title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 21.decembrī. # Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration pret Chambre de commerce et d'industrie de l'Indre. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Francija. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzība - Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 - 3. pants - Struktūrfondi - Regula (EEK) Nr. 2052/88 - Regula (EKK) Nr. 4253/88 - Līgumslēdzēja iestāde, kas ir struktūrdondu finansējuma saņēmēja - ERAF finansējuma saņēmēja izdarītais publiskā iepirkuma procedūras pārkāpums - Pienākuma atgūt Savienības finansējumu pārkāpuma gadījumā tiesiskais pamats - "Pārkāpuma" jēdziens - "Turpināta pārkāpuma" jēdziens - Atgūšanas kārtība - Noilguma termiņš - Valsts tiesībās paredzēti ilgāki termiņi - Samērīguma princips. # Lieta C-465/10.

text:
      Lieta C‑465/10
      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      pret
      Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre
      (Conseil d’État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – 3. pants – Struktūrfondi – Regula (EEK) Nr. 2052/88 – Regula (EKK) Nr. 4253/88 – Līgumslēdzēja iestāde, kas ir struktūrfondu finansējuma saņēmēja – ERAF finansējuma saņēmēja izdarīts publiskā iepirkuma procedūras noteikumu pārkāpums – Pienākuma atgūt Savienības finansējumu pārkāpuma gadījumā pamats – “Pārkāpuma” jēdziens – “Nepārtraukta pārkāpuma” jēdziens – Atgūšanas kārtība – Noilguma termiņš – Valsts tiesībās paredzēti garāki noilguma termiņi – Samērīguma princips
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Ekonomiskā un sociālā kohēzija – Strukturālā palīdzība – Kopienas finansējums – Finanšu atbalsta atcelšana pārkāpumu dēļ –
            Atgūšanas pienākums – Juridiskais pamats
      (Padomes Regulas Nr. 2052/88 7. panta 1. punkts un Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punkta trešais ievilkums; Padomes Direktīva 92/50)
      2.        Eiropas Savienības pašu resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Pārkāpums – Jēdziens
      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 1. pants; Padomes Direktīva 92/50)
      3.        Eiropas Savienības pašu resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Nepārtraukts pārkāpums – Noilguma termiņš
            – Pārtraukšana
      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrā un trešā daļa; Padomes Direktīva 92/50)
      4.        Eiropas Savienības pašu resursi – Regula par Savienības finanšu interešu aizsardzību – Lietas par pārkāpumiem – Noilguma termiņš
      (Padomes Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkts)
      1.        Regulas Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2052/88, pirmkārt, attiecībā uz struktūrfondu un, otrkārt,
         attiecībā struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju, kas
         grozīta ar Regulu Nr. 2082/93, 23. panta 1. punkta trešais ievilkums, interpretējot to kopsakarā ar Regulas Nr. 2052/88 par
         struktūrfondu uzdevumiem un efektivitāti un to darbības savstarpēju koordināciju un koordināciju ar Eiropas Investīciju banku
         un citiem pastāvošajiem finansēšanas instrumentiem, kas grozīta ar Regulu Nr. 2081/93, 7. panta 1. punktu, veido tādu juridisku
         pamatu, kas ļauj valsts iestādēm – nepastāvot nepieciešamībai piešķirt pilnvaras valsts tiesību aktos – atgūt no finansējuma
         saņēmēja Eiropas Reģionālās attīstības fonda atbalstu, pamatojoties uz to, ka šis finansējuma saņēmējs kā līgumslēdzēja iestāde
         Direktīvas 92/50 par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai, kas grozīta ar Direktīvu 93/36, izpratnē
         nav ievērojis šajā direktīvā noteiktās prasības attiecībā uz valsts pakalpojumu līguma piešķiršanu, kura mērķis ir darbības,
         kurai finansējuma saņēmējam piešķirts šis atbalsts, īstenošana.

      (sal. ar 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Tas, ka līgumslēdzēja iestāde, kura ir Eiropas Reģionālās attīstības fonda finansējuma saņēmēja, nav ievērojusi Direktīvas 92/50
         par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai, kas grozīta ar Direktīvu 93/36, publisko iepirkumu līgumu
         piešķiršanu regulējošās tiesību normas, kad tika piešķirts līgums par atbalstītās darbības īstenošanu, ir atzīstams par pārkāpumu
         Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 1. panta izpratnē, pat ja kompetentā valsts iestāde nevarēja
         nezināt šī atbalsta piešķiršanas brīdī, ka finansējuma saņēmējs jau bija izvēlējies pakalpojuma sniedzēju, kam tas uzticēs
         atbalstītās darbības īstenošanu.

      (sal. ar 49. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Ciktāl Eiropas Reģionālās attīstības fonda finansējuma saņēmējs kā līgumslēdzēja iestāde, piešķirot līgumu par atbalstītās
         darbības īstenošanu, nav ievērojis Direktīvas 92/50 par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai, kas
         grozīta ar Direktīvu 93/36, publisko iepirkumu līgumu noslēgšanu regulējošās tiesību normas:

      – pārkāpums ir jāuzskata par nepārtrauktu pārkāpumu Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. panta
         1. punkta otrās daļas izpratnē, un līdz ar to šajā tiesību normā paredzētais četru gadu noilguma termiņš nepamatoti finansējuma
         saņēmējam samaksātā atbalsta atgūšanai sākas dienā, kad prettiesiski piešķirtais publiskā iepirkuma līgums ticis izpildīts;

      – audita ziņojuma, kurā konstatēti publisko iepirkumu regulējošo tiesību normu pārkāpumi un kurā rekomendēts valsts iestādei
         panākt samaksāto summu atmaksu, nosūtīšana finansējuma saņēmējam ir uzskatāma par pietiekami precīzu darbību, kas attiecas
         uz “pārkāpuma” izmeklēšanu vai iztiesāšanu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē.

      (sal. ar 62. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      4.        Regulas Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 3. panta 3. punktā dalībvalstīm dotās iespējas ieviešanā
         ar samērīguma principu nav saderīga 30 gadu noilguma termiņa piemērošana nepamatoti saņemtu Savienības budžeta līdzekļu atgūšanā.

      Faktiski, ņemot vērā Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķi, Savienības likumdevējs uzskatīja, ka noilguma termiņš
         četri gadi, pat trīs gadi, jau ir pietiekams, lai valsts iestādēm ļautu izmeklēt pret šīm finanšu interesēm vērsto pārkāpumu
         un tās varētu veikt pasākumu, tādu kā nepamatoti izmaksātā atbalsta atgūšana, šķiet, ka paredzēt 30 gadu noilguma termiņu
         minētajām iestādēm pārsniedz rūpīgai iestādei vajadzīgo.

      (sal. ar 65. un 66. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2011. gada 21. decembrī (1)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Savienības finansiālo interešu aizsardzība – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – 3. pants – Struktūrfondi – Regula (EEK) Nr. 2052/88 – Regula (EKK) Nr. 4253/88 – Līgumslēdzēja iestāde, kas ir struktūrfondu finansējuma saņēmēja – ERAF finansējuma saņēmēja izdarītais publiskā iepirkuma procedūras pārkāpums – Pienākuma atgūt Savienības finansējumu pārkāpuma gadījumā tiesiskais pamats – “Pārkāpuma” jēdziens – “Turpināta pārkāpuma” jēdziens – Atgūšanas kārtība – Noilguma termiņš – Valsts tiesībās paredzēti ilgāki termiņi – Samērīguma princips
      Lieta C‑465/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, ko Conseil d’État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 5. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 27. septembrī, tiesvedībā

      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      pret
      Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Toadere [C. Toader] (referente) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un B. Kabuā [B. Cabouat], pārstāvji,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Špunars [M. Szpunar], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisija vārdā – A. Steiblīte [A. Steiblytė] un Ž. P. Kepenns [J.‑P. Keppenne], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2011. gada 15. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu galvenokārt ir par to, kā interpretēt Padomes 1995. gada 18. decembra Regulu (EK, Euratom)
         Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.), kā arī par Padomes 1988. gada 19. decembra
         Regulu (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai (EEK) Nr. 2052/88, pirmkārt, attiecībā uz struktūrfondu
         un, otrkārt, attiecībā uz struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības
         koordināciju (OV L 374, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration [iekšlietu, aizjūras teritoriju, vietējo un reģionālo iestāžu un migrācijas lietu ministru] un Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre [Endras Tirdzniecības un rūpniecības kameru] (turpmāk tekstā – “Endras CCI”) galvenokārt par finansējuma, ko tā ir saņēmusi no Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) (turpmāk tekstā – “ERAF finansējums”),
         atmaksu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Struktūrfondus regulējošās tiesību normas
      3        Padomes 1988. gada 24. jūnija Regulā (EEK) Nr. 2052/88 par struktūrfondu uzdevumiem un efektivitāti un to darbības savstarpēju
         koordināciju un koordināciju ar Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem finansēšanas instrumentiem (OV L 185, 9. lpp.),
         kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2081/93 (OV L 193, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula
         Nr. 2052/88”), 7. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Saderīgums un kontrole
      1.      Struktūrfondu, [Eiropas Investīciju bankas (EIB)] vai citu finanšu instrumentu finansētajiem pasākumiem ir jāatbilst Līgumu
         tiesību normām, atbilstoši tiem pieņemtajiem tiesību aktiem, kā arī Kopienas politikai, tai skaitā attiecībā uz [..] valsts
         līgumu piešķiršanu [..].” [Neoficiāls tulkojums]

      4        Regulas Nr. 4253/88 23. pantā ir noteikts:

      “Finanšu kontrole
      1.      Lai nodrošinātu, ka valsts vai privāto ieguldītāju īstenotās darbības ir veiksmīgas, dalībvalstis darbību īstenošanas laikā
         veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai:

      –        regulāri pārbaudītu, vai Kopienas finansētās darbības ir veiktas pareizi,
      –        novērstu pārkāpumus un uzliktu par tiem sodus,
      –        atgūtu līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā. Izņemot gadījumus, kad dalībvalsts un/vai starpnieks, un/vai
         ieguldītājs pierāda, ka nav vainīgs pārkāpumā vai nolaidībā, dalībvalsts ir pakārtoti atbildīga par nepamatoti izmaksāto summu
         atmaksāšanu. [..]

