title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 14.oktobrī.#J. A. van Delft un citi pret College voor zorgverzekeringen.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Centrale Raad van Beroep - Nīderlande.#Sociālais nodrošinājums - Regula (EEK) Nr. 1408/71 - III sadaļas 1. nodaļa - 28., 28.a un 33. pants - Regula (EEK) Nr. 574/72 - 29. pants - Personu brīva pārvietošanās - LESD 21. un 45. pants - Veselības apdrošināšanas pakalpojumi - Vecuma pensijas vai darba nespējas pensijas saņēmēji - Dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav pensijas maksātājvalsts - Tādu pabalstu natūrā sniegšana dzīvesvietas valstī, kuri ir jāsedz pensijas maksātājvalstij - Reģistrācijas dzīvesvietas valstī neesamība - Iemaksu veikšanas pienākums pensijas maksātājvalstī - Izmaiņas pensijas maksātājvalsts tiesiskajā regulējumā - Veselības apdrošināšanas turpinātība - Atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem.#Lieta C-345/09.

text:
      Lieta C‑345/09
      J. A. van Delft u.c.
      pret
      College voor zorgverzekeringen
      (Centrale Raad van Beroep lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – III sadaļas 1. nodaļa – 28., 28.a un 33. pants – Regula (EEK) Nr. 574/72 – 29. pants – Personu brīva pārvietošanās – LESD 21. un 45. pants – Veselības apdrošināšanas pakalpojumi – Vecuma pensijas vai darba nespējas pensijas saņēmēji – Dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav pensijas maksātājvalsts – Tādu pabalstu natūrā sniegšana dzīvesvietas valstī, kuri ir jāsedz pensijas maksātājvalstij – Reģistrācijas dzīvesvietas valstī neesamība – Iemaksu veikšanas pienākums pensijas maksātājvalstī – Izmaiņas pensijas maksātājvalsts tiesiskajā regulējumā – Veselības apdrošināšanas turpinātība – Atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Piemērojamie tiesību akti – Kolīziju normu imperatīvais raksturs – Veselības
            apdrošināšana – Pensionāri, kuri saņem pensiju saskaņā ar dalībvalsts, kas nav dzīvesvietas dalībvalsts, tiesību aktiem
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pants un Regulas Nr. 574/72 29. pants)
      2.        Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums – Veselības apdrošināšana – Pensionāri, kuri saņem pensiju saskaņā ar dalībvalsts,
            kas nav dzīvesvietas dalībvalsts, tiesību aktiem
      (Padomes Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 30. pants un Regulas Nr. 574/72 29. pants)
      3.        Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Migrējošu pilsoņu sociālais
            nodrošinājums – Pensionāri, kuri saņem pensiju saskaņā ar dalībvalsts, kas nav dzīvesvietas dalībvalsts, tiesību aktiem
      (LESD 21. pants; Padomes Regula Nr. 1408/71)
      1.        Tā kā Regulā Nr. 1408/71, kas grozīta ar Regulu Nr. 1992/2006, paredzētās kolīziju normas imperatīvā veidā ir saistošas dalībvalstīm,
         nevar tikt pieļauts, ka sociāli apdrošinātās personas, uz kurām attiecas šie noteikumi, varētu pretoties to iedarbībai, ja
         tās varētu izvēlēties atteikties no tā, ka šie noteikumi viņām tiek piemēroti. Ar Regulu Nr. 1408/71 noteiktā tiesību normu
         kolīziju sistēma ir atkarīga vienīgi no objektīvas situācijas, kurā atrodas attiecīgais darba ņēmējs. Šīs regulas 28. un 28.a pantā
         saskaņā ar to formulējumu pensionāriem, kuri saņem pensiju un uz kuriem attiecas šie noteikumi, nav paredzētas nekādas izvēles
         tiesības. Tā kā uz pensionāru, kas saņem pensiju saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību aktiem, attiecas iepriekš minētajos
         pantos aprakstītā objektīvā situācija, viņam ir piemērojama šajos noteikumos paredzētā kolīzijas norma un viņš nevar no tās
         atteikties saskaņā ar Regulas Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71, 29. pantu, nereģistrējoties
         savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā. Tādējādi Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantam ir imperatīvs raksturs
         attiecībā uz sociāli apdrošinātām personām, uz kurām tie attiecas.

      Regulas Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71, 29. pantā paredzētā reģistrācija dzīvesvietas
         dalībvalsts kompetentajā institūcijā ir tikai un vienīgi administratīva formalitāte, kura ir jāizpilda, lai nodrošinātu efektīvu
         pabalstu natūrā piešķiršanu šajā dalībvalstī saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu. Šajā ziņā dalībvalsts kompetentā
         institūcija, izsniedzot veidlapu E 121, vienīgi apstiprina, ka attiecīgajai sociāli apdrošinātajai personai būtu tiesības
         uz pabalstiem natūrā saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem, ja šī persona tajā dzīvotu. Tā kā šāda veidlapa ir tikai un vienīgi
         deklaratīva, tās iesniegšana kādas dalībvalsts kompetentajā institūcijā attiecīgās sociāli apdrošinātās personas reģistrācijai
         šajā valstī līdz ar to nevar būt par nosacījumu tiesību uz pabalstiem šajā dalībvalstī piešķiršanai.

      Šādos apstākļos, tā kā pensionāri, kuri saņem pensiju un uz kuriem attiecas Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pants, ievērojot
         ar šiem pantiem izveidotās sistēmas imperatīvo dabu, nevar izvēlēties atteikties no tiesībām uz pabalstiem natūrā viņu dzīvesvietas
         dalībvalstī, nereģistrējoties šīs dalībvalsts kompetentajā institūcijā, šādas nereģistrēšanās sekas nevar būt tādas, ka viņi
         tiek atbrīvoti no iemaksu veikšanas dalībvalstī, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, jo šī pēdējā minētā dalībvalsts katrā
         ziņā ir atbildīga par izmaksu segšanu attiecībā uz viņiem un šī dalībvalsts nevar neievērot minētajā regulā paredzēto sistēmu.

      Neapšaubāmi, ja sociāli apdrošinātā persona nav reģistrējusies dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā, šī persona
         šajā valstī nevar saņemt minētos pabalstus un līdz ar to tai nerodas nekādas izmaksas, kuras dalībvalstij, kura ir atbildīga
         par pensijas izmaksu, būtu jāatlīdzina viņa dzīvesvietas dalībvalstij saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu, to skatot
         kopā ar Regulas Nr. 574/72 95. pantu. Tomēr šāds apstāklis nekādi neietekmē tiesību uz šiem pabalstiem pastāvēšanu un tādējādi
         attiecīgu pienākumu tās dalībvalsts kompetentajā institūcijā, kuras tiesību aktos ir paredzētas šādas tiesības, veikt iemaksas
         attiecībā uz risku, kuru sedz šī dalībvalsts saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem. Šāds pienākums veikt iemaksas tiesību
         uz pabalstiem pastāvēšanas dēļ, pat ja minētie pabalsti faktiski netiek saņemti, ir solidaritātes principa, kurš ir ieviests
         ar valstu sociālā nodrošinājuma sistēmām, neatņemama sastāvdaļa, jo šāda pienākuma neesamības gadījumā attiecīgās personas
         varētu tikt mudinātas gaidīt riska iestāšanos un pēc tam veikt iemaksas šajā sistēmā.

      (sal. ar 52., 57., 61.–65., 72.–75. punktu)
      2.        Regulas Nr. 1408/71, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 28., 28.a un 33. pants, skatot tos kopā ar Regulas Nr. 574/72,
         ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71 un kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 311/2007, 29. pantu, ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem
         pensiju saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un kuri dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28. un
         28.a pantam ir tiesības uz šīs dalībvalsts kompetentās institūcijas sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem
         pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma no minētās pensijas veidā, pat ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts
         kompetentajā institūcijā.

      (sal. ar 80. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      3.        LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir atļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka pensionāriem,
         kuri saņem pensiju saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71,
         kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 28. un 28.a pantu ir tiesības uz šīs dalībvalsts kompetentās institūcijas
         sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma no minētās pensijas
         veidā pat tad, ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā.

      Savukārt LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts šāds valsts tiesiskais regulējums tiktāl, – kas
         ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – ar to tiek veicināta vai paredzēta nepamatota atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem
         attiecībā uz turpinātību tādai vispārējai aizsardzībai pret slimības risku, uz kuru viņiem bija tiesības saskaņā ar apdrošināšanas
         līgumiem, kuri bija noslēgti līdz šī tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās brīdim.

      (sal. ar 130. un 131. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 14. oktobrī (*)

      Sociālais nodrošinājums – Regula (EEK) Nr. 1408/71 – III sadaļas 1. nodaļa – 28., 28.a un 33. pants – Regula (EEK) Nr. 574/72 – 29. pants – Personu brīva pārvietošanās – LESD 21. un 45. pants – Veselības apdrošināšanas pakalpojumi – Vecuma pensijas vai darba nespējas pensijas saņēmēji – Dzīvesvieta dalībvalstī, kas nav pensijas maksātājvalsts – Tādu pabalstu natūrā sniegšana dzīvesvietas valstī, kuri ir jāsedz pensijas maksātājvalstij – Reģistrācijas dzīvesvietas valstī neesamība – Iemaksu veikšanas pienākums pensijas maksātājvalstī – Izmaiņas pensijas maksātājvalsts tiesiskajā regulējumā – Veselības apdrošināšanas turpinātība – Atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem
      Lieta C‑345/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 26. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 27. augustā, tiesvedībā

      J. A. van Delft,

      J. C. Ramaer,

      J. M. van Willigen,

      J. F. van der Nat,

      C. M. Janssen,

      O. Fokkens
      pret
      College voor zorgverzekeringen.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], A. Ross [A. Rosas], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents),

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 20. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        J. A. van Delfta [van Delft] un J. M. van Viligena [van Willigen] vārdā – E. Peinakers Hordeiks [E. Pijnacker Hordijk], advocaat,

      –        K. M. Jansena [Janssen] vārdā – H. Francens [H. Frantzen] un H. Ebinks [H. Ebbink], advocaten,

      –        O. Fokenss [Fokkens] savā vārdā,

      –        College voor zorgverzekeringen vārdā – M. van Deijens [M. van Dijen] un R. G. van der Visels [R. G. van der Wissel], pārstāvji,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un J. Langers [J. Langer], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek] un D. Hadrušeks [D. Hadroušek], pārstāvji,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. Čubinski [A. Czubinski], pārstāvji,

      –        Somijas valdības vārdā – A. Gimareša‑Purokoski [A. Guimaraes‑Purokoski], pārstāve,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – F. Kreišics [V. Kreuschitz] un M. van Bēks [M. van Beek], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 15. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 28., 28.a un 33. pantu, kā arī VI pielikuma R iedaļas 1. punkta
         a) un b) apakšpunktu Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu
         darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas
         Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006 (OV L 392, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”),
         kā interpretēt 29. pantu Padomes 1972. gada 21. marta Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK)
         Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem,
         kas pārvietojas Kopienā (OV L 74, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2007. gada 19. marta Regulu (EK) Nr. 311/2007
         (OV L 82, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 574/72”), kā arī LESD 21. un 45. pantu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp J. A. van Delftu, J. C. Rameru, J. M. van Viligenu, J. F. van der Natu, K. M. Jansenu
         un O. Fokensu (turpmāk tekstā kopā – “prasītāji pamata lietā”) un College voor zorgverzekeringen (Veselības aprūpes apdrošināšanas padome, turpmāk tekstā – “CVZ”) par iemaksu veikšanu Nīderlandē ar likumu noteiktajā obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Regulas Nr. 1408/71 13. pantā, kas ietilpst II sadaļā ar nosaukumu “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”, ir paredzēts:

      “Vispārīgi noteikumi
      1.      Ievērojot 14.c un 14.f pantu, personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem.
         Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.

      2.      Ievērojot 14. līdz 17. pantu:
      [..]
      f)      tāda persona, uz kuru vairs neattiecas kādas dalībvalsts tiesību akti, ja uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts tiesību
         akti saskaņā ar kādu no iepriekšējos apakšpunktos izklāstītajiem noteikumiem vai saskaņā ar kādu no izņēmumiem vai īpašajiem
         noteikumiem, kas izklāstīti 14. līdz 17. pantā, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā dzīvo, saskaņā vienīgi
         ar šo tiesību aktu noteikumiem.”

      4        Regulas Nr. 1408/71 17.a pantā, kurš ir ietverts tajā pašā II sadaļā ar nosaukumu “Īpašie noteikumi attiecībā uz pensijas
         saņēmējiem, kas saņem pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem”, ir noteikts:

      “Tādu pensijas saņēmēju, kas saņem pensiju saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem vai pensijas saskaņā ar vairāku dalībvalstu
         tiesību aktiem un kas dzīvo kādā citā dalībvalstī, pēc viņa pieprasījuma var atbrīvot no pēdējās valsts tiesību aktu piemērošanas
         attiecībā uz viņu, ja vien viņš nav pakļauts šādiem tiesību aktiem sakarā ar to, ka viņš strādā kādā arodā.”

      5        Regulas Nr. 1408/71 III sadaļā ir ietverti īpaši noteikumi attiecībā uz dažādajām pabalstu kategorijām, uz kuriem ir piemērojama
         šī regula saskaņā ar tās 4. panta 1. punktu. Minētās regulas III sadaļas 1. nodaļa attiecas uz slimības un maternitātes pabalstiem.

      6        Minētās 1. nodaļas 5. iedaļā ar nosaukumu “Pensionāri un viņu ģimenes locekļi” ir ietverts Regulas Nr. 1408/71 28. pants ar
         nosaukumu “Saskaņā ar vienas vai vairāku valstu tiesību aktiem maksājamas pensijas gadījumā, kad nepastāv tiesības uz pabalstiem
         dzīvesvietas valstī”, kurā ir noteikts:

      “1.      Pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kuram
         nav tiesību uz pabalstiem saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, tomēr saņem šādus viņam un viņa ģimenes
         locekļiem paredzētus pabalstus, ciktāl, attiecīgā gadījumā ņemot vērā 18. pantu un VI pielikumu, viņam būtu uz to tiesības
         saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem vai vismaz vienas no to dalībvalstu tiesību aktiem, kas ir kompetentas attiecībā
         uz pensijām, ja viņš dzīvotu tādā valstī. Pabalstus piešķir, ņemot vērā šādus nosacījumus:

      a)      pabalstus natūrā šā panta 2. punktā minētās institūcijas vārdā nodrošina dzīvesvietas institūcija tā, it kā attiecīgā persona
         būtu pensionārs saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kurā viņš dzīvo, un viņam būtu tiesības uz šādiem pabalstiem;

      [..]
      2.      Gadījumos, uz kuriem attiecas šā panta 1. punkts, pabalstu natūrā izmaksas sedz institūcija, ko paredz ar šādiem noteikumiem:
      a)      ja pensionāram ir tiesības uz minētajiem pabalstiem saskaņā ar tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem, izmaksas sedz šīs
         valsts kompetentā institūcija;

      [..].”
      7        Tajā pašā iedaļā Regulas Nr. 1408/71 28.a pantā ar nosaukumu “Pensijas, kas saskaņā ar vienas vai vairāku tādu dalībvalstu
         tiesību aktiem, kuras nav dzīvesvietas valsts, maksājamas gadījumā, kad pastāv tiesības uz pabalstiem dzīvesvietas valstī”
         ir noteikts:

      “Ja pensionārs, kuram ir tiesības saņemt pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, dzīvo
         tādā dalībvalstī, saskaņā ar kuras tiesību aktiem tiesības uz pabalstiem natūrā nav atkarīgas no nosacījuma par apdrošināšanu
         vai nodarbinātību, kā arī nav izmaksājama nekāda pensija, tad izmaksas par viņam un viņa ģimenes locekļiem nodrošinātajiem
         pabalstiem natūrā sedz institūcija, kas pieder vienai no attiecībā uz pensijām kompetentajām dalībvalstīm, ko nosaka saskaņā
         ar 28. panta 2. punktu, tādā mērā, kādā pensionārs un viņa ģimenes locekļi būtu tiesīgi uz šādiem pabalstiem saskaņā ar tiesību
         aktiem, ko piemēro minētā institūcija, ja viņi dzīvotu tajā dalībvalstī, kur atrodas šī institūcija.”

      8        Atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 33. pantam, kas arī ietverts minētās regulas III sadaļas 1. nodaļas 5. iedaļā un kura nosaukums
         ir “Iemaksas, kas jāveic pensionāriem”:

      “1.      Institūcijai, kas ir atbildīga par pensiju maksāšanu un pieder pie dalībvalsts, kuras tiesību akti paredz atskaitījumus no
         pensijas attiecībā uz [pensijas saņēmēja veicamajām] iemaksām slimības un maternitātes gadījumam, ir tiesības veikt šādus
         atskaitījumus no šīs institūcijas izmaksājamām pensijām, ko aprēķina saskaņā ar attiecīgajiem tiesību aktiem tādā apmērā,
         kādā pabalstu izmaksas saskaņā ar 27., 28., 28.a, 29., 31. un 32. pantu ir jāsedz minētās dalībvalsts institūcijai.

      2.      Ja 28.a pantā minētajā gadījumā slimības un maternitātes pabalstu iegūšana ir atkarīga no nosacījuma par to, lai tiktu veiktas
         iemaksas vai līdzīgi maksājumi saskaņā ar tādas dalībvalsts tiesību aktiem, kurā dzīvo attiecīgais pensionārs, tad, pamatojoties
         uz šādu dzīvesvietas faktu, šīs iemaksas nav jāveic.”

      9        Atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 36. panta 1. punktam visā pilnībā kompensē pabalstus natūrā, ko saskaņā ar šīs regulas 28.,
         28.a un 33. panta noteikumiem nodrošina vienas dalībvalsts institūcija kādas citas dalībvalsts institūcijas vārdā.

      10      Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma R iedaļas 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā ir noteikts:

      “1.      Veselības aprūpes apdrošināšana
      a)      Attiecībā uz pabalstu natūrā atbilstīgi Nīderlandes tiesību aktiem personas, kam uz tiem ir tiesības, šīs regulas III sadaļas
         1. un 4. nodaļas vajadzībām ir:

      i)      personas, kurām atbilstoši Zorgverzekeringswet (Veselības aprūpes apdrošināšanas likums) 2. pantam ir jāapdrošinās pie veselības aprūpes apdrošinātāja,

      un
      ii)      ja tās vēl nav iekļautas i) punktā – personas, kuras ir citas dalībvalsts iedzīvotāji un kurām atbilstīgi regulai ir tiesības
         uz veselības aprūpi savā dzīvesvietas valstī, par ko izmaksas sedz Nīderlande.

      b)      Šā punkta a) apakšpunkta i) punktā minētajām personām atbilstoši Zorgverzekeringswet (Veselības aprūpes apdrošināšanas likums) ir jāapdrošinās pie veselības aprūpes apdrošinātāja un a) apakšpunkta ii) punktā
         minētajām personām ir jāreģistrējas College voor zorgverzekeringen (Veselības aprūpes apdrošināšanas padome).

      c)      Zorgverzekeringswet (Veselības aprūpes apdrošināšanas likums) un Algemene wet bijzondere ziektekosten (Likums par īpašu medicīnas izdevumu vispārējo sistēmu) noteikumi par iemaksu veikšanas pienākumu attiecas uz a) apakšpunktā
         minētajām personām un viņu ģimenes locekļiem. Iemaksas par ģimenes locekļiem iekasē no tās personas, no kuras ir iegūtas tiesības
         uz veselības aprūpi.”

      11      Regulas Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71, 29. pantā ar nosaukumu “Pabalsti natūrā pensionāriem
         un viņu ģimenes locekļiem, kuru dzīvesvieta neatrodas dalībvalstī, saskaņā ar kuras tiesību aktiem viņi saņem pensiju vai
         ir tiesīgi saņemt pabalstus” ir paredzēts:

      “1.      Lai saņemtu pabalstus natūrā savas dzīvesvietas dalībvalstī saskaņā ar regulas 28. panta 1. punktu un 28.a pantu, pensionārs
         un viņa ģimenes locekļi, kuru dzīvesvieta atrodas tajā pašā dalībvalstī, reģistrējas dzīvesvietas institūcijā, iesniedzot
         izziņu, kas apliecina viņa tiesības uz minētajiem pabalstiem par sevi pašu un par saviem ģimenes locekļiem saskaņā ar vienas
         valsts vai vienas no valstu tiesību aktiem, kuri paredz pensijas izmaksu.

      2.      Šo izziņu pēc pensionāra pieprasījuma izsniedz par pensiju izmaksu atbildīgā institūcija vai institūcijas vai, atkarībā no
         apstākļiem, institūcija, kura pilnvarota noteikt tiesības saņemt pabalstus natūrā, līdzko pensionārs atbilst nosacījumiem,
         kas jāievēro, lai iegūtu tiesības saņemt šādus pabalstus. Ja pensionārs nav iesniedzis izziņu, dzīvesvietas institūcija saņem
         to tieši no institūcijas vai institūcijām, kas ir atbildīgas par pensijas izmaksu, vai, atkarībā no apstākļiem, no institūcijas,
         kura ir pilnvarota izsniegt šādu izziņu. Kamēr šī izziņa vēl nav saņemta, dzīvesvietas institūcija var, ņemot vērā tās pieņemtās
         dokumentārās liecības, veikt pensionāra un viņa ģimenes locekļu, kuru dzīvesvieta atrodas tajā pašā dalībvalstī, provizorisku
         reģistrāciju. Šāda reģistrācija tai institūcijai, kura ir atbildīga par pabalstu izmaksu natūrā, uzliek saistības vienīgi
         tad, ja šī institūcija ir izdevusi 1. punktā paredzēto izziņu.”

      12      Minētās regulas 95. pantā ir paredzēts, ka summu pabalstiem natūrā, kas piešķirta saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu,
         kompetentās institūcijas atlīdzina tām institūcijām, kuras sniegušas minētos pabalstus, pamatojoties uz vienreizēju kopsummas
         maksājumu, kurš pēc iespējas tuvāks faktiskajiem izdevumiem. Šajā pantā ir noteikta šī maksājuma aprēķināšanas kārtība.

      13      Kā izriet no Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā nodrošinājuma administratīvās komisijas 1993. gada 7. oktobra
         Lēmuma Nr. 153 par paraugveidlapām, kas vajadzīgas, lai piemērotu Padomes Regulu (EEK) Nr. 1408/71 un Padomes Regulu (EEK)
         Nr. 574/72 (E 001, E 103–E 127) (OV 1994, L 244, 22. lpp.), kas grozīts ar Eiropas Kopienu Migrējošo darba ņēmēju sociālā
         nodrošinājuma administratīvās komisijas 2005. gada 17. marta Lēmumu Nr. 202 (OV 2006, L 77, 1. lpp.), E 121 veidlapa ir vajadzīgais
         apliecinājums, lai reģistrētu pensijas saņēmēju un viņa ģimenes locekļus viņu dzīvesvietas institūcijā saskaņā ar Regulas
         Nr. 1408/71 28. panta un Regulas Nr. 574/72 29. panta noteikumiem.

       Valsts tiesiskais regulējums
      14      Līdz 2006. gada 1. janvārim Likumā par slimokasēm (Ziekenfondswet, turpmāk tekstā – “ZFW”) bija paredzēts, ka obligātajā veselības apdrošināšanas sistēmā bija iekļauti vienīgi tie darba ņēmēji, kuru ienākumi bija
         zem noteikta līmeņa.

      15      Šo likumā paredzēto obligāto sistēmu ar zināmiem nosacījumiem varēja piemērot arī attiecībā uz personām, kuras dzīvo citā
         dalībvalstī un kuras saņem vai nu vecuma pensiju saskaņā ar Likumu par vecuma pensiju vispārējo sistēmu (Algemene Ouderdomswet, turpmāk tekstā – “AOW”), vai darba nespējas pensiju saskaņā ar Likumu par apdrošināšanu darba nespējas gadījumos (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering, turpmāk tekstā – “WAO”).

      16      Savukārt personām, kuras netika iekļautas šajā sistēmā, bija jānoslēdz līgums privātās apdrošināšanas uzņēmumā izdevumu segšanai
         slimības gadījumā.

      17      Kopš 2006. gada 1. janvāra ar Veselības aprūpes apdrošināšanas likumu (Zorgverzekeringswet, turpmāk tekstā – “ZVW”) tika izveidota likumā paredzētā obligātā veselības apdrošināšanas sistēma attiecībā uz visām personām, kas vai nu dzīvo,
         vai strādā Nīderlandē.

      18      Minētā likuma 69. pants – redakcijā, kas piemērojama 2008. gada 1. augustā, – ir izteikts šādi:

      “1.      Personām, kuras dzīvo ārvalstīs un kurām saskaņā ar Eiropas Kopienu Padomes regulu vai regulu, kura pieņemta saskaņā ar Līgumu
         par Eiropas Ekonomisko zonu vai Konvenciju par sociālo nodrošinājumu, vajadzības gadījumā ir tiesības uz veselības aprūpi
         vai tās izmaksu atlīdzināšanu saskaņā ar veselības apdrošināšanas tiesisko regulējumu valstī, kurā tās dzīvo, ir jāreģistrējas
         [CVZ], ja tās saskaņā ar šo likumu ir pakļautas obligātajai apdrošināšanai.

      2.      Personām 1. punkta izpratnē ir jāmaksā iemaksas, kuru summu nosaka ar ministrijas rīkojumu, no kuras ar šo ministrijas rīkojumu
         noteikta daļa atbilstoši Likumā par veselības apdrošināšanas piemaksām [(Wet op de zorgtoeslag)] noteiktajam mērķim tiek uzskatīta par veselības apdrošināšanas iemaksu.

      3.      Ja persona nereģistrējas četru mēnešu laikā pēc 1. punktā minēto tiesību rašanās, [CVZ] piemēro personai, kuras pienākums ir bijis reģistrēties, naudas sodu 130 % apmērā no iemaksas daļas 2. punkta nozīmē, kas
         noteikta ar ministrijas rīkojumu, par laiku, sākot no attiecīgo tiesību rašanās dienas līdz reģistrācijas dienai, bet maksimāli
         par pieciem gadiem.

      4.      [CVZ] ir atbildīga par pārvaldību, kas izriet no 1. punkta un tajā minētā starptautiskā regulējuma, kā arī par lēmumiem attiecībā
         uz 2. punktā minēto iemaksu iekasēšanu un piedzīšanu [..]”

      19      Noteikumu par veselības aprūpes apdrošināšanu (Regeling zorgverzekering) 6.3.1. panta 1. punktā un 6.3.2. panta 1. punktā attiecīgi ir noteikts:

      “Iemaksu apmērs, kas [ZVW] 69. panta 1. punktā minētajai personai ir jāmaksā, tiek aprēķināts, iemaksu pamatsummu reizinot ar skaitli, kas izriet no
         attiecības starp veselības aprūpes vidējiem izdevumiem uz vienu personu, ko veselības apdrošināšanas sistēma sedz šīs personas
         dzīvesvietas valstī, un veselības aprūpes vidējiem izdevumiem uz vienu personu, ko veselības apdrošināšanas sistēma sedz Nīderlandē.

      [..]
      Par personu, kura minēta [ZVW], saskaņā ar kuru tai ir tiesības uz pensiju, 69. panta 1. punktā, un par tās ģimenes locekļiem 6.3.1. pantā noteikto summu
         atskaitījumus no pensijas veic kompetentā institūcija, kas maksā pensiju, un pārskaita tos veselības aprūpes apdrošināšanas
         fondā.”

      20      Veselības aprūpes apdrošināšanas likuma ieviešanas un pielāgošanas likuma (Invoerings‑ en aanpassingswet Zorgverzekeringswet, turpmāk tekstā – “IZVW”) 2.5.2. panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Līgums par medicīniskās aprūpes apdrošināšanu vai tās izmaksām, kurš ir noslēgts par kādu vai ar kādu ārvalstīs dzīvojošu
         apdrošināto, kuram saskaņā ar Eiropas Kopienu Padomes regulu vai attiecīgu regulu, kas pieņemta atbilstoši Līgumam par Eiropas
         Ekonomisko zonu vai Konvenciju par sociālo nodrošinājumu, ir tiesības uz veselības aprūpi vai tās izmaksu segšanu, saskaņā
         ar dzīvesvietas valsts tiesisko regulējumu par veselības aprūpes apdrošināšanu, sākot ar 2006. gada 1. janvāri, nav vairs
         spēkā, ciktāl no līguma izriet tiesības, kas atbilst tām tiesībām, kuras, sākot no šī brīža, pienākas attiecīgajai personai
         saskaņā ar šādu regulu vai konvenciju, ja apdrošinātais līdz 2006. gada 1. maijam ir izpildījis savu pienākumu reģistrēties
         [CVZ] saskaņā ar [ZVW] 69. pantu.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      21      Visi prasītāji pamata lietā ir Nīderlandes pilsoņi, kuri dzīvo citās dalībvalstīs, nevis Nīderlandes Karalistē, – atbilstoši
         katram konkrētam gadījumam Beļģijā, Spānijā, Francijā un Maltā – un kuriem tiek maksāta vai nu vecuma pensija saskaņā ar AOW, vai darba nespējas pensija atbilstoši WAO.

      22      Pirms 2006. gada 1. janvāra šie prasītāji, no kuriem neviens nebija apdrošināts saskaņā ar likumā paredzēto obligāto veselības
         apdrošināšanas sistēmu, kas noteikta ar ZFW, izdevumu segšanai slimības gadījumā noslēdza veselības apdrošināšanas līgumus privātos apdrošināšanas uzņēmumos, kuri atbilstoši
         katram konkrētam gadījumam atrodas Nīderlandē vai citās dalībvalstīs.

      23      Pēc tam, kad 2006. gada 1. janvārī spēkā stājās ZVW, CVZ uzskatīja, ka, ņemot vērā, ka prasītājiem pamata lietā tiktu piemērota ZVW paredzētā obligātā veselības apdrošināšanas sistēma, ja viņi dzīvotu Nīderlandē, viņiem atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28.
         un 28.a pantam turpmāk ir tiesības uz tādiem pabalstiem natūrā dzīvesvietas dalībvalstī, kurus sedz valsts, kas maksā viņiem
         pensiju, proti, Nīderlandes Karaliste. CVZ tādējādi katram no šiem prasītājiem nosūtīja veidlapu E 121, lai viņi varētu reģistrēties savas dzīvesvietas valsts slimokasē.
         J. C. Ramers, J. F. van der Nats un “ar iebildumiem” O. Fokenss piekrita veikt šo reģistrāciju. Savukārt J. A. van Delfts,
         J. M. van Viligens un K. M. Jansens atteicās reģistrēties.

      24      Tajā pašā 2006. gada 1. janvārī tiem prasītājiem pamata lietā, kuri bija noslēguši privātās apdrošināšanas līgumu uzņēmumā,
         kas reģistrēts Nīderlandē, šis līgums tika izbeigts saskaņā ar IZVW noteikumiem. Savukārt tie, kuri bija noslēguši šādu līgumu uzņēmumā, kas atrodas citā dalībvalstī, varēja turpināt to izmantot.

      25      Atbilstoši katram konkrētajam gadījumam ar 2006. vai 2007. gadā pieņemtajiem lēmumiem tika veikti atskaitījumi no prasītāju
         pamata lietā pensijām, lai segtu ZVW 69. pantā paredzētās iemaksas apmēru un lai piemērotu obligāto veselības apdrošināšanas sistēmu, kas noteikta ar šo likumu.

      26      Ar 2008. gada 31. janvāra un 17. decembra spriedumiem Rechtbank te Amsterdam [Amsterdamas tiesa] noraidīja prasītāju pamata lietā iesniegtās prasības, ar kurām bija apstrīdēti šie lēmumi.

      27      Šie prasītāji vērsās Centrale Raad van Beroep [Sociālo lietu apelācijas instances tiesā], par šiem spriedumiem iesniedzot apelācijas sūdzības.

      28      Atbilstoši lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu visi prasītāji pamata lietā šajā apelācijas tiesvedībā norādīja, ka Regulas
         Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā nav iekļautas saistošas tiesību normas, pamatojoties uz kurām viņi attiecībā uz pabalstiem natūrā
         būtu pakļauti dzīvesvietas valsts tiesiskajam regulējumam. Viņi uzskata, ka viņiem ir izvēle – vai nu, izmantojot E 121 veidlapu,
         saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 29. pantu reģistrēties kompetentajā institūcijā dalībvalstī, kurā viņi dzīvo, lai šajā valstī
         saņemtu pabalstus natūrā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantam, vai arī, nereģistrējoties šajā institūcijā, noslēgt
         privātās apdrošināšanas līgumu. Šajā pēdējā minētajā gadījumā dalībvalsts, kura maksā pensijas, nedrīkstētu ieturēt iemaksas
         saskaņā ar minētās regulas 33. pantu, jo šādā gadījumā pabalsti natūrā nebūtu jāsedz šīs valsts institūcijai.

      29      Turklāt – joprojām saskaņā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu – visi prasītāji pamata lietā norādīja uz tādu tiesību pārkāpumu,
         kas izriet no LESD 21. un 45. panta, pamatojoties uz to, ka viņiem ir jāmaksā iemaksas par pakalpojumiem dzīvesvietas valstī,
         kurus viņi nevēlas izmantot tāpēc, ka, pēc viņu teiktā, to izmantošana ir neizdevīgāka. Viņi vēlas saglabāt iepriekšējo, līdz
         2006. gada 1. janvārim pastāvošo situāciju, lai attiecībā uz visiem izdevumiem slimības gadījumā viņi paši varētu noslēgt
         privātās apdrošināšanas līgumus.

      30      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka CVZ apgalvo, ka tiesības uz pabalstiem natūrā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantam nav atkarīgas no reģistrācijas
         dzīvesvietas valsts kompetentajā institūcijā, kas nozīmē, ka, pat ja attiecīgās personas nav reģistrējušās minētajā institūcijā
         un tādēļ neizmanto no šiem noteikumiem izrietošās tiesības uz pabalstiem natūrā, dalībvalstij, kura maksā pensiju, ir tiesības
         veikt iemaksu atskaitījumus no pensijas. Pretējā gadījumā tiktu apdraudēts sociālā nodrošinājuma sistēmas solidārais aspekts,
         ņemot vērā, ka tad ikviena attiecīgā persona varētu gaidīt brīdi, kad viņai būs vajadzīga veselības aprūpe, lai reģistrētos
         un tādējādi veiktu iemaksas.

      31      Saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto vairāki apstākļi, šķiet, norāda uz to, ka Regula Nr. 1408/71 izslēdz izvēles tiesības,
         uz kurām atsaucas prasītāji pamata lietā. Minētajā regulā skaidri esot noteikts, kurai valstij ir jāmaksā attiecīgajai personai
         pabalsti un kurai valstij šie pabalsti ir jākompensē. Turklāt, ja Regulā Nr. 1408/71 būtu paredzētas izvēles tiesības, tās
         būtu skaidri norādītas. Gan no Regulas Nr. 574/72 29. panta, gan 2003. gada 3. jūlija sprieduma lietā C‑156/01 van der Duin un ANOZ Zorgverzekeringen (Recueil, I‑7045. lpp., 40. punkts) varot izsecināt, ka reģistrācija dzīvesvietas dalībvalstī ir priekšnoteikums Regulas Nr. 1408/71
         28. un 28.a panta piemērošanai. Šādos apstākļos, tā kā prasītāji pamata lietā nav reģistrējušies, Nīderlandes kompetentajām
         institūcijām neesot jāsedz pabalsti Regulas Nr. 1408/71 33. panta izpratnē tāpēc, ka viņiem nevar tikt piešķirts nekāds pabalsts.
         Līdz ar to nebūtu izpildīti visi šajā pantā paredzētie piemērošanas nosacījumi iemaksas iekasēšanai.

      32      Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka, ja Regula Nr. 1408/71 izslēdz izvēles tiesības, uz kurām atsaucas prasītāji pamata lietā,
         būtu jānosaka, vai ieturētā iemaksa, piemērojot ZVW 69. pantu un minētās regulas 33. pantu, ir pretrunā LESD 21. un/vai 45. pantam.

      33      Šajā sakarā iesniedzējtiesa norāda, ka, kaut arī dzīvesvietas valsts koeficienta piemērošana ir samazinājusi iemaksu apmēru
         personām, kas nedzīvo Nīderlandē, zemākā līmenī par to summu, ko maksā personas ar dzīvesvietu Nīderlandē, un kaut arī Savienības
         tiesības negarantē darba ņēmējam, ka tā darbības vai dzīvesvietas pārcelšana uz citu dalībvalsti neietekmēs viņa stāvokli
         sociālā nodrošinājuma jomā, tomēr attiecībā uz prasītājiem pamata lietā, uz kuriem ZVW spēkā stāšanās dienā jau attiecās privātā apdrošināšana, šā likuma piemērošana varētu radīt sekas, ka iespēja izmantot tiesības
         brīvi pārvietoties un uzturēties ārpus Nīderlandes teritorijas tiem šķitīs mazāk pievilcīga. Pirmkārt, viņiem būtu jāsedz
         lielākas veselības apdrošināšanas izmaksas un, otrkārt, viņi saņemtu neizdevīgāku veselības aprūpi. Tomēr, ja Nīderlandes
         likumdevēja mērķis nodrošināt visām personām, kuru dzīvesvieta ir Nīderlandē, obligāto veselības apdrošināšanu varētu tikt
         pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem, nav skaidrs, vai pienākums veikt iemaksas, pat ja netiek veikta reģistrācija
         dzīvesvietas valstī, atbilst samērīguma principam.

      34      Šādos apstākļos Centrale Raad van Beroep nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. pants, Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma R iedaļas 1. punkta a) un b) apakšpunkts,
         kā arī Regulas Nr. 574/72 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta tāda valsts tiesību norma kā [ZVW] 69. pants tiktāl, ciktāl pensionāram, kurš principā var pamatot savas tiesības ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu,
         ir jāreģistrējas [CVZ] un no šī pensionāra pensijas ir jāveic iemaksu atskaitījumi arī tad, ja viņš nav reģistrējies Regulas Nr. 574/72 29. panta
         nozīmē?

      2)      Vai [LESD 21.] un [45.] pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauta tāda valsts tiesību norma kā [ZVW] 69. pants tiktāl, ciktāl [Eiropas Savienības] pilsonim, kurš principā var pamatot savas tiesības ar Regulas Nr. 1408/71
         28. un 28.a pantu, ir jāreģistrējas [CVZ], un no šī pilsoņa pensijas ir jāveic iemaksu atskaitījumi arī tad, ja viņš nav reģistrējies Regulas Nr. 574/72 29. panta
         nozīmē?”

      35      Pēc iesniedzējtiesas lūguma Tiesas priekšsēdētājs nolēma, ka šī lieta ir jāizskata prioritārā kārtībā saskaņā ar Tiesas Reglamenta
         55. panta 2. punkta pirmo daļu.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      36      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. pants, skatot kopā ar Regulas Nr. 574/72
         29. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā apspriestais,
         kurā paredzēts, ka pensionāram, kuram pensija tiek maksāta saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un kurš – tāpat kā prasītāji
         pamata lietā – dzīvo citā dalībvalstī, lai šajā pēdējā minētajā valstī saņemtu slimības pabalstus natūrā – tiesības, kuras
         ir jānodrošina pirmajai minētajai dalībvalstij, – pirmkārt, ir jāreģistrējas pirmās minētās dalībvalsts kompetentajā institūcijā
         un, otrkārt, atskaitījuma no minētās pensijas veidā jāveic iemaksas par šiem pabalstiem, pat ja viņš nav reģistrējies savas
         dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā.

      37      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šis jautājums ir uzdots tiesvedībā par tādu iemaksu tiesiskumu, kuru veikšanu
         prasītājiem pamata lietā ir pieprasījušas Nīderlandes valsts iestādes par slimības pabalstiem natūrā, kurus saskaņā ar Regulas
         Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu piešķir viņu dzīvesvietas dalībvalstī un kurus sedz Nīderlandes Karaliste. Šo iemaksu veikšanas
         tiesiskums ir apstrīdēts pēc tam, kad 2006. gada 1. janvārī Nīderlandes Karalistē spēkā stājās jauna ar ZVW noteikta obligātā veselības apdrošināšanas sistēma, kura, aizstājot sistēmu, kura līdz šim datumam bija paredzēta ar ZFW attiecībā vienīgi uz darba ņēmējiem, kuru ienākumi bija zemāki par noteiktu slieksni, no šī brīža bija piemērojama visām
         šajā dalībvalstī dzīvojošām vai strādājošām personām.

      38      Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā ir paredzēta “kolīzijas norma”, saskaņā ar kuru
         attiecībā uz pensionāriem, kuri saņem pensiju un dzīvo dalībvalstī, kas nav atbildīga par pensijas izmaksu, var noteikt institūciju,
         kura ir atbildīga par šajos pantos minēto pabalstu sniegšanu, kā arī piemērojamos tiesību aktus (skat. 1980. gada 10. janvāra
         spriedumu lietā 69/79 Jordens‑Vosters, Recueil, 75. lpp., 12. punkts; 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C‑389/99 Rundgren, Recueil, I‑3731. lpp., 43. un 44. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā van der Duin un ANOZ Zorgverzekeringen, 39. punkts).

      39      Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu pensionāri, kuriem ir tiesības saņemt pensiju saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību
         aktiem un kuri dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem nav tiesību uz slimības pabalstiem natūrā, tomēr saņem šos viņu dzīvesvietas
         dalībvalsts kompetentās institūcijas piešķirtos pabalstus, kurus apmaksā pensijas maksātājvalsts, ciktāl viņiem būtu uz to
         tiesības saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kas ir kompetenta attiecībā uz pensijām, ja viņi dzīvotu tādā valstī (skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā van der Duin un ANOZ Zorgverzekeringen, 40., 47. un 53. punkts).

      40      Regulas Nr. 1408/71 28.a pantā ir paredzēts pēc būtības līdzīgs noteikums, ja tiesības uz slimības pabalstiem natūrā pastāv
         dzīvesvietas dalībvalstī, kura šīm tiesībām uz pabalstiem nepiemēro nosacījumu par to, ka personai ir jābūt apdrošinātai vai
         nodarbinātai, un šī panta mērķis ir nesodīt dalībvalstis, kuru tiesiskajā regulējumā ir paredzētas tiesības uz pabalstiem
         natūrā, pamatojoties vienīgi uz dzīvesvietas to teritorijā kritēriju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Rundgren, 43. un 45. punkts).

      41      No tā izriet, ka šajā lietā pēc ZVW spēkā stāšanās uz pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, kā tas ir prasītāju pamata lietā
         gadījumā, un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, un uz kuriem līdz šī likuma spēkā stāšanās brīdim neattiecās Regulas
         Nr. 1408/71 28. un 28.a pants, – jo, ņemot vērā viņu ienākumu līmeni, un neatkarīgi no viņu dzīvesvietas, viņiem netika nodrošinātas
         tiesības uz slimības pabalstiem, kuri paredzēti ar likumu noteiktajā obligātajā veselības apdrošināšanas sistēmā, – sākot
         ar 2006. gada 1. janvāri attiecas minētajos pantos ietvertie noteikumi.

      42      Saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 VI pielikuma R iedaļas 1. punkta a) un b) apakšpunktu pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuriem
         ir tiesības uz Nīderlandes Karalistes apmaksājamajiem slimības pabalstiem natūrā savā dzīvesvietas dalībvalstī atbilstoši
         šīs regulas 28. un 28.a pantam, šim nolūkam ir jāreģistrējas CVZ. Turklāt atbilstoši Regulas Nr. 574/72 29. pantam, lai saņemtu šos pabalstus, viņiem arī ir jāreģistrējas viņu dzīvesvietas
         dalībvalsts kompetentajā institūcijā, iesniedzot izziņu, kurā apliecinātas viņu tiesības uz minētajiem pabalstiem saskaņā
         ar tās valsts tiesību aktiem, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu. Šī izziņa ir E 121 veidlapa.

      43      No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šajā gadījumā pienākums pensionāriem, kuri saņem saskaņā ar Nīderlandes
         tiesību aktiem maksājamu pensiju un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, – lai Nīderlandē saņemtu slimības pabalstus
         natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu – reģistrēties CVZ, pat ja šis pienākums ir minēts pirmā prejudiciālā jautājuma formulējumā, pamata lietā ir apstrīdēts vienīgi tiktāl, ciktāl
         saskaņā ar to minētā valsts no viņu pensijas atskaita iemaksas, kuru tiesiskums tiek apstrīdēts.

      44      Šādos apstākļos jāuzskata, ka iesniedzējtiesa, uzdodot pirmo jautājumu, būtībā vēlas noskaidrot, vai pensionāri, kuri saņem
         pensiju un kuri, kā prasītāji pamata lietā, dzīvo dalībvalstī, kura nav valsts, kas ir atbildīga par viņu pensiju izmaksu,
         var, nereģistrējoties savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā, izvēlēties, ka viņiem netiek piemērota Regula
         Nr. 1408/71, un līdz ar to atteikties no šajā pēdējā minētajā dalībvalstī saskaņā ar šīs regulas 28. un 28.a pantu sniedzamajiem
         pabalstiem un tādējādi izvēlēties, ka viņiem atbilstoši minētās regulas 33. pantam nav jāveic iemaksas dalībvalstī, kura ir
         atbildīga par viņu pensiju izmaksu.

      45      Vispirms jānorāda, ka K. M. Jansens un O. Fokenss tomēr uzskata, ka pretēji iesniedzējtiesas pieņēmumam uz viņu situāciju
         ir attiecināms nevis Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pants, bet gan šīs regulas 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts, saskaņā
         ar kuru, tā kā attiecībā uz viņiem vairs nav piemērojami Nīderlandes tiesību akti, jo viņi Nīderlandē ir izbeiguši savu profesionālo
         darbību, uz viņiem attiecas tikai un vienīgi viņu dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti un viņiem nav ne mazāko izvēles iespēju.
         Tādējādi Nīderlandes Karaliste neesot tiesīga par šiem pabalstiem iekasēt jebkādu iemaksu.

      46      Šajā ziņā jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktam tāda persona, uz kuru vairs neattiecas
         kādas dalībvalsts tiesību akti, ja uz viņu nekļūst piemērojami citas dalībvalsts tiesību akti saskaņā ar šīs pašas regulas
         13. panta 2. punkta a)–d) apakšpunktu vai 14.–17. pantu, ir pakļauta tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tā dzīvo. Saskaņā
         ar pastāvīgo judikatūru minētais 13. panta 2. punkta f) apakšpunkts tostarp attiecas uz personām, kas pilnībā pārtrauc jebkādu
         profesionālo darbību (1998. gada 11. jūnija spriedums lietā C‑275/96 Kuusijärvi, Recueil, I‑3419. lpp., 39. un 40. punkts, kā arī 2004. gada 11. novembra spriedums lietā C‑372/02 Adanez‑Vega, Krājums, I‑10761. lpp., 24. punkts).

      47      Tomēr šis vispārīgais noteikums, kurš ir iekļauts Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā ar nosaukumu “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”,
         ir piemērojams vienīgi tiktāl, ciktāl šīs pašas regulas III sadaļā ietvertajos īpašajos noteikumos par dažādiem pabalstu veidiem
         attiecībā uz šo vispārīgo noteikumu nav paredzēti izņēmumi (skat. 1982. gada 27. maija spriedumu lietā 227/81 Aubin, Recueil, 1991. lpp., 11. punkts).

      48      Taču tieši šīs regulas 28. un 28.a pants, kuri ir iekļauti III sadaļas 1. nodaļā ar nosaukumu “Slimība un maternitāte”, ir
         atkāpe no šiem vispārīgajiem noteikumiem jautājumā par slimības pabalstu natūrā piešķiršanu pensionāriem, kuri saņem pensiju
         un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav valsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu.

      49      Līdz ar to tādā lietā kā pamata lietā iesniedzējtiesa pareizi nepiemēroja Regulas Nr. 1408/71 13. panta 2. punkta f) apakšpunktu,
         tā vietā piemērojot šīs regulas 28. un 28.a pantu.

      50      Šajā ziņā iesniedzējtiesa būtībā jautā, pirmkārt, par sistēmas, kura noteikta ar minēto 28. un 28.a pantu, imperatīvo dabu
         attiecībā uz pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuriem ir piemērojami šie noteikumi, un, otrkārt, par šo pensionāru pienākumu
         veikt iemaksas attiecībā uz šajos noteikumos paredzētajiem pabalstiem.

      51      Pirmkārt, attiecībā uz pensionāru, kuri saņem pensiju un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav valsts, kura ir atbildīga par pensijas
         izmaksu, iespēju atteikties no tā, ka viņiem tiek piemērota Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā paredzētā sistēma, jānorāda,
         ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Regulas Nr. 1408/71 noteikumi, kas nosaka piemērojamos tiesību aktus, veido kolīziju
         normu sistēmu, kura tās noslēgtā rakstura dēļ liedz valsts likumdevējiem tiesības noteikt valsts tiesību aktu piemērošanas
         apjomu un nosacījumus attiecībā uz personām, kas tiem pakļautas, un teritoriju, uz kuru šie valsts tiesību aktu noteikumi
         attiecas (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Adanez‑Vega, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

      52      Tā kā Regulā Nr. 1408/71 paredzētās kolīziju normas imperatīvā veidā ir saistošas dalībvalstīm, vēl jo vairāk nevar tikt pieļauts,
         ka sociāli apdrošinātās personas, uz kurām attiecas šie noteikumi, varētu pretoties to iedarbībai, ja tās varētu izvēlēties
         atteikties no tā, ka šie noteikumi viņām tiek piemēroti. Ar Regulu Nr. 1408/71 noteiktā likumu kolīziju sistēma ir atkarīga
         vienīgi no objektīvas situācijas, kurā atrodas attiecīgais darba ņēmējs (šajā ziņā skat. 1967. gada 12. decembra spriedumu
         lietā 11/67 Couture, Recueil, 487. un 500. lpp.; 1967. gada 13. decembra spriedumu lietā 12/67 Guissart, Recueil, 551. un 562. lpp., un 1994. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑60/93 Aldewereld, Recueil, I‑2991. lpp., 16.–20. punkts).

      53      Šādā kontekstā Tiesa attiecībā uz migrējošiem darba ņēmējiem jau ir lēmusi, ka nedz ar LESD, it īpaši tā 45. pantu, nedz ar
         Regulu Nr. 1408/71 šiem darba ņēmējiem nav piedāvāta izvēle iepriekš atteikties no tā, ka viņiem tiek piemērota it īpaši ar
         minētās regulas 28. panta 1. punktu izveidotā sistēma (1998. gada 5. marta spriedums lietā C‑160/96 Molenaar, Recueil, I‑843. lpp., 42. punkts).

      54      Vispārīgi jānorāda, ka, ja ar Regulu Nr. 1408/71 sociāli apdrošinātām personām, uz kurām attiecas šī regula, būtu paredzētas
         izvēles tiesības attiecībā uz piemērojamajiem tiesību aktiem, tas tajā expressis verbis tiktu atrunāts (iepriekš minētais spriedums lietā Aubin, 19. punkts).

      55      Kā norādījis J. A. van Delfts un J. M. van Viligens, neapšaubāmi tas tostarp ir Regulas Nr. 1408/71 17.a panta gadījums, saskaņā
         ar kuru tāds pensijas saņēmējs, kas saņem pensiju saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem vai pensijas saskaņā ar vairāku
         dalībvalstu tiesību aktiem un kas dzīvo kādā citā dalībvalstī, var lūgt, lai tiktu atbrīvots no pēdējās valsts tiesību aktu
         piemērošanas attiecībā uz viņu, ja vien viņš nav pakļauts šādiem tiesību aktiem sakarā ar to, ka viņš strādā kādā arodā.

      56      Tomēr nav strīda par to, ka šis noteikums, kas ir iekļauts Regulas Nr. 1408/71 II sadaļā, nav piemērojams tādā lietā kā pamata
         lieta, jo, kā atzinis J. A. van Delfts un J. M. van Viligens, minētās regulas 28. un 28.a pantā attiecībā uz šiem pensijas
         saņēmējiem maksājamajiem slimības pabalstiem ir ietverti īpaši atkāpes saturoši noteikumi.

      57      Savukārt, kā savu secinājumu 47. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā saskaņā ar to
         formulējumu pensionāriem, kuri saņem pensiju un uz kuriem attiecas šie noteikumi, nav paredzētas nekādas izvēles tiesības.
         Šīs regulas 28. pantā imperatīvā veidā ir paredzēts, ka, ja pensionārs, kurš saņem pensiju saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību
         aktiem, dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņam nav tiesību uz pabalstiem, viņš tomēr “saņem” pabalstus natūrā, kurus piešķir šīs
         dalībvalsts kompetentā institūcija tiktāl, ciktāl viņam būtu uz tiem tiesības, ja viņš dzīvotu par pensijas izmaksu atbildīgajā
         dalībvalstī. Tāpat, ja dzīvesvietas dalībvalsts paredz tiesības uz pabalstiem natūrā, šīs regulas 28.a pantā par pensijas
         izmaksu atbildīgajai dalībvalstij, nepiedāvājot nekādu citu iespēju, ir jākompensē šie pabalsti arī tiktāl, ciktāl minētās
         pensijas saņēmējam būtu uz to tiesības, ja viņš dzīvotu par pensijas izmaksu atbildīgajā dalībvalstī.

      58      Prasītāji pamata lietā tomēr apgalvo, ka atbilstoši Regulas Nr. 574/72 29. panta formulējumam, “lai saņemtu” pabalstus natūrā
         savas dzīvesvietas dalībvalstī saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu, pensionāram ir jāreģistrējas šīs valsts kompetentajā
         institūcijā, iesniedzot izziņu E 121 veidlapas formā, kas apliecina viņa tiesības uz šiem pabalstiem saskaņā ar tiesību aktiem,
         kuros paredzēta pensijas izmaksa.

      59      Šie paši prasītāji tādēļ norāda, ka iepriekš minētā sprieduma lietā van der Duin un ANOZ Zorgverzekeringen 40., 47. un 53. punktā Tiesa nolēma, ka tikai “tad, kad” pensionārs, reģistrējoties dzīvesvietas dalībvalsts institūcijā,
         ir pievienojies ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu noteiktajai sistēmai, šim pensionāram ir tiesības uz pabalstiem natūrā šajā
         pēdējā minētajā valstī. No tā izrietot, ka reģistrācijas kompetentajā dzīvesvietas dalībvalsts institūcijā neesamība pensionāram,
         kurš saņem pensiju saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību aktiem un dzīvo citā dalībvalstī, ļauj atteikties no tiesībām uz
         pabalstiem natūrā dzīvesvietas dalībvalstī.

      60      Šo argumentāciju tomēr nevar atbalstīt.

      61      Dalībvalsts kompetentā institūcija, izsniedzot veidlapu E 121, vienīgi apstiprina, ka attiecīgajai sociāli apdrošinātajai
         personai būtu tiesības uz pabalstiem natūrā saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem, ja šī persona tajā dzīvotu (pēc analoģijas
         skat. 2000. gada 10. februāra spriedumu lietā C‑202/97 FTS, Recueil, I‑883. lpp., 50. punkts, kā arī 2000. gada 30. marta spriedumu lietā C‑178/97 Banks u.c., Recueil, I‑2005. lpp., 53. punkts).

      62      Tā kā šāda veidlapa ir tikai un vienīgi deklaratīva, tās iesniegšana kādas dalībvalsts kompetentajā institūcijā attiecīgās
         sociāli apdrošinātās personas reģistrācijai šajā valstī līdz ar to nevar būt par nosacījumu tiesību uz pabalstiem šajā dalībvalstī
         piešķiršanai.

      63      No tā izriet, ka Regulas Nr. 574/72 29. pantā paredzētā reģistrācija dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā ir
         tikai un vienīgi administratīva formalitāte, kura ir jāizpilda, lai nodrošinātu efektīvu pabalstu natūrā piešķiršanu šajā
         dalībvalstī saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu. Tieši šādi ir jāsaprot iepriekš minētā sprieduma lietā van der Duin un ANOZ Zorgverzekeringen 40., 47. un 53. punkts, kuros Tiesa konstatēja, ka vienīgi tad, kad pensionāri ir reģistrēti minētajā institūcijā, viņi saskaņā
         ar Regulas Nr. 1408/71 28. pantu un Regulas Nr. 574/72 29. pantu no šīs pašas institūcijas saņem pabalstus natūrā.

      64      Tādējādi, tā kā uz pensionāru, kas saņem pensiju saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību aktiem, attiecas Regulas Nr. 1408/71
         28. un 28.a pantā minētā objektīvā situācija, viņam ir piemērojama šajos noteikumos paredzētā kolīzijas norma un viņš nevar
         no tās atteikties, saskaņā ar Regulas Nr. 574/72 29. pantu nereģistrējoties savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā.

      65      Līdz ar to Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantam attiecībā uz sociāli apdrošinātajām personām, uz kurām tie attiecas, ir
         imperatīvs raksturs.

      66      Otrkārt, attiecībā uz pienākumu veikt iemaksas dalībvalstī, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, K. M. Jansens un O. Fokenss
         norāda, ka Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a panta piemērošana katrā ziņā nevar pamatot to, ka viņiem ir jāveic iemaksas ar
         ZVW izveidotajā obligātās veselības apdrošināšanas sistēmā, jo, tā kā viņi nedz dzīvo, nedz ir nodarbināti Nīderlandē, viņiem
         atbilstoši šim jaunajam tiesiskajam regulējumam šajā dalībvalstī nav tiesību saņemt slimības pabalstus natūrā. Pretēji ZFW ar ZVW no tā piemērošanas jomas expressis verbis ir izslēgti nerezidenti.

      67      Tomēr šī argumentācija, kā izriet no šī sprieduma 37.–41. punkta, neievēro, ka Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā ir ietverta
         “kolīzijas norma”, saskaņā ar kuru pensionāram, kurš saņem pensiju un kas dzīvo dalībvalstī, kura nav valsts, kas ir atbildīga
         par pensijas izmaksu, ir tiesības uz slimības pabalstiem natūrā, kuru izmaksas sedz pēdējā minētā valsts, savā dzīvesvietas
         dalībvalstī tiktāl, ciktāl viņiem būtu tādas tiesības saskaņā ar valsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, tiesību aktiem,
         ja viņi tajā dzīvotu.

      68      Tādējādi, kaut arī neapšaubāmi, kas nav arī ticis apstrīdēts, ka ZVW nav piemērojams pensionāriem, kuri pensiju saņem saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem un kuri – tāpat kā prasītāji pamata
         lietā – dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, tomēr, tā kā šiem prasītājiem būtu tiesības uz slimības pabalstiem natūrā Nīderlandē
         saskaņā ar ZVW, ja viņi dzīvotu šajā dalībvalstī, viņiem atbilstoši ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu izveidotajai sistēmai ir tiesības
         uz šiem pabalstiem, kuru izmaksas sedz šī pati valsts, viņu dzīvesvietas dalībvalstī.

      69      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 33. panta 1. punktam tās dalībvalsts institūcijai, kas ir atbildīga
         par pensiju maksāšanu un piemēro tiesību aktus, kuros ir paredzēti atskaitījumi no šīs pensijas attiecībā uz iemaksām slimības
         pabalstu segšanai, ir tiesības veikt šādus atskaitījumus no šīs institūcijas izmaksājamām pensijām tādā apmērā, kādā pabalstu
         izmaksas saskaņā ar 28. un 28.a pantu ir jāsedz minētās dalībvalsts institūcijai.

      70      Šajā lietā nav strīda par to, ka Nīderlandes tiesību aktos, saskaņā ar kuriem prasītājiem pamata lietā tiek izmaksāta pensija,
         ir paredzēti šādi atskaitījumi attiecībā uz iemaksām.

      71      Atbilstoši ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu izveidotajai sistēmai pensionāram, kurš saņem pensiju, pabalstus natūrā
         piešķir dzīvesvietas dalībvalsts kompetentā institūcija un to izmaksas sedz dalībvalsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu.

      72      Šādos apstākļos, tā kā, ņemot vērā iepriekš minēto, pensionāri, kuri saņem pensiju un uz kuriem attiecas Regulas Nr. 1408/71
         28. un 28.a pants, ievērojot ar šiem pantiem izveidotās sistēmas imperatīvo dabu, nevar izvēlēties atteikties no tiesībām
         uz pabalstiem natūrā viņu dzīvesvietas dalībvalstī, nereģistrējoties šīs dalībvalsts kompetentajā institūcijā, šādas nereģistrēšanās
         sekas nevar būt tādas, ka viņi tiek atbrīvoti no iemaksu veikšanas dalībvalstī, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, jo
         šī pēdējā minētā dalībvalsts katrā ziņā ir atbildīga par izmaksu segšanu attiecībā uz viņiem un šī dalībvalsts nevar neievērot
         minētajā regulā paredzēto sistēmu.

      73      Neapšaubāmi, ja sociāli apdrošinātā persona nav reģistrējusies dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā, šī persona
         šajā valstī nevar saņemt minētos pabalstus un līdz ar to tai nerodas nekādas izmaksas, kuras dalībvalstij, kura ir atbildīga
         par pensijas izmaksu, būtu jāatlīdzina viņa dzīvesvietas dalībvalstij saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 36. pantu, to skatot
         kopā ar Regulas Nr. 574/72 95. pantu.

      74      Tomēr šāds apstāklis nekādi neietekmē tiesību uz šiem pabalstiem pastāvēšanu un tādējādi attiecīgu pienākumu tās dalībvalsts
         kompetentajā institūcijā, kuras tiesību aktos ir paredzētas šādas tiesības, veikt iemaksas attiecībā uz risku, kuru sedz šī
         dalībvalsts saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem. Kā Tiesa jau ir lēmusi, neviens Savienības tiesību noteikums dalībvalsts
         kompetentajai institūcijai nenosaka pienākumu pārbaudīt, vai sociāli apdrošinātajai personai pirms tās reģistrēšanas attiecīgās
         dalībvalsts sistēmā un attiecīgu iemaksu iekasēšanas ir tiesības uz visiem ar veselības apdrošināšanas sistēmu paredzētajiem
         pabalstiem (iepriekš minētais spriedums lietā Molenaar, 41. punkts).

      75      Kā norādīja Nīderlandes valdība un Eiropas Komisija, šāds pienākums veikt iemaksas tiesību uz pabalstiem pastāvēšanas dēļ,
         pat ja minētie pabalsti faktiski netiek saņemti, ir solidaritātes principa, kurš ir ieviests ar valstu sociālā nodrošinājuma
         sistēmām, neatņemama sastāvdaļa, jo šāda pienākuma neesamības gadījumā attiecīgās personas varētu tikt mudinātas gaidīt riska
         iestāšanos un pēc tam veikt iemaksas šajā sistēmā.

      76      Tādēļ tas, kā norāda J. A. van Delfts un J. M. van Viligens, ka, ņemot vērā viņu vecumu, viņiem, kuri bija un ir apdrošināti
         pret slimības risku saskaņā ar privātā kārtā noslēgtiem apdrošināšanas līgumiem, nav nekādas intereses spekulēt, nav svarīgi,
         jo neapšaubāmi, ka šādas rīcības risks nevar tikt izslēgts vismaz attiecībā uz daļu no sociāli apdrošinātajām personām, kurām
         tiek piemērota attiecīgā sociālā nodrošinājuma sistēma. Šādas sistēmas solidārais raksturs obligātā veidā ir jānodrošina visām
         sociāli apdrošinātajām personām, uz kurām šī sistēma attiecas, neatkarīgi no individuālās rīcības, kuru varētu veikt katra
         no šīm personām atkarībā no savām personiskajām vajadzībām. Pretējā gadījumā šī solidaritāte var pazaudēt visu savu būtību.

      77      Turklāt J. A. van Delfts un J. M. van Viligens kļūdaini norāda, ka dalībvalsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, nevar
         izmantot argumentu par attiecīgās sistēmas solidaritāti, jo tā nesedz slimības pabalstu natūrā sniegšanas risku dzīvesvietas
         dalībvalstī.

      78      Kaut arī atbilstoši Regulas Nr. 574/72 95. pantam saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu sniegto pabalstu apmēru
         principā dzīvesvietas dalībvalsts institūcijai vienreizēja kopsummas maksājuma veidā atlīdzina tās dalībvalsts kompetentā
         institūcija, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, tomēr ar šo naudas summu ir paredzēts segt visus attiecīgajām personām
         sniegtos pabalstus natūrā un tās apmērs ir atkarīgs no vidējām gada izmaksām par veselības aprūpi uz vienu pensionāru dzīvesvietas
         dalībvalstī. Saskaņā ar minēto tiesību normu šis vienreizējais kopsummas maksājums ir “pēc iespējas tuvāks” faktiskajiem izdevumiem
         (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā van der Duin un ANOZ Zorgverzekeringen, 44. punkts).

      79      No tā izriet, ka dalībvalsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu pensionāram, kurš dzīvo citā dalībvalstī, sedz visu risku,
         kas ir saistīts ar slimības pabalstu natūrā sniegšanu dalībvalstī, kurā šis pensionārs dzīvo.

      80      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu jāatbild šādi: Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. pants, skatot kopā ar Regulas
         Nr. 574/72 29. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata
         lietā apspriestais, kurā ir paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un kuri dzīvo
         citā dalībvalstī, kurā viņiem atbilstoši minētajam 28. un 28. a pantam ir tiesības uz šīs dalībvalsts kompetentās institūcijas
         sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma no minētās pensijas
         veidā, pat ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā.

       Par otro jautājumu
      81      Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai LESD 21. un 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts
         tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā apspriestais, kurā paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā
         ar šīs valsts tiesību aktiem un kuri dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu
         ir tiesības uz šīs pēdējās minētās dalībvalsts kompetentās institūcijas sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, pirmkārt,
         ir jāreģistrējas tās dalībvalsts kompetentajā institūcijā, kura ir atbildīga par šīs pensijas izmaksu, un, otrkārt, attiecībā
         uz minētajiem pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma no minētās pensijas veidā, pat ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas
         dalībvalsts kompetentajā institūcijā.

      82      Kā jau izriet no šī sprieduma 43. punkta, pienākums minētajiem pensionāriem reģistrēties CVZ, lai saņemtu slimības pabalstus natūrā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu, pats par sevi nav apstrīdēts pamata
         lietā.

      83      Šādos apstākļos otrais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka ar to būtībā tiek jautāts, vai LESD 21. un 45. pants pieļauj tādu
         valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā apspriestais, kurā atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. pantam ir paredzēts,
         ka pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav valsts, kura ir atbildīga par pensijas izmaksu, ir
         jāveic iemaksas šajā pēdējā minētajā valstī, lai viņi varētu saņemt slimības pabalstus natūrā viņu dzīvesvietas dalībvalstī,
         pat ja viņi nav reģistrējušies tās kompetentajā institūcijā.

      84      Jāatgādina, ka gan no Tiesas judikatūras, gan no LESD 168. panta 7. punkta izriet, ka Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu
         pilnvaras organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas un pieņemt noteikumus par veselības aprūpes pakalpojumu un medicīniskās
         aprūpes organizēšanu un sniegšanu. Tā kā Eiropas Savienības līmenī šīs sistēmas nav saskaņotas, katras dalībvalsts tiesību
         aktos ir jāparedz sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanas nosacījumi. Tomēr, īstenojot šīs pilnvaras, dalībvalstīm ir
         jāievēro Savienības tiesības, tostarp Līguma noteikumi par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos vai arī katram Savienības pilsonim
         piešķirto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (šajā ziņā skat. it īpaši 2009. gada 16. jūlija spriedumu
         lietā C‑208/07 von Chamier‑Glisczinski, Krājums, I‑6095. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2010. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑211/08 Komisija/Spānija,
         Krājums, I‑0000. lpp., 53. punkts).

      85      Ņemot to vērā, Tiesas sniegtā Regulas Nr. 1408/71 interpretācija, atbildot uz pirmo prejudiciālo jautājumu, ir vērā ņemama
         neatkarīgi no risinājuma, kas izrietētu no iespējamās primāro tiesību piemērošanas. Tas, ka valsts pasākums var būt saderīgs
         ar atvasināto tiesību noteikumu – šajā gadījumā ar Regulu Nr. 1408/71 –, nenozīmē, ka uz to neattiecas Līguma noteikumi (skat.
         it īpaši 2006. gada 16. maija spriedumu lietā C‑372/04 Watts, Krājums, I‑4325. lpp., 47. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā von Chamier‑Glisczinski, 66. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 45. punkts).

      86      No tā izriet, ka Regulas Nr. 1408/71 28., 28.a un 33. panta piemērojamība tādai situācijai kā pamata lietā apspriestajai pati
         par sevi neizslēdz, ka prasītāji pamata lietā saskaņā ar primārajām tiesībām var iebilst pret atskaitījumiem, kurus attiecībā
         uz iemaksām veic tās dalībvalsts kompetentā institūcija, kura ir atbildīga par viņu pensiju izmaksu, lai viņu dzīvesvietas
         dalībvalsts kompetentā institūcija varētu piešķirt slimības pabalstus natūrā (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā von Chamier‑Glisczinski, 66. punkts).

      87      Šajā lietā vispirms ir jāizvērtē, vai tāda situācija kā pamata lietā apspriestā ietilpst otrajā uzdotajā jautājumā minēto
         noteikumu, proti, LESD 21. un 45. panta, piemērošanas jomā.

      88      Vispirms attiecībā uz LESD 45. panta piemērojamību iesākumā jāatgādina, ka jēdziens “darba ņēmējs” Savienības tiesībās nav
         viennozīmīgs, bet mainās atkarībā no paredzētās piemērošanas jomas. Tā LESD 45. panta ietvaros izmantotais darba ņēmēja jēdziens
         noteikti nesaskan ar to, kas tiek izmantots LESD 48. panta un Regulas Nr. 1408/71 jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         von Chamier‑Glisczinski, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).

      89      Runājot par LESD 45. pantu, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai “darba ņēmēja” jēdzienam šī panta izpratnē Savienības tiesībās
         ir sava autonoma piemērojamība un tas nevar tikt interpretēts šauri. Par darba ņēmēju ir uzskatāma ikviena persona, kam ir
         reāla un efektīva nodarbošanās, izņemot nodarbošanos, kas ir tik niecīga, ka tā ir tikai mazsvarīga un papildu nodarbošanās.
         Saskaņā ar šo judikatūru darba attiecību raksturīga iezīme ir tā, ka persona noteiktu laiku citas personas labā un tās vadībā
         sniedz pakalpojumus, pretī saņemot darba samaksu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā von Chamier‑Glisczinski, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).

      90      Turklāt, kaut arī ar LESD 45. panta 3. punkta d) apakšpunktu, kā arī 17. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada
         29. aprīļa Direktīvā 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu
         teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK,
         75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp.), personai pēc savas profesionālās darbības pabeigšanas
         ir tiesības turpināt uzturēties dalībvalstī, kurā šī persona ieradās, lai tajā strādātu, saskaņā ar judikatūru personas, kuras
         savu profesionālo darbību ir veikušas savas pilsonības dalībvalstī un tikai pēc aiziešanas pensijā ir izmantojušas savas tiesības
         uzturēties citā dalībvalstī, turklāt bez jebkāda nolūka strādāt tajā algotu darbu, nevar pamatoties uz darba ņēmēju brīvu
         pārvietošanos (2006. gada 9. novembra spriedums lietā C‑520/04 Turpeinen, Krājums, I‑10685. lpp., 16. punkts, un 2009. gada 23. aprīļa spriedums lietā C‑544/07 Rüffler, Krājums, I‑3389. lpp., 52. punkts).

      91      Šajā lietā Tiesā iesniegtajos lietas materiālos ietvertie pierādījumi norāda, ka prasītāji pamata lietā, kuri ir sasnieguši
         pensijas vecumu, ir Nīderlandes pilsoņi, saņem pensiju saskaņā attiecīgi ar AOW un WAO un visu savu profesionālo darbību ir veikuši Nīderlandē, bet pēc tam devās dzīvot uz citu dalībvalsti, kurā viņi neveic nekādu
         profesionālo darbību un nekad nav meklējuši darbu.

      92      J. A. van Delfts un J. M. van Viligens nepārprotami norāda, ka uz viņu situāciju varētu attiekties LESD 45. pants. Tomēr šī
         apgalvojuma atbalstam viņi nav iesnieguši nevienu konkrētu pierādījumu, kas varētu apstrīdēt iepriekš minētos apsvērumus.
         Tieši pretēji, šie prasītāji expressis verbis apgalvo, ka viņi ir emigrējuši uz citu dalībvalsti pēc došanās pensijā.

      93      Šādos apstākļos jāuzskata – tāpat kā to dara Komisija, kā arī Francijas un Somijas valdības –, ka LESD 45. pants nevar tikt
         piemērots tādā strīdā kā pamata lietā.

      94      Tomēr ir jāuzsver, ka prasītājiem pamata lietā kā Nīderlandes pilsoņiem saskaņā ar LESD 20. panta 1. punktu katrā ziņā ir
         Savienības pilsoņa statuss.

      95      Dodoties uz citu dalībvalsti un izveidojot tajā dzīvesvietu, viņi ir izmantojuši viņiem ar LESD 21. panta 1. punktu piešķirtās
         tiesības. Līdz ar to uz viņu situāciju ir attiecināmas Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties tādas
         dalībvalsts teritorijā, kas nav viņu pilsonības dalībvalsts.

      96      Atbilstoši LESD 21. panta 1. punktam ikvienam Savienības pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstīs, ievērojot
         Līgumā noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus.

      97      Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka iespējas, kas Līgumā piedāvātas saistībā ar Savienības pilsoņu brīvu
         pārvietošanos, nevarētu efektīvi izmantot, ja dalībvalsts pilsonim varētu liegt tās izmantot to šķēršļu dēļ, kurus viņa dzīvošanai
         citā dalībvalstī rada viņa izcelsmes dalībvalsts tiesiskais regulējums, sodot viņu par šo tiesību izmantošanu (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā von Chamier‑Glisczinski, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).

      98      Šajā lietā prasītāji pamata lietā uzskata, ka tā iemesla dēļ, ka viņi pārcēlās dzīvot uz dalībvalsti, kas nav Nīderlande,
         viņi attiecībā uz slimības pabalstu natūrā piešķiršanu atrodas nelabvēlīgākā situācijā par to, kādā viņi atrastos, ja viņi
         dzīvotu Nīderlandē. Saistībā ar to, ka 2006. gada 1. janvārī spēkā stājās ZVW, attiecībā uz viņiem – pretēji Nīderlandē dzīvojošajām personām – ievērojami samazinājās aizsardzības līmenis, uz kuru viņiem
         bija tiesības pret slimības risku, jo gan izmaksu, gan kvalitātes ziņā saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem
         sniegtie pakalpojumi ir neizdevīgāki par tiem, kuri tiek piedāvāti saskaņā ar privātā kārtā noslēgtiem apdrošināšanas līgumiem.
         Savukārt Nīderlandē dzīvojošajām personām piedāvātie pakalpojumi atbilstoši ZVW ir līdzīgi tiem pakalpojumiem, kuri tiek piedāvāti saskaņā ar privātā kārtā noslēgtiem apdrošināšanas līgumiem.

      99      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā LESD 48. pantā paredzēta dalībvalstu tiesību aktu koordinēšana, nevis to saskaņošana, atšķirības
         katras dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmās pēc būtības un no procedūras viedokļa un tādējādi arī atšķirības tur apdrošināto
         personu tiesībās šī tiesību norma neietekmē, un katras dalībvalsts kompetencē, ievērojot Savienības tiesības, savos tiesību
         aktos ir noteikt sociālā nodrošinājuma sistēmas pabalstu piešķiršanas nosacījumus (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā von Chamier‑Glisczinski, 84. punkts).

      100    Šādos apstākļos ar LESD 21. panta 1. punktu apdrošinātajai personai tiek nodrošināta vienīgi pārvietošanās uz citu dalībvalsti,
         kas ir neitrāla sociālā nodrošinājuma, īpaši slimības pabalstu, jomā. Ņemot vērā starp dalībvalstu sistēmām un tiesību aktiem
         pastāvošās atšķirības šajā jomā, šāda pārvietošanās katrā konkrētā gadījumā attiecīgajai personai varētu būt vairāk vai mazāk
         izdevīga vai neizdevīga sociālās aizsardzības ziņā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā von Chamier‑Glisczinski, 85. punkts).

      101    No tā izriet, ka, pat ja tā piemērošana ir mazāk izdevīga, valsts tiesiskais regulējums sociālā nodrošinājuma jomā tik un
         tā atbilst LESD 21. pantam, ja vien tā rezultātā netiek vienīgi maksātas sociālā nodrošinājuma iemaksas, nesaņemot pretī nekādu
         labumu (pēc analoģijas skat. 2002. gada 19. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑393/99 un C‑394/99 Hervein u.c., Recueil, I‑2829. lpp., 51. punkts; 2006. gada 9. marta spriedumu lietā C‑493/04 Piatkowski, Krājums, I‑2369. lpp., 34. punkts, kā arī 2006. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑50/05 Nikula, Krājums, I‑7029. lpp., 30. punkts).

      102    Šajā lietā, kā izriet no šī sprieduma 41. punkta, kaut arī kopš 2006. gada 1. janvāra attiecībā uz pensionāriem, kuri saņem
         pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, ir piemērojami viņu dzīvesvietas
         dalībvalsts tiesību aktos paredzētie slimības pabalsti natūrā, lai arī iepriekš attiecībā uz viņiem netika piemērota nekāda
         obligāta ar likumu noteikta veselības apdrošināšanas sistēma un tādējādi viņi pret slimības risku varēja vienīgi apdrošināties
         saskaņā ar privātā kārtā noslēgtiem apdrošināšanas līgumiem, tieši tā iemesla dēļ, ka Nīderlandes likumdevējs, īstenojot savas
         pilnvaras sociālā nodrošinājuma sistēmu organizēšanas jomā, nolēma paplašināt obligātās ar likumu noteiktās veselības apdrošināšanas
         piemērošanas jomu, proti, piemērojot to visām Nīderlandē dzīvojošajām personām, šāda lēmuma rezultātā, ņemot vērā Regulas
         Nr. 1408/71 28. un 28.a pantā paredzētās kolīzijas normas, minētie pensionāri bija vieni no tiem, kuriem bija tiesības uz
         viņu dzīvesvietas dalībvalstī sniegtajiem slimības pabalstiem.

      103    Jākonstatē, kā ir norādījusi Nīderlandes valdība, ka pamata lietā apspriestais valsts tiesiskais regulējums – tiktāl, ciktāl
         tajā atbilstoši Regulas Nr.1408/71 noteikumiem ir paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuri ir nerezidenti, ir
         tiesības uz slimības pabalstiem natūrā saskaņā ar viņu dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, – drīzāk veicina Savienības
         pilsoņu brīvu pārvietošanos, nekā to ierobežo, jo saskaņā ar šādu tiesisko regulējumu Savienības pilsoņiem dzīvesvietas dalībvalstī
         ir tiesības saņemt savam veselības stāvoklim atbilstošu aprūpi saskaņā ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tiem, kuri tiek piemēroti
         personām, kuras ietilpst šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmā.

      104    Tā tas it īpaši ir pamata lietā, kurā netiek apstrīdēts, ka pēc tam, kad prasītāji pamata lietā valsts tiesās bija ierosinājuši
         pagaidu noregulējuma tiesvedības, iemaksu apmērs, kas bija jāsamaksā pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes
         tiesību aktiem un kuri dzīvo dalībvalstī, kas nav Nīderlande, un kuram tika piemērots koeficients, kurš atspoguļo dzīves dārdzību
         dzīvesvietas dalībvalstī, kopš tā brīža ir mazāks par to, kas ir jāmaksā Nīderlandē dzīvojošajiem pensionāriem, kuri saņem
         tādu pašu pensiju.

      105    Neapšaubāmi nevar izslēgt, kā ir norādījuši prasītāji pamata lietā, ka atbilstoši Regulai Nr. 1408/71 dzīvesvietas dalībvalstī
         piešķirtie slimības pabalsti natūrā izmaksu un kvalitātes ziņā ir neizdevīgāki nekā Nīderlandē dzīvojošajām personām saskaņā
         ar ZVW piedāvātie pabalsti.

      106    Tomēr šādas atšķirības, kādas attiecībā uz aizsardzības pret slimības risku līmeni pastāv dalībvalstu sociālā nodrošinājuma
         sistēmās, ņemot vērā, ka šādas atšķirības izriet no tā, ka šajā jomā nav saskaņotas Savienības tiesības, atbilstoši šī sprieduma
         99. un 100. pantā minētajai judikatūrai nevar tikt uzskatītas par ierobežojumu, uz kuru attiecas LESD 21. panta 1. punkts.
         Pretēji J. A. van Delfta un J. M. van Viligena apgalvotajam šajā ziņā nav svarīgi, ka viņi pārcēla savu dzīvesvietu uz citu
         dalībvalsti pirms un nevis pēc ZVW stāšanās spēkā.

      107    Turklāt ar pamata lietā apspriesto valsts tiesisko regulējumu pensionāriem, kuri saņem pensiju un kuri dzīvo dalībvalstī,
         kas nav Nīderlande, nav noteikts pienākums veikt iemaksas sociālā nodrošinājuma sistēmā, pretī nepiedāvājot attiecīgu sociālo
         aizsardzību.

      108    Pat ja nereģistrēšanās savas dzīvesvietas dalībvalstī gadījumā pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību
         aktiem, dzīvesvietas dalībvalstī netiek sniegti nekādi slimības pabalsti natūrā, tomēr iemaksu veikšana Nīderlandē šīm sociāli
         apdrošinātajām personām dod tiesības viņu dzīvesvietas dalībvalstī saņemt attiecīgus pabalstus, kuru izmaksas sedz Nīderlande.

      109    Tomēr jānorāda, ka šajā gadījumā pamata lietā apspriestais tiesiskais regulējums nav tikai un vienīgi paplašinājis obligāto
         ar likumu noteikto veselības apdrošināšanas sistēmu, proti, piemērojot to visām Nīderlandē dzīvojošajām personām, un atbilstoši
         Regulai Nr. 1408/71 paredzējis, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem un kuri dzīvo dalībvalstī,
         kas nav Nīderlande, ir tiesības, veicot iemaksas Nīderlandē, uz slimības pabalstiem natūrā savas dzīvesvietas dalībvalstī.
         Ar šo pašu tiesisko regulējumu tāpat bija arī paredzēts, ka, sākot ar 2006. gada 1. janvāri, pilnībā tiek izbeigti apdrošināšanas
         līgumi, kurus līdz šim datumam šādi nerezidenti bija noslēguši ar Nīderlandē dibinātām apdrošināšanas sabiedrībām, tiktāl,
         ciktāl ar šiem līgumiem bija noteiktas tādas pašas tiesības, kādas izriet no Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas.

      110    J. A. van Delfts, J. M. van Viligens un O. Fokenss uzskata, ka šī IZVW 2.5.2. pantā paredzētā pilnīgā līgumu izbeigšana būtiski ietekmēja Nīderlandē nedzīvojošo pensionāru, kuri saņem pensiju
         saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, tiesības, kuras viņiem bija saskaņā ar apdrošināšanas līgumiem, kuri ar Nīderlandē
         dibinātām apdrošināšanas sabiedrībām tika noslēgti saskaņā ar iepriekš spēkā esošo likumā noteikto sistēmu. Faktiski tā iemesla
         dēļ, ka ar likumu tika noteikta šo līgumu izbeigšana, šiem nerezidentiem, lai nodrošinātu no šiem līgumiem izrietošo vispārējo
         aizsardzības līmeni, pēc 2006. gada 1. janvāra bija jānoslēdz jauni apdrošināšanas līgumi, lai papildinātu dzīvesvietas dalībvalstī
         sniedzamos pamatpakalpojumus. Ņemot vērā viņu vecumu, šie jaunie līgumi varēja tikt noslēgti vienīgi ar ļoti nelabvēlīgiem
         nosacījumiem attiecībā uz cenu.

      111    J. A. van Delfts un J. M. van Viligens uzskata, ka attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem šajā ziņā nebija vienāda. Praksē
         jaunajos apdrošināšanas līgumos, kuri pēc ZVW spēkā stāšanās tika noslēgti ar rezidentiem, paredzētie nosacījumi attiecībā uz cenu būtībā atbilda tiem nosacījumiem, kuri
         bija paredzēti saskaņā ar ZFW noslēgtajos apdrošināšanas līgumos, lai arī savukārt attiecībā uz nerezidentiem apdrošināšanas sabiedrību piedāvātie nosacījumi
         pēc ZVW stāšanās spēkā bija daudz nelabvēlīgāki par pirms tam saskaņā ar iepriekšējiem līgumiem piemērojamajiem nosacījumiem.

      112    Nīderlandes valdība, kurai saistībā ar iepriekš minēto tika uzdots jautājums tiesas sēdē, uzsvēra, ka ar IZVW, sākot ar 2006. gada 1. janvāri, tika paredzēta pilnīga tādu apdrošināšanas līgumu laušana, kuri līdz ZVW spēkā stāšanās brīdim bija noslēgti ar Nīderlandē dibinātām apdrošināšanas sabiedrībām, vienīgi “tiktāl, ciktāl” ar šiem
         līgumiem attiecībā uz slimības pabalstiem natūrā bija noteiktas tādas pašas tiesības, kuras attiecīgās personas varēja izmantot
         pēc ZVW stāšanās spēkā saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem. Tādējādi šī līgumu pilnīga izbeigšana neattiecās uz visu apdrošināšanas
         līgumu saturu, bet vienīgi uz to daļu, kura attiecās uz dzīvesvietas dalībvalsts ar likumu paredzēto pamata sistēmu, lai nepieļautu
         dubultu apdrošināšanu un līdz ar to dubultu iemaksu veikšanu.

      113    Nīderlandes valdība apgalvo, ka, protams, praksē lielākais vairums attiecīgo apdrošināšanas līgumu pilnībā tika izbeigti,
         liekot attiecīgajām personām, kuras pēc 2006. gada 1. janvāra vēlējās saglabāt papildu aizsardzību pret slimības risku salīdzinājumā
         ar likumā noteikto pamata sistēmu, noslēgt jaunus apdrošināšanas līgumus. Tomēr pret rezidentiem un nerezidentiem šajā ziņā
         esot bijusi vienāda attieksme.

      114    Jāatgādina, ka Tiesai saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav jālemj par valsts tiesību normu interpretāciju vai
         par pamata lietā esošo faktu vērtējumu, jo šis uzdevums ir tikai un vienīgi iesniedzējtiesas ziņā (šajā ziņā skat. it īpaši
         2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑378/07 līdz C‑380/07 Angelidaki u.c., Krājums, I‑3071. lpp., 48. punkts).

      115    Līdz ar to tieši iesniedzējtiesa ir tā, kurai ir jānosaka, vai un kādā mērā pamata lietā apspriestajā valsts tiesiskajā regulējumā
         ir paredzēta atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem.

      116    Šajā ziņā, ja tiktu konstatēts, ka minētajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēti pasākumi, kuru mērķis ir nodrošināt turpinātību
         tādai vispārējai aizsardzībai, kas izriet no apdrošināšanas līgumiem, kuri noslēgti līdz ZVW spēkā stāšanās brīdim, un ka šie pasākumi attiecas vienīgi uz tiem līgumiem, kurus bija noslēguši rezidenti, šāda atšķirīga
         attieksme pret nerezidentiem, kā savu secinājumu 79. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, ir brīvas Savienības pilsoņu pārvietošanās
         ierobežojums LESD 21. panta 1. punkta izpratnē, jo šāds ierobežojums saskaņā ar šī sprieduma 97. punktā minēto judikatūru
         varētu likt šķēršļus pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem, kā tas ir prasītāju pamata lietā
         gadījumā, saglabāt savu dzīvesvietu dalībvalstī, kas nav Nīderlande. Nedz Nīderlandes valdība, nedz CVZ šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā nav iesniegušas nekādus pierādījumus, lai pamatotu šādu atšķirīgu attieksmi.

      117    Lai izvērtētu ierobežojuma pastāvēšanu LESD 21. panta izpratnē, iesniedzējtiesai it īpaši ir jāņem vērā šādi no Tiesai iesniegtajiem
         lietas materiāliem izrietoši fakti.

      118    Pirmkārt, no IZVW 2.5.2. panta 2. punkta paša formulējuma izriet, ka tajā ir paredzēta vienīgi tādu apdrošināšanas līgumu pilnīga izbeigšana,
         kurus noslēguši nerezidenti. Tajā pašā laikā šis pants neattiecas uz rezidentu noslēgtajiem apdrošināšanas līgumiem.

      119    Lai noteiktu, vai ar šo tiesību normu, kā uz to norāda tās formulējums, ir radīta atšķirīga attieksme pret rezidentiem un
         nerezidentiem, iesniedzējtiesai ir jākonstatē, vai pamata lietā apspriestajā tiesiskajā regulējumā, kā apgalvo Nīderlandes
         valdība, ir iekļauta cita tiesību norma, kurā tādā pašā veidā arī paredzēta tādu apdrošināšanas līgumu pilnīga izbeigšana,
         kurus līdz ZVW spēkā stāšanās brīdim noslēguši rezidenti.

      120    Apstiprinošas atbildes gadījumā šai tiesai arī ir jāpārbauda, vai šo līgumu pilnīga izbeigšana rada vienādas sekas rezidentiem
         un nerezidentiem, un it īpaši, vai, kā uzskata Nīderlandes valdība, šo līgumu izbeigšana abos gadījumos attiecas vienīgi uz
         to līguma daļu, kurā bija paredzētas tādas pašas tiesības, kādas izriet no piemērojamās obligātās ar likumu noteiktās sistēmas.

      121    Otrkārt, gan no J. A. van Delfta un J. M. van Viligena, gan Nīderlandes valdības rakstveida apsvērumiem izriet, ka attiecībā
         uz rezidentiem, kurus uz 2006. gada 1. janvāri saistīja apdrošināšanas līgums, ar pamata lietā apspriesto tiesisko regulējumu
         apdrošināšanas sabiedrībām, kuras piedalījās ZVW paredzētajā obligātajā veselības apdrošināšanas sistēmā, bija jāapdrošina visi rezidenti attiecībā uz visiem slimības pabalstiem
         natūrā, kuri viņiem tika piedāvāti saskaņā ar šiem līgumiem, proti, gan attiecībā uz pamata pabalstiem, kuri atbilda ar ZVW paredzētajām tiesībām, gan attiecībā uz papildu pabalstiem, kuri pārsniedza šo minimālo likumā noteikto aizsardzību.

      122    J. A. van Delfts un J. M. van Viligens savukārt uzskata, ka ar šo tiesisko regulējumu šīm pašām apdrošināšanas sabiedrībām,
         ja tās ir dibinātas Nīderlandē, netika noteikts šāds apdrošināšanas pienākums attiecībā uz nerezidentiem, kuri līdz ZVW spēkā stāšanās brīdim bija apdrošināti saskaņā ar šīm sabiedrībām noslēgto apdrošināšanas līgumu un kuriem kopš šī likuma
         spēkā stāšanās brīža saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu ir tiesības uz dzīvesvietas dalībvalstī piešķirtajiem
         pabalstiem natūrā, kuru izmaksas sedz Nīderlande.

      123    Ja tiktu atzīts, ka šie apsvērumi ir pareizi, kas ir jāizdara iesniedzējtiesai, no tā arī izrietētu atšķirīga attieksme pret
         rezidentiem un nerezidentiem, pēdējiem minētajiem ZVW spēkā stāšanās brīdī radot neizdevīgāku situāciju.

      124    Tā kā šajā valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēts nerezidentu apdrošināšanas pienākums, it īpaši attiecībā uz papildu
         slimības pabalstiem salīdzinājumā ar pamata pabalstiem, uz kuriem šiem nerezidentiem ir tiesības savas dzīvesvietas dalībvalstī,
         ar šo tiesisko regulējumu attiecīgās apdrošināšanas sabiedrības tiek mudinātas izmantot ZVW spēkā stāšanās brīdi, lai pilnībā izbeigtu apdrošināšanas līgumus, kuri iepriekš ir tikuši noslēgti ar šiem nerezidentiem,
         kuri, ņemot vērā viņu vecumu un veselības stāvokli, tiek uzskatīti par ietilpstošiem “slikta riska” kategorijā, lai pārvērtētu
         un pielāgotu viņiem piedāvātos cenu nosacījumus, ņemot vērā šo parametru izmaiņas kopš sākotnējā līguma noslēgšanas dienas.

      125    Visbeidzot, treškārt, J. A. van Delfts un J. M. van Viligens tiesas sēdē uzsvēra, ka pirms ZVW spēkā stāšanās bija notikušas sarunas starp Nīderlandes valdību un attiecīgajām apdrošināšanas sabiedrībām. Šo sarunu noslēgumā
         – katrā ziņā politiskā gaisotnē – tika nolemts, ka rezidentiem ir jāpiedāvā saprātīgi cenu nosacījumi un būtībā tādi paši,
         kādi bija paredzēti līdz 2006. gada 1. janvārim noslēgtajos līgumos.

      126    Nīderlandes valdība, kurai šajā ziņā tiesas sēdē tika lūgts sniegt paskaidrojumus, norāda, ka tā nav atbildīga par tādu apdrošināšanas
         līgumu pilnīgu izbeigšanu, kuri tika noslēgti līdz ZVW spēkā stāšanās brīdim, lai gan šī izbeigšana attiecās gan uz rezidentiem,
         gan nerezidentiem, jo ar IZVW vienīgi bija paredzēta daļēja attiecīgo līgumu izbeigšana. Tādējādi neizdevīgāki cenu nosacījumi, kuri prasītājiem pamata
         lietā šo jauno apdrošināšanas līgumu noslēgšanas brīdī tika noteikti papildu aizsardzības saņemšanai, esot tikai un vienīgi
         komerciāli lēmumi, kurus autonomi pieņēma attiecīgās apdrošināšanas sabiedrības.

      127    Iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai, kā uzskata J. A. van Delfts un J. M. van Viligens, attiecīgās apdrošināšanas sabiedrības
         patiešām uzņēmās šādas saistības, lai pēc Nīderlandes valdības lūguma nodrošinātu turpinātību tādai vispārējai aizsardzībai,
         kura izrietēja no apdrošināšanas līgumiem, kuri bija noslēgti līdz ZVW spēkā stāšanās brīdim, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai šī garantija attiecas tikai uz rezidentiem vai tā ir piemērojama
         arī nerezidentiem.

      128    Tomēr jāuzsver, ka jebkāda atšķirīga attieksme pret rezidentiem un nerezidentiem, kuru ierosinājusi Nīderlandes valdība un
         kuru ar tās palīdzību ir izpildījušas Nīderlandē dibinātās apdrošināšanas sabiedrības, ja šāda atšķirīgā attieksme tiktu konstatēta,
         neizvairītos no tā, ka šādu attieksmi uzskatītu par aizliegtu saskaņā ar LESD 21. pantu, pretēji tam, ko uzskata Nīderlandes
         valdība, tikai tāpēc vien, ka šīs attieksmes pamatā nav šiem uzņēmumiem juridiski saistoši lēmumi.

      129    Pat tādi dalībvalstu iestāžu lēmumi, kuri nav saistoši, var ietekmēt uzņēmumu rīcību un tādējādi neizpildīt ar LESD 21. pantu
         sasniedzamo mērķi. Tā tas būtu gadījumā, ja apdrošināšanas sabiedrību noteiktā cenu politika īstenotu Nīderlandes valdības
         definētu “politisku” vienošanos, lai nodrošinātu vienīgi rezidentu vispārējās aizsardzības turpinātību, izslēdzot nerezidentus
         (pēc analoģijas skat. 1982. gada 24. novembra spriedumu lietā 249/81 Komisija/Īrija, Recueil, 4005. lpp., 27.–29. punkts).

      130    Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu jāatbild šādi: LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts
         tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā apspriestais, kurā paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā
         ar šīs valsts tiesību aktiem un dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 28. un 28.a pantu ir tiesības
         uz šīs dalībvalsts kompetentās institūcijas sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem pabalstiem ir
         jāveic iemaksas atskaitījuma no minētās pensijas veidā pat tad, ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts
         kompetentajā institūcijā.

      131    Tajā pašā laikā LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts šāds valsts tiesiskais regulējums tiktāl,
         ciktāl – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – ar to tiek veicināta vai paredzēta nepamatota atšķirīga attieksme pret rezidentiem
         un nerezidentiem attiecībā uz turpinātību tādai vispārējai aizsardzībai pret slimības risku, uz kuru viņiem bija tiesības
         saskaņā ar apdrošināšanas līgumiem, kuri bija noslēgti līdz šī tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās brīdim.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      132    Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      28., 28.a un 33. pants Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu
            darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas
            Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulu (EK) Nr. 1992/2006, skatot kopā ar 29. pantu Padomes 1972. gada 21. marta
            Regulā (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu
            darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas
            2007. gada 19. marta Regulu (EK) Nr. 311/2007, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem tiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais
            regulējums kā pamata lietā apspriestais, kurā ir paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar šīs valsts tiesību
            aktiem un kuri dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem atbilstoši Regulas Nr. 1408/71 28. un 28. a pantam ir tiesības uz šīs dalībvalsts
            kompetentās institūcijas sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma
            no minētās pensijas veidā, pat ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā;
      2)      LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā apspriestais,
            kurā paredzēts, ka pensionāriem, kuri saņem pensiju saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un dzīvo citā dalībvalstī, kurā viņiem
            saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1992/2006, 28. un 28.a pantu ir tiesības uz šīs dalībvalsts
            kompetentās institūcijas sniegtajiem slimības pabalstiem natūrā, attiecībā uz minētajiem pabalstiem ir jāveic iemaksas atskaitījuma
            no minētās pensijas veidā pat tad, ja viņi nav reģistrējušies savas dzīvesvietas dalībvalsts kompetentajā institūcijā.
      Tajā pašā laikā LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts šāds valsts tiesiskais regulējums tiktāl,
            ciktāl – kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – ar to tiek veicināta vai paredzēta nepamatota atšķirīga attieksme pret rezidentiem
            un nerezidentiem attiecībā uz turpinātību tādai vispārējai aizsardzībai pret slimības risku, uz kuru viņiem bija tiesības
            saskaņā ar apdrošināšanas līgumiem, kuri bija noslēgti līdz šī tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās brīdim.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – nīderlandiešu.


Tiesas spriedums 1992. gada 20. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Lieta C-290/90.