkts), šī iestāde tiesvedības faktisko apstākļu laikā bija Vācijas iestāde, kas atbildēja par nozares tiesību aktu
         piemērošanu telekomunikāciju jomā, un nevis attiecīgās dalībvalsts konkurences iestāde. Valsts reglamentējošās iestādes rīkojas
         saskaņā ar valsts tiesībām, kam var būt telekomunikāciju politikas mērķi, kas atšķiras no Kopienas konkurences tiesību politikas
         mērķiem (skat. Komisijas 1998. gada 22. augusta Paziņojumu par konkurences normu piemērošanu pievienošanās līgumiem telekomunikāciju
         nozarē – “Pamatietvars, attiecīgi tirgi un principi” (OV C 265, 2. lpp.), 13. punkts).

      114    Ir jākonstatē, ka dažādajos RegTP lēmumos, uz kuriem atsaucas prasītāja savas argumentācijas pamatojumam, nav atsauces uz EKL 82. pantu.

      115    Ir skaidrs, ka vairākos RegTP lēmumos, tostarp 1999. gada 8. februāra, 2001. gada 30. marta, 2001. gada 21. decembra, 2002. gada 11. aprīļa un 2003. gada
         29. aprīļa lēmumā, RegTP pārbaudīja jautājumu par tarifu šķēru efektu.

      116    Tomēr savos lēmumos RegTP pēc tam, kad bija konstatējusi negatīvu starpību starp starppakalpojumu cenu un prasītājas mazumtirgus cenu, katru reizi
         uzskatīja, ka savstarpējās subsidēšanas izmantošanai starp piekļuves pakalpojumu tarifiem un sakaru tarifiem bija jāļauj pārējiem
         operatoriem piedāvāt saviem klientiem konkurētspējīgas cenas.

      117    Tā RegTP konstatē savā 2003. gada 29. aprīļa lēmumā:

      “Niecīgā starpība starp mazumtirgus cenu un starppakalpojumu cenām nesasniedz konkurentu konkurētspēju vietējā tīklā, lai
         ekonomiski nebūtu iespējams ienākt tirgū vai pat tajā izdzīvot. [..] [Šī starpība] nav būtiska, lai liegtu konkurentiem jebkādu
         iespēju no savas puses īstenot to mazumtirgus cenu savstarpējo subsidēšanu, lai varētu piedāvāt saviem galalietotājiem pieslēgumus
         par tikpat pievilcīgu cenu kā prasītājas cena, pat par zemāku cenu. Tas it īpaši ir tā attiecībā uz lielākas vērtības pieslēgumiem,
         kādas ir ISDN un ADSL līnijas, kuru skaits ir ievērojami pieaudzis sakarā ar interneta lielo popularitāti, kā arī ātrāka un
         daudzfunkcionālāka interneta laišanu tirgū.”

      118    RegTP izmanto līdzīgu pamatojumu savos 1999. gada 8. februāra, 2001. gada 30. marta, 2001. gada 21. decembra, 2002. gada 11. aprīļa
         lēmumos.

      119    Fakts, ka RegTP neiebilst pret prasītājas lūgtajiem tarifiem, konstatējusi nepieciešamību konkurentiem ķerties pie savstarpējās subsidēšanas,
         lai varētu piedāvāt saviem abonentiem konkurējošas cenas par piekļuves pakalpojumiem, pierāda, ka RegTP nepārbaudīja attiecīgo tarifu saderīgumu ar EKL 82. pantu vai vēl jo mazāk būtu to piemērojusi kļūdaini (skat. 198.–202. un
         238. punktu turpmāk).

      120    Katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka RegTP būtu jāpārbauda prasītājas ierosināto mazumtirgus tarifu saderīgums ar EKL 82. pantu, šāds apstāklis netraucē Komisijai konstatēt
         prasītājas pārkāpumu. Komisijai nav saistoši valsts iestādes lēmumi, kas pieņemti, piemērojot EKL 82. pantu (šajā sakarā skat.
         Tiesas 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑344/98 Masterfoods un HB, Recueil, I‑11369. lpp., 48. punkts).

      121    Treškārt, ir jānorāda, ka tas, kas ir svarīgi šajā lietā, lai prasītājai varētu pārmest iespējamu pārkāpumu, ir tas, vai tiesvedības
         faktisko apstākļu laikā prasītājai bija pietiekama rīcības brīvība, lai noteiktu savus tarifus tādā līmenī, kas tai ļautu
         novērst vai mazināt atmaskoto šķēru efektu.

      122    Ir jau konstatēts, ka prasītāja varēja ietekmēt mazumtirgus tarifu summu, iesniedzot apstiprinošus lūgumu RegTP (skat. 98.–105. punktu iepriekš). Tās īpašās atbildības ietvaros prasītājai kā uzņēmumam, kas ieņem dominējošu stāvokli (Tiesas
         1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81 NBIM/Komisija, Recueil, 3461. lpp., 57. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 7. oktobra spriedums lietā T‑228/97 Irish Sugar/Komisija, Recueil, II‑2969. lpp., 112. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T‑203/01 Michelin/Komisija, Recueil, II‑4071. lpp., 97. punkts), bija jāiesniedz lūgumi par tarifu grozījumiem, ja tie varēja ietekmēt efektīvu un neizkropļotu
         konkurenci kopējā tirgū.

      123    Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra spriedumā (79. punkts iepriekš) turklāt skaidri apstiprināja prasītājas atbildību formulēt lūgumus
         par savu tarifu grozījumiem. Turklāt izriet, ka Vācijas tiesību akti neizslēdz, ka RegTP atļauj ierosinātos tarifus, ar kuriem pārkāpj EKL 82. pantu. Šī tiesa spriež, ka “pretēji gadījumiem, kuros dominējoša uzņēmuma
         uzvedību tieši nosaka valsts tiesību noteikumi, tarifu atļauja, ko prasa telekomunikāciju tiesības, balstīta līdz ar to uz
         [pakalpojumu] sniedzēja lūgumu sniegt atļauju” un ka, “pat ja administratīvās pārbaudes mērķis ir neatļaut tarifus, kas izrādās,
         ka rada dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, tas neizslēdz praktisku iespēju, ka uzņēmums norāda tarifu, ar ko tas
         ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvoklī, un saņem atļauju, jo ļaunprātīgā izmantošana pārbaudes procesā nav atklāta”.

      124    No visa iepriekš minētā izriet, ka, neraugoties uz RegTP iejaukšanos prasītājas tarifu noteikšanā, prasītājai laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim bija
         pietiekama rīcības brīvība, jo tās tarifu politika var izrietēt no EKL 82. panta piemērošanas jomas.

      125    Treškārt, ir jāpārbauda, vai prasītāja izmantoja rīcības brīvību, kas tai bija, lai iejauktos savās mazumtirgus cenās ar mērķi
         izvairīties no apstrīdētajā lēmumā konstatētā šķēru efekta laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim.

      126    Šajā lietā, pirmkārt, attiecībā uz mazumtirgus cenām analogajām līnijām prasītāja neapstrīd, ka tā nav iesniegusi lūgumu RegTP, lai saņemtu atļauju paaugstināt sākotnējo maksu un/vai mēneša abonentmaksu. Nav strīda, ka “mēneša abonentmaksa un sākotnējā
         ieviešanas maksa analogās pamatlīnijas pievienojumam ir [..] palikušas nemainīgas divus maksimālo cenu laikposmus, proti,
         no 1998. gada līdz 2001. gada beigām (apstrīdētais lēmums, 38. apsvērums)”.

      127    Prasītāja tomēr uzsver, ka pirms 2002. gada 1. maija tai bija saistoši saskaņā ar TKG 97. panta 3. punktu obligātie tarifi attiecībā uz analogajām līnijām, kurus 1990. gadā noteica federālais pasta un telekomunikāciju
         ministrs.

      128    TKG 97. panta 3. punktā ir pārejas noteikums, kas paredz tikai to, ka prasītājas tarifi, kas tika apstiprināti pirms TKG stāšanās spēkā, paliek spēkā līdz vēlākais 2002. gada 31. decembrim. Šis noteikums nekādi netraucē prasītājai iejaukties
         mazumtirgus cenās, iesniedzot RegTP lūgumus par tarifu grozījumiem un it īpaši laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim.

      129    Otrkārt, attiecībā uz mazumtirgus cenu ISDN līnijām netiek apstrīdēts, ka pēc prasītājas lūguma RegTP atļāva ar 2000. gada 16. februāra lēmumu pazemināt mēneša abonentmaksas tarifus (apstrīdētais lēmums, 40. apsvērums).

      130    Turklāt laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim prasītāja neiesniedza nevienu lūgumu par sākotnējo
         maksu par ISDN līnijas ieviešanu. Šie tarifi, kuri, kā uzskata prasītāja, ir pamatoti ar BMPT 1996. gadā pieņemtu lēmumu un kas saskaņā ar TKG 97. panta 3. punktu ir palikuši nemainīgi pēc TKG stāšanās spēkā, laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim nav grozīti (apstrīdētais lēmums, 41. apsvērums).

      131    Iznāk, ka prasītāja neizmantoja tai esošo rīcības brīvību, lai paaugstinātu savas mazumtirgus cenas, kas veicinātu šķēru efekta
         samazināšanu laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim. Tieši pretēji, tā šajā laikposmā pat izmantoja
         šo rīcības brīvību, lai pazeminātu mazumtirgus cenas attiecībā uz ISDN līnijām.

      132    Ceturtkārt un pēdējokārt, ir jāpārbauda, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā ir juridiski pareizi noteikusi, ka prasītājai bija
         pietiekama rīcības brīvība laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim, lai “izvairītos no šķēru efekta”
         (164. apsvērums). Šajā sakarā Komisija apstrīdētajā lēmumā paziņo, ka prasītājai “bija iespēja [šajā laikposmā] pilnībā novērst
         šķēru efektu, grozot tarifus, par ko iesniegti rēķini abonentiem” (199. apsvērums).

      133    Ir jānorāda šajā sakarā, ka tāds šķēru efekts, kāds tika konstatēts apstrīdētajā lēmumā šim laikposmam, bija – 1,17 euro 1998. gada
         31. decembrī, 2,68 euro 1999. gada 31. decembrī, 2,28 euro 2000. gada 31. decembrī un 0,46 euro 2001. gada 31. decembrī (apstrīdētais
         lēmums, 152. un 153. apsvērums un 10. tabula).

      134    Kā to starp citu uzsver Komisija atbildē uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, no faktu konstatējuma apstrīdētā
         lēmuma 167. apsvērumā izriet un prasītāja to nav apstrīdējusi, ka laikposmā 1998./1999. gads tā faktiski ir pazeminājusi savus
         sakaru tarifus par [konfidenciāli] euro. Šī summa – sadalīta uz [konfidenciāli] līnijām (apstrīdētais lēmums, 7. tabula) un
         24 mēnešiem – ļāva prasītājai pazemināt vidējo mazumtirgus cenu līdz noteiktam līmenim – [konfidenciāli] euro mēnesī.

      135    No tā izriet, sakaru cenu pazeminājuma radītā rīcības brīvība bija pietiekama, lai pilnībā novērstu apstrīdētajā lēmumā konstatēto
         šķēru efektu. Ja, izmantojot savu rīcības brīvību, prasītāja būtu novērsusi šķēru efektu 1998. gadā, ar to pietiktu, lai saglabātu
         attiecību starp ar starppakalpojumiem saistītajiem tarifiem un mazumtirgus tarifiem, lai laikposmā no 1998. gada 1. janvāra
         līdz 2001. gada 31. decembrim novērstu apstrīdētajā lēmumā konstatēto šķēru efektu. Turklāt nav strīda, kā to starp citu apstrīdētajā
         lēmumā norāda Komisija (167. apsvērums), ka prasītāja ķērās pie vēl vienas sakaru tarifu pazemināšanas līdz noteiktam līmenim
         – [konfidenciāli] euro laikposmā 2000./2001. gads, kuras rezultātā palielinājās tās rīcības brīvība, lai paceltu savas mazumtirgus
         cenas.

      136    Tiesas sēdē prasītāja atgādināja, ka laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim RegTP bija jāpārbauda maksimālo cenu ievērošana atsevišķi attiecībā uz uzņēmējdarbības klientiem un attiecībā uz privātpersonām.
         Tā uzsver, ka tās rīcības brīvība paaugstināt mazumtirgus cenas privātpersonām par piekļuvi bija niecīgas un ka tā nevarēja
         izmantot plašāku rīcības brīvību nekā tā, kas tai bija, lai paaugstinātu savas mazumtirgus cenas par piekļuvi klientiem uzņēmējiem,
         tā kā tas radītu šīs klientūras diskrimināciju pretēji TKG 24. panta 2. punkta 3. apakšpunktam.

      137    Tomēr savā prasības pieteikumā prasītāja nav apstrīdējusi apstrīdētā lēmuma 167. apsvērumā esošo konstatējumu, ka summu, kas
         bija radusies, pazeminot sakaru tarifus, varēja pārskaitīt uz sektoru “līnijas iedzīvotājiem un uzņēmumiem” un tā varēja tikt
         pilnībā izmantota, lai paaugstinātu tarifus abonentiem par piekļuves pakalpojumiem. Turklāt savā prasības pieteikumā prasītāja
         nav arī apstrīdējusi Komisijas apgalvojumu apstrīdētā lēmuma 132. apsvērumā, ka “[nevar tikt] nodalīti klienti iedzīvotāji
         un klienti uzņēmēji, tā kā nav iespējams pietiekami skaidri norobežot šos divus sektorus”.

      138    Arguments 136. punktā, kas tika norādīts pirmo reizi tiesas sēdē, līdz ar to ir jāatzīst par noraidāmu saskaņā ar Reglamenta
         48. panta 2. punktu.

      139    Visbeidzot ir jākonstatē, ka prasītāja neapstrīd konstatējumu apstrīdētā lēmuma 168. apsvērumā, ka laikposmā no 1998. gada
         1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim tā varējusi veikt “citas sakaru cenas samazināšanas [.] un nodrošināt sev [papildu]
         rīcības brīvību, lai paaugstinātu mēneša abonentmaksu un sākotnējo maksu analogajām līnijām un ISDN”.

      140    No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija varēja pamatoti konstatēt apstrīdētajā lēmumā (164. un 199. apsvērums), ka prasītājai
         bija pietiekama rīcības brīvība laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim, lai pilnībā izskautu šajā
         lēmumā atklāto šķēru efektu.

       iv) Par ļaunprātīgas rīcības neesamību sakarā ar prasītājas nepietiekamu rīcības brīvību, lai mazinātu šķēru efektu, palielinot
         mazumtirgus tarifus piekļuvei ADSL no 2002. gada 1. janvāra

      141    Ir jāatgādina, ka kopš 2002. gada 1. janvāra Vācijā ir jauna maksimālo cenu sistēma, kas pieņemta ar RegTP 2001. gada 21. decembra lēmumu. Saskaņā ar šo lēmumu “telefona līnijas” ir atsevišķā grozā. Šajā grozā maksimālais cenas
         pieaugums mazumtirgus tarifiem analogajām līnijām un ISDN tika noteikts 4,1 % gadā.

      142    Netiek apstrīdēts, ka pēc lūgumu iesniegšanas RegTP 2002. gada 15. janvārī prasītājai tika ļauts paaugstināt mēneša abonentmaksu analogajām līnijām un ISDN par 0,56 euro, kas
         ir tarifu vidējs pieaugums pakalpojumiem attiecīgajā grozā par 4,04 % (apstrīdētais lēmums, 44. apsvērums). Turklāt netiek
         apstrīdēts, ka prasītājas 2002. gada 31. oktobra lūgumu paaugstināt mazumtirgus cenas attiecībā uz mēneša abonentmaksu analogajam
         pieslēgumam T‑Net un T‑ISDN RegTP lielā daļā noraidīja, līdz ar ko pieaugums vairs neatbilda maksimālo cenu sistēmā paredzētajām vērtībām (apstrīdētais lēmums,
         45. apsvērums).

      143    Komisija apstrīdētajā lēmumā (206. apsvērums) arī konstatē, ka “kopš 2002. gada 1. janvāra [prasītājas] tiesiskā iespēja samazināt
         šķēru efektu ir ierobežota ar T‑DSL cenu pieaugumu”. Kā uzskata Komisija, no šī datuma prasītājas rīcības brīvība skar vairs
         tikai mazumtirgus tarifus piekļuvei ADSL (skat. arī apstrīdēto lēmumu, 174. un 199. apsvērums).

      144    Pirmkārt, ir jānorāda šajā sakarā, ka prasītāja neapstrīd to, ka varēja paaugstināt savus ADSL tarifus no 2002. gada 1. janvāra.
         Tā tomēr uzsver, ka tās rīcības brīvība nebija neierobežota, tā kā, pirmkārt, tās tarifi bija jānosaka, vadoties no efektīva
         pakalpojuma sniegšanas izmaksām, un ka, otrkārt, šos tarifus ex post varēja pārbaudīt RegTP.

      145    Tomēr, tā kā prasītāja brīvi nosaka savus ADSL tarifus Vācijas tiesību aktos paredzētajās robežās, tās tarifu prakse izriet
         no EKL 82. panta (skat. 87. un 88. punktu iepriekš).

      146    Fakts, ka Komisija atsaucas apstrīdētajā lēmumā tikai uz tarifiem no RegTP 2001. gada 30. marta lēmuma, lai novērtētu prasītājas rīcības brīvību no 2002. gada 1. janvāra, šajā sakarā neko nemaina.
         Prasītāja nekādi neapstrīd ierobežotas rīcības brīvības esamību, lai paaugstinātu savas pakalpojumu cenas par piekļuvi ADSL
         no 2002. gada 1. janvāra.

      147    Otrkārt, ir jāpārbauda, vai, kā to apstrīdētajā lēmumā konstatē Komisija (199. apsvērums), prasītāja varēja “mazināt šķēru
         efektu”, no 2002. gada 1. janvāra paaugstinot savus tarifus par piekļuvi ADSL. Šajā sakarā prasītāja uzsver, ka abonentiem
         šaurjoslas pieslēguma pakalpojumu tirgus un ADSL pieslēguma tirgus ir atšķirīgi tirgi. Šajos apstākļos prasītājas ADSL mazumtirgus
         tarifu paaugstināšana neietekmētu apgalvoto šķēru efektu, kas konstatēts analogo līniju piekļuves pakalpojumu un ISDN pakalpojumu
         tirgos.

      148    Šajā sakarā ir jānorāda, ka, tā kā piekļuves pakalpojumi starppakalpojumu līmenī ļauj sniegt abonentu līmenī analogās pieejas
         pakalpojumu kopumu, ISDN un ADSL, prasītājai esošā rīcības brīvība ADSL tarifu paaugstināšanai ir tāda, kas samazina šķēru
         efektu starp starppakalpojumu cenām, no vienas puses, un mazumtirgus cenu analogās pieejas pakalpojumu kopumam, ISDN un ADSL,
         no otras puses. Kopējā analogo pakalpojumu, ISDN un ADSL, analīze abonentu līmenī ir skaidri saskatāma ne tikai, tādēļ ka
         starppakalpojumu līmenī tie atbilst vienam pakalpojumam, bet arī tā faktiskā iemesla dēļ, kā Komisija to paskaidro apstrīdētajā
         lēmumā (26. apsvērums), prasītājai par šo neiebilstot, ka ADSL nevar tikt piedāvāts abonentiem izolēti, tā kā tas tehnisku
         iemeslu dēļ vienmēr ir saistīts ar analogās šaurjoslas vai ISDN līnijas pārveidi.

      149    Prasītājas apsvērumi par apgalvoto cenu savstarpējo elastību starp ADSL un šaurjoslas pieslēgumu, kā arī starp dažādiem ADSL
         variantiem ir jānoraida. Pirmkārt, šie apsvērumi nav pretrunā prasītājas rīcības brīvības esamībai paaugstināt ADSL tarifus.
         Otrkārt, ierobežota ADSL tarifu paaugstināšana novestu pie vidējās mazumtirgus cenas palielināšanās jauktiem šaurjoslas piekļuves
         un platjoslas piekļuves pakalpojumiem un arī mazinātu konstatēto šķēru efektu. Ir jāuzskata, ka, it īpaši ņemot vērā platjoslas
         priekšrocības datu pārsūtīšanas ziņā, platjoslas piekļuves pakalpojumu abonenti automātiski neizvēlētos atgriezties pie šaurjoslas
         pieslēguma, ja tiktu paaugstinātas mazumtirgus cenas ADSL piekļuvei.

      150    Prasītājas arguments, kas izriet no fakta, ka platjoslas pieslēgumus varētu tirgot atsevišķi no šaurjoslas pieslēgumiem, sadalot
         līnijas starppakalpojumu līmenī, ne tik nevar tikt pieņemts. Ja ar šo argumentu prasītāja paredz nošķirt divus atšķirīgus
         tirgus atbilstošo starppakalpojumu līmenī, respektīvi, šaurjoslas pakalpojumos un platjoslas pakalpojumos, tas ir jāatzīst
         par nepieņemamu saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu, tā kā prasības pieteikumā prasītāja neapstrīdēja attiecīgo tirgu
         definīciju, kas tika izmatota apstrīdētajā lēmumā, kas identificē starppakalpojumu līmenī vienu tirgu, proti, pilnībā neierobežotas
         piekļuves vietējai sakaru līnijai tirgu (apstrīdētais lēmums, 64.–67. apsvērums). Ja ar šo argumentu prasītāja apgalvo, ka
         Komisijai bija jāņem vērā līniju sadales maksa, lai aprēķinātu starppakalpojumu tarifus, arī to nevar pieņemt. Prasītāja nekādi
         nav parādījusi, ka šāda līniju sadales maksas ņemšana vērā ietekmētu Komisijas konstatējumus attiecībā uz šķēru efekta esamību
         vai konstatējumus par prasītājas rīcības brīvības esamību, lai samazinātu konstatēto šķēru efektu, paaugstinot ADSL piekļuves
         mazumtirgus cenas.

      151    No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija varēja pamatoti konstatēt apstrīdētajā lēmumā, ka prasītājai kopš 2002. gada 1. janvāra
         bija pietiekama rīcības brīvība, lai mazinātu šajā lēmumā uzrādīto šķēru efektu, paaugstinot tarifus ADSL piekļuves pakalpojumiem.

      152    No tā izriet, ka pamata pirmā daļa ir jānoraida.

      2.     Par otro daļu par metodes, ko Komisija izmantojusi tarifu šķēru efekta konstatēšanai, prettiesiskumu
      a)     Lietas dalībnieku argumenti
      153    Prasītāja apgalvo, ka šķēru efekta iespējamais ļaunprātīgais raksturs var izrietēt tikai no pašām negodīgajām mazumtirgus
         cenām, tā kā Komisija neapstrīd, ka starppakalpojumu cenas piespiedu kārtā ir noteikušas valsts iestādes. Komisija nepierāda,
         ka prasītājas mazumtirgus cenas noveda pie tirdzniecības ar zaudējumiem un tādējādi bija negodīgas. Prasītāja šajā sakarā
         atsaucas uz Lexecon ekspertīzi. Līdz ar to apstrīdētais lēmums ir kļūdains, jo Komisija ir atsaukusies uz kritēriju, kas nav saistīts ar mazumtirgus
         cenu kā tādu ļaunprātīgo raksturu, bet ar saistību starp šīm cenām un starppakalpojumu cenām.

      154    Prasītāja turklāt uzskata, ka tarifu šķēru efekta konstatācija ir balstīta uz vairākām kļūdām izmantotajā metodē.

      155    Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka attiecībā uz mazumtirgus cenām Komisija ņēma vērā tikai ienākumus no telefona līniju nodošanas
         abonentu rīcībā. Lai varētu konstatēt šķēru efektu un ņemot vērā aizņemtā tirgus šauro norobežošanu apstrīdētajā lēmumā, Komisijai
         bija jāņem vērā prasītājas papildu ienākumi no konkurentiem no pieslēguma pakalpojumiem un pievienotās vērtības pakalpojumiem
         (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. jūnija spriedumu lietā T‑342/99 Airtours/Komisija, Recueil, II‑2585. lpp., 276. punkts). Runa ir par ienākumiem no vietējiem un starppilsētu zvaniem, zvanu izbeigšanu un zvanu pārraidīšanu,
         kā arī no citiem pievienotās vērtības pakalpojumiem. Lai gan Komisija konstatēja, ka “telekomunikāciju pakalpojumu daudzveidības
         piedāvāšana abonentiem ir atkarīga no pieslēguma fiksētā telefona tīklam” un ka šie pakalpojumi ļauj saņemt ievērojamus ienākumus
         (apstrīdētais lēmums, 205. apsvērums), tā tomēr ir pretrunīgi atteikusies ņemt vērā šo telekomunikāciju pakalpojumu tarifus
         tarifu šķēru efekta analīzē. No ekonomiskā viedokļa tomēr šāda ņemšana vērā ir jāveic, lai novērtētu prasītājas konkurenta
         reālās iespējas ienākt tirgū.

      156    Tā, pirmkārt, prasītāja uzsver, ka gan attiecībā uz vietējiem sakariem, gan starppilsētu un starptautiskajiem sakariem tās
         konkurentiem nav jāpiedāvā saviem klientiem “preselection” pakalpojumi (pastāvīga operatora izvēle) un “call‑by‑call” pakalpojumi
         (operatora izvēle katrā reizē). Tās konkurenti līdz ar to var paredzēt daļu no saviem ienākumiem telefonkomunikācijas jomā
         daudz drošāk nekā prasītāja. Replikā prasītāja uzstāj uz faktu, ka attiecībā uz starppilsētu zvaniem tai kopš 1998. gada bija
         pienākums atļaut “preselection” un “call‑by‑call” (turpmāk tekstā kopā sauktas – “(pre‑)selection”).

      157    Turklāt replikā prasītāja uzsver , ka operatora (pre‑)selection nav likumīgi izslēgta tās konkurentu klientiem. Tomēr gandrīz visi prasītājas konkurenti izmantoja iespēju, kuras prasītājai
         nebija, izslēgt (pre‑)selection, lai gan šāda izslēgšana tiem nāktu par labu. Prasītājas konkurenti ir pārliecināti arī par noteiktiem ienākumiem saistībā
         ar telefonkomunikāciju, pateicoties brīvprātīgai operatora (pre‑)selection izslēgšanai. Neviens no sūdzības iesniedzējiem administratīvajā procesā turklāt neuzskatīja, ka to piedāvājums bija mazāk
         pievilcīgs (pre‑)selection izslēgšanas dēļ un kā kompensācija būtu jāpiedāvā zemāks savienojuma tarifs. Turklāt to sakaru tarifi gandrīz visi bija augstāki
         par sakaru izveidošanas izmaksām.

      158    Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka tās konkurenti uz neierobežotas piekļuves vietējai sakaru līnijai bāzes varēja piedāvāt novatoriskus
         produktus, ko prasītāja pati nepiedāvā. Komisijai šķēru efekta aprēķinā līdz ar to bija jāņem vērā papildu ienākumi, ko šādi
         produkti rada.

      159    Treškārt, prasītāja norāda, ka tās piekļuves pakalpojumu tarifi abonentiem (sākotnējā maksa un mēneša abonentmaksa) nevar
         tikt izolēti no sakaru tarifiem. Konkurence par telekomunikācijas pakalpojumiem notiek par pakalpojumu groziem. Tā atsaucas
         šajā sakarā uz tirgus pētījumu. Tā telekomunikāciju uzņēmumi piedāvā pieslēgumu variantu un sakaru iespēju izvēli, kas tiek
         laisti tirgū kā viens produkts. Runa ir par jauktu tarifu piedāvājumiem, kuros pieaugoša mēneša abonentmaksa atbilst nepieaugošiem
         sakaru tarifiem. RegTP, pārbaudot 2003. gada 29. aprīļa lēmumā to, vai prasītājas tarifi noved pie šķēru efekta, kas izkropļo konkurenci, arī uzskatīja
         par būtisku faktu, ka prasītājas konkurenti varēja saņemt papildu ienākumu no sakaru pakalpojumiem. Tādi paši vai līdzīgi
         paskaidrojumi ir atrodami arī citos RegTP lēmumos starp 1999. un 2003. gadu un ir minēti iepriekš 78. punktā. Prasītāja turklāt atsaucas arī uz Amerikas Savienoto
         Valstu Federal Communications Commission [Federālā Sakaru komisija] (FCC) un Lielbritānijas Office of Telecommunications [..] (Oftel), kā arī uz Vācijas valdības izteiktu viedokli tās 2000. gada 8. jūnija apsvērumos procesā par pienākumu neizpildi, kas atbilst
         pozīcijai, ka tarifu šķēru efekta analīzē ir jāņem vērā citi ienākumi, kas konkurentiem var būt.

      160    Savā replikā prasītāja piebilst, ka šķēru efekta analīze ir jāveic no dažādiem kohēzijas līmeņiem, jo starppakalpojums kalpo
         par bāzi dažādiem pakalpojumiem, kas tiek sniegti abonentiem. Tā katrā līmenī ir jāņem vērā tikai tās starppakalpojumu izmaksas,
         kas tikai un vienīgi ir saistītas ar atbilstošo gala produktu vai gala produktu attiecīgo grupu. Tādējādi, ja gala produkta
         GP1 radīšanai ir nepieciešami starpprodukti SP1 un SP2, bet, ja tajā pašā laikā šis SP2 kopā ar SP3 ir pamats gala produkta
         GP2 radīšanai, tam būs šķēru efekts, jo vai nu attiecīgā GP1 vai GP2 cena būs zemāka par SP1 un SP3 cenu, vai GP1 un GP2 cenu
         summa būs mazāka par SP1, SP2 un SP3 cenu summu. Tomēr SP2 cena nav jāņem vērā, lai pārbaudītu tarifu šķēru efekta esamību
         pirmajā kohēzijas līmenī. Analīze nonāk augstākā kohēzijas līmenī, ja GP1 un GP2 veido vienu veselumu no klienta viedokļa
         vai ja produkti GP1 un GP2 tiek pārgrupēti tehnisku vai juridisku iemeslu dēļ (ar starpproduktu SP2), tādējādi, ka uzņēmums
         dominējošā stāvoklī noteikti zaudē ienākumus no abiem gala produktiem GP1 un GP2, pārceļot starpproduktu SP2. Neierobežota
         piekļuve vietējai sakaru līnijai ir starpprodukts vismaz diviem galaproduktiem, proti, sakari un savienojumi, kas klientiem
         ir “cluster” (viens vesels). Starpprodukta izmaksas nav jāpiedēvē tikai vienam no diviem galaproduktiem, bet gan abiem. No
         tā izriet, ka tarifi par līniju iznomāšanu klientiem, kā arī par sakariem un pievienotās vērtības pakalpojumiem šķēru efekta
         analīzē ir jāsalīdzina ar izmaksām, kas saistītas ar šo kopējo pakalpojumu piedāvājumu.

      161    Prasītāja apstrīd turklāt Komisijas argumentus par tarifu restrukturizācijas principu (apstrīdētais lēmums, 120.–123. apsvērums).
         Tā, kā uzskata prasītāja, tarifu restrukturizācija, kuras mērķis ir mazināt savienojumu deficītu, kas tradicionāli ir lielākajā
         daļā dalībvalstu, paaugstinot savienojuma tarifus un paralēli samazinot sakaru tarifus, attiecas tikai uz vēsturiskajiem operatoriem.
         Savukārt šķēru efekta analīze skar prasītājas konkurentu ienākšanu tirgū. EKL 82. panta ietvaros ir jāzina tikai tas, vai
         konkurentiem ir iespēja, ņemot vērā reālo tirgus situāciju, bez šķēršļiem sniegt pakalpojumus abonentiem, pamatojoties uz
         prasītājas tarifu praksi starppakalpojumiem. Šajā sakarā prasītāja atgādina, ka tās konkurentiem nav pienākuma piedāvāt (pre‑)selection. Tiesību akti arī atļauj prasītājas konkurentiem baudīt juridiski garantētus ienākumus, pateicoties sakaru pakalpojumiem,
         pilnībā neatkarīgi no tarifu restrukturizācijas. Prasītāja vēlreiz uzstāj uz faktu, ka tai piemēro RegTP regulējumu, kura mērķis ir sasniegt tarifu progresīvu restrukturizāciju.

      162    Otrkārt, prasītāja uzsver, ka Komisijas izmantotā metode, lai konstatētu šķēru efektu, ir kļūdaina, jo tā balstīta uz pieņēmumu,
         ka konkurentiem bija jābūt iespējai pilnībā kopēt tās klientu struktūru (apstrīdētais lēmums, 120.–127. apsvērums). Tomēr
         nevienam konkurentam nebija intereses kopēt šo klientu struktūru, kam sakarā ar pienākumu sniegt vispārējus pakalpojumus raksturīga
         pārmērīgi paaugstināta un nedaudz rentabla daļa abonentu, kam ir nelieli ienākumi un kas izmanto analogās līnijas, kas rada
         tikai nelielu apgrozījumu un kas nav gatava pāriet uz spēcīgākiem pieslēgumiem. Fakts, ka prasītāju konkurentiem analogo līniju
         daļa ir nokritusi no 21 uz 10 % starp 1999. un 2002. gadu (apstrīdētais lēmums, 182. apsvērums), ir izskaidrojams ar faktu,
         ka vairāk un vairāk prasītājas konkurentu klienti pārgāja uz pieslēgumiem ar lielāku pievienoto vērtību.

      163    Prasītāja apstiprina, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija (apstrīdētais lēmums, 133. apsvērums), daudz ienesīgākos tirgus
         sektoros, par ko ir interese prasītājas konkurentiem (ISDN pieslēgumi un ADSL ieslēgumi no analogajām līnijām vai ISDN līnijām),
         nav šķēru efekta. Gan tās attiecīgie tarifi, gan konkurentu tarifi līnijām segmentos ar vislielāko pievienoto vērtību, ir
         pietiekami, lai nosegtu izmaksas.

      164    Treškārt, prasītāja kritizē faktu, ka Komisija ņem vērā līguma laušanas maksu starppakalpojumu cenas aprēķinā. Prasītājas
         konkurenta veikta abonenta līnijas [līguma] laušana vienlaicīgi ietver savienojuma darbus, lai atjaunotu prasītājai iznomāto
         abonentlīniju, un administratīvos darbus, kas nebūtu nepieciešami, ja līgumu lauž abonents un ja prasītāja pati lieto abonentlīniju.
         Runa ir par īpašām bezdarbības izmaksām, ko radījusi ienākšana tirgū, ko, domājams, vēsturiskais operators dominējošā stāvoklī
         nepazīst. Šādas izmaksas, ko rada tikai tehniskas un administratīvas darbības, kas saistītas ar ienākšanu tirgū, ir jāignorē,
         analizējot šķēru efektu. EKL 82. pants neuzliek dominējošam uzņēmumam pienākumu novērst visas barjeras ienākšanai, bet gan
         aizliedz mākslīgu barjeru radīšanu ienākšanai.

      165    Komisija un I un II persona, kas iestājušās lietā, lūdz noraidīt pirmā pamata otro daļu.

      b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
       i) Par jautājumu, vai Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija jāpierāda, ka prasītājas mazumtirgus cenas pašas par sevi bija negodīgas
      166    Šajā lietā ir jākonstatē, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu (201. apsvērums) “ļaunprātīgā izmantošana no [prasītājas] puses
         ir netaisnīgu cenu noteikšana šķēru efekta formā, kaitējot konkurentiem”. Komisija uzskata, ka pastāv “ļaunprātīgs šķēru efekts,
         ja starpība starp tirgū dominējoša uzņēmuma mazumtirgus cenām un starppakalpojumu tarifiem salīdzināmiem pakalpojumiem tā
         klientiem ir negatīva vai nepietiekama, lai segtu īpašās produkta izmaksas dominējošam operatoram par tā pakalpojumu sniegšanu
         abonentiem mazumtirgū” (apstrīdētais lēmums, 107. apsvērums).

      167    Ir skaidrs, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nosaka tikai rīcības brīvību, kas bija prasītājai tās mazumtirgus cenu grozīšanai.
         Tomēr prasītājas uzvedības ļaunprātīgais raksturs ir saistīts ar negodīgo atšķirību starp tās cenu par starppakalpojumiem
         un mazumcenām, kas iegūst tarifu šķēru efekta formu. Līdz ar to, ņemot vērā apstrīdētajā lēmumā konstatēto ļaunprātīgo izmantošanu,
         Komisijai nebija jāpierāda apstrīdētajā lēmumā, ka prasītājas mazumtirgus cenas pašas par sevi bija negodīgas.

      168    Prasītājas arguments, ka šķēru efekta ļaunprātīgais raksturs var izrietēt tikai no mazumtirgus cenu negodīgā rakstura, līdz
         ar to ir jānoraida.

       ii) Par Komisijas izmantoto metodi šķēru efekta aprēķinā

       Apstrīdētais lēmums
      169    Apstrīdētā lēmuma 106.–139. apsvērumā Komisija izklāsta metodi, ko tā ir izmantojusi šķēru efekta aprēķinam.

      170    Tā uzsver vispirms, ka ļaunprātīga šķēru efekta noteikšana balstīta uz salīdzinājumu starp “tirgū dominējoša uzņēmuma mazumtirgus
         cenām un starppakalpojumu tarifu par salīdzināmiem ar tās konkurentu [pakalpojumiem]” (apstrīdētais lēmums, 107. apsvērums).

      171    Komisija piebilst, ka “starppakalpojumu un piekļuves pakalpojumu abonentiem salīdzināmība ir neizbēgama, lai noteiktu šķēru
         efektu” (apstrīdētais lēmums, 109. apsvērums). Kā uzskata Komisija, “ņemot vērā to, ka konkurenti tāpat kā vēsturiskais operators
         lielākoties sniedz abonentiem visa veida pakalpojumus”, ir “jānosaka, vai vēsturiskā operatora pakalpojumi abonentiem un starppakalpojumi
         ir salīdzināmi, parādot identiskas tehniskās īpašības vai vismaz analogas, un ļauj sniegt identiskus vai analogus pakalpojumus”
         (apstrīdētais lēmums, 109. apsvērums).

      172    Komisija konstatē, ka starppakalpojumu tarifi par neierobežotu piekļuvi vietējai sakaru līnijai ir noteikti salīdzināmi ar
         mazumtirgus cenu, tā kā piekļuve starppakalpojumiem sniedz prasītājas konkurentiem iespēju piedāvāt to klientiem piekļuves
         pakalpojumu gammu, proti, piekļuvi analogajai šaurjoslai, piekļuvi ciparu šaurjoslai (ISDN) un piekļuvi platjoslai ADSL pakalpojumu
         veidā (apstrīdētais lēmums, 110. un 112. apsvērums).

      173    Kā uzskata Komisija, ļaunprātīgs šķēru efekts ir tad, ja starpība starp tirgū dominējoša uzņēmuma mazumtirgus cenu un starppakalpojumu
         tarifiem salīdzināmiem konkurentu [pakalpojumiem]“ir vai nu negatīva, vai nepietiekama, lai segtu dominējošā operatora īpašās
         produktu izmaksas, lai sniegtu tās attiecīgos pakalpojumus abonentiem mazumtirgū” (apstrīdētais lēmums, 107. apsvērums). Lai
         novērtētu, vai prasītājas tarifu prakse ir ļaunprātīga, Komisija pamatojas arī uz prasītājas tarifiem un izmaksām.

      174    Lai noteiktu, vai starpība starp prasītājas mazumtirgus cenām un tās starppakalpojumu cenām rada ļaunprātīgu šķēru efektu,
         Komisija salīdzina viena starppakalpojuma cenas (piekļuve vietējam tīklam) ar pakalpojumu izvēles abonentiem cenu (piekļuve
         analogiem variantiem, ISDN un ASDL) (apstrīdētais lēmums, 113. apsvērums).

      175    Mazumtirgus cenu līmenī Komisija neņem vērā ienākumus no telefona sakariem. Tā tikai pārbauda piekļuves tīklam pakalpojumu
         tarifus, ko salīdzina ar starppakalpojumu tarifiem (apstrīdētais lēmums, 119. apsvērums).

      176    Tā kā RegTP noteica vienotos tarifus starppakalpojumiem, neatkarīgi no lejupējā tirgus pakalpojuma rakstura, ko konkurenti piedāvā, pateicoties
         piekļuvei vietējai sakaru līnijai, ko tai nodrošina prasītāja (apstrīdētais lēmums, 113. apsvērums), ir, kā uzskata Komisija,
         jāsalīdzina tarifi starppakalpojumiem ar vidējiem tarifiem visām abonentu līnijām kopumā, ņemot vērā prasītājas reāli tirgoto
         piekļuves pakalpojumu variantus un šo līniju cenas (apstrīdētais lēmums, 116. apsvērums).

      177    Ir vēlreiz jāatgādina, ka mazumtirgus cenai (katram prasītājas piedāvātajam variantam) un cenai par starppakalpojumiem ir
         divi elementi, proti, sākotnējā maksa un mēneša abonentmaksa (apstrīdētais lēmums, 142. un 149. apsvērums).

      178    Lai aprēķinātu “mēneša cenu” sākotnējai maksai, tā ir jādala ar [konfidenciāli], ciparu, kas atbilst vidējam laikam (izteiktam
         mēnešos), cik ilgi abonenti saglabā telefona līniju (apstrīdētais lēmums, 148. un 151. apsvērums).

      179    Tā vidējo mazumtirgus mēneša cenu veido vidējā mēneša abonentmaksa (ņemot vērā visus piekļuves pakalpojumus abonentiem) un
         vidējā sākotnējā maksa (ņemot vērā visus piekļuves pakalpojumus abonentiem un vidējo abonementa ilgumu) (apstrīdētais lēmums,
         148. apsvērums).

      180    Starppakalpojumu kopējā vidējā mēneša cenu veido mēneša abonentmaksa un vidējā sākotnējā maksa (ņemot vērā vidējo abonementa
         ilgumu) (apstrīdētais lēmums, 151. apsvērums). Sākotnējā maksa par starppakalpojumiem ietver, kā uzskata Komisija, arī līguma
         laušanas maksu. Komisija atgādina, ka “līguma laušanas maksa tiek iekasēta, lai no jauna savienotu sagrupētu līniju ar [prasītājas]
         tīklu un par tām izraksta rēķinus tikai konkurentiem, kas pērk starppakalpojumus”, un piebilst, ka “ar pieslēgšanas maksu
         tās veido sākotnējo maksu, kas [prasītājas] konkurentiem ir jāsamaksā par starppakalpojumiem” (apstrīdētais lēmums, 151. apsvērums).

      181    Pamatojoties uz šādu mēneša cenu aprēķinu, Komisija konstatē, ka starpība starp starppakalpojumu cenām un prasītājas mazumtirgus
         cenām no 1998. gada līdz 2001. gadam bija negatīva (apstrīdētais lēmums, 153. apsvērums). Ņemot vērā šo pierādījumu, nav nepieciešams,
         kā uzskata Komisija, “noteikt, vai šī starpība bija pietiekama, lai segtu [prasītājas segtās] īpašās lejupējā tirgus izmaksas
         attiecībās ar abonentiem” (apstrīdētais lēmums, 153. apsvērums). Savukārt, tā kā, sākot ar 2002. gadu, starpība bija pozitīva,
         Komisija aprēķināja “īpašās izmaksas [saistībā ar pakalpojumu piegādi abonentiem], ko sedza [prasītāja], lai noteiktu, vai
         šī pozitīvā daļa [bija] pietiekama, lai [prasītāja] nosegtu savas īpašās izmaksas” (apstrīdētais lēmums, 154. apsvērums).

      182    Komisija secina, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā vēl arvien pastāvēja šķēru efekts piekļuvē vietējai sakaru līnijai
         (apstrīdētais lēmums, 161. apsvērums), tā kā prasītājas īpašās izmaksas, sniedzot pakalpojumus abonentiem, palika augstākas
         par pozitīvo starpību starp mazumtirgus cenām un starppakalpojumu cenām (apstrīdētais lēmums, 160. apsvērums).

       Komisijas izmantotās metodes tiesiskums
      –       Sākotnējie apsvērumi
      183    Ir jāatgādina, ka prasītāja izsaka trīs iebildumus par metodi, kas izmantota šķēru efekta aprēķināšanā. Pirmkārt, prasītāja
         apgalvo, ka, ciktāl tas attiecas uz mazumtirgus cenām, Komisija nevarēja ņemt vērā tikai ienākumus no telefona līniju nodošanas
         abonentu rīcībā, bet tai bija jāņem vērā arī ienākumi no pārējiem pakalpojumiem, tādiem kā sakaru pakalpojumi. Otrkārt, prasītāja
         kritizē Komisijas izmantoto metodi, lai pierādītu šķēru efekta esamību, pieņemot, ka prasītājas konkurentiem bija interese
         pilnībā kopēt tās klientu struktūru. Treškārt, izmantotā metode bija kļūdaina, jo Komisija palielināja starppakalpojumu cenas,
         ņemot vērā šajā aprēķinā līguma laušanas maksu.

      184    Dažādie argumenti, kas formulēti abos pirmajos iebildumos, visi atbilst vienai vai otrai Komisijas izmantotās metodes būtiskajai
         īpašībai. Pirmā attiecas uz šķēru efekta aprēķināšanu, pamatojoties uz vertikāli integrēta, tirgū dominējoša uzņēmuma tarifiem
         un izmaksām, abstrahējoties no konkurentu konkrētās pozīcijas tirgū. Otrā attiecas uz visu ienākumu no visiem piekļuves pakalpojumiem
         ņemšanu vērā, izslēdzot ienākumus no citiem pakalpojumiem, ko varētu sniegt ar fiksētā tīkla piekļuves palīdzību.

      185    Pirms šo dažādo iebildumu un argumentu izskatīšanas ir jāatgādina, ka, ja Kopienu tiesa vispārīgi veic pilnīgu kontroli par
         to, vai ir izpildīti nosacījumi par EK līguma konkurences noteikumu piemērošanu, kontrole, ko tā veic pār Komisijas veikto
         komplekso ekonomisko novērtējumu, ierobežota tikai ar to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un pamatojuma norādīšanas
         noteikumi, kā arī būtisko faktu precizitāti, acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamību un pilnvaru pārkāpšanu (Tiesas 1985. gada
         11. jūlija spriedums lietā 42/84 Remia u.c./Komisija, Recueil, 2545. lpp., 34. punkts; 1987. gada 17. novembra spriedums apvienotajās lietās 142/84 un 156/84 BAT un Reynolds/Komisija, Recueil, 4487. lpp., 62. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedums lietā C‑194/99 P Thyssen Stahl/Komisija, Recueil, I‑10821. lpp., 78. punkts).

      –       Par apgalvoto šķēru efekta aprēķina metodes prettiesiskumu, balstoties uz vertikāli integrēta tirgū dominējoša uzņēmuma tarifiem
         un izmaksām, abstrahējoties no konkurentu konkrētās pozīcijas tirgū

      186    Vispirms ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija pārbaudīja, vai dominējošā uzņēmuma praktizētie tarifi varētu izspiest
         no tirgus operatoru, kas darbojas tikpat efektīvi kā dominējošais uzņēmums. Līdz ar to, lai novērtētu, vai prasītājas praktizētie
         tarifi ir negodīgi, Komisija pamatojas tikai uz prasītājas tarifiem un izmaksām un ne uz esošo vai potenciālo prasītājas konkurentu
         specifisko stāvokli.

      187    Kā uzskata Komisija, “var secināt, ka pastāv negodīgs šķēru efekts, ja starpība starp tirgū dominējoša uzņēmuma mazumtirgus
         cenām un starppakalpojumu tarifiem par salīdzināmiem tās konkurentu [pakalpojumiem] ir negatīva vai nepietiekama, lai segtu
         dominējošā operatora konkrētās produktu izmaksas, lai sniegtu attiecīgos pakalpojumus abonentiem lejupējā tirgū” (apstrīdētais
         lēmums, 107. apsvērums). Šajā lietā šķēru efekts ir negodīgs, jo prasītāja pati “spēja [..] piedāvāt abonentiem pakalpojumus
         tikai ar zaudējumiem, ja tai būtu bijis jāmaksā ar starpsabiedrību pārskaitījumu tarifs par piekļuvi iekšējiem starppakalpojumiem
         tās pakalpojumiem abonentiem” (apstrīdētais lēmums, 140. apsvērums). Šādos apstākļos “konkurenti, kas darbojas tikpat efektīvi”
         kā prasītāja, spēj “piedāvāt savienojuma pakalpojumus abonentiem par konkurējošu cenu tikai tad, ja tās atgūst zaudēto citur”
         (apstrīdētais lēmums, 141. apsvērums; skat. arī apstrīdēto lēmumu, 108. apsvērums).

      188    No tā izriet, ka ir jākonstatē, ka, pat ja līdz šim laikam Kopienu tiesa nav vēl skaidri nospriedusi par piemērotu metodi
         tarifu šķēru efekta esamības noteikšanā, tomēr no judikatūras skaidri izriet, ka dominējoša uzņēmuma praktizēto tarifu negodīgo
         raksturu principā nosaka, atsaucoties uz tā atbilstošo situāciju un līdz ar to atsaucoties uz tā atbilstošajiem tarifiem un
         izmaksām un nevis uz esošo vai potenciālo konkurentu situāciju.

      189    Tā 1991. gada 3. jūlija spriedumā lietā C‑62/86 AKZO/Komisija (Recueil, I‑3359. lpp., 74. punkts) Tiesa ņēma vērā tikai dominējošā uzņēmuma tarifus un izmaksas, lai novērtētu, vai AKZO praktizētie tarifi bija negodīgi. Ģenerāladvokāta Lenca [Lenz] ierosināto pieeju, ka ir “nepieciešams analizēt katra no trīs uzņēmumu (proti, AKZO un divu tā konkurentu), kam bija piedāvājuma monopols, izmaksu struktūru, lai varētu iegūt precīzu no ekonomiskā viedokļa
         pamatotu cenu līmeņa ainu” (secinājumu 34. punkts), Tiesa līdz ar to neapstiprināja.

      190    Sekojot līdzīgai pieejai, Pirmās instances tiesa 2000. gada 30. novembra spriedumā lietā T‑5/97 Industrie des poudres sphériques/Komisija (Recueil, II‑3755. lpp.) nosprieda, ka fakts, ka prasītāja, kas ir parādījusi šķietamu tarifu šķēru efekta praksi, “nevar acīmredzot
         savu paaugstināto transformācijas izmaksu dēļ palikt konkurētspējīga atvasināto produktu pārdošanā, nevar attaisnot [dominējošā
         uzņēmuma] cenu prakses kvalificēšanu kā negodīgu” (179. punkts).

      191    Visbeidzot Komisija 1988. gada 18. jūlija Lēmumā 88/518/EEK par procedūru par [EKL 82.] panta piemērošanu (IV/30.178 – Napier Brown – British Sugar (OV L 284, 41. lpp., turpmāk tekstā – “Napier Brown/British Sugar lēmums”) arī uzskatīja, ka šķēru efekts ir jāaprēķina, pamatojoties uz vertikāli integrēta dominējoša uzņēmuma tarifiem un
         izmaksām (66. apsvērums). Tā šajā lēmumā konstatēja, ka, “ja dominējošais uzņēmums, kas dominē gan izejvielu tirgū, gan atbilstošo
         izstrādājumu tirgū, saglabā starpību starp cenu, ko tas prasa par izejvielu uzņēmumiem, kas ir dominējošā uzņēmuma konkurenti
         atvasinātā produkta ražošanā, no vienas puses, un cenu, ko tas prasa par saražoto produktu, no otras puses, kas ir nepietiekama,
         lai atspoguļotu dominējošā uzņēmuma paša transformācijas izmaksas (šajā lietā starpība, ko British Sugar saglabā starp rūpnieciskā un mazumtirdzniecības cukura cenām, salīdzinot ar tā paša pārpakošanas cenām), tā rezultātā ierobežojot
         konkurenci saražotā produkta jomā, tā ir dominējoša stāvokļa ļaunprātīga izmantošana” (66. apsvērums).

      192    Ir jāpiebilst, ka jebkāda cita pieeja radītu risku pārkāpt vispārējo tiesiskās noteiktības principu. Ja dominējoša uzņēmuma
         tarifu prakses tiesiskums būtu atkarīgs no konkurējošo uzņēmumu specifiskās situācijas, proti, to izmaksu struktūras, kas
         ir dati, par ko nav vispārējas informācijas par dominējošu uzņēmumu, dominējošais uzņēmums pats nav spējīgs novērtēt savas
         atbilstošās uzvedības tiesiskumu.

      193    Līdz ar to Komisija pamatoti ir balstījusi analīzi par prasītājas tarifu prakses negodīgo raksturu tikai uz atsauci uz prasītājas
         specifisko situāciju un līdz ar to uz atsauci uz tās tarifiem un izmaksām.

      194    Ja līdz ar to ir jāpārbauda, vai pati prasītāja vai tikpat efektīvs uzņēmums kā tā būtu varējusi piedāvāt abonentiem pakalpojumus
         bez zaudējumiem, ja tai iepriekš būtu likts atmaksāt starpsabiedrību pārskaitījuma formā šādus ar iekšējo starppakalpojumu
         sniegšanu saistītu tarifus, prasītājas arguments, ka tās konkurenti necenšas kopēt tās atbilstošo klientu struktūru un var
         iegūt papildu ienākumus no novatoriskiem produktiem, ko tikai tie piedāvā tirgū, attiecībā uz kuriem prasītāja starp citu
         nesniedz nekādu precizējumu, nav iedarbīgs. Šī paša iemesla dēļ nevar tikt atbalstīts arguments, ka konkurenti var izslēgt
         (pre)selection iespēju.

      –       Par iebildumu, ka Komisija neņēma vērā ienākumus no visiem piekļuves pakalpojumiem, izslēdzot ienākumus no citiem pakalpojumiem,
         it īpaši no sakariem

      195    Pirmkārt, ir jāpārbauda, vai Komisija tarifu šķēru efekta aprēķināšanai bija tiesīga ņemt vērā tikai ienākumus no prasītājas
         piekļuves pakalpojumiem, izslēdzot tādus citus pakalpojumus kā sakaru pakalpojumi.

      196    Vispirms ir jāatgādina, ka kopš 1990. gada pieņemtie Kopienas tiesību akti paredz radīt apstākļus, lai radītu efektīvu konkurenci
         telekomunikāciju tirgū. Tā Komisijas 1996. gada 13. marta Direktīva 96/19/EK, ar ko groza Direktīvu 90/388/EEK par pilnas
         konkurences ieviešanu telekomunikāciju tirgū (OV L 74, 13. lpp.), kas nošķir attiecībā uz vēsturisko operatoru tarifu struktūru
         sākotnējo maksu par pieslēgumu, mēneša abonentmaksu un vietējos, valsts un starptautiskos tarifus, paredz īstenot tarifu līdzsvarošanu
         starp dažādajiem elementiem, izmantojot reālās izmaksas, lai radītu pilnu konkurenci telekomunikāciju tirgū. Konkrētāk, šai
         darbībai būtu jāizpaužas ar valsts un starptautisko zvanu tarifu pazemināšanu un pieslēguma maksas un vietējo sakaru cenas
         paaugstinājumu (ģenerāladvokāta Ležē [Léger] secinājumi Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumam lietā C‑500/01 Komisija/Spānija, Recueil, I‑604., I‑583. lpp., 7. punkts). Dalībvalstīm bija jāatceļ šķēršļi tarifu līdzsvarošanai visīsākajos termiņos, skaitot no
         Direktīvas 96/19 stāšanās spēkā, un vēlākais līdz 1998. gada 1. janvārim (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Spānija,
         32. punkts).

      197    Kā to pareizi uzsver Komisija apstrīdētā lēmuma 120. apsvērumā, “piekļuves cenas un sakaru cenas ņemšana vērā atsevišķi ir
         [līdz ar to] jau ietverta Kopienu tiesībās paredzētā tarifu restrukturizācijas principā”.

      198    Līdz ar to ir jāatgādina, ka ar BMPT lēmumu Nr. 223 prasītājai tika uzlikts pienākums no 1997. gada jūnija piešķirt tās konkurentiem neierobežotu piekļuvi vietējai
         sakaru līnijai. Neizkropļotas konkurences sistēmu var garantēt tikai tad, ja ir nodrošināta dažādu ekonomisko operatoru iespēju
         vienlīdzība (Tiesas 2003. gada 22. maija spriedums lietā C‑462/99 Connect Austria, Recueil, I‑5197. lpp., 83. punkts, un 2005. gada 20. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑327/03 un C‑328/03 ISIS Multimedia un Firma O2, Krājums, I‑8877. lpp., 39. punkts).

      199    Pat pieņemot, ka no abonenta viedokļa piekļuves pakalpojumi un sakaru pakalpojumi ir viens vesels, nemainīgs paliek tas, ka
         prasītājas konkurentiem komunikācijas pakalpojumu sniegšana abonentam caur prasītājas fiksēto tīklu paredz piekļuvi vietējai
         sakaru līnijai. Vienlīdzīgas iespējas vēsturiskajam operatoram, fiksētā tīkla īpašniekam tādam kā prasītāja, no vienas puses,
         un tās konkurentiem, no otras puses, līdz ar to nozīmē, ka cenas par piekļuves pakalpojumiem ir noteiktas tādā līmenī, kas
         novieto konkurentus vienādā līmenī ar vēsturisko operatoru komunikācijas pakalpojumu sniegšanā. Šī iespēju vienlīdzība tiek
         nodrošinātā tikai tad, ja vēsturiskais operators nosaka savas mazumtirgus cenas tādā līmenī, kas atļauj konkurentiem – pieņemot,
         ka tie ir tikpat efektīvi kā vēsturiskais operators, – atspoguļot kopējās izmaksas, kas saistītas ar starppakalpojumu, ar
         mazumtirgus cenām. Tomēr, ja vēsturiskais operators neievēro šo principu, jaunienācēji var piedāvāt piekļuves pakalpojumus
         saviem klientiem tikai ar zaudējumiem. Tiem līdz ar to būtu jākompensē ciestie zaudējumi piekļuves vietējai sakaru līnijai
         līmenī ar paaugstinātiem tarifiem sakaru līmenī, kas arī izkropļotu konkurences apstākļus sakaru tirgū.

      200    No tā izriet, ka, pat ja tā būtu, kā to apgalvo prasītāja, ka no abonenta viedokļa piekļuves pakalpojumi un sakaru pakalpojumi
         veido “cluster”, Komisija varēja pamatoti uzskatīt apstrīdētā lēmuma 119. apsvērumā, ka, lai novērtētu, vai prasītājas praktizētie
         tarifi izkropļo konkurenci, tai bija jāpārbauda šķēru efekta esamība tikai piekļuves pakalpojumu līmenī, līdz ar to neiekļaujot
         aprēķinā sakaru tarifus.

      201    Citiem vārdiem sakot, kompensējošais aprēķins starp piekļuves tarifiem un sakaru tarifiem, uz ko netieši norāda prasītāja,
         jau apstiprina, ka prasītāja un tās konkurenti piekļuves vietējai sakaru līnijai līmenī neatrodas vienlīdzīgā līmenī, kas
         tomēr ir nepieciešamais nosacījums, lai konkurence sakaru tirgū netiktu izkropļota.

      202    Katrā ziņā, tā kā prasītāja ir ievērojami pazeminājusi savas komunikāciju cenas laikposmā, uz ko attiecas apstrīdētais lēmums
         (skat. 19. punktu iepriekš), nevar tikt izslēgts, ka konkurentiem pat nebija ekonomiskas iespējas kompensēt prasītājas ierosināto
         kompensēšanu. Konkurentiem, kas jau cieš no konkurences trūkuma salīdzinājumā ar prasītāju piekļuves vietējai sakaru līnijai
         līmenī, būtu jāizmanto vēl zemāki sakaru tarifi nekā prasītajai, lai ieinteresētu potenciālos klientus lauzt līgumu ar prasītāju
         apmaiņā pret abonementu pie konkurentiem.

      203    No iepriekš minētā izriet, ka, lai aprēķinātu tarifu šķēru efektu, Komisija pamatoti ņēma vērā tikai ienākumus no piekļuves
         pakalpojumiem, izslēdzot ienākumus no citiem pakalpojumiem, tādiem kā sakaru pakalpojumi.

      204    Otrkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, ka, tā kā tās konkurentiem bija interese tikai par visienesīgākajiem tirgiem,
         proti, šajā lietā platjoslas tirgu, kurā nebija šāda šķēru efekta, tādējādi nebija jāņem vērā analogās piekļuves pakalpojumi
         abonentiem, lai aprēķinātu šķēru efektu, pirmkārt, ir jāatgādina, ka prasītājas konkurentiem piekļuve platjoslai noteikti
         ietver piekļuvi analogajām līnijām vai ISDN (skat. 148. punktu iepriekš). Otrkārt, I persona, kas iestājusies lietā, uzsver,
         ka tās neesamība analogās piekļuves pakalpojumu tirgū ir prasītājas dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas sekas un
         nav bijusi tās autonoma izvēle. Katrā ziņā, kā arī tika norādīts 186.–193. punktā iepriekš, prasītājas praktizēto tarifu negodīgais
         raksturs ir jānovērtē, atsaucoties uz tās specifisko situāciju un, attiecīgi, atsaucoties uz tās tarifiem un izmaksām. Prasītājas
         praktizēto tarifu ļaunprātīgo raksturu tādējādi nevar ietekmēt iespējamā priekšroka, kas prasītājas konkurentiem varētu būt
         tam vai citam tirgum.

      205    Prasītāja abonentu pakalpojumu līmenī piedāvā analogās pieejas pakalpojumu, ISDN un ADSL, kas visi starppakalpojumu līmenī
         atbilst vienam pakalpojumam.

      206    Šajos apstākļos Komisija pamatoti varēja uzskatīt apstrīdētajā lēmumā (111. apsvērums), ka šķēru efekta aprēķinam bija jāsalīdzina
         starppakalpojumu cenas ar vidēji izlīdzinātām mazumtirgus cenām par visiem piekļuves pakalpojumiem, proti, piekļuve analogajai
         šaurjoslai, piekļuve ciparu platjoslai (ISDN) un piekļuve platjoslai ADSL formā.

      207    Līdz ar to šo iebildumu nevar pieņemt.

      –       Par iebildumu, ka līguma laušanas maksa starppakalpojumiem tika iekļauta šķēru efekta aprēķinā
      208    Kā arī izriet no apstrīdētā lēmuma (18., 149. un 151. apsvērums), Komisija, lai aprēķinātu kopējo prasītājas starppakalpojumu
         cenu, ņēma vērā līnijas [līguma] laušanas maksu. Komisija apstrīdētajā lēmumā (151. apsvērums) šajā sakarā paskaidro, ka “līguma
         laušanas maksa tiek iekasēta, lai atkal pievienotu sadalītu līniju [prasītājas] tīklam, un tiek iekasēta tikai no konkurentiem,
         kas pērk starppakalpojumus”, un ka tā “kopā ar pieslēgšanas maksu [..] veido kopējo maksu, kas [prasītājas] konkurentiem ir
         tai jāsamaksā par starppakalpojumiem”.

      209    Attiecībā uz prasītājas argumentu, ka līguma laušanas maksa nebūtu jāuzskata pat sākotnējas maksas daļu starppakalpojumiem,
         ir jāuzsver, ka pirms 1999. gada 10. februāra prasītāja pati iekļāva līguma laušanas maksu līnijas pieslēgšanas maksā, par
         ko izrakstīja rēķinu saviem konkurentiem. No apstrīdētā lēmuma 18., 22. apsvēruma un 9. tabulas izriet, ko prasītāja neapstrīdēja,
         ka tikai no 1999. gada 10. februāra līnijas līguma laušanai ir paredzēts atsevišķs tarifs, kas vienlaicīgi samazināja pieslēgšanas
         maksu.

      210    Ir jānorāda arī, kas netiek apstrīdēts, ka vidējais abonents saglabā telefona līniju 52,8 mēnešus (apstrīdētais lēmums, 148. apsvērums).
         Tā kā konkurentam, kurš saņem starppakalpojumus, ir jāmaksā prasītajai līguma laušanas maksa, ja konkurenta abonents lauž
         līgumu par piekļuves pakalpojumiem, ir jāuzskata, ka prasītājas konkurentiem līguma laušanas maksa ir kopējās starppakalpojuma
         izmaksās, kas būs jāatgūst no to mazumtirgus cenas.

      211    Šajos apstākļos Komisija pamatoti iekļāva līguma laušanas maksu starppakalpojuma kopējās cenas aprēķinā, lai aprēķinātu šķēru
         efektu.

      212    Šis iebildums līdz ar to ir nepamatots.

      213    No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.

      3.     Par trešo daļu par apgalvoto kļūdu aprēķinā tarifu šķēru efekta konstatējumā
      a)     Lietas dalībnieku argumenti
      214    Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir kļūdījusies šķēru efekta aprēķinā apstrīdētā lēmuma 11. tabulā. Tabulā par prasītājas īpašajām
         produkta izmaksām 2001. gadā attiecībā uz šaurjoslas pieslēgumiem ISDN (T‑ISDN) – izņemot datus attiecībā uz T‑ISDN standarta
         un komforta “vairāku datoru” pieslēgumiem – ir dati no apstrīdētā lēmuma 3. tabulas par 2002. gadu. Turklāt dati par T‑ISDN
         standarta un komforta “vairāku datoru” pieslēgumiem apstrīdētā lēmuma 11. tabulā neatbilst nevieniem no datiem apstrīdētā
         lēmuma 3.–7. tabulā. Konkrētāk, īpašo produkta izmaksu līdzsvarošana 2001. gadā bija jābalsta tikai uz apstrīdētā lēmuma 4. tabulā
         minēto pieslēgumu skaitļiem par 2001. gadu. Līdzsvarotās produktu īpašās izmaksas, pamatojoties uz šiem datiem, ir 2,81 euro
         vai 0,12 euro mazāk nekā Komisijas aprēķinātais skaitlis. Komisijas konstatētais šķēru efekts būtu jāsamazina par šādu pašu
         summu.

      215    Komisija atzina prasītājas norādīto aprēķina kļūdu, kas tomēr neietekmē apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.

      b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
      216    Ir jākonstatē, ka aprēķina kļūda, ko savā atbildes rakstā atzina Komisija, attiecas uz prasītājas īpašajām izmaksām 2001. gadā.

      217    Šī nav tāda veida kļūda, kas ietekmētu apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.

      218    Attiecībā uz 1998.‑2001. gadu Komisija, kvalificējot negodīgu tarifu politiku, nav ņēmusi vērā prasītājas īpašas izmaksas.
         Apstrīdētajā lēmumā (153. apsvērums) Komisija prasītājas tarifu politikas pretlikumīgo raksturu ir secinājusi no negatīvās
         starpības starp tās starppakalpojumu cenām un mazumtirgus cenām. Prasītājas rīcības pretlikumīgā rakstura konstatāciju šajā
         laikposmā līdz ar to nekādi neietekmē aprēķina kļūda attiecībā uz prasītājas īpašajām izmaksām 2001. gadā.

      219    Savukārt no 2002. gada Komisija kvalificēja prasītājas praktizētos tarifus par pretlikumīgiem, tā kā prasītājas īpašās izmaksas
         saistībā ar piekļuves pakalpojumiem abonentiem pārsniedza pozitīvo starpību starp prasītājas starppakalpojumu cenu un mazumtirgus
         cenu. Lai veiktu šo pēdējo aprēķinu, Komisija apstrīdētajā lēmumā (159. un 160. apsvērums) pamatojās uz prasītājas īpašajām
         izmaksām 2001. gadā.

      220    Tā Komisija apstrīdētā lēmuma 12. tabulā nonāca pie šādiem secinājumiem attiecībā uz šķēru efekta aprēķinu:

      12. tabula
      (Euro)

               2002. gada maijs

               2002. gada jūlijs

               2003. gada janvāris

               2003. gada februāris

               2003. gada maijs

               Starpība starp mazumtirgus cenām un starppakalpojumu cenām

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               Īpašās izmaksas vidēji uz līniju

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               Šķēru efekts

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               konfidenciāli

               konfidenciāli

      221    Ir jāuzsver, ka šī pamata ietvaros prasītāja neapstrīd atsauci uz īpašajam izmaksām 2001. gadā (apstrīdētais lēmums, 159. apsvērums)
         šķēru efekta aprēķinā no 2002. gada 1. janvāra. Tā tikai uzsver, ka tās īpašās izmaksas 2001. gadam ir aprēķinātas kļūdaini.

      222    Ja Komisija nebūtu pieļāvusi uzrādīto kļūdu aprēķinā, īpašās izmaksas 2001. gadam būtu jānosaka, kā to norāda prasītāja, 2,81 euro
         apmērā (skat. 214. punktu iepriekš). Tomēr, pat ja ņemtu vērā šādas īpašās izmaksas bez aprēķina kļūdas, visā apstrīdētajā
         lēmumā norādītā pārkāpuma laikā bija šķēru efekts.

      223    Tā kā apstrīdētajā lēmumā (163. un 201. apsvērums) prasītājas praktizēto tarifu negodīgais raksturs EKL 82. panta izpratnē
         ir saistīts ar šķēru efekta esamību un nevis ar precīzu starpību, Komisijas kļūda aprēķinā neietekmē apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.

      224    Līdz ar to izriet, ka šī pamata trešā daļa ir nederīga.

      4.     Par ceturto daļu par to, ka konstatētais šķēru efekts neietekmē tirgu
      a)     Lietas dalībnieku argumenti
      225    Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka šķēru efekta, kas izriet no dominējoša uzņēmuma praktizētiem tarifiem, konstatācija pati par
         sevi nav ļaunprātīga izmantošana. Komisijai līdz ar to bija jāpārbauda inkriminētās uzvedības reālā ietekme, kas apstrīdētajā
         lēmumā netika darīts. Ņemot vērā to, ka RegTP nosaka starppakalpojumu tarifus, izmantojot prasītājas izmaksas, pierādījums par reālu šķērsli konkurencei bija jāpaskaidro
         sīkāk.

      226    Prasītāja atgādina ļaunprātīgas izmantošanas jēdziena abus komponentus, proti, ka pārmesto rīcību raksturo atšķirīgu līdzekļu
         izmantošana no tiem, kas ir normālā preču un pakalpojumu konkurencē, pamatojoties uz tirgus dalībnieku pakalpojumiem, un ka
         tie rada reālus šķēršļus konkurencei (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā 85/76 Hoffmann‑La Roche/Komisija, Recueil, 461. lpp., 91. punkts). Kopienu tiesa prasa arī pierādījumus, ka pārmestā uzvedība ir barjera citu konkurentu ienākšanai
         vai palīdz izspiest tirgū jau esošos konkurentus. Savas argumentācijas pamatojumam prasītāja atsaucas uz Tiesas judikatūru
         (iepriekš 189. punktā minētais spriedums lietā AKZO/Komisija, 72. punkts; 1996. gada 14. novembra spriedums lietā C‑333/94 P Tetra Pak/Komisija, Recueil, 5951. lpp., 41. punkts, un 2000. gada 16. marta spriedums apvienotajās lietās C‑395/96 P un C‑396/96 P Compagnie maritime belge transports u.c./Komisija, Recueil, I‑1365. lpp., 111. un 119. punkts), kā arī uz Komisijas (lēmums Napier Brown/British Sugar, 66. apsvērums), RegTP un FCC lēmumu praksi. Tikai izņēmuma gadījumā ar pārdošanu par cenu, kas ir zemāka par mainīgo izmaksu vidējo, Kopienas tiesa uzskatītu
         tarifu praksi par tiešām ļaunprātīgu.

      227    Savā replikā prasītāja precizē, ka Tiesas izstrādātie principi plēsonīgo cenu jautājumā ir jāpiemēro šķēru efekta gadījumā,
         ja starppakalpojumu cenas ir noteikusi regulējoša iestāde. Komisijai līdz ar to bija jāsniedz pierādījumi, ka inkriminētais
         šķēru efekts reāli apdraud konkurenci. Tā kā starppakalpojumu tarifus nosaka RegTP, vadoties no izmaksām, šāds pierādījums ir jāiesniedz tikai tad, ja tirgū dominējošs uzņēmums pēc konkurentu izspiešanas
         posma ir spējīgs kompensēt zaudējumus, ko tas cietis izspiešanas posmā, savas zemo cenu politikas dēļ, paaugstinot savas mazumtirgus
         cenas. Tomēr šajā lietā visi prasītājas centieni savā būtībā rada tās konkurentu tūlītēju atgriešanos tirgū.

      228    Otrkārt, prasītāja apstrīd, ka tās tarifi ir barjera ienākšanai tirgū vai ir izspieduši tās konkurentus no tirgus.

      229    Pirmkārt, prasītājas konkurentiem ir reālas iespējas ienākt tirgū. Prasītāja šajā sakarā atgādina, ka tās konkurenti var ķerties
         pie savstarpējās subsidēšanas starp sakaru tarifiem un pieslēguma tarifiem vai starp mainīgajiem tarifiem un fiksētajiem tarifiem,
         lai aizpildītu iespējamu deficītu pieslēgumu jomā. Iespējas, kas ir prasītājas konkurentiem, kuru pašai prasītājai nav, izslēgt
         (pre‑)selection visiem pieslēgumiem (skat. 156. punktu iepriekš) ļauj konkurentiem daudz precīzāk nekā prasītājai aprēķināt to ienākumus
         no sakaru tarifiem. Prasītājas konkurentiem ir arī apgrozījums no sakaru tarifiem ar acīmredzami labāku pieslēgumu nekā prasītājas
         pieslēgums, turklāt ar lielāku paredzamību. Prasītājas konkurentu atbildes uz 2000. gada 19. janvāra informācijas pieprasījumu,
         kā arī RegTP 2003. gada 29. aprīļa lēmums apliecina, ka šiem konkurentiem ir iespējams īstenot savstarpējo subsidēšanu starp pieslēguma
         tarifiem un sakaru tarifiem. Prasītāja vēlreiz atsaucas uz saviem 2002. gada 29. jūlija apsvērumiem par paziņojumu par iebildumiem
         un uz šajos apsvērumos citētajiem dokumentiem. Visbeidzot no prasītājas veiktajiem pētījumiem izriet, ka kopumā konkurenti
         spēj īstenot pozitīvu starpību tiešajām izmaksām, pateicoties savstarpējai subsidēšanai starp to fiksētajiem tarifiem un mainīgajiem
         tarifiem katra veida pieslēgumam un līdz ar to arī analogajām līnijām.

      230    Otrkārt, kopš Vācijas telekomunikāciju tirgus liberalizācijas daudzskaitlīgie konkurenti ir ieguvuši ievērojamas tirgus daļas
         urbānās koncentrācijas zonās. Prasītāja šajā sakarā atsaucas uz sabiedrību KomTel, kas atbilstoši tās paziņojumiem 2002. gada 31. maija paziņojumā presei aizņēma 43 % no Flensburgas pieslēgumu tirgus. Citās
         vietējā transporta zonās saskaņā ar prasītājas aprēķiniem, pamatojoties uz prasītājas iznomātajām līnijām tās konkurentiem,
         citu piegādātāju tirgus daļas bija, piemēram, 25 % (Šlēsviga), 19 % (Brēmenhāvena), 14 % (Ķelne un Ķīle), 12 % (Oldenburga,
         Neiminsteres un Ķelne‑Porca), 11 % (Osnabrika) un 9 % (Brēme un Lēverkusena). Tā kopš 1998. gada prasītāja pazaudēja 1,8 miljonus
         abonentu par labu konkurentiem. Vienu reizi ienākot vietējā tirgū, konkurenta izveidotā atbilstošā infrastruktūra kļuva ekonomiski
         rentabla. Ienākšana tirgū bija dabiski jāsāk ar ienesīgiem klientiem, lai pēc tam iekarotu jaunas klientu grupas ar tādējādi
         radītu peļņu (prasītājas konkurenta Colt vēstule prasītājai 2002. gada 15. oktobrī). Tāpat notiktu ar reģioniem ar spēcīgu urbāno koncentrāciju, ko izmantotu kā tramplīnus
         konkurēšanai reģionālā līmenī. Katrā ziņā konkurence Vācijā ir attīstījusies daudz labvēlīgāk nekā citās dalībvalstīs. Tā
         Kopienā kopumā vairāk nekā 81 % neierobežotās piekļuves vietējai sakaru līnijai nomas nonāktu atpakaļ pie prasītājas.

      231    Savā replikā prasītāja precizē, kā telefona līniju nodrošinātāji Colt un Arcor kopš tā brīža ir klātesoši valsts līmenī un ka EWE TEL ir klātesošs plašās zonās Ziemeļvācijā. Komisija nevarēja nekādi pierādīt cēloņsakarību starp apgalvoto šķēru efektu un apgalvoto
         konkurences attīstības gausumu. Šķēru efekts nevarētu būt tās pozīcijas iemesls, ko prasītāja ieņem platjoslas pieslēgumu
         tirgus segmentā, tā kā šajā tirgus segmentā šķēru efekta nav.

      232    Komisija un I un II persona, kas iestājušās lietā, lūdz šo daļu noraidīt.

      b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
      233    Ir jāatgādina, ka ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens ir objektīvs jēdziens, kas attiecas uz dominējoša uzņēmuma uzvedību,
         kas var ietekmēt tirgus struktūru, kurā sakarā ar attiecīgā uzņēmuma klātesamību konkurences pakāpe jau ir pavājināta, un
         kas, izmantojot atšķirīgus līdzekļus no tiem, kas ir normālā preču un pakalpojumu konkurencē, pamatojoties uz tirgus dalībnieku
         pakalpojumiem, var vēl traucēt esošo konkurences pakāpi tirgū vai šīs konkurences attīstību (iepriekš 226. punktā minētais
         spriedums lietā Hoffmann‑La Roche/Komisija, 91. punkts, un iepriekš 189. punktā minētais spriedums lietā AKZO/Komisija, 69. punkts; Tiesas 2006. gada 23. februāra rīkojums lietā C‑171/05 P Piau/Komisija, Krājumā nav publicēts, 37. punkts; iepriekš 122. punktā minētais spriedums lietā Irish Sugar/Komisija, 111. punkts).

      234    Kā uzskata Komisija, prasītājas praktizētie tarifi ierobežo konkurenci piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū. Tā izsecina
         šo konstatējumu apstrīdētajā lēmumā (179. un 180. apsvērums) no pašas šķēru efekta esamības. Nav jāparāda pret konkurenci
         vērstā iedarbība, pat ja pakārtoti tā veic šādu pārbaudi apstrīdētā lēmuma 181.–183. apsvērumā.

      235    Tā kā līdz pirmā konkurenta ienākšanai piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū 1998. gadā prasītājai bija faktisks monopols
         mazumtirgū, pret konkurenci vērstā iedarbība, kas Komisijai ir jāpierāda, attiecas uz iespējamiem šķēršļiem, ko prasītājas
         praktizētie tarifi var radīt konkurences attīstībai šajā tirgū.

      236    Šajā sakarā ir jāatgādina, pirmkārt, ka prasītājai Vācijā pieder fiksētā telefona tīkls un, otrkārt, nav apstrīdēts, kā to
         apstrīdētā lēmuma 83.–91. apsvērumā norāda Komisija, ka šī lēmuma pieņemšanas laikā Vācijā nebija infrastruktūras, kas ļautu
         prasītājas konkurentiem perspektīvi ienākt piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū.

      237    Ņemot vērā faktu, ka prasītājas starppakalpojumi ir arī nepieciešami, lai ļautu tās konkurentiem konkurēt ar to piekļuves
         pakalpojumu abonentiem lejupējā tirgū, šķēru efekts starp prasītājas starppakalpojumu tarifiem un mazumtirgus tarifiem principā
         kavē konkurences attīstību lejupējos tirgos. Ja prasītājas mazumtirgus cenas ir zemākas par tās starppakalpojumu tarifiem
         vai ja starpība starp prasītājas starppakalpojumu tarifiem un mazumtirgus cenām ir nepietiekama, lai ļautu tikpat efektīvam
         operatoram kā prasītāja segt īpašās izmaksas par piekļuves pakalpojumu sniegšanu abonentiem, tikpat efektīvs konkurents kā
         prasītāja varētu ienākt piekļuves pakalpojumu tirgū tikai ar zaudējumiem.

      238    Ir skaidrs, kā to uzsver prasītāja, ka tās konkurenti parasti izmanto savstarpējo subsidēšanu, tādējādi kompensējot ciestos
         zaudējumus piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū ar peļņu, ko tie saņem citos tirgos, tādos kā sakaru tirgus. Tomēr, ņemot
         vērā faktu, ka prasītājai kā fiksētā tīkla īpašniecei nav vajadzības izmantot starppakalpojumus, lai varētu sniegt piekļuves
         pakalpojumus abonentiem, un ka atšķirībā no saviem konkurentiem tai līdz ar to nav sakarā ar dominējošā uzņēmuma praktizētajiem
         tarifiem jācenšas kompensēt ciestos zaudējumus piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū, apstrīdētajā lēmumā konstatētais šķēru
         efekts ne tikai traucē konkurenci abonentu piekļuves tirgū, bet arī sakaru tirgū (skat. 197.–202. punktu iepriekš).

      239    Turklāt nelielās tirgus daļas, kuras ieguvuši prasītājas konkurenti, piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū kopš tirgus liberalizācijas,
         stājoties spēkā TKG 1996. gada 1. augustā, pierāda šķēršļus, ko prasītājas praktizētie tarifi ir likuši konkurences attīstībai šajos tirgos.
         Tā prasītāja precizēja tiesas sēdē, ka tā neapstrīd faktu konstatējumus apstrīdētajā lēmumā (181. apsvērums), ka apstrīdētā
         lēmuma pieņemšanas laikā visi tās konkurenti kopā Vācijā neaizņēma vairāk kā “4,4 % no šaurjoslas piekļuves abonentiem tirgus
         un 10 % no šaurjoslas piekļuves tirgus” un ka “2002. gada beigās 64 konkurentiem kopā bija ne vairāk kā 2,35 miljoni telefona
         līniju no kopējiem 53,72 miljoniem Vācijā”.

      240    Turklāt netiek apstrīdēts, ka, ja ņemam vērā tikai analogās līnijas, kas Vācijā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā bija 75 %
         no visām līnijām, prasītājas konkurentu daļa bija kritusies no 21 % 1999. gadā uz 10 % 2002. gadā (apstrīdētais lēmums, 182. apsvērums).

      241    Prasītāja tomēr uzsvēra, ka zināms skaits konkurentu ir ķērušies pie vērā ņemamu tirgus daļu iegūšanas urbānās koncentrācijas
         zonās.

      242    Šajā sakarā ir jākonstatē, ka prasītāja neapstrīd tā tirgus definīciju apstrīdētajā lēmumā, kas tai bija (92.–95. apsvērums),
         proti, attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus bija Vācijas tirgus. Atsevišķu konkurentu panākumi atsevišķās urbānās zonās līdz ar
         to neietekmē konstatējumu, ka prasītājas konkurentiem kopumā ir tikai nelielas tirgus daļas attiecīgajā piekļuves pakalpojumu
         abonentiem ģeogrāfiskajā tirgū.

      243    Fakts, ka konkurence citās dalībvalstīs ir attīstijusies mazāk labvēlīgi, nepierāda, ka prasītājas praktizētajiem tarifiem
         Vācijā, kas ir attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus, nav pret konkurenci vērstas iedarbības. Iespējams mazāk labvēlīga situācija
         citās dalībvalstīs var tikt saistīta ar attiecīgo pakalpojumu tirgu novēlotu liberalizāciju, proti, pēc 1997. gada 1. jūnija,
         datuma, kurā prasītājai bija noteikts pienākums saskaņā ar piemērojamām Vācijas tiesībām piešķirt saviem konkurentiem pilnībā
         neierobežotu piekļuvi vietējai sakaru līnijai (skat. 198. punktu iepriekš). Ir jānorāda šajā sakarā, ka Eiropas Parlamenta
         un Padomes 2000. gada 18. decembra Regulas (EK) Nr. 2887/2000 par neierobežotu piekļuvi vietējai sakaru līnijai (OV L 336,
         4. lpp.) 3. pants šādu pienākumu esošajiem operatoriem uzliek tikai no 2000. gada 31. decembra. Apgalvotā mazāk labvēlīgā
         situācija citās dalībvalstīs var tikt saistīta arī ar citu Kopienas konkurences tiesību pārkāpumu esamību. Katrā ziņā, pat
         ja pieņemtu, ka Komisija nav izpildījusi atsevišķus pienākumus, kas tai izriet no EKL 211. panta, piemirstoties rūpēties par
         Kopienas konkurences tiesību piemērošanu telekomunikāciju tirgū citās dalībvalstīs, šis apstāklis neattaisno prasītājas šajā
         lietā izdarīto EKL 82. panta pārkāpumu šajā paša nozarē (iepriekš 86. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Landewyck u.c./Komisija, 84. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑148/89 Tréfilunion/Komisija, Recueil, II‑1063. lpp., 127. punkts, un 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95,
         no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95,
         T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 2559. punkts).

      244    Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, kas norādīts replikā, ka divi prasītājas konkurenti ir “pa to laiku” nonākuši valsts līmenī,
         ir jāatgādina, ka prasības par tiesību akta atcelšanu, kas celta, pamatojoties uz EKL 230. pantu, ietvaros Kopienu tiesību
         akta tiesiskums ir jānovērtē atbilstoši faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem dienā, kad akts tika pieņemts (Tiesas 1979. gada
         7. februāra spriedums apvienotajās lietās 15/76 un 16/76 Francija/Komisija, Recueil, 321. lpp., 7. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 28. februāra spriedums lietā T‑395/94 Atlantic Container Line u.c./Komisija, Recueil, II‑875. lpp., 252. punkts). Katrā ziņā prasītāja, kas neievēro valsts līmenī esošo konkurentu skaitu, nesniedz nekādus pierādījumus,
         lai atspēkotu apstrīdētā lēmuma 180.–183. apsvērumā izdarītos konstatējumus, ka tās praktizētie tarifi tiešām traucē konkurenci
         Vācijas piekļuves pakalpojumu abonentiem tirgū.

      245    No tā izriet, ka pirmā pamata pēdējā daļa ir jānoraida.

      B –  Par otro pamatu par apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas trūkumiem
      1.     Lietas dalībnieku argumenti
      246    Prasītāja vispirms atgādina, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā konstatēts, ka tā ir pārkāpusi EKL 82. panta a) punktu “tādēļ,
         ka tā ir iekasējusi netaisnīgus tarifus par ieviešanu un mēneša abonentmaksu par piekļuvi vietējai sakaru līnijai no saviem
         konkurentiem un [saviem] klientiem”. Saskaņā ar rezolutīvo daļu prasītājas starppakalpojumu tarifi un mazumtirgus cenas līdz
         ar to ir netaisnīgas. Tikai attiecība starp starppakalpojumu tarifiem un mazumtirgus cenām tika uzskatīta par negodīgu sakarā
         ar apgalvoto tarifu šķēru efektu. Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa nebija arī pamatota ar tās motīviem.

      247    Turklāt prasītāja atgādina, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantā tai noteikts izbeigt 1. pantā minēto pārkāpumu
         un atturēties no šajā pantā minētās uzvedības atkārtošanas. Papildus tam, ka 2. panta rīkojums bija pretrunā apstrīdētā lēmuma
         motīviem, to nevarēja izpildīt, jo prasītāja nevar ietekmēt starppakalpojumu cenas.

      248    Visbeidzot, replikā prasītāja piebilst, ka rezolutīvās daļas 1. pants ir spēkā neesošs, jo Komisija tajā konstatē, ka, iekasējot
         netaisnīgos tarifus, ar to prasītāja pārkāpusi EKL 82. pantu. Prasītājai nav nekādas rīcības brīvības šo tarifu iekasēšanā.

      249    Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.

      2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
      250    Ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmumā 1. pantā konstatē, ka prasītāja “izdara EKL 82. panta a) [apakš]punkta pārkāpumu tādējādi,
         ka tā no saviem konkurentiem un [saviem] klientiem iekasē netaisnīgus tarifus par ieviešanu un mēneša abonentmaksu saistībā
         ar piekļuvi vietējai sakaru līnijai, tādējādi ievērojami traucējot konkurenci piekļuves vietējai sakaru līnijai tirgū”.

      251    Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, apstrīdētā lēmuma 1. pantā netiek pateikts, ka gan prasītājas starppakalpojumu tarifi,
         gan mazumtirgus cenas ir jāuzskata pat netaisnīgām.

      252    Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ir jāaplūko saskaņā ar tās motīviem (Pirmās instances tiesas 2003. gada 16. decembra spriedums
         apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00 Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied un Technische Unie/Komisija, Recueil, II‑5761. lpp., 374. punkts). Ir arī skaidri redzams, ka “[prasītājas] ļaunprātību veido netaisnīgu cenu noteikšana šķēru
         efekta veidā par ļaunu tās konkurentiem” (apstrīdētais lēmums, 201. apsvērums). Izdarītā ļaunprātība izpaužas “šķēru efekta
         formā, kas izriet no nepienācīgas starpības starp starppakalpojumu cenām un mazumtirgus cenām par piekļuvi vietējai sakaru
         līnijai” (apstrīdētais lēmums, 57. apsvērums), un “izpaužas netaisnīgās cenās” (apstrīdētais lēmums, 163. apsvērums).

      253    No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 1. pants, aplūkojot to kopsakarā ar tā motīviem, ir jāsaprot tādējādi, ka
         Komisija, kvalificējot par netaisnīgiem ieviešanas tarifus un mēneša abonentmaksu saistībā ar piekļuvi vietējai sakaru līnijai,
         atsaucas uz esošo attiecību starp prasītājas starppakalpojumu cenām un mazumtirgus cenām. Līdz ar to nav pretrunu starp apstrīdētā
         lēmuma motīviem un rezolutīvo daļu.

      254    Ņemot vērā iepriekš minēto, rīkojums apstrīdētā lēmuma 2. pantā ne tik nav nelikumīgs. Pat ja prasītāja nespēja ietekmēt starppakalpojumu
         tarifus, tai katrā ziņā bija rīcības brīvība paaugstināt tās mazumtirgus cenas par piekļuves ADSL pakalpojumiem (skat. 141.–151. punktu
         iepriekš).

      255    Visbeidzot prasītājas izmantotā nošķiršana, pirmo reizi tās replikā, starp tarifu iekasēšanu un noteikšanu ir jānoraida kā
         nepieņemama saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 48. panta 2. punktu.

      256    No visa iepriekš minētā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida.

      C –  Par trešo pamatu par pilnvaru pārkāpšanu un samērīguma principa, tiesiskās noteiktības principa un tiesiskās paļāvības aizsardzības
            principa pārkāpumu
      1.     Lietas dalībnieku argumenti
      257    Prasītāja uzsver, ka Komisija, uzurpējot RegTP pilnvaras, ir pārkāpusi pilnvaras un samērīguma principu, tiesiskās noteiktības principu un tiesiskās paļāvības aizsardzības
         principu.

      258    Tā atgādina, ka saskaņā ar Kopienu tiesībām galvenā atbildība par telekomunikāciju tarifu kontroli ir valsts iestādēm, tādām
         kā RegTP. Tā atsaucas šajā sakarā uz Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīvu 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu
         tirgū (OV L 192, 10. lpp.), 17. pantu Direktīvā 98/10, 4. panta 1. punktu Regulā Nr. 2887/2000, 13. panta 1. punktu Eiropas
         Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvā 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām
         iekārtām un to savstarpēju savienojumu (OV L 108, 7. lpp.), 19. un 22. punktu Komisijas 1998. gada 22. augusta paziņojumā
         par konkurences noteikumu piemērošanu piekļuves līgumiem telekomunikāciju nozarē ar nosaukumu “Pamatietvars, attiecīgie tirgi
         un principi” un uz 61. un turpmākajām lappusēm Komisijas paziņojumā ar nosaukumu “Neierobežota piekļuve vietējai sakaru līnijai:
         elektroniskās komunikācijas pakalpojumu, it īpaši platjoslas multimediju pakalpojumu un liela ātruma interneta pilnas gammas
         konkurējoša piegāde” (OV 2000, C 272, 55. lpp.). Šajā kontekstā valsts reģionālajām iestādēm ir pienākums ņemt vērā Kopienu
         tiesību mērķus, tostarp tos, kas apslēpti EKL 82. pantā. No tā izriet, kā uzskata prasītāja, ka, ja Komisija uzskatīja, ka
         ar RegTP lēmumiem par tarifiem tika pārkāptas Kopienu tiesības, tai bija jāuzsāk pret Vāciju procedūra par pienākumu neizpildi.

      259    Prasītāja apgalvo turklāt, ka gan noteikumos ar maksimālo cenu indeksiem mazumtirgus cenām, gan nosakot starppakalpojumu cenas,
         RegTP analizēja jautājumu, vai pastāv šķēru efekts starp starppakalpojumu cenām un mazumtirgus cenām, kas reāli traucē konkurencei.
         Prasītāja atsaucas šajā sakarā uz RegTP 1999. gada 8. februāra, 1999. gada 23. decembra, 2001. gada 30. marta, 2001. gada 21. decembra, 2002. gada 11. aprīļa un
         it īpaši uz 2003. gada 29. aprīļa lēmumu. RegTP lēmumi radīja prasītājai tiesisko paļāvību, kuru pienākas aizsargāt (Tiesas 1983. gada 21. septembra spriedums apvienotajās
         lietās no 205/82 līdz 215/82 Deutsche Milchkontor u.c., Recueil, 2633. lpp., 30. un 31. punkts).

      260    Savā tarifu politikā RegTP izvēlējās piesardzīgu izlīdzināšanu starp savienojumu tarifiem un sakaru tarifiem (RegTP 2001. gada 21. decembra lēmums un 2002. gada 11. aprīļa lēmums). Prasītāja paskaidro, ka Deutsche Bundespost sociālās politikas iemeslu dēļ praktizēja zemus, līdz ar to abonentiem izdevīgus savienojuma tarifus un saņēma kompensāciju
         par zaudējumiem sakarā ar savstarpējo subsidēšanu no ienākumiem no paaugstinātiem sakaru tarifiem. Šī iemesla dēļ BMPT, pēc tam RegTP pirmo reizi ar 1997. gada 9. decembra un 1999. gada 23. decembra lēmumiem, nosakot maksimālo cenu, apvienoja savienojuma
         tarifus un sakaru tarifus attiecīgi uzņēmumiem un privātpersonām vienā grozā. Tādējādi noteiktie cenu indeksi bija spēkā līdz
         2001. gada beigām. Turklāt ar 2001. gada 21. decembra lēmumu par maksimālo cenu RegTP pati tieši organizēja paredzēto tarifu progresīvo restrukturizāciju. Tā atdalīja savienojumu grozus un sakaru grozus un noteica
         cenu indeksu četriem atšķirīgu pakalpojumu groziem (skat. 20. punktu iepriekš). Tomēr no šī paša RegTP 2001. gada 21. decembra lēmuma izriet, ka RegTP apzināti atteicās ieviest noteikumus, kuros savienojuma tarifus noteiktu izolēti no izmaksām.

      261    Tikai RegTP ir atbildīga par Komisijas apgalvoto šķēru efektu. Apgalvotais šķēru efekts ir tiešas sekas RegTP un pirms tam BMPT regulējošiem lēmumiem, kā arī to pamatā esošai reglamentējošai pieejai. Komisija līdz ar to nebija tiesību konstatēt prasītājas
         izdarītu EKL 82. panta pārkāpumu, tā kā prasītāja tikai izpildīja RegTP lēmumus, kam ir saistošs spēks un kas radīja prasītājas tiesisko paļāvību. Ar apstrīdēto lēmumu Komisija prasītājas praktizētajiem
         tarifiem piemēro dubultu regulējumu, tādējādi ar to pārkāpjot samērīguma principu, kā arī tiesisko noteiktību, ko garantē
         kompetenču sadale, kas ir izmantota Kopienu tiesībās tarifu jomā telekomunikāciju nozarē. Citiem vārdiem runājot, pieņemot
         apstrīdēto lēmumu, Komisija mēģināja koriģēt Vācijas iestāžu atbilstošo pilnvaru izmantošanu regulēšanas jomā, lai gan, lai
         sasniegtu šo mērķi, tai bija jāuzsāk pienākumu neizpildes procedūra. Šādi rīkojoties, Komisija ar to pārkāpa pilnvaras.

      262    Komisija un I un II persona, kas iestājušās lietā, lūdz šo pamatu noraidīt.

      2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
      263    Pirmkārt, attiecībā uz prasītājas iebildumu, ka Komisija prasītājas praktizētajiem tarifiem piemēro dubultu regulējumu un
         tādējādi ir pārkāpusi samērīguma principu un tiesiskās noteiktības principu, ir jākonstatē, ka Kopienu tiesiskais regulējums,
         uz ko atsaucas prasītāja 258. punktā iepriekš, nekādi neietekmē kompetenci, kas Komisijai ir tieši noteikta Regulas Nr. 17
         3. panta 1. punktā un kopš 2004. gada 1. maija Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences
         noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma [81. ] un [82. ] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 7. panta 1. punktā, lai konstatētu
         EKL 81. un 82. panta pārkāpumus.

      264    Ir jau konstatēts, ka prasītājai laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim bija pietiekama rīcības
         brīvība novērst apstrīdētajā lēmumā konstatēto šķēru efektu, pirmkārt, un ka no 2002. gada 1. janvāra tai bija pietiekama
         rīcības brīvība, lai samazinātu šo šķēru efektu, otrkārt (skat. 97.–151. punktu iepriekš). Tās rīcība izriet no EKL 82. panta
         piemērošanas jomas.

      265    Pat ja netiktu izslēgts, ka arī Vācijas iestādes ir pārkāpušas Kopienas konkurences tiesības – un it īpaši Direktīvas 90/388,
         ko groza ar Direktīvu 96/19, noteikumus –, izvēloties progresīvu izlīdzināšanu starp savienojumu tarifiem un sakaru tarifiem,
         šāda pienākumu neizpilde, ja tā būtu jākonstatē, neatņem rīcības brīvību, kas prasītājai reāli bija šķēru efekta samazināšanai.

      266    Līdz ar to pirmais iebildums nav pieņemams.

      267    Otrkārt, attiecībā uz iebildumu par tiesiskās paļāvības aizsardzību ir jāatgādina, ka vairākos lēmumos, kas pieņemti laikposmā,
         uz kuru attiecas apstrīdētais lēmums, RegTP tiešām ir pārbaudījusi jautājumu par tarifu šķēru efekta esamību, kas rodas no prasītājas tarifiem. Tomēr savos lēmumos RegTP pēc tam, kad bija konstatējusi negatīvo starpību starp prasītājas starppakalpojumu cenām un mazumtirgus cenām, katrā reizē
         uzskatīja, ka savstarpējās subsidēšanas izmantošanai starp piekļuves pakalpojumiem un sakaru pakalpojumiem būtu jāļauj operatoriem
         piedāvāt saviem klientiem konkurētspējīgas cenas (skat. 115.–119. punktu iepriekš).

      268    Ir jākonstatē, ka RegTP lēmumos nav nevienas atsauces uz EKL 82. pantu (skat. 114. punktu iepriekš). Turklāt RegTP apgalvojumi, ka “nelielā starpība starp mazumtirgus cenām un starppakalpojumu cenām neskar konkurentu iespējas konkurēt vietējā
         tīklā, lai ekonomiski nebūtu iespējams ienākt tirgū vai pat tajā izdzīvot,” (RegTP 2003. gada 29. aprīļa lēmums) nenozīmē, ka prasītājas praktizētie tarifi neizkropļo konkurenci EKL 82. panta izpratnē. Tieši
         pretēji, no RegTP lēmumiem netieši, bet noteikti izriet, ka prasītājas praktizētajiem tarifiem ir pret konkurenci vērsta iedarbība, tā kā prasītājas
         konkurentiem ir jāizmanto savstarpējā subsidēšana, lai varētu saglabāt konkurētspēju piekļuves pakalpojumu tirgū (skat. 119. un
         238. punktu iepriekš).

      269    Šajos apstākļos RegTP lēmumi nevarēja radīt prasītājas tiesisko paļāvību, ka tās praktizētie tarifi atbilst EKL 82. pantam. Ir jāuzsver turklāt,
         ka Bundesgerichtshof savā 2004. gada 10. februāra spriedumā, ar ko atceļ Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. gada 16. janvāra spriedumu, apstiprināja, ka “[RegTP] administratīvā pārbaudes procedūra neizslēdz praktisku iespēju, ka uzņēmums iesniedz tarifu, ar kuru tas ļaunprātīgi izmanto
         savu dominējošo stāvokli, un saņem atļauju, jo pārbaudes procedūrā ļaunprātība nav atklāta”.

      270    Treškārt, attiecībā uz prasītājas iebildumu, ka Komisija ir pārkāpusi pilnvaras, ir jāatgādina, ka akts nav spēkā pilnvaru
         nepareizas izmantošanas dēļ tikai tad, ja, balstoties uz objektīvām, atbilstīgām un saskanīgām pazīmēm, izrādās, ka tas ir
         pieņemts tikai vai vismaz galvenokārt, lai sasniegtu citus mērķus, nevis tos, uz kuriem iepriekš norādīts (skat. Tiesas 2004. gada
         11. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑186/02 P un C‑188/02 P Ramondín u.c./Komisija, Krājums, I‑10653. lpp., 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

      271    Apstrīdētajā lēmumā Komisija skar tikai prasītājas praktizētos tarifus un nevis Vācijas iestāžu lēmumus. Pat ja RegTP ar to pārkāpa Kopienu normu un pat ja Komisija šajā sakarā varēja uzsākt procedūru par pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo
         Republiku, šāda iespējamība nekādi neietekmē apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Šajā lēmumā Komisija tikai konstatē, ka prasītāja
         ir pārkāpusi EKL 82. pantu, noteikumu, kas attiecas nevis uz dalībvalstīm, bet tikai uz tirgus dalībniekiem. Komisija līdz
         ar to nepārkāpa pilnvaras, izdarot šo secinājumu, pamatojoties uz EKL 82. pantu.

      272    Šis pēdējais pamats līdz ar to nav pieņemams.

      II –  Par pakārtotiem prasījumiem, kas vērsti uz uzliktā naudassoda samazināšanu
      273    Prasītāja formulē sešus pamatus, lai pamatotu savus pakārtotos prasījumus. Pirmais ir par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
         un otrais par EKL 253. panta pārkāpumu. Trešais pamats ir par neuzmanības neesamību no prasītājas puses un ceturtais par tarifu
         noteikumu nepietiekamu ņemšanu vērā naudassoda summas aprēķinā. Piektais pamats attiecas uz pārkāpuma ilguma aprēķinu un sestais
         ir par vainu mīkstinošu apstākļu neņemšanu vērā.

      A –  Par pirmo pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
      1.     Lietas dalībnieku argumenti
      274    Prasītāja uzsver, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 17 19. panta 1. punktu saistībā ar tiesībām uz aizstāvību, neveicot
         2002. gada 2. maija paziņojumā par iebildumiem un 2003. gada 21. februāra papildu vēstulē faktu un tiesību analīzi par to,
         vai apgalvotais pārkāpums bija “ar tīšu nodomu vai aiz neuzmanības” (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās
         no 100/80 līdz 103/80 Musique Diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 21. punkts; Tiesas 1996. gada 25. marta rīkojums lietā C‑137/95 P SPO u.c./Komisija, Recueil, I‑1611. lpp., 53. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 311. punkts). Lai varētu pienācīgi aizstāvēties, prasītāja bija pienācīgi jāinformē administratīvajā procesā
         par faktiem, uz kuru pamata Komisija tai pārmeta šādu tīšu pārkāpumu vai šādu neuzmanību.

      275    Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.

      2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
      276    Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts precizē pirmajā daļā nosacījumus, kas jāizpilda, lai Komisija
         varētu uzlikt naudassodus (noteikšanas nosacījumi). Šo nosacījumu starpā ir nosacījums par konstatētā pārkāpuma tīšumu vai
         neuzmanību (iepriekš 274. punktā minētais rīkojums lietā SPO u.c./Komisija, 53. punkts).

      277    Turklāt ir jāatgādina, ka Komisijai ir pienākums paziņojumā par iebildumiem izklāstīt īsu sākotnējo vērtējumu par apgalvotā
         pārkāpuma ilgumu, tā smagumu un to, vai attiecīgās lietas apstākļos pārkāpums ir izdarīts tīši vai aiz neuzmanības. Tomēr
         šī pagaidu novērtējuma, kas paredzēts, lai paziņojuma par iebildumiem adresātiem dotu iespēju aizstāvēties, piemērotība ir
         jāizvērtē ne tikai, ņemot vērā attiecīgā akta tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas attiecīgo jautājumu regulējošās tiesību
         normas (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑48/00 Corus UK/Komisija, Krājums, II‑2325. lpp., 146. punkts).

      278    Ir jākonstatē, ka paziņojumā par iebildumiem (95.–140. punkts) Komisija informēja prasītāju par to, ka tā uzskata, ka ar prasītājas
         praktizētajiem tarifiem un it īpaši šķēru efektu, kas rodas no negatīvas vai nepietiekamas starpības starp tās starppakalpojumu
         cenām un mazumtirgus cenām, tiek pārkāpts EKL 82. pants. Turklāt Komisija pārbaudīja paziņojumā par iebildumiem (141.–152. punkts)
         rīcības brīvību, kas bija prasītājai, lai noteiktu savus tarifus, un arī uzsāka aplūkot jautājumu par prasītājas vainu attiecībā
         uz kritizēto rīcību.

      279    Šajos apstākļos ir jāsecina, ka paziņojumā par iebildumiem sniegtā informācija par noteikšanas nosacījumiem, kas paredzēti
         Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmajā daļā, bija pietiekami precīza. Citiem vārdiem sakot, tā kā pārkāpumi, kas izdarīti
         aiz neuzmanības, no konkurences viedokļa nav vieglāki nekā pārkāpumi, kas izdarīti ar nodomu (iepriekš 274. punktā minētais
         rīkojums lietā SPO u.c./Komisija, 55. punkts), prasītajai nebija jāsaņem precīzākas norādes par tās vainu, lai varētu iedarbīgi izmantot tiesības
         uz aizstāvību.

      280    Katrā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāja faktiski šajā sakarā ir izmantojusi savas tiesības uz aizstāvību, tā kā savā atbildē
         uz paziņojumu par iebildumiem tā apstrīdēja savu vainu, atsaucoties uz valsts noteikumiem par tarifiem.

      281    Pirmais pamats līdz ar to ir jānoraida.

      B –  Par otro pamatu par EKL 253. panta pārkāpumu
      1.     Lietas dalībnieku argumenti
      282    Prasītāja atgādina, ka apstrīdētajā lēmumā jābūt izklāstītiem motīviem, kuru dēļ Komisija uzskata, ka ir izpildīti nepieciešamie
         nosacījumi naudassoda uzlikšanai (iepriekš 185. punktā minētais spriedums lietā Remia u.c./Komisija, 26. punkts; Pirmās instances tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedums lietā T‑44/90 La Cinq/Komisija, Recueil, II‑1. lpp., 43. punkts, un 1993. gada 29. jūnija spriedums lietā T‑7/92 Asia Motor France u.c./Komisija, Recueil, II‑669. lpp., 30. punkts). Ar apstrīdēto lēmumu, kurā nav motīvu par prasītājas neuzmanību vai pārkāpuma tīšo raksturu,
         tiek pārkāpts EKL 253. pants, kā dēļ naudassods būtu jāatceļ.

      283    Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.

      2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
      284    Ir jāatgādina vispirms, ka EKL 253. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formalitāte, kas ir jānošķir
         no jautājuma par motivācijas pamatotību, kas izriet no apstrīdētā akta tiesiskuma. Šajā skatījumā EKL 253. pantā prasītā motivācija
         ir jāpielāgo attiecīgā akta veidam un tai skaidri un ne divdomīgi jānorāda iestādes, akta autores, argumentācija tā, lai ļautu
         ieinteresētajām personām zināt pasākuma pamatojumus un kompetentajai tiesai veikt kontroli (Tiesas 2001. gada 22. marta spriedums
         lietā C‑17/99 Francija/Komisija, Recueil, I‑2481. lpp., 35. punkts).

      285    Netiek prasīts, ka motivācija konkretizē visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos pierādījumus, tā kā tas, vai kāda akta motivācija
         atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību
         normas, kas regulē attiecīgo jautājumu (iepriekš 284. punktā minētais Tiesas 2001. gada 22. marta spriedums lietā Francija/Komisija,
         36. punkts, un 2002. gada 19. septembra spriedums lietā C‑113/00 Spānija/Komisija, Recueil, I‑7601. lpp., 48. punkts).

      286    Pirmkārt, ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā (otrais ievilkums) ir atsauce uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu. Šā noteikuma
         pirmajā daļā precizēti nosacījumi, kas jāizpilda, lai Komisija varētu uzlikt naudassodus (noteikšanas nosacījumi). Starp šiem
         nosacījumiem ir nosacījums par pārkāpuma tīšo vai neuzmanības raksturu (iepriekš 274. punktā minētais rīkojums lietā SPO u.c./Komisija, 53. punkts).

      287    Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 102.–162. un 176.–183. apsvērumā Komisija detalizēti izklāsta motīvus, kuru dēļ tā uzskata, ka
         prasītājas praktizētie tarifi ir negodīgi EKL 82. panta izpratnē, un 163.–175. apsvērumā – motīvus, kuru dēļ prasītāja ir
         jāuzskata par atbildīgu par konstatēto pārkāpumu, neraugoties uz to, ka Vācijas iestādēm bija jāapstiprina tās tarifi.

      288    Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka apstrīdētais lēmums ir pietiekami motivēts attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta
         pirmajā daļā paredzēto noteikšanas nosacījumu piemērošanu šajā lietā.

      289    Šis pamats līdz ar to ir jānoraida.

      C –  Par trešo pamatu par neuzmanības vai tīša nodoma neesamību no prasītājas puses
      1.     Lietas dalībnieku argumenti
      290    Prasītāja apgalvo, ka tai nav bijis ne tīša nodoma, ne arī tā bijusi neuzmanīga.

      291    Pirmkārt, tā atgādina, ka lēmumus par tās tarifiem par starppakalpojumiem un mazumtirgus tarifiem pieņēma BMPT, pēc tam RegTP. Prasītāja tādējādi varēja prezumēt šo tarifu tiesiskumu. Tā uzsver, ka RegTP ir neitrālas un neatkarīgas valsts iestāde. RegTP un nevis prasītājai ir jāpārbauda, vai starppakalpojumu cenas un mazumtirgus cenas atbilst EKL 82. pantam. Turklāt Oberlandesgericht Düsseldorf savā 2002. gada 16. janvāra spriedumā nosprieda, ka atbildību par RegTP noteiktajiem tarifiem nevar piedēvēt prasītājai.

      292    Otrkārt, 2000. gada 17. aprīļa tikšanās reizē Komisijas pārstāvji informēja prasītāju, ka process, viņuprāt, netiks turpināts,
         tā kā Komisija ir uzsākusi procedūru par pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo Republiku. Tā piebilst, ka Komisija neveica
         nekādus izmeklēšanas pasākumus laikposmā starp 2000. gada janvāri un 2001. gada jūniju jeb apmēram pusotru gadu. No šādas
         Komisijas uzvedības prasītāja varēja pamatoti secināt, ka tai nebija pietiekama pamata, lai pārmestu prasītajai dominējoša
         stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, katrā ziņā par laikposmu no 2000. gada janvāra līdz 2001. gada jūnijam. Savā replikā prasītāja
         piebilst, ka no procedūras par pienākumu neizpildi uzsākšanas un no Komisijas sniegtajiem paskaidrojumiem 2000. gada 17. aprīļa
         tikšanās reizē, ka tā ir atsaukusi iebildumu par EKL 82. panta pārkāpumu, tā ir secinājusi, ka tiek izbeigta procedūra par
         stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.

      293    Treškārt, prasītāja norāda, ka, tā kā nav Kopienu judikatūras un Komisijas lēmumu prakses par tarifu šķēru efektu telekomunikāciju
         jomā, tā nekad netika apšaubījusi RegTP veiktā novērtējuma precizitāti. Turklāt no RegTP, kas vairākkārt ir pārbaudījusi šķēru efekta problēmu, administratīvās prakses prasītāja varēja prezumēt, ka Komisija galu
         galā ir nonākusi pie tāda paša secinājuma kā RegTP.

      294    Komisija un II persona, kas iestājusies lietā, lūdz šo pamatu noraidīt.

      2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
      295    Attiecībā uz jautājumu, vai pārkāpumi tika izdarīti ar nodomu vai aiz neuzmanības un tādēļ par tiem var sodīt ar naudassodu
         saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmo daļu, ir nospriests, ka šis nosacījums ir izpildīts, ja attiecīgais uzņēmums
         nevar nezināt savas rīcības pret konkurenci vērsto raksturu neatkarīgi no tā, vai tas zināja, vai nezināja par Līguma konkurences
         normu pārkāpumu (Pirmās instances tiesas 1993. gada 1. aprīļa spriedums lietā T‑65/89 BPB Industries un British Gypsum/Komisija, Recueil, II‑389. lpp., 165. punkts, un 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91 Tetra Pak/Komisija, Recueil, II‑755. lpp., 238. punkts).

      296    Šajā lietā prasītāja nevar nezināt to, ka, neraugoties uz RegTP lēmumiem par atļauju, tai bija reāla rīcības brīvība, lai noteiktu savas mazumtirgus cenas un tā rezultātā samazinātu tarifu
         šķēru efektu, paaugstinot savas cenas. Turklāt prasītāja nevar nezināt, ka šis šķēru efekts būtiski ierobežoja konkurenci,
         ņemot vērā it īpaši tās monopolstāvokli starppakalpojumu tirgū un tās kvazimonopolstāvokli piekļuves pakalpojumu abonentiem
         tirgū (apstrīdētais lēmums, 97.–100. apsvērums).

      297    No tā izriet, ka noteikšanas nosacījumi, saskaņā ar kuriem Komisija var uzlikt naudassodus, ir izpildīti (iepriekš 274. punktā
         minētais rīkojums lietā SPO u.c./Komisija, 53. punkts).

      298    Jāpiebilst, ka ir jākonstatē, ka pirmstiesas procedūras uzsākšana pret Vācijas Federatīvo Republiku nekādi neietekmē Regulas
         Nr. 17 15. panta 2. punkta pirmās daļas noteikšanas nosacījumus. Prasītāja nevar nezināt, pirmkārt, ka tai bija reāla rīcības
         brīvība palielināt savas mazumtirgus cenas un, otrkārt, ka tās praktizētie tarifi ir apstāklis konkurences attīstībai piekļuves
         vietējai sakaru līnijai tirgū, kurā konkurences pakāpe jau tā bija pavājināta sakarā ar prasītājas klātesamību (šajā sakarā
         skat. iepriekš 226. punktā minēto spriedumu lietā Hoffmann‑La Roche/Komisija, 91. punkts).

      299    Visbeidzot, arguments par RegTP veikto tarifu šķēru efekta pārbaudi ir jānoraida 267.–269. punktā iepriekš izklāstīto motīvu dēļ.

      300    Trešais pamats līdz ar to jānoraida.

      D –  Par ceturto un sesto pamatu par nepietiekamu tarifu regulējuma ņemšanu vērā naudassoda summas aprēķinā un par nepietiekamu
            vainu mīkstinošo apstākļu ņemšanu vērā
      1.     Lietas dalībnieku argumenti
      301    Prasītāja uzsver, ka Komisijai nebija tiesību kvalificēt apgalvoto pārkāpumu kā būtisku. Prasītājas dalība pārkāpumā bija
         neliela, jo tarifus, par ko ir strīds, jau bija apstiprinājusi RegTP. Pārkāpumu saskaņā ar Pamatnostādnēm sodanaudas [naudassoda] noteikšanai, piemērojot regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un
         EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp., turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”), varēja kvalificēt tikai kā daļēji
         būtisku. Prasītāja uzsver, ka ar 2002. gada 19. decembra lēmumu RegTP pat noraidīja vienu prasītājas lūgumu par mazumtirgus cenu paaugstināšanu virs noteiktā maksimuma, lai gan šī lūguma pamatojumam,
         lai attaisnotu paredzētā maksimuma pārsniegšanu, prasītāja atsaucās uz Komisijas uzsākto procedūru.

      302    Naudassoda pamatsummas samazinājums par 10 %, kas piešķirts, lai ņemtu vērā RegTP veikto tarifu regulējumu, līdz ar to ir nepietiekams. RegTP lēmumi varēja radīt “saprātīgas šaubas” par prasītājas rīcības “pārkāpuma raksturu” minēto pamatnostādņu izpratnē. Prasītāja
         atsaucas turklāt uz Komisijas 2001. gada 25. jūlija Lēmumu 2001/892/EK par procedūru par EK līguma 82. panta piemērošanu (COMP/C‑1/36.915
         – Deutsche Post AG – “Šķēršļu likšana pārrobežu pastam”) (OV L 331, 40. lpp., turpmāk tekstā – “Deutsche Post lēmums”), kurā Komisija uzlika tikai simbolisku naudassodu, ņemot vērā faktu, ka attiecīgā sabiedrība bija rīkojusies atbilstoši
         Vācijas tiesu judikatūrai un ka nebija Kopienu judikatūras par pārrobežu pasta pakalpojumiem.

      303    Nosakot naudassodu, Komisijai bija jāņem vērā citi vainu mīkstinošie apstākļi, proti, pirmkārt, ievērojamu konkurences ierobežojumu
         neesamība un, otrkārt, fakts, ka nedaudz paaugstināti prasītājas mazumtirgus tarifi pilda sociālo funkciju.

      304    Savā replikā prasītāja vērš uzmanību uz Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. gada 16. janvāra spriedumu. Tā norāda, ka šī tiesa nosprieda, ka RegTP noteiktu tarifu iekasēšana nav prasītājas dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana un tikai ar to, ka prasītāja iesniedza
         lūgumu par tarifiem, nepietiek, lai tai piedēvētu konkurences tiesību pārkāpumu. Kā uzskata šī pati tiesa, saskaņā ar konkurences
         tiesībām prasītajai nebija cita pienākuma iesniegt citus lūgumus. Tai varēja tikt uzlikts tikai simbolisks naudassods, ņemot
         vērā, ka tās tarifi ne tikai ir daļēji atbilstīgi Vācijas tiesu judikatūrai (Deutsche Post lēmums, 193. apsvērums), bet tos obligāta kārtā ir noteikusi RegTP.

      305    Komisija un II persona, kas iestājusies lietā, lūdz šo pamatu noraidīt.

      2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
      306    Apstrīdētā lēmuma 206. un 207. apsvērumā Komisija kvalificēja pārkāpumu kā būtisku un nevis kā ļoti būtisku ar nosacījumu,
         ka tas attiecas uz laikposmu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim, motivējot, pirmkārt, ka šķēru efekta
         aprēķināšanas metode, kas pamatota uz līdzsvara pieeju, bija jauna un par to vēl nebija [pieņemts] formāls lēmums un, otrkārt,
         ka prasītāja nebeidza samazināt šķēru efektu vismaz no 1999. gada.

      307    Par laikposmu no 2002. gada 1. janvāra līdz 2003. gada maijam Komisija uzskatīja, ka pārkāpums bija daļēji būtisks (apstrīdētais
         lēmums, 207. apsvērums), tā kā “[prasītājas] tiesiskās iespējas samazināt šķēru efektu bija ierobežotas ar T‑DSL cenu pieaugumu”
         (apstrīdētais lēmums, 206. apsvērums). Tā turklāt atsacījās paaugstināt naudassodu par šo laikposmu sakarā ar pārkāpuma ilgumu,
         “ņemot vērā reglamentējošos ierobežojumus, kas ierobežoja rīcības brīvību, kas bija [prasītājai], lai grozītu tarifus” (apstrīdētais
         lēmums, 211. apsvērums).

      308    Apstrīdētā lēmuma 212. apsvērumā Komisija neuzskatīja par vainu mīkstinošu apstākli faktu, ka “attiecīgās [prasītājas] mazumtirgus
         cenas un starppakalpojumu cenas kopš 1998. gada un līdz šodienai valsts līmenī nosaka nozares noteikumi”.

      309    Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, Komisija apstrīdētā lēmuma 3. pantā uzlika prasītājai naudassodu 12,6 miljonu
         euro apmērā. Tā noteica naudassoda summu, piemērojot aprēķina metodi, ko tā bija paredzējusi pamatnostādnēs. Tā saskaņā ar
         pamatnostādņu 1.A punkta otro daļu atvilkuma summa par pārkāpuma smagumu tikai noteikta 10 miljonu euro apmērā (apstrīdētais
         lēmums, 207. apsvērums). Piemērojot pamatnostādņu 1.B punkta pirmo daļu, šī summa tika palielināta par 40 %, ņemot vērā pārkāpuma
         ilgumu no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim, kā rezultātā pamatsumma ir 14 miljoni euro (apstrīdētais lēmums,
         211. apsvērums). Šī summa pēc tam tika samazināta par 10 %, ņemot vērā vainu mīkstinošus apstākļus saskaņā ar pamatnostādņu
         3. punktu.

      310    Ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Komisija varēja kvalificēt kā būtisku pārkāpumu no 1998. gada 1. janvāra
         līdz 2001. gada 31. decembrim (apstrīdētais lēmums, 207. apsvērums). Kritizētie praktizētie tarifi pastiprina barjeras ienākšanai
         nesen liberalizētos tirgos un apdraud kopējā tirgus labu darbību. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka pamatnostādnes (1.A punkts,
         otrā daļa) kvalificē dominējoša uzņēmuma rīcību kā sevišķi būtisku pārkāpumu, ja tos ir izdarījis uzņēmums, kam ir kvazimonopols.

      311    Attiecībā uz RegTP iejaukšanos prasītājas tarifu noteikšanā ir jāatgādina, ka, nosakot soda apjomu, attiecīgā uzņēmuma rīcība var tikt aplūkota
         saskaņā ar vainu mīkstinošiem apstākļiem, kas ir paredzēti valsts tiesību aktos (šajā sakarā skat. iepriekš 89. punktā minēto
         spriedumu apvienotajās lietās Suiker Unie u.c./Komisija, 620. punkts, un iepriekš 86. punktā minēto spriedumu lietā CIF, 57. punkts).

      312    Tiesas sēdē Komisija paskaidroja, ka naudassoda samazinājums par 10 %, kas tika piešķirts, ņemot vērā faktu, ka “par [prasītājas]
         mazumtirgus cenām un starppakalpojumu cenām [..] tika [..] pieņemti nozares noteikumi valsts līmenī” (apstrīdētais lēmums,
         212. apsvērums), atbilst RegTP iejaukšanās prasītājas cenu noteikšanā un apstāklim, ka šī valsts iestāde vairākas reizes apstrīdētajā lēmumā paredzētajā
         laikposmā pārbaudīja jautājumu par šķēru efekta esamību, kas izriet no prasītājas praktizētajiem tarifiem.

      313    Ņemot vērā iespējas, kas ir Komisijai, nosakot naudassoda summu (Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā
         T‑150/89 Martinelli/Komisija, Recueil, II‑1165. lpp., 59. punkts, un 2007. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02,
         T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02 Bolloré u.c./Komisija, Krājums, II-947. lpp., 580. punkts), ir jāuzskata, ka Komisija ir pienācīgi ņēmusi vērā iepriekšējā punktā
         minētos faktus, samazinot pamatsummu par 10 %.

      314    Attiecībā uz apgalvoto prasītājas veikto sociālo funkciju ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu uz uzņēmumiem,
         kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, attiecas Līgumā ietvertie noteikumi un it īpaši noteikumi par
         konkurenci, ja šo faktu piemērojums de iure vai de facto netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Pat ja pieņemtu, ka prasītāja redz sevi kā tādu, kam uzticēts pakalpojums
         ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi šī noteikuma izpratnē, prasītāja nekādi nepierāda, kādēļ apstrīdētajā lēmumā parādītie
         praktizētie tarifi būtu vajadzīgi šāda uzdevuma veikšanai. Šis arguments līdz ar to nav pieņemams.

      315    Prasītāja vēlreiz atsaucas uz Deutsche Post lēmumu un uzskata, ka tāpat kā uzņēmumam dominējošā stāvoklī šajā lēmumā Komisijai tai bija jāuzliek simbolisks naudassods.

      316    Šajā sakarā ir jāatgādina vispirms, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru fakts, ka Komisija pagātnē ir piemērojusi noteikta
         līmeņa naudassodus par noteikta veida pārkāpumiem, neliedz iespēju paaugstināt šo līmeni Regulas Nr. 17 noteiktajās robežās,
         ja tas būtu nepieciešams, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas ieviešanu. Iedarbīga Kopienas konkurences normu piemērošana
         prasa, ka Komisija var jebkura brīdī pielāgot naudassodu līmeni šīs politikas vajadzībām (skat. iepriekš 313. punktā minēto
         spriedumu apvienotajās lietās Bolloré u.c./Komisija, 376. punkts un tajā minētā judikatūra).

      317    Līdz ar to jākonstatē, ka prasītājas situācija būtiski atšķiras no uzņēmuma situācijas, par kuru ir Deutsche Post lēmums.

      318    No Deutsche Post lēmuma, kurš bija par stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu pārrobežu pasta sakarā, 192. un 193. apsvēruma izriet, ka Komisija
         uzskatīja par piemērotu uzlikt tikai simbolisku naudassodu šajā lēmumā aplūkotajam uzņēmumam trīs iemeslu dēļ: pirmkārt, attiecīgais
         uzņēmums bija rīkojies saskaņā ar Vācijas tiesu judikatūru, otrkārt, nebija Kopienu judikatūras, kas tieši atteiktos uz pārrobežu
         pasta pakalpojumiem, un treškārt, attiecīgais uzņēmums bija uzņēmies saistības izveidot procedūru ienākošā pārrobežu pasta
         apstrādei, lai izvairītos no praktiskām grūtībām un, vajadzības gadījumā, atvieglotu brīvas konkurences ierobežojumu atklāšanu
         nākotnē.

      319    Šajā lietā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka vienīgais Vācijas tiesu spriedums, uz kuru atsaucas prasītāja, ir 2002. gada 16. janvārī
         pasludinātais Oberlandesgericht Düsseldorf spriedums jeb laikposmā, kurā pārkāpums apstrīdētajā lēmumā tika kvalificēts kā daļēji būtisks (207. apsvērums). Katrā ziņā
         šo spriedumu atcēla ar Bundesgerichtshof 2004. gada 10. februāra spriedumu. Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma izriet (106. un 206. apsvērums), ka Komisija piemēroja tos
         pašus principus, kas ir pamatā 1988. gada Napier Brown/British Sugar lēmumam. Savā 1998. gada 22. augusta paziņojumā par konkurences normu piemērošanu piekļuves līgumiem telekomunikāciju nozarē
         – “Vispārējais ietvars, attiecīgie tirgi un principi” (117.–119. punkts) Komisija jau bija paziņojusi, ka paredz piemērot
         Napier Brown/British Sugar lēmuma principus telekomunikāciju nozarē. Vienīgais jaunais elements apstrīdētajā lēmumā ir “izlīdzināšanas pieeja, kas ir
         jāizmanto, [tā kā] Vācijā ir noteikts tikai viens vairumtirdzniecības tarifs neierobežotai vietējai sakaru līnijai, kamēr
         atbilstošie mazumtirgus tarifi analogajām līnijām, ISDN līnijām un ADSL līnijām ir atšķirīgi” (apstrīdētais lēmums, 206. apsvērums).
         Tomēr Komisija ņēma vērā šīs pieejas jaunumu, kvalificējot pārkāpumu kā būtisku, bet ne ļoti būtisku, laikposmam no 1998. gada
         1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim (apstrīdētais lēmums, 206. apsvērums). Visbeidzot, treškārt, prasītāja nebija apņēmusies
         izvairīties no citiem pārkāpumiem nākotnē.

      320    Šajā lietā nebija ievēroti trīs Deutsche Post lēmumā noteiktie nosacījumi, līdz ar to arguments par šajā lietā rasto risinājumu nevar tikt pieņemts.

      321    No visa iepriekš minētā izriet, ka šis pamats ir jānoraida.

      E –  Par piekto pamatu par pārkāpuma ilguma kļūdaino novērtējumu
      1.     Lietas dalībnieku argumenti
      322    Prasītāja atgādina, ka Komisija palielināja naudassoda summu sakarā ar apgalvoto pārkāpuma smagumu laikposmā no 1998. līdz
         2001. gadam. Tomēr apstrīdētajā lēmumā (208. apsvērums) Komisija pati atzina, ka prasītājai bija zināms par tās tarifu negodīgo
         struktūru tikai kopš 1999. gada.

      323    Prasītāja apgalvo, ka Komisijas pārstāvji 2000. gada 17. aprīļa sanāksmē to informēja, ka Komisija gatavojas uzsākt procedūru
         par pienākumu neizpildi pret Vācijas Federatīvo Republiku. Ar šo informāciju un administratīvā procesa ilgumu Komisija pati
         stiprināja prasītājas pārliecību, ka tās tarifi nav pretrunā EKL 82. pantam, un arī veicināja pārkāpuma ieilgšanu. Šis ilgums
         līdz ar to nebūtu jāņem vērā pilnībā, aprēķinot naudassoda summu (Tiesas 1974. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās
         6/73 un 7/73 Istituto chemioterapico italiano un Commercial Solvents/Komisija, Recueil, 223. lpp., 51. punkts).

      324    Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.

      2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
      325    Ciktāl šī pamata ietvaros prasītāja apšauba pārkāpuma ilguma aprēķinu, ir jākonstatē, ka prasības pieteikuma pakārtotajos
         prasījumos prasītāja lūdz ne tikai samazināt naudassodu, bet arī daļēji atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu (Pirmās instances
         tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 210.–214. punkts).

      326    Attiecībā uz pamata pamatotību ir jāatgādina, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija atsaucas uz prasītājas konkurentu 1999. gadā
         iesniegtajām sūdzībām. Kā uzskata Komisija, prasītāja kopš tā brīža zināja, “ka Komisija ir iebildusi par, iespējams, negodīgu
         tarifu struktūru par piekļuvi vietējai sakaru līnijai” (apstrīdētais lēmums, 208. apsvērums).

      327    Apstāklis, ka prasītājai bija zināms par tai pārmesto iebildumu par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu tikai 1999. gadā,
         īstenībā nekādi neiespaido tās rīcības kopš 1998. gada 1. janvāra pārkāpuma raksturu. Ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens EKL
         82. panta izpratnē ir objektīvs jēdziens (iepriekš 226. punktā minētais spriedums lietā Hoffmann‑La Roche/Komisija, 91. punkts; iepriekš 189. punktā minētais spriedums lietā AKZO/Komisija, 69. punkts, un iepriekš 233. punktā minētais rīkojums lietā Piau/Komisija, 37. punkts; iepriekš 122. punktā minētais spriedums lietā Irish Sugar/Komisija, 111. punkts). Tas, vai dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums subjektīvi zina par savas rīcības ļaunprātību, nav nosacījums
         EKL 82. panta piemērošanai.

      328    Pirmais arguments līdz ar to ir jānoraida.

      329    Prasītājas arguments, ka naudassodam jābūt mazākam, ja lēmums tika pieņemts vēlāk, arī nevar tikt pieņemts. Te ir runa par
         pilnībā hipotētisku argumentu. Citiem vārdiem sakot, ir jāuzsver, ka no apstrīdētā lēmuma (211. apsvērums) izriet, ka Komisija
         ir atsacījusies palielināt naudassodu par laikposmu no 2002. gada 1. janvāra līdz 2003. gada maijam.

      330    Otrais arguments nevar tikt pieņemts, un līdz ar to pēdējais pamats ir pilnībā jānoraida. Tādēļ prasība ir jānoraida.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      331    Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāsedz savi tiesāšanās izdevumi un jāatlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumi, kā to ir prasījusi Komisija.

      332    Piemērojot Reglamenta 87. panta 4. punkta trešo daļu, personas, kas iestājušās lietā, sedz savus izdevumus pašas.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA(piektā palāta paplašinātā sastāvā)

      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Deutsche Telekom AG sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus;
      3)      Arcor AG & Co. KG, pirmkārt, un Versatel NRW GmbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, Versatel Nord-Deutschland GmbH, NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Versatel Süd-Deutschland GmbH un Versatel West‑Deutschland GmbH, otrkārt, sedz savus tiesāšanās izdevumus.
      Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 10. aprīlī.

               Vilaras

               Martins Ribeiro

               Šváby

               Jürimäe

                     Wahl

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     M. Vilaras

      Satura rādītājs

      Prāvas rašanās fakti
      I –  Starppakalpojumi
      II –  Piekļuves pakalpojumi abonentiem
      A –  Tarifi par abonentu analogajām (T‑Net) un ciparu šaurjoslas – ISDN (T‑ISDN) līnijām
      B –  Tarifi par ADSL (T‑DSL) līnijām
      Administratīvais process
      Apstrīdētais lēmums
      Process
      Lietas dalībnieku prasījumi
      Juridiskais pamatojums
      I –  Par pamatprasījumiem par apstrīdētā lēmuma atcelšanu
      A –  Par pirmo pamatu par EKL 82. panta pārkāpumu
      1.  Par pirmo daļu par ļaunprātīgas uzvedības neesamību sakarā ar prasītājas ierobežoto rīcības brīvību tarifu šķēru efekta
         novēršanā

      a)  Lietas dalībnieku argumenti
      b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
      i) Sākotnējie apsvērumi
      ii) Apstrīdētais lēmums
      iii) Par ļaunprātīgas rīcības neesamību sakarā ar nepietiekamu prasītājas rīcības brīvību, lai novērstu šķēru efektu, palielinot
         tās mazumtirgus cenas laikposmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim

      iv) Par ļaunprātīgas rīcības neesamību sakarā ar prasītājas nepietiekamu rīcības brīvību, lai mazinātu šķēru efektu, palielinot
         mazumtirgus tarifus piekļuvei ADSL no 2002. gada 1. janvāra

      2.  Par otro daļu par metodes, ko Komisija izmantojusi tarifu šķēru efekta konstatēšanai, prettiesiskumu
      a)  Lietas dalībnieku argumenti
      b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
      i) Par jautājumu, vai Komisijai apstrīdētajā lēmumā bija jāpierāda, ka prasītājas mazumtirgus cenas pašas par sevi bija negodīgas
      ii) Par Komisijas izmantoto metodi šķēru efekta aprēķinā
      Apstrīdētais lēmums
      Komisijas izmantotās metodes tiesiskums
      –  Sākotnējie apsvērumi
      –  Par apgalvoto šķēru efekta aprēķina metodes prettiesiskumu, balstoties uz vertikāli integrēta tirgū dominējoša uzņēmuma
         tarifiem un izmaksām, abstrahējoties no konkurentu konkrētās pozīcijas tirgū

      –  Par iebildumu, ka Komisija neņēma vērā ienākumus no visiem piekļuves pakalpojumiem, izslēdzot ienākumus no citiem pakalpojumiem,
         it īpaši no sakariem

      –  Par iebildumu, ka līguma laušanas maksa starppakalpojumiem tika iekļauta šķēru efekta aprēķinā
      3.  Par trešo daļu par apgalvoto kļūdu aprēķinā tarifu šķēru efekta konstatējumā
      a)  Lietas dalībnieku argumenti
      b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
      4.  Par ceturto daļu par to, ka konstatētais šķēru efekts neietekmē tirgu
      a)  Lietas dalībnieku argumenti
      b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
      B –  Par otro pamatu par apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas trūkumiem
      1.  Lietas dalībnieku argumenti
      2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
      C –  Par trešo pamatu par pilnvaru pārkāpšanu un samērīguma principa, tiesiskās noteiktības principa un tiesiskās paļāvības
         aizsardzības principa pārkāpumu

      1.  Lietas dalībnieku argumenti
      2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
      II –  Par pakārtotiem prasījumiem, kas vērsti uz uzliktā naudassoda samazināšanu
      A –  Par pirmo pamatu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
      1.  Lietas dalībnieku argumenti
      2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
      B –  Par otro pamatu par EKL 253. panta pārkāpumu
      1.  Lietas dalībnieku argumenti
      2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
      C –  Par trešo pamatu par neuzmanības vai tīša nodoma neesamību no prasītājas puses
      1.  Lietas dalībnieku argumenti
      2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
      D –  Par ceturto un sesto pamatu par nepietiekamu tarifu regulējuma ņemšanu vērā naudassoda summas aprēķinā un par nepietiekamu
         vainu mīkstinošo apstākļu ņemšanu vērā

      1.  Lietas dalībnieku argumenti
      2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
      E –  Par piekto pamatu par pārkāpuma ilguma kļūdaino novērtējumu
      1.  Lietas dalībnieku argumenti
      2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
      Par tiesāšanās izdevumiem
      * Tiesvedības valoda – vācu.