      Dalībvalstis informē Komisiju par šajā nolūkā veiktajiem pasākumiem un it īpaši paziņo Komisijai to kontroles un pārvaldības
         sistēmu aprakstu, kas izveidotas, lai nodrošinātu efektīvu darbību izpildi. Dalībvalstis regulāri informē Komisiju par administratīvo
         un tiesas procesu gaitu.

      [..]” [Neoficiāls tulkojums]
      5        Komisijas 1994. gada 16. decembra Lēmumā 94/1060/EK, ar ko apstiprina vienoto programmdokumentu Kopienas strukturālajai palīdzībai
         Centra reģionā atbilstoši mērķim Nr. 2 Francijā (OV L 384, 83. lpp.), ir paredzēts:

      “Vienoto programmdokumentu īsteno atbilstoši Kopienas tiesību normām un īpaši [..] Kopienas direktīvām, ar kurām koordinē
         valsts līgumu piešķiršanas procedūras.”

       Direktīva 92/50/EEK
      6        Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV L 209,
         1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/36/EEK (OV L 199, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 92/50”),
         1. panta a) punkta pirmajā daļā “valsts pakalpojumu līgumi” principā ir definēti kā līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti
         starp pakalpojumu sniedzēju un līgumslēdzēju iestādi, savukārt šīs direktīvas 1. panta b) punkta pirmajā daļā ir norādīts,
         ka “līgumslēdzējas iestādes” principā ir valsts, reģionālās vai vietējās iestādes, publisko tiesību subjekti vai apvienības,
         ko izveidojusi viena vai vairākas šādas iestādes vai publisko tiesību subjekti.

      7        Direktīvas 92/50 7. pantā paredzēts, ka tā attiecas uz valsts pakalpojumu līgumiem, kuru paredzamā vērtība bez PVN ir vismaz
         EUR 200 000.

       Regula Nr. 2988/95
      8        Regulas Nr. 2988/95 trešā un piektā apsvēruma izpratnē “visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm,”
         un “šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un
         sodi”.

      9        Regulas Nr. 2988/95 1. pantā noteikts:

      “1.      Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem
         pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.

      2.      “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas
         kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem, mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši
         izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

      10      Regulas Nr. 2988/95 3. pantā noteikts:

      “1.      Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var
         paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.

      Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. Vairākgadu programmās
         noilguma termiņš visos gadījumos ir līdz programmas pilnīgai pabeigšanai.

      Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām
         personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.

      [..]
      3.      Dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir ilgāki par [..] 1. punktā paredzētajiem [..].”
      11      Minētās regulas 4. panta 1. un 4. punktos ir noteikts :

      “1.      Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
      – uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
      [..]
      4.      Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”
       Pamata tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
      12      1995. gada 5. decembrī Endras CCI iesniedza Endras departamenta prefektam ERAF projekta pieteikumu par finansējumu darbībai ar nosaukumu “Objectif Entreprises”
         ar mērķi veikt pētījumu, lai noteiktu, vai Francijas un ārvalstu uzņēmumi varētu vēlēties investēt un veikt uzņēmējdarbību
         Endras departamentā.

      13      Šis projekta pieteikums tika atbalstīts, un 1996. gada 20. decembrī tika parakstīts līgums starp Endras departamenta prefektu
         un Endras CCI par ERAF finansējuma piešķiršanu FRF 400 000 (EUR 60 979,60) apmērā. Līgumā galvenokārt bija atsauces uz Regulām Nr. 2081/93
         un Nr. 2082/93. Šī atbalsta summa tika samaksāta divās daļās – pirmā FRF 100 000 apmērā 1997. gada 17. decembrī un otrā FRF 300 000
         apmērā 1998. gada 8. decembrī.

      14      No lēmuma lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Endras CCI šai pašai darbībai divreiz saņēmusi valsts finansiālo atbalstu. Arī citas pašvaldības sniegušas papildu finansiālo atbalstu
         konkrētajai darbībai.

      15      Darbības “Objectif Entreprises” īstenošana tika pakļauta auditam, kas tika veikts, īstenojot Centra reģiona prefekta 2000. gada
         9. maija rīkojumu. Šis 2000. gada 14. jūnijā CCI telpās veiktais audits beidzās 2001. gada 14. martā ar audita ziņojuma parakstīšanu, kas 2001. gada 18. jūlijā tika nosūtīts
         Endras CCI. Šajā ziņojumā ar nosaukumu “Audit sur l’utilisation des Fonds structurels européens” tika konstatēti valsts līgumus regulējošo
         tiesību normu pārkāpumi saistībā Endras CCI piešķirto valsts līgumu par šīs darbības īstenošanu sabiedrībai DDB‑Needham.

      16      Šajā ziņā minētajā ziņojumā bija norādīts, ka Endras CCI izsludināja atklātu konkursu, 1995. gada 4. novembrī publicējot to Bulletin officiel des annonces des marchés publics (BOAMP) [Publisko Iepirkumu Uzaicinājumu Oficiālais Vēstnesis]. No Endras CCI publisko iepirkumu komisijas ziņojuma izriet, ka 1995. gada 8. decembra sanāksmē tika izlemts piešķirt konkrēto līgumu sabiedrībai
         DDB‑Needham, norādot, ka projekta satura pievilcības un piedāvātās zemākās cenas dēļ bija jāizvēlas DDB‑Needham piedāvājums, noraidot citu pieņemamu piedāvājumu.

      17      Tomēr no ziņojuma izrietēja, pirmkārt, ka starp Endras CCI un sabiedrību DDB‑Needham noslēgtajā līgumā nebija norādīts tā parakstīšanas datums un, otrkārt, kopsavilkumu, kurā bija ietverts darbības apraksts,
         1995. gada 27. septembrī Endras CCI nosūtīja Endras departamenta prefektam, norādot, ka “[CCI] esot izvēlējies aģentūru DDB‑Needham”.

      18      Minētajā ziņojumā tika norādīts, ka “šie elementi ļauj noprast, ka ārpus publiskā iepirkuma veiktās procedūras mērķis bija
         formāla, jau ar līgumu (bez datuma) izveidotas situācijas padarīšana par tiesisku”. Ciktāl šīs datumu nesakritības izraisītu
         faktisku pārkāpumu, šajā pašā ziņojumā bija norādīts, ka valsts līgumu piešķiršanu regulējošās tiesību normas, it īpaši publicēšana
         Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī, varēja radīt iespēju līdzvērtīgam piedāvājumam par zemāku cenu. Līdz ar to šī ziņojuma autori uzskatīja, ka šis pieņēmums
         varēja pamatot lūgumu par ERAF finansējuma atmaksu pilnībā.

      19      Ar 2002. gada 23. janvāra lēmumu Endras departamenta prefekts Endras CCI norādīja, ka, ņemot vērā valsts līgumu piešķiršanu regulējošo tiesību normu neievērošanu līguma noslēgšanā ar pakalpojuma
         sniedzēju darbības “Objectif Entreprises” īstenošanai, saņemtais ERAF finansējums ir jāatmaksā.

      20      Endras CCI iesniedza paziņojumu par iebildumu par Endras prefekta izdotajiem maksājuma pieprasījuma dokumentiem un prasīto summas apmēru.
         Šo iebildumu Valsts Kase ar netiešu lēmumu noraidīja.

      21      Endras CCI secīgi iesniedza prasību Tribunal administratif de Limoges [Limožas Administratīvajā tiesā] (Francija) galvenokārt ar mērķi panākt Endras prefekta 2002. gada 23. janvāra lēmuma atcelšanu,
         kuru tā noraidīja ar 2004. gada 3. jūnija spriedumiem.

      22      Cour administrative d’appel de Bordeaux [Bordo Administratīvā apelācijas tiesa] (Francija) ar 2007. gada 12. jūnija spriedumu atcēla šīs pēdējās spriedumus, kā arī
         īpaši Endras prefekta 2002. gada 23. janvāra lēmumu. Šajā ziņā jāmin, ka atbilstoši judikatūrai prefektūras dienesti ar Endras
         CCI 1995. gada 27. septembra vēstuli tika informēti par šīs pēdējās izvēli par labu sabiedrības DDB‑Needham pakalpojumiem. Tādējādi šie dienesti bija informēti par šo izvēli pirms publiskā iepirkuma procedūras uzsākšanas, ciktāl,
         pirmkārt, publisko iepirkumu komisija ierosināja šīs sabiedrības kandidatūru 1995. gada 8. decembra sanāksmē un, otrkārt,
         1996. gada 29. maijā minētā prefekta klātbūtnē tika parakstīts valsts pakalpojumu līgums.

      23      Konstatējot, ka Endras CCI neievēroja uz konkurences nodrošināšanu vērstās tiesību normas, kuras tai bija jāpiemēro šajā publiskajā iepirkumā, kurš
         tostarp nebija publicēts Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī, Cour administrative d’appel de Bordeaux tomēr uzskatīja, ka starp Endras prefektu un Endras CCI noslēgtajā līgumā par ERAF finansējuma piešķiršanu nebija nevienas atsauces uz publisko iepirkumu, ka šis līgums neparedzēja
         visu pierādījumu, kas ļautu pārbaudīt valsts līgumu piešķiršanu regulējošo tiesību normu ievērošanu, iesniegšanu un ka, visbeidzot,
         Regulas Nr. 2988/95 4. punkta mērķis vai sekas nebija ļaut valsts iestādēm atgūt Kopienas fondu finansiālo atbalstu gadījumos,
         kas nav paredzēti valsts tiesību aktos.

      24      Tādējādi Cour administrative d’appel de Bordeaux secināja, no vienas puses, ka neviena no atbildētāja iestādes norādītajām tiesību normām, ne arī kāda no 1996. gada 20. decembra
         līguma par ERAF finansējumu noteikumi neparedzēja pakļaut šī atbalsta piešķiršanu nosacījumam, ka Endras CCI līgumu noslēgšanā šīs darbības īstenošanai ievēro valsts līgumu piešķiršanu regulējošās tiesību normas. No otras puses, šī
         jurisdikcija uzskatīja, ka, ciktāl valsts dienesti kopš 1995. gada 27. septembra bija informēti par izvēli par labu sabiedrībai
         DDB‑Needham, šajā gadījumā pirms publiskās iepirkuma procedūras uzsākšanas, vēlāk piešķirtais atbalsts nevar tikt uzskatīts par tādu,
         kurš netieši ir pakļauts šādam nosacījumam.

      25      Ar 2007. gada 16. augustā Conseil d’État [Valsts Padomē] iesniegto prasības pieteikumu ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration iesniedza kasācijas sūdzību par Cour administrative d’appel de Bordeaux 2007. gada 12. jūnija spriedumu.

      26      Šajos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Saistībā ar juridiska pamata esamību, no kura izrietētu pienākums atgūt atbalstu, kas piešķirts CCI:

      ja līgumslēdzēja iestāde, kas bija ERAF finansējuma saņēmēja, nav ievērojusi vienu vai vairākas valsts līgumu piešķiršanu
         regulējošās tiesību normas atbalstītās darbības īstenošanai, pat ja tostarp netiek apstrīdēts, ka darbība ir atbalstāma šī
         fonda ietvaros un ka tā tikusi īstenota, vai pastāv Kopienas tiesību norma, īpaši Regulā (EEK) Nr. 2052/88 [..] un (EEK) Nr. 4253/88
         [..], kas rada pienākumu atgūt atbalstu? Ja tāda ir, vai tā attiecas uz visām publisko iepirkumu regulējošām tiesību normām
         vai tikai attiecībā uz dažām no tām? Šajā pēdējā gadījumā – uz kurām?

      2)      Kaut daļēji apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo jautājumu attiecībā uz nepamatoti samaksātā atbalsta atgūšanas nosacījumiem:
      a)      Vai tas, ka līgumslēdzēja iestāde, kas ir ERAF finansējuma saņēmēja, neievēroja vienu vai vairākas valsts līgumu piešķiršanu
         regulējošas tiesību normas saistībā ar pakalpojumu sniedzēja atbalstītās darbības īstenošanai izvēli Regulas Nr. 2988/95 izpratnē,
         ir uzskatāms par pārkāpumu? Vai apstāklim, ka kompetentā valsts iestāde nevarēja nezināt brīdī, kad tā nolēma piešķirt atbalstu
         ERAF ietvaros, ka finansējuma saņēmējs nav ievērojis attiecīgās valsts līgumu piešķiršanu regulējošās tiesību normas, lai
         pat pirms atbalsta piešķiršanas noslēgtu līgumu ar pakalpojumu sniedzēju par atbalstītās darbības īstenošanu, ir ietekme uz
         šī pārkāpuma kvalifikāciju Regulas Nr. 2988/95 izpratnē?

      b)      Apstiprinošas atbildes gadījumā uz [..] 2) jautājuma a) [punktu] un gadījumā ja, tā kā Tiesa [2009. gada 29. janvāra spriedumā
         apvienotajās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07 Hauptzollamt Hamburg-Jonas/Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb GmbH & Co, Krājums, I‑457. lpp.] nolēma, ka Regulas Nr. 2988/95 3. pantā paredzētais noilguma termiņš ir piemērojams tādiem administratīvajiem
         pasākumiem kā darbības īstenotājam nepamatoti samaksātā atbalsta atgūšana viņa izdarītu pārkāpumu gadījumā:

      –        Vai noilguma termiņa sākuma datums ir jānosaka dienā, kad finansējums samaksāts tā saņēmējam, vai dienā, kad tas, neievērojis
         vienu vai vairākas valsts līgumu piešķiršanu regulējošas tiesību normas, izmanto saņemto finansējumu, lai to pārskaitītu nolīgtajam
         pakalpojuma sniedzējam?

      –        Vai šis noilguma termiņš uzskatāms par pārtrauktu brīdī, kad kompetentā valsts iestāde nosūtījusi finansējuma saņēmējam audita
         ziņojumu, kurā konstatēti valsts līgumu piešķiršanu regulējošo tiesību normu pārkāpumi un kurā rekomendēts valsts iestādei
         panākt samaksātā finansējuma atmaksu?

      –        Vai, ja dalībvalsts izmanto tai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punktā paredzēto iespēju piemērot ilgāku noilguma termiņu,
         it īpaši, kad Francijā tiek piemērots civiltiesiskajās attiecībās paredzētais noilguma termiņš, kas atbilstoši Civilkodeksa
         2262. pantam sākas strīdus faktu rašanās brīdī, saskaņā ar kuru “visām prasībām – gan mantiskām, gan personiskām – noilguma
         termiņš ir 30 gadi [..]”, vai tāda termiņa atbilstība Kopienas tiesībām, it īpaši samērīguma principam, ir jāizvērtē, ņemot
         vērā maksimālo valsts tiesību aktos paredzēto noilguma termiņu, kurš ir kā pamats valsts iestādes atgūšanas pieprasījumā,
         vai arī ņemot vērā konkrētajā gadījumā piemēroto faktisko termiņu?

      c)      Gadījumā, ja uz 2. jautājuma a) [punktu] tiek sniegta noliedzoša atbilde, vai Kopienu finanšu intereses rada šķērsli tam,
         lai tāda atbalsta, kāds ir apskatīts šajā lietā, atmaksai tiesa piemērotu tādus valsts noteikumus par lēmumu, ar kuriem tiek
         piešķirtas tiesības, atcelšanu, saskaņā ar kuriem valsts iestāde indivīdam adresētu prettiesisku lēmumu, ar kuru tiek piešķirtas
         tiesības, var atsaukt tikai četru mēnešu laikā no šī lēmuma pieņemšanas brīža, izņemot gadījumus, ja šis lēmums nav spēkā,
         ir iegūts krāpnieciskā veidā, kā arī pēc adresāta lūguma, tomēr individuālam administratīvajam lēmumam, ja tas ir uzskatāms
         par atbalsta piešķiršanu, var pievienot atceļoša rakstura nosacījumus, kuru īstenošana ļauj attiecīgo atbalstu atgūt bez termiņa
         nosacījuma – precizējot, ka Conseil d’Etat ir nospriedusi, ka šis valsts noteikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda nepamatoti samaksāta finansējuma, kurš ir piešķirts,
         piemērojot Kopienu [tiesību akta] tekstu, saņēmējs uz to var atsaukties tikai tad, ja ir labticīgs?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      27      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādos apstākļos, kādi tie ir pamatlietā, Regulas Nr. 4253/88 23. panta
         1. punkta trešais ievilkums, to interpretējot kopsakarā ar Regulas Nr. 2052/88 7. panta 1. punktu, ir uzskatāms par pietiekamu
         tiesisku pamatu, lai ļautu valsts iestādēm atgūt no finansējuma saņēmēja ERAF finansējumu pilnībā, pamatojoties uz to, ka
         finansējuma saņēmējs kā “līgumslēdzēja iestāde” Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50 par procedūru koordinēšanu
         valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai, kas grozīta ar Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/36/EEK, izpratnē nav ievērojis
         šajā direktīvā noteiktās prasības attiecībā uz valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu, kuras mērķis ir darbības, kuras ietvaros
         finansējuma saņēmējam piešķirts atbalsts, īstenošana.

      28      Ir jānorāda, ka pamatlietā Endras CCI sistemātiski bija līgumslēdzējas iestādes statuss, ka konkrētā valsts pakalpojumu līguma vērtība ir augstāka par Direktīvas 92/50
         7. pantā paredzēto slieksni EUR 200 000 apmērā un ka šī līguma piešķiršanā Endras CCI nav ievērojis šāda tipa līgumiem Direktīvā 92/50 paredzētās tiesību normas, īpaši tādēļ, ka tā jau bija izraudzījusi sev līgumslēdzējpusi
         pirms uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskajam iepirkumam publicēšanas un ka šāds uzaicinājums vispār nav ticis publicēts
         Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.

      29      Šajā ziņā atbilstoši Regulas Nr. 2052/88 7. panta 1. punktam projekta Kopienas finansējums ir pakļauts “valsts pakalpojumu
         līgumu” piešķiršanas procedūrām Direktīvas 92/50 izpratnē no finansējuma saņēmēja puses, ja finansējuma saņēmējs šīs direktīvas
         izpratnē ir “līgumslēdzēja puse” un ja publiskais iepirkums, ar kura palīdzību finansējuma saņēmējs plāno īstenot minēto projektu,
         pārsniedz Direktīvas 92/50 7. panta prasību izpratnē (šajā ziņā skat. 1998. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑44/96 Mannesmann Anlagenbau Austria u.c., Recueil, I‑73. lpp., 48. un 49. punkts).

      30      Piemērojot Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktu, lai nodrošinātu, ka valsts vai privāto ieguldītāju veiktās darbības ir
         veiksmīgas, dalībvalstis minēto darbību īstenošanas laikā veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai regulāri pārbaudītu, vai Kopienas
         finansētās darbības ir veiktas pareizi, novērstu pārkāpumus un uzliktu par tiem sodus, atgūtu līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma
         vai nolaidības rezultātā (skat. 2008. gada 13. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑383/06 līdz C‑385/06 Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening u.c., Krājums, I‑1561. lpp., 37. punkts).

      31      Ciktāl no Regulas Nr. 2052/88 7. panta 1. punkta skaidri izriet, ka no Savienības budžeta finansētie pasākumi ir jāveic, nodrošinot
         pilnīgu atbilstību valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu regulējošajām direktīvām, Savienības finansējuma saņēmēja kā līgumslēdzējas
         iestādes Direktīvā 92/50 paredzēto tiesību normu pārkāpums darbības, kura ir šī finansējuma priekšmets, īstenošanā ir uzskatāms
         par neatbilstību Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punkta izpratnē un šī finansējuma saņēmēja rīcība atkarībā no apstākļiem
         šīs tiesību normas izpratnē kvalificējama kā “pārkāpums” vai “nolaidība”.

      32      Piemērojot Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punkta pirmo daļu, interpretējot to kopsakarā ar Regulas Nr. 2052/88 7. panta
         1. punktu, ja ERAF finansētā pasākuma pārbaudē tiek atklāta šī pasākuma īstenošanai paredzēto nosacījumu neievērošana, konkrētajā
         gadījumā nosacījuma neievērošana par Savienības tiesību aktu par valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu ievērošanu, ja finansējuma
         saņēmējs ir līgumslēdzēja iestāde, dalībvalsts, kura tam ir piešķīrusi ERAF finansējumu, var, lai novērstu pārkāpumus un uzliktu
         par tiem sodus, atsaukt minēto atbalstu un lūgt finansējuma saņēmējam atmaksāt minēto finansējumu (šajā ziņā skat. 2004. gada
         22. janvāra spriedumu lietā C‑271/01 COPPI, Recueil, I‑1029. lpp., 48. punkts).

      33      Šajā ziņā Regula Nr. 4253/88, nevis Regula Nr. 2988/95, ar kuru tikai paredz vispārīgus noteikumus par kontroli un sankcijām
         Kopienas finanšu interešu aizsardzības nolūkā, ir atbilstošs tiesiskais pamats atgūšanai. Tātad atgūšana ir jāveic, pamatojoties
         uz minēto 23. panta 1. punktu. (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening u.c., 39. punkts).

      34      Tomēr ir jāatgādina, ka jebkāda dalībvalsts rīcības brīvības izmantošana attiecībā uz iespēju prasīt vai neprasīt tādu Kopienas
         līdzekļu atmaksu, kas piešķirti nepamatoti vai pieļaujot pārkāpumus, būtu pretrunā Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punkta
         pirmajā daļā noteiktajam valsts pārvaldes iestāžu pienākumam atgūt nepamatoti vai nepareizi izmaksātos līdzekļus (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening u.c., 38. punkts).

      35      No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka ar Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktu ir radīts pienākums dalībvalstīm
         atgūt līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā, un tam nav nepieciešama pilnvaru piešķiršana valsts tiesību
         aktos (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening u.c., 40. punkts).

      36      Šajā ziņā ir jāsecina, ka, gluži kā to norāda Francijas valdība, šāda pārkāpuma gadījumā nepamatoti izmaksātos līdzekļus var
         uzskatīt par “zaudējumiem pārkāpuma vai nolaidības dēļ”, ko pieļāvis finansējuma saņēmējs šīs tiesību normas izpratnē. Patiesībā,
         atsaucoties uz pienākumu atgūt “pārkāpuma vai nolaidības dēļ zaudētos līdzekļus”, Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktā
         attiecīgi ir precizēts, ka, ja vien dalībvalsts un/vai starpniekinstitūcija un/vai ieguldītāji pierāda, ka tiem nevar tikt
         piedēvēts pārkāpums vai nolaidība, dalībvalsts ir subsidiāri atbildīga par “nepamatoti izmaksāto līdzekļu” atmaksu. Tādējādi
         šī tiesību norma pielīdzina abus šos jēdzienus.

      37      Pamatlietā rodas arī jautājums, vai tas, ka darbības īstenošanā iesaistītais finansējuma saņēmējs kā līgumslēdzēja iestāde
         nav ievērojis piemērojamās valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu regulējošās tiesību normas, valsts iestāde var, pamatojoties
         uz Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punkta trešo ievilkumu, lūgt minētā atbalsta atmaksu pilnībā, pat ja daļēji ERAF finansētā
         darbība tikusi faktiski īstenota.

      38      Šajā ziņā ir jāuzsver, pirmkārt, ka pienākumu, kuru ievērošanai ir būtiska nozīme Kopienas izveidotās sistēmas pienācīgai
         darbībai un kuri izriet no Direktīvas 92/50, nepildīšana attiecībā uz ERAF finansēto pasākumu īstenošanu var tikt sodīta ar
         to, ka tiek zaudētas Savienības tiesiskajā regulējumā paredzētās tiesības (šajā ziņā skat. 1995. gada 12. oktobra spriedumu
         lietā C‑104/94 Cereol Italia, Recueil, I‑2983. lpp., 24. punkts; 2002. gada 24. janvāra spriedumu lietā C‑500/99 Conserve Italia/Komisija, Recueil, I‑867. lpp., 100.–102. punkts, kā arī 2004. gada 16. decembra rīkojumu lietā C‑222/03 P APOL un AIPO/Komisija, 53. punkts).

      39      Otrkārt, pārkāpuma vai nolaidības dēļ zaudēto līdzekļu atgūšana neattiecas vienīgi uz gadījumiem, kad struktūrfondu finansētā
         darbība nav tikusi realizēta pilnībā vai daļēji (šajā ziņā skat. 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑240/03 P Comunità montana della Valnerina/Komisija, Krājums, I‑731. lpp., 77. punkts).

      40      Ja, protams, tas nav izslēgts, kā arī to norāda Komisija, ka, piemērojot samērīguma principu, neliela pārkāpuma konstatēšanas
         sekas ir tikai daļēja pārskaitīto līdzekļu atmaksa, tomēr ir jāatzīmē, ka jebkurā gadījumā, ja ERAF finansēto darbību ietvaros
         ir konstatēts, ka finansējuma saņēmējs pārkāpis vienu no Direktīvā 92/50 paredzētajiem būtiskajiem pienākumiem, kā, piemēram,
         izšķiršanās par valsts pakalpojuma līguma piešķiršanu pirms publiskā iepirkuma procedūras uzsākšanas un tostarp tā nepublicēšana
         Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, iespēja, ka tāds pārkāpums tiek sodīts ar pilnīgu konkursa atcelšanu, ir vienīgā, kas veido nepieciešamo atturošo iedarbību
         pareizai struktūrfondu vadībai (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Conserve Italia/Komisija, 101. punkts).

      41      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka apstākļos, kādi tie ir pamatlietā, Regulas Nr. 4253/88 23. panta
         1. punkta trešais ievilkums, interpretējot to kopsakarā ar Regulas Nr. 2052/88 7. panta 1. punktu, veido tādu juridisku pamatu,
         lai ļautu valsts iestādēm, nepastāvot nepieciešamībai piešķirt pilnvaras valsts tiesību aktos, atgūt no finansējuma saņēmēja
         piešķirto ERAF atbalstu pilnībā, pamatojoties uz to, ka šis finansējuma saņēmējs kā līgumslēdzēja iestāde Padomes 1992. gada
         18. jūnija Direktīvas 92/50 par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai, kas grozīta ar Padomes 1993. gada
         14. jūnija Direktīvu 93/36/EEK, izpratnē nav ievērojis šajā direktīvā noteiktās prasības attiecībā uz valsts pakalpojumu līgumu
         piešķiršanu, kura mērķis ir darbības, kurai finansējuma saņēmējam piešķirts atbalsts, īstenošana.

       Par otrā jautājuma a) punktu
      42      Ar sava otrā jautājuma a) punktu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tas, ka līgumslēdzēja iestāde, kura saņēma ERAF atbalstu,
         nebija ievērojusi Direktīvā 92/50 paredzētās valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu regulējošās tiesību normas, kad tā piešķīra
         līgumu ar mērķi īstenot atbalstīto pasākumu, ir uzskatāms par “pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 1. panta izpratnē, un apstiprinošas
         atbildes gadījumā, vai apstāklim, ka kompetentā valsts iestāde nevarēja nezināt, piešķirot šo atbalstu, proti, ka finansējuma
         saņēmējs jau bija izlēmis, kurš būs pakalpojumu sniedzējs, kuram tas uzticēs atbalstītā pasākuma īstenošanu, ir ietekme uz
         šādu kvalifikāciju.

      43      Atbilstoši Regulas Nr. 2988/95 1. pantam pārkāpums ir Kopienas tiesību pārkāpums, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta
         rīcība vai bezdarbība, kas kaitē vai varētu kaitēt Savienības budžetam vai tās pārvaldītiem budžetiem vai nu mazinot, vai
         zaudējot ienākumus no pašu resursiem, kas tiek saņemti Savienības labā, vai veicot nepamatotus izdevumus.

      44      Jēdziens “pārkāpums” Regulas Nr. 2988/95 izpratnē attiecas uz Savienības tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās
         darbības subjekta rīcība vai bezdarbība tādējādi, ka minētās regulas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētā tiesību norma
         par noilgumu tādu prasījumu, kas izriet no pārkāpumiem, kuru pamatā ir valsts iestāžu kļūdas finansējuma piešķiršanā no Savienības
         budžeta un tā vārdā, īstenošanai nav piemērojama (šajā ziņā skat. 2009. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑281/07 Bayerische Hypotheken‑ und Vereinsbank, Krājums, I‑91. lpp., 20.–22. punkts).

      45      Apstākļos, kādi tie ir pamatlietā, neņemot vērā tā publisko tiesību juridiskās personas statusu, Endras CCI kā Savienības budžeta atbalsta saņēmējs Regulas Nr. 2988/95 piemērošanas nolūkos var tikt pielīdzināts saimnieciskās darbības
         subjektam, kuram tiek piedēvēts Savienības tiesību normas pārkāpums. Šajā ziņā nav strīda par to, piedēvētais Direktīvas 92/50
         valsts pakalpojumu līguma piešķiršanu regulējošo tiesību normu pārkāpums patiešām izriet no Endras CCI rīcības, nevis no iestādes, kura piešķīra ERAF atbalstu no Savienības budžeta un tā vārdā.

      46      Ciktāl, kā tas izriet no Regulas Nr. 2052/88 7. panta 1. punkta, struktūrfondi nav paredzēti pasākumiem, kas īstenoti, pārkāpjot
         Direktīvu 92/50, ERAF finansējuma saņēmēja kā līgumslēdzējas iestādes pieļautais valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu regulējošo
         tiesību normu pārkāpums izraisa nepamatotus izdevumus un tādējādi nodara kaitējumu Savienības budžetam.

      47      Patiesībā ir jāuzsver, ka pat pārkāpumi, kuriem nav konkrētas finansiālas ietekmes, var būtiski ietekmēt Savienības finansiālās
         intereses (skat. 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑199/03 Īrija/Komisija, Krājums, I‑8027. lpp., 31. punkts).

      48      Saistībā ar apstākli, ka kompetentās iestādes esot bijušas informētas par līgumslēdzējpuses izraudzīto atbalsta saņēmēju pat
         pirms publiskā iepirkuma procedūras ar mērķi piešķirt konkrēto līgumu uzsākšanas, tam pašam par sevi nav ietekmes uz “pārkāpuma”
         kvalifikāciju Regulas Nr. 2988/95 1. panta otrās daļas izpratnē (skat. pēc analoģijas 2006. gada 16. marta spriedumu lietā
         C‑94/05 Emsland-Stärke, Krājums, I‑2619. lpp., 62. punkts).

      49      Ievērojot iepriekš minēto, uz otrā jautājuma a) apakšpunktu ir jāatbild, ka tas, ka līgumslēdzēja iestāde, kura ir ERAF finansējuma
         saņēmēja, nav ievērojusi Direktīvas 92/50 par valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu regulējošās tiesību normas, kad tika piešķirts
         līgums par atbalstītās darbības īstenošanu, ir atzīstams par “pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 1. panta izpratnē, pat ja kompetentā
         valsts iestāde nevarēja nezināt šī atbalsta piešķiršanas brīdī, ka finansējuma saņēmējs jau bija izvēlējies pakalpojuma sniedzēju,
         kam tas uzticēs atbalstītās darbības īstenošanu.

       Par otrā jautājuma b) punkta pirmo un otro ievilkumu
      50      Ar sava otrā jautājuma b) punkta pirmo un otro ievilkumu iesniedzējtiesa vēlas būtībā noskaidrot, kurā brīdī, apstākļos, kad
         ERAF finansējuma saņēmējs kā līgumslēdzēja iestāde nav ievērojis Direktīvas 92/50 valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu regulējošās
         tiesību normas, piešķirot līgumu par atbalstītās aktivitātes īstenošanu, sākas Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā
         daļā paredzētais četru gadu noilguma termiņš un vai tāds noilguma termiņš tiek pārtraukts minētā 3. panta 1. punkta izpratnē
         ar audita ziņojuma, kurā konstatēta valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu regulējošo tiesību normu neievērošana un kurā rekomendēts
         valsts iestādei panākt pārskaitīto summu atmaksu, nosūtīšanu finansējuma saņēmējam.

      51      Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 2988/95 1. panta 1. punktā ir ieviesti “vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem
         pārkāpumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem” un, kā tas izriet no šīs regulas preambulas trešā apsvēruma,
         lai “visās jomās [apkarotu] darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm”.

      52      Pieņemot Regulu Nr. 2988/95, un it īpaši tās 3. panta 1. punkta pirmo daļu, Savienības likumdevējs paredzēja ieviest vispārēju
         noilguma normu, kas ir piemērojama šajā jomā un ar kuru tas ir paredzējis, no vienas puses, noteikt minimālu visās dalībvalstīs
         piemērotu termiņu un, no otras puses, liegt iespēju piedzīt nepamatoti saņemtus Savienības budžeta maksājumus, ja ir pagājis
         četru gadu termiņš pēc to pārkāpumu izdarīšanas, kas ir saistīti ar strīdīgajiem maksājumiem (2010. gada 22. decembra spriedums
         lietā C‑131/10 Corman, Krājums, I‑14199. lpp., 39. punkts, kā arī 2011. gada 5. maija spriedums apvienotajās lietās C‑201/10 un C‑202/10 Ze Fu Fleischhande un Vion Trading, Krājums, I‑0000. lpp., 24. punkts).

      53      Šīs noteikums par noilguma termiņu ir piemērojams attiecībā uz minētās regulas 4. pantā paredzētajiem pārkāpumiem, kas kaitē
         Savienības finansiālajām interesēm (skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C‑278/02 Handlbauer, Krājums, I‑6171. lpp., 34. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb u.c., 22. punkts).

      54      Pamatā lietā un ņemot vērā tās apstākļus, iesniedzējtiesa attiecībā uz noilguma termiņa sākuma datuma noteikšanu vēlas noskaidrot,
         vai tas ir dienā, kad finansējums samaksāts tā saņēmējam, vai dienā, kad tas izmanto saņemto atbalstu, lai to pārskaitītu
         nolīgtajam pakalpojuma sniedzējam, neievērojot Direktīvas 92/50 valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu regulējošās tiesību
         normas.

      55      Šajā ziņā, ievērojot to, ka Savienības budžeta fondi nav paredzēti tādu darbību finansēšanai, kuras īstenotas, pārkāpjot Direktīvas 92/50
         tiesību normas, ir jāuzskata, ka apstākļos, kādi tie ir pamatlietā, finansējuma saņēmējam piešķirtie līdzekļi iegūst nepamatoti
         veiktu maksājumu raksturu sākot no brīža, kad finansējuma saņēmējs izdarījis šo tiesību normu pārkāpumu.

      56      Saistībā ar šādu Direktīvā 92/50, kura tika pieņemta ar mērķi izskaust šķēršļus brīvai pakalpojumu apritei, kas pieņemta,
         lai atceltu ierobežojumus brīvai pakalpojumu kustībai un aizsargātu to dalībvalsts tirgus dalībnieku intereses, kas vēlas
         sniegt pakalpojumus citas dalībvalsts līgumslēdzējai iestādei (skat. it īpaši 2001. gada 18. oktobra spriedumu lietā C‑19/00
         SIAC Construction, Recueil, I‑7725. lpp., 32. punkts), paredzēto noteikumu pārkāpumu ir jāatgādina, ka brīvai pakalpojumu kustībai nodarītais kaitējums,
         neievērojot Direktīvas 92/50 tiesību normas, turpinās visā līgumu, kuri noslēgti, pārkāpjot šo direktīvu, izpildes laikā (skat.
         2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑20/01 un C‑28/01 Komisija/Vācija, Recueil, I‑3609. lpp., 36. punkts, kā arī 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑503/04 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6153. lpp.,
         29. punkts).

      57      Lai gan ir taisnība, ka atsevišķas direktīvu par valsts līgumu piešķiršanu tiesību normas atļauj dalībvalstīm paturēt spēkā
         tādus līgumus, kas noslēgti pretrunā šīm direktīvām, un tādējādi ar minēto noteikumu tiek aizsargāta līgumslēdzējpušu tiesiskā
         paļāvība, šī noteikuma sekas, nesašaurinot EK līguma, ar ko izveido iekšējo tirgu, noteikumu piemērošanas jomu, nevar būt
         tādas, ka līgumslēdzējas iestādes rīcība pēc šādu līgumu noslēgšanas attiecībā pret trešajām personām būtu uzskatāma par saderīgu
         ar Kopienu tiesībām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2003. gada 10. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās Komisija/Vācija,
         39. punkts, un iepriekš minēto 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā Komisija/Vācija, 33. punkts).

      58      No minētā izriet, ka apstākļos, kādi tie ir pamatlietā, ERAF finansējuma saņēmēja izdarīts Direktīvā 92/50 paredzēto tiesību
         normu atbalstītās darbības īstenošanai pārkāpums, kurš rada nepamatotus izdevumus un tādējādi rada kaitējumu Savienības budžetam,
         turpinās visā līguma starp pakalpojuma sniedzēju un šī finansējuma saņēmēju, kurš noslēgts, pārkāpjot šo direktīvu, izpildes
         laikā, tādējādi tāds pārkāpums jāuzskata par “turpinātu pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē.

      59      Atbilstoši šai tiesību normai nepamatoti samaksātā finansējuma atgūšanai piemērojamais noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums
         izbeigts. Līdz ar to, apstākļos, kādi tie ir pamatlietā, ciktāl līgums vērsts uz ERAF finansētās darbības īstenošanu nav ticis
         lauzts, bet ir īstenots, Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais četru gadu noilguma termiņš sākas
         no dienas, kad prettiesiski piešķirtais pakalpojumu līgums ir izpildīts.

      60      Lai noskaidrotu, vai audita ziņojums, kurā konstatēti publisko iepirkumu regulējošo tiesību normu pārkāpumi, ir pārkāpuma
         iepriekšēja izmeklēšana vai procesuāla darbība ar nolūku pārtraukt Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļā noteikto
         noilguma termiņu, ir jāatgādina, ka noilguma termiņi vispārīgi pilda tiesiskās drošības nodrošināšanas funkciju un ka šāda
         funkcija nebūs pilnībā izpildīta, ja valsts iestādes vispārējā pārbaude, nepastāvot aizdomām par pārkāpumiem, kas skar ar
         pietiekamu precizitāti noteiktas darbības, pārtrauktu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā noteikto noilguma termiņu (skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Handlbauer, 40. punkts).

      61      Tomēr, kad valsts iestādes nodod kādai personai ziņojumus, kuros ir norādīts pārkāpums, kurā tā ir piedalījusies saistībā
         ar konkrētu darbību, un pieprasa no šīs personas papildu informāciju par šo darbību vai arī tai piemēro sodu par šo darbību,
         tās pieņem pietiekami precīzus lēmumus, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu Regulas Nr. 2988/95 3. panta
         1. punkta trešās daļas izpratnē (2010. gada 28. oktobra spriedums lietā C‑367/09 SGS Belgium u.c., Krājums, I‑10761. lpp., 69. punkts).

      62      Ievērojot iepriekš minēto, uz otrā jautājuma b) punkta pirmo un otro ievilkumu ir jāatbild, ka apstākļos, kādi tie ir pamatlietā,
         kad ERAF finansējuma saņēmējs kā līgumslēdzēja iestāde nav ievērojis Direktīvā 92/50 noteiktās publisko iepirkumu līgumu noslēgšanu
         regulējošās tiesību normas, piešķirot līgumu par atbalstītās darbības īstenošanu:

      –        konkrētais pārkāpums ir jāuzskata par “turpinātu pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, un
         līdz ar to šajā tiesību normā paredzētais četru gadu noilguma termiņš nepamatoti finansējuma saņēmējam samaksātā atbalsta
         atgūšanai sākas dienā, kad prettiesiski piešķirtais publiskā iepirkuma līgums ticis izpildīts;

      –        audita ziņojuma, kurā konstatēti publisko iepirkumu regulējošo tiesību normu pārkāpumi un kurā rekomendēts valsts iestādei
         panākt samaksāto summu atmaksu, nosūtīšana finansējuma saņēmējam ir uzskatāma par pietiekami precīzu, lai tiktu atzīta par
         “pārkāpuma” izmeklēšanu vai iztiesāšanu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē.

       Par otrā jautājuma b) punkta trešo ievilkumu
      63      Ar sava otrā jautājuma b) punkta trešo ievilkumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, ievērojot samērīguma principu, dalībvalsts
         Savienības budžeta nepamatoti veikto maksājumu atmaksā var piemērot noteikto 30 gadu noilguma termiņu kā ilgāku termiņu Regulas
         Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta izpratnē.

      64      Šajā tiesību normā paredzētās iespējas ietvaros dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība ilgāku noilguma termiņu noteikšanā,
         kurus tās vēlas piemērot tādu pārkāpumu gadījumā, ar kuriem ir nodarīts kaitējums Savienības finanšu interesēm (iepriekš minētais
         spriedums lietā Corman, 54. punkts).

      65      Tomēr, ņemot vērā Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķi, Savienības likumdevējs uzskatīja, ka noilguma termiņš četri
         gadi, pat trīs gadi jau ir pietiekams, lai valsts iestādēm ļautu izmeklēt pret šīm finanšu interesēm vērsto pārkāpumu un tās
         varētu pieņemt pasākumu kā nepamatoti izmaksātā atbalsta atgūšana, šķiet, ka paredzēt 30 gadu noilguma termiņu minētajām iestādēm
         pārsniedz rūpīgai iestādei nepieciešamo (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Ze Fu Fleischhandel un Vion Trading, 43. punkts).

      66      Tātad uz otrā jautājuma b) punkta trešo ievilkumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta ieviešanā dalībvalstīm
         dotās iespējas ietvaros ar samērīguma principu nav saderīga 30 gadu noilguma termiņa piemērošana nepamatoti saņemtu Savienības
         budžeta līdzekļu atgūšanā.

       Par otrā jautājuma c) punktu
      67      Šis jautājums tika uzdots tikai gadījumam, ja uz otrā jautājuma a) punktu atbilde ir noliedzoša.

      68      Ņemot vērā uz šo pēdējo jautājumu sniegto atbildi, nav jāatbild uz iesniedzējtiesas uzdotā otrā jautājuma c) punktu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      69      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      apstākļos, kādi tie ir pamatlietā, Padomes 1988. gada 19. decembra Regulas (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus
            Regulai (EEK) Nr. 2052/88, pirmkārt, attiecībā uz struktūrfondu un, otrkārt, attiecībā struktūrfondu un Eiropas Investīciju
            bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju, kas grozīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu
            (EEK) Nr. 2082/93, 23. panta 1. punkta trešais ievilkums, interpretējot to kopsakarā ar Padomes 1988. gada 24. jūnija Regulas
            (EEK) Nr. 2052/88 attiecībā uz struktūrfondu, struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu
            darbības koordināciju, kas grozīta ar 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93, 7. panta 1. punktu, veido tādu juridisku
            pamatu, lai ļautu valsts iestādēm bez nepieciešamības piešķirt pilnvaras valsts tiesību aktos atgūt no finansējuma saņēmēja
            Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) atbalstu, pamatojoties uz to, ka šis finansējuma saņēmējs kā līgumslēdzēja iestāde
            Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50 par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai, kas grozīta
            ar Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/36/EEK, izpratnē nav ievērojis šajā direktīvā noteiktās prasības attiecībā uz
            valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanu, kuru mērķis ir darbības, kurai finansējuma saņēmējam piešķirts šis atbalsts, īstenošana;
      2)      tas, ka līgumslēdzēja iestāde, kura ir ERAF finansējuma saņēmēja, nav ievērojusi Direktīvas 92/50, kas grozīta ar Direktīvu 93/36,
            publisko iepirkumu līgumu piešķiršanu regulējošās tiesību normas, kad tika piešķirts līgums par atbalstītās darbības īstenošanu,
            ir atzīstams par “pārkāpumu” Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu
            interešu aizsardzību 1. panta izpratnē, pat ja kompetentā valsts iestāde nevarēja nezināt šī atbalsta piešķiršanas brīdī,
            ka finansējuma saņēmējs jau bija izvēlējies pakalpojuma sniedzēju, kam tas uzticēs atbalstītās darbības īstenošanu;
      3)      apstākļos, kādi tie ir pamatlietā, kad ERAF finansējuma saņēmējs kā līgumslēdzēja iestāde, piešķirot līgumu par atbalstītās
            darbības īstenošanu, nav ievērojis Direktīvas 92/50, kas grozīta ar Direktīvu 93/36, publisko iepirkumu līgumu noslēgšanu
            regulējošās tiesību normas, piešķirot līgumu par atbalstītās darbības īstenošanu:
      –        konkrētais pārkāpums ir jāuzskata par “turpinātu pārkāpumu” Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, un
            līdz ar to šajā tiesību normā paredzētais četru gadu noilguma termiņš nepamatoti finansējuma saņēmējam pārskaitītā atbalsta
            atgūšanai sākas dienā, kad prettiesiski piešķirtais publiskā iepirkuma līgums ticis izpildīts;
      –        audita ziņojuma, kurā konstatēti publisko iepirkumu regulējošo tiesību normu pārkāpumi un kurā rekomendēts valsts iestādei
            panākt samaksāto summu atmaksu, nosūtīšana finansējuma saņēmējam ir uzskatāma par pietiekami precīzu, lai tiktu atzīta par
            izmeklēšanu vai iztiesāšanu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē;
      4)      Regulas Nr. 2988/95 3. panta 3. punkta ieviešanā dalībvalstīm dotās iespējas ietvaros ar samērīguma principu nav saderīga
            30 gadu noilguma termiņa piemērošana nepamatoti saņemtu Savienības budžeta līdzekļu atgūšanā.
      [Paraksti]
      1 Tiesvedības valoda – franču.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 22.decembrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Austrijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - EKL 43. pants - Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēti nosacījumi attiecībā uz sabiedrību reģistrēšanu, pamatojoties uz jauno dalībvalstu pilsoņu pieteikumu - Pašnodarbinātas personas statusa atzīšanas procedūra.#Lieta C-161/07.

text:
      Lieta C‑161/07
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Austrijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. pants – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēti nosacījumi attiecībā uz sabiedrību reģistrēšanu, pamatojoties uz jauno dalībvalstu
         pilsoņu pieteikumu – Pašnodarbinātas personas statusa atzīšanas procedūra

      Sprieduma kopsavilkums
      Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Ierobežojumi
      (EKL 43. un 46. pants)
      Dalībvalsts, kuras tiesiskajā regulējumā attiecībā uz sabiedrību reģistrēšanu komercreģistrā, pamatojoties uz dalībvalstu,
         kas Eiropas Savienībai pievienojušās 2004. gada 1. maijā, izņemot Kipras Republiku un Maltas Republiku, pilsoņu, kas ir personālsabiedrības
         dalībnieki vai sabiedrības ar ierobežotu atbildību mazākuma dalībnieki, pieteikumu, pieprasīta pašnodarbinātas personas statusa
         atzīšana nodarbinātības dienestā vai apliecinājuma par atbrīvojumu no darba atļaujas uzrādīšana, nav izpildījusi EKL 43. pantā
         paredzētos pienākumus. EKL 43. pantā ikvienai dalībvalstij aizliegts savos tiesību aktos attiecībā uz personām, kas izmanto
         brīvību tajā veikt uzņēmējdarbību, paredzēt šīs darbības veikšanas nosacījumus, kas atšķiras no attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem
         paredzētajiem nosacījumiem. Tādēļ vienīgi astoņu jauno dalībvalstu pilsoņu pakļaušana papildu formalitātēm salīdzinājumā ar
         tām, kas piemērojamas attiecīgās valsts pilsoņiem, lai tie varētu veikt šīs darbības, ir tiešs šī aizlieguma pārkāpums.

      Atšķirīgā attieksme var izrietēt tikai no EKL 46. pantā paredzētās atkāpes: saskaņā ar šo normu diskriminējošus pasākumus
         var pamatot vienīgi ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības apsvērumiem. Šai sakarā, pat uzskatot,
         ka astoņu jauno dalībvalstu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos regulējošo pārejas noteikumu apiešanas risks var radīt sabiedriskās
         kārtības traucējumus attiecīgajā dalībvalstī, ja tā nav pietiekami juridiski pierādījusi ne to, ka attiecīgajās valsts tiesību
         normās minētais pienācīgas darba tirgus funkcionēšanas mērķis rada nepieciešamību izveidot vispārēju iepriekšējas atļaujas
         sistēmu, kas attiecas uz visiem astoņu jauno dalībvalstu uzņēmējiem, ne to, ka šis mērķis nevarētu tikt sasniegts ar uzņēmējdarbības
         veikšanas brīvību mazāk ierobežojošiem pasākumiem, attiecīgais brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums nav pamatots.

      (sal. ar 28.–30., 32., 38., 41. un 42. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 22. decembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. pants – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēti nosacījumi attiecībā uz sabiedrību reģistrēšanu, pamatojoties uz jauno dalībvalstu
         pilsoņu pieteikumu – Pašnodarbinātas personas statusa atzīšanas procedūra

      Lieta C‑161/07
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2007. gada 23. martā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv E. Traversa [E. Traversa] un Ž. Brauns [G. Braun], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Lietuvas Republika, ko pārstāv D. Krjaučūns [D. Kriaučiūnas], pārstāvis,

      persona, kas iestājusies lietā,
      pret
      Austrijas Republiku, ko pārstāv K. Pezendorfere [C. Pesendorfer] un M. Vinklere [M. Winkler], pārstāves, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], A. Ticano [A. Tizzano] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 26. jūnija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 18. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, attiecībā uz sabiedrību reģistrēšanu komercreģistrā,
         pamatojoties uz Eiropas Savienības dalībvalstu, kas Eiropas Savienībai pievienojušās 2004. gada 1. maijā, izņemot Kipras Republiku
         un Maltas Republiku (turpmāk tekstā – “astoņas jaunās dalībvalstis”), pilsoņu pieteikumu, pieprasot pašnodarbinātas personas
         statusa atzīšanu Arbeitsmarktservice (Nodarbinātības dienests, turpmāk tekstā – “AMS”) vai apliecinājuma par atbrīvojumu no darba atļaujas uzrādīšanu, Austrijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā paredzētos
         pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      2        Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas
         Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem
         un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”),
         24. pants formulēts šādi:

      “Šā Akta V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII un XIV pielikumā uzskaitītos pasākumus jaunajās dalībvalstīs piemēro atbilstīgi
         minētajos pielikumos paredzētajiem nosacījumiem.”

      3        Šo pielikumu sadaļas ar nosaukumu “Personu pārvietošanās brīvība” 2. punkta pirmajā daļā it īpaši paredzēta iespēja valstīm,
         kas šīs pievienošanās brīdī jau ir Eiropas Savienības dalībvalstis, turpināt piemērot “valst[s] pasākumus [..], kuri reglamentē
         [jauno dalībvalstu] pilsoņu pieeju šo valstu darba tirgiem”, piecus gadus pēc pievienošanās dienas.

       Valsts tiesības
      4        Saskaņā ar 1975. gada 20. marta Likuma par ārvalstnieku nodarbinātību (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975), redakcijā, kas pašreiz ir spēkā (BGBl. I, 99/2006; turpmāk tekstā – “AuslBG”), 32.a pantu un 1. panta 2. punkta l) un m) apakšpunktu šis likums attiecas uz astoņu jauno dalībvalstu pilsoņiem.

      5        AuslBG 2. panta 2. punktā nodarbinātība definēta kā darbība “darba tiesiskajās attiecībās” vai “darba attiecībām pielīdzināmās attiecībās”.

      6        AuslBG 2. panta 4. punkts ir formulēts šādi:

      “Lai noteiktu, vai pastāv nodarbinātība 2. punkta izpratnē, jāņem vērā faktu patiesais saimnieciskais saturs, nevis to ārējā
         izpausme. Nodarbinātība 2. punkta izpratnē pastāv tad, ja

      1)      personālsabiedrības dalībnieks personālsabiedrības kopīgā mērķa sasniegšanai vai
      2)      sabiedrības ar ierobežotu atbildību dalībnieks, kura līdzdalība ir mazāka par 25 %, par labu attiecīgajai sabiedrībai veic
         darbības, kuras parasti tiek veiktas darba tiesiskajās attiecībās, ja vien [AMS] reģionālais birojs, pamatojoties uz pieteikumu, trīs mēnešu laikā nekonstatē, ka dalībnieks patiešām personīgi būtiski ietekmē
         sabiedrības pārvaldību. Pierādīšanas pienākums noteikts pieteikuma iesniedzējam. Beidzoties šim termiņam, darbība var tikt
         veikta pat bez prasītā apliecinājuma. Ja pieteikums tiek noraidīts pēc šī termiņa, jau uzsāktā darbība jāizbeidz uzreiz vai
         vēlākais nedēļas laikā pēc apliecinājuma paziņošanas.”

      7        AuslBG 15. pantā paredzēti nosacījumi apliecinājuma par atbrīvojumu no darba atļaujas izsniegšanai:

      “1.      Ārvalstnieks, kuram vēl nav izsniegta beztermiņa darba atļauja (17. pants), iesniedzot pieteikumu, var saņemt atbrīvojumu
         no darba atļaujas:

      1)      ja viņš vismaz piecus no pēdējiem astoņiem gadiem valsts teritorijā ir veicis atļautu darbību [..] un tur ir likumīgi reģistrējies
         [..]

      [..].”
       Pirmstiesas procedūra
      8        Uzskatīdama, ka no AuslBG 2. panta 4. punkta izrietošā metode, kas izmantota, lai nošķirtu pašnodarbinātas personas un algotus darbiniekus, ir EKL
         43. pantā garantētās uzņēmējdarbības veikšanas brīvības ierobežojums, Komisija 2005. gada 21. martā Austrijas iestādēm šai
         sakarā nosūtīja brīdinājuma vēstuli; tās atbildēja ar 2005. gada 19. maija vēstuli, apstrīdot EKL 43. panta pārkāpuma faktu.

      9        2006. gada 6. jūlijā Komisija Austrijas Republikai nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti divu mēnešu laikā
         pēc tā saņemšanas veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šī atzinuma prasības. Austrijas iestādes uz to atbildēja 2006. gada
         7. septembrī, atkārtoti apstiprinot savu nostāju.

      10      Tādēļ Komisija nolēma celt šo prasību.

      11      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 19. septembra rīkojumu Lietuvas Republikai tika atļauts iestāties šajā lietā Komisijas
         prasījumu atbalstam.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      12      Komisija apgalvo, ka attiecīgajās valsts tiesību normās paredzētais pienākums astoņu jauno dalībvalstu pilsoņiem, kas vēlas
         reģistrēt sabiedrību komercreģistrā, saņemt AMS pašnodarbinātas personas statusa apliecinājumu vai atbrīvojumu no darba atļaujas, ir nepamatots tiesību veikt uzņēmējdarbību
         ierobežojums.

      13      Komisijas argumenti būtībā koncentrēti uz iebildumu par AuslBG 2. panta 4. punktā paredzētās pašnodarbinātas personas statusa atzīšanas procedūras neatbilstību EKL 43. pantam, jo tikai
         retos gadījumus šo dalībvalstu pilsoņi varētu pierādīt, ka viņi ir veikuši atļautu darbību vismaz piecus no astoņiem gadiem
         pirms atbrīvojuma no darba atļaujas pieteikuma iesniegšanas saskaņā ar AuslBG 15. pantu.

      14      Komisija vispirms atzīmē, ka saskaņā ar AuslBG 2. panta 4. punktu jebkuras no šīm dalībvalstīm pilsonis tiek prezumējot uzskatīts par algotu darbinieku, ja viņš kā personālsabiedrības
         vai sabiedrības ar ierobežotu atbildību dalībnieks, kura līdzdalība ir mazāka par 25 %, veic “darbības, kuras parasti tiek
         veiktas darba tiesiskajās attiecībās”. Pieprasot šim dalībniekam atspēkot šo prezumpciju ar pierādījumiem par viņa kā pašnodarbinātas
         personas statusu, šajā tiesību normā šādas pašnodarbinātas personas darbības veikšana pakārtota papildnosacījumam salīdzinājumā
         ar citiem saimnieciskās darbības subjektiem un turklāt liegts veikt šo saimniecisko darbību apliecinājuma izsniegšanas procedūras
         laikā. Tādējādi attiecīgo astoņu jauno dalībvalstu saimnieciskās darbības subjektu uzņēmējdarbības veikšanas brīvība tiek
         ierobežota.

      15      Komisija vēl norāda, ka AuslBG 2. panta 4. punktā noteiktais ierobežojums ir diskriminējošs, jo konkrētā procedūra attiecas uz jauno dalībvalstu pilsoņiem,
         pamatojoties uz viņu pilsonību.

      16      Turklāt šis ierobežojums nevar tikt pamatots, balstoties uz EKL 46. pantu, ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem Kopienu judikatūras
         izpratnē, jo Austrijas Republika nav pierādījusi, ka pastāv reāli un pietiekami būtiski draudi, kas ietekmētu sabiedrības
         pamatintereses.

      17      Katrā ziņā pienākums izmantot attiecīgo atzīšanas procedūru nav ne nepieciešams, ne samērīgs, ievērojot šīs dalībvalsts minēto
         mērķi cīnīties pret iespējamu ļaunprātīgu uzņēmējdarbības veikšanas brīvības izmantošanu, novēršot jebkādus centienus apiet
         darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojumus.

      18      Atšķirībā no šīs dalībvalsts apgalvojumiem it īpaši pierādīšanas pienākuma pārnešana, kas paredzēta attiecīgajā tiesību normā,
         lai no sabiedrības dalībnieka iegūtu informāciju, kas ļautu pārbaudīt, vai saimniecisko darbību veic patiesi pašnodarbināta
         persona, nav vienīgais iespējamais risinājums, lai ikvienu ieinteresēto personu rosinātu sadarboties. Pēc Komisijas domām,
         šis rezultāts varētu tikt sasniegts arī ar citiem, mazāk ierobežojošiem līdzekļiem – tādiem kā likumā paredzēts pienākums
         sadarboties, tā neizpildes gadījumā, iespējams, paredzot sankcijas.

      19      Turklāt iepriekšējas atļaujas procedūra varētu tikt aizstāta ar a posteriori – pēc sabiedrības reģistrēšanas – veiktu pārbaudi. Tādējādi attiecīgās pašnodarbinātās personas varētu uzsākt savu darbību,
         bet kompetentās iestādes savukārt varētu pieprasīt šo darbību izbeigt, ja pārbaudē atklātu ļaunprātīgu izmantošanu.

      20      Savai aizstāvībai Austrijas Republika pamatojas uz principu, ka Komisija savu prasību kļūdaini balstījusi uz EKL 43. pantā
         garantētās uzņēmējdarbības veikšanas brīvības pārkāpumu. Tā uzskata, ka AuslBG 2. panta 4. punktā paredzētā atzīšanas procedūra ietilpst darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā un uz to attiecas dalībvalstīm
         piešķirtā iespēja saskaņā ar Pievienošanās akta 24. pantu pārejas periodā ierobežot jauno dalībvalstu pilsoņu pieeju to darba
         tirgum.

      21      Tikai algoti darbinieki un “fiktīvi pašnodarbinātas” personas, proti, sabiedrības dalībnieki, kuri “netipiski” atrodas situācijā,
         kas ir līdzīga algota darbinieka stāvoklim, ir pakļautas iepriekšējas atļaujas procedūrai. Savukārt tādas pašnodarbinātas
         personas kā sabiedrības dalībnieki, kas šai sabiedrībai nesniedz algotai darbībai raksturīgus darba pakalpojumus, bet veic
         tikai pārvaldības funkcijas un darbības ar savām sabiedrības daļām, pretēji Komisijas apgalvojumiem neietilpst AuslBG 2. panta 4. punkta piemērošanas jomā.

      22      Austrijas Republika vēl norāda, ka šīs normas mērķis ir izbeigt praksi apiet iepriekšējas atļaujas saņemšanas pienākumu attiecībā
         uz pieeju algotai darbībai, izveidojot sabiedrības atbilstoši diviem tipiem, kas minēti šajā normā. Atšķirībā no Komisijas
         apgalvojumiem mazāk ierobežojoši līdzekļi šādas prakses apkarošanai nepastāv. It īpaši pārbaude a posteriori tiktu veikta pārāk vēlu un neļautu izvairīties no darba tirgus traucējumiem, kā Tiesa to ir atzinusi 2002. gada 22. janvāra
         spriedumā lietā C‑390/99 Canal Satélite Digital (Recueil, I‑607. lpp.). Tāpat Komisijas kritizētā norma par pierādīšanas pienākumu ir vienīgais adekvātais līdzeklis, lai pārbaudītu,
         vai sabiedrības dalībnieka veiktā darbība ir patiešām pašnodarbinātas personas darbība, jo sadarbības pienākums vien nav pietiekams,
         lai pārbaudītu, kā tiek ievērots šis nosacījums. Ieinteresētās personas nebūtu ieinteresētas sadarboties, kad runa ir par
         likuma apiešanu.

      23      Visbeidzot, šī dalībvalsts apgalvo, ka maksimālais trīs mēnešu termiņš ir saprātīgs, jo praksē atzīšanas procedūra bieži vien
         beidzas, neliekot ieinteresētajai personai ilgi gaidīt, it īpaši ja viņas kā pašnodarbinātās personas statuss ir ticis nepārprotami
         pierādīts.

       Tiesas vērtējums
      24      Vispirms jānorāda, ka uzņēmējdarbības jēdziens EK līguma izpratnē ir ļoti plašs, paredzot Kopienu pilsonim iespēju pastāvīgi
         un ilgstoši piedalīties tādas dalībvalsts ekonomiskajā dzīvē, kas nav viņa izcelsmes valsts, un no tā gūt labumu, tādējādi
         veicinot ekonomisko un sociālo mijiedarbību Eiropas Kopienas teritorijā pašnodarbinātības jomā (skat. 2006. gada 14. septembra
         spriedumu lietā C‑386/04 Centro di Musicologia Walter Stauffer, Krājums, I‑8203. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

      25      Ievērojot šādi definētu jēdzienu, vispirms ir jānoraida Austrijas Republikas arguments, ka attiecīgās valsts tiesību normas
         ietilpst vienīgi darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā un konkrēti – uz tām ir attiecināma Pievienošanās akta V līdz XIV pielikuma
         2. punkta pirmajā daļā paredzētā pārejas atkāpe.

      26      No lietas materiāliem un it īpaši no šīs dalībvalsts argumentācijas izriet, ka šīs tiesību normas administratīvām formalitātēm
         saskaņā ar zināmiem nosacījumiem pakļauj visus astoņu jauno dalībvalstu pilsoņus, kas Austrijā vēlas veikt saimniecisku darbību
         kā personālsabiedrības vai sabiedrības ar ierobežotu atbildību dalībnieki, lai patiešām pašnodarbinātas personas nošķirtu
         no algotiem darbiniekiem. Līdz ar to Komisija pamatoti apstrīd AuslBG 2. un 15. panta atbilstību EKL 43. pantam, jo šīs valsts tiesību normas attiecas inter alia uz pašnodarbinātām personām un regulē to, kā tās izmanto savu uzņēmējdarbības veikšanas brīvību.

      27      Jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmējdarbības veikšanas brīvība, kas EKL 43. pantā atzīta Kopienu pilsoņiem,
         dod tiem tiesības uzsākt un veikt pašnodarbinātas personas darbību, kā arī vadīt un veidot uzņēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem,
         kādi uzņēmējdarbības dalībvalsts tiesību aktos paredzēti šīs valsts pilsoņiem (šai sakarā skat. 1999. gada 9. marta spriedumu
         lietā C‑212/97 Centros, Recueil, I‑1459. lpp., 19. punkts, kā arī 2006. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑170/05 Denkavit Internationaal un Denkavit France, Krājums, I‑11949. lpp., 20. punkts).

      28      Citiem vārdiem runājot, EKL 43. pantā ikvienai dalībvalstij aizliegts savos tiesību aktos attiecībā uz personām, kas izmanto
         brīvību tajā veikt uzņēmējdarbību, paredzēt šīs darbības veikšanas nosacījumus, kas atšķiras no attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem
         paredzētajiem nosacījumiem (1986. gada 28. janvāra spriedums lietā 270/83 Komisija/Francija, Recueil, 273. lpp., 24. punkts).

      29      Šajā gadījumā ar attiecīgajām valsts tiesību normām šis aizliegums tiek pārkāpts, jo tajās vienīgi astoņu jauno dalībvalstu
         pilsoņi ir pakļauti prasībai pierādīt, ka tie neveic algotu darbību, uzrādot AuslBG 2. panta 4. punktā paredzēto apliecinājumu vai šī paša likuma 15. panta 1. punktā minēto atbrīvojumu no darba atļaujas.

      30      Pirmkārt, tādējādi šo Kopienas pilsoņu tiesības veikt saimniecisko darbību kā personālsabiedrības vai sabiedrības ar ierobežotu
         atbildību dalībniekiem, kuru līdzdalība tajā ir mazāka par 25 %, ir pakļautas papildu nosacījumiem un formalitātēm, salīdzinot
         ar attiecīgās valsts pilsoņiem piemērojamiem nosacījumiem un formalitātēm. Otrkārt, piemērojot AuslBG 2. panta 4. punktā minēto atzīšanas procedūru, astoņu jauno dalībvalstu pilsoņu saimnieciskā darbība per se tiek apturēta uz šīs procedūras norises laiku, proti, ilgākais uz trīs mēnešiem.

      31      Tātad attiecīgās valsts tiesību normas izraisa atšķirīgu attieksmi pilsonības dēļ, kas principā ir aizliegta ar EKL 43. pantu.

      32      Līdz ar to jāizvērtē, vai šī atšķirīgā attieksme ietilpst EKL 46. pantā paredzētās atkāpes piemērošanas jomā: saskaņā ar šo
         normu diskriminējošus pasākumus var pamatot vienīgi ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības apsvērumiem.

      33      Šai sakarā Austrijas Republika, minēdama sabiedriskās kārtības aizsardzības apsvērumu, apgalvo, ka attiecīgo pasākumu galvenais
         mērķis ir apkarot iespējamu ļaunprātīgu uzņēmējdarbības veikšanas brīvības izmantošanu, novēršot iespējas apiet darba ņēmēju
         pārvietošanās brīvībai piemērojamos pārejas noteikumus, lai aizsargātu Austrijas sabiedrības intereses attiecībā uz pienācīgu
         darba tirgus funkcionēšanu un vienlīdzīgiem konkurences nosacījumiem šajā tirgū.

      34      Šai argumentācijai nevar piekrist.

      35      Kā Tiesa ir vairākkārt atzinusi, sabiedriskās kārtības jēdziena izmantošanas priekšnosacījums ir reāla un pietiekami nopietna
         apdraudējuma pastāvēšana, kas ietekmē sabiedrības pamatintereses, un kā atkāpes no Līguma pamatprincipa pamatojums šis jēdziens
         ir jāinterpretē šauri (šai sakarā skat. inter alia 2000. gada 9. marta spriedumu lietā C‑355/98 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑1221. lpp., 28. punkts; 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā C‑465/05 Komisija/Itālija, Krājums, I‑11091. lpp., 49. punkts,
         un 2008. gada 19. jūnija spriedumu lietā C‑319/06 Komisija/Luksemburga, Krājums, I‑4323. lpp., 50. punkts).

      36      Tāpat no judikatūras izriet, ka apsvērumi, kurus dalībvalsts var izmantot, lai pamatotu atkāpi no uzņēmējdarbības veikšanas
         brīvības principa, ir jāpapildina ar šīs valsts veikta ierobežojošā pasākuma piemērotības un samērīguma analīzi, kā arī precīziem
         pierādījumiem, kas ļauj pamatot šīs dalībvalsts argumentāciju (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Luksemburga,
         51. punkts un tajā minētā judikatūra).

      37      Tomēr šajā gadījumā jāatzīst, ka Austrijas Republika ir tikai vispārēji minējusi risku, ka tā saucamās “fiktīvi pašnodarbinātās”
         personas var apiet pārejas noteikumus par astoņu jauno dalībvalstu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, neminot nevienu precīzu
         pierādījumu, kas ļautu konstatēt, ka šo noteikumu pārkāpumu iespējamība ir reāls un pietiekami nopietns sabiedrības pamatinterešu
         apdraudējums.

      38      Turklāt, pat uzskatot, ka šo noteikumu apiešanas risks var radīt sabiedriskās kārtības traucējumus, jāatzīst, ka Austrijas
         Republika nav pietiekami juridiski pierādījusi ne to, ka attiecīgajās valsts tiesību normās minētais pienācīgas darba tirgus
         funkcionēšanas mērķis rada nepieciešamību izveidot vispārēju iepriekšējas atļaujas sistēmu, kas attiecas uz visiem astoņu
         jauno dalībvalstu uzņēmējiem, ne to, ka šis mērķis nevarētu tikt sasniegts ar uzņēmējdarbības veikšanas brīvību mazāk ierobežojošiem
         pasākumiem.

      39      Faktiski, kā norāda Komisija un Lietuvas Republika, mazāk ierobežojoši pasākumi, salīdzinot ar attiecīgajās valsts tiesību
         normās paredzētajiem, – tādi kā regulāru administratīvu pārbaužu veikšana un potenciāli skarto uzņēmēju pienākums sniegt informāciju
         – varētu nodrošināt līdzīgu rezultātu, ļaujot pārbaudīt, vai konkrētas saimnieciskās darbības tiešām tiek veiktas pašnodarbinātās
         personas statusā vai arī algota darba attiecību ietvaros.

      40      Šāda sistēma šķiet a fortiori pieņemamāka, jo, kā Austrijas Republika apstiprinājusi tiesas sēdē, konkrētās valsts tiesību normas būtībā attiecas uz celtniecības
         nozari un tātad uz tādu sabiedrību izveidi, kuras veic noteikta ilguma darbības. Pretēji šīs dalībvalsts apgalvojumiem a posteriori, pēc sabiedrības reģistrēšanas veikta pārbaude ne vienmēr būs novēlota, taču tā ļaus gan attiecīgajām pašnodarbinātajām personām
         uzsākt savu darbību, gan kompetentajām iestādēm pieprasīt šo darbību izbeigt, ja pārbaudē tiks atklāta ļaunprātīga izmantošana.

      41      Līdz ar to no attiecīgajām valsts tiesību normām izrietošais uzņēmējdarbības veikšanas brīvības ierobežojums nav pamatots.

      42      Šādos apstākļos jāatzīst, ka, attiecībā uz sabiedrību reģistrēšanu komercreģistrā, pamatojoties uz astoņu jauno dalībvalstu
         pilsoņu, kas ir personālsabiedrības dalībnieki vai sabiedrības ar ierobežotu atbildību mazākuma dalībnieki, pieteikumu, pieprasot
         pašnodarbinātas personas statusa atzīšanu AMS vai apliecinājuma par atbrīvojumu no darba atļaujas uzrādīšanu, Austrijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā paredzētos
         pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Austrijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Austrijas Republikai spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Austrijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      attiecībā uz sabiedrību reģistrēšanu komercreģistrā, pamatojoties uz dalībvalstu, kas Eiropas Savienībai pievienojušās 2004. gada
            1. maijā, izņemot Kipras Republiku un Maltas Republiku, pilsoņu, kas ir personālsabiedrības dalībnieki vai sabiedrības ar
            ierobežotu atbildību mazākuma dalībnieki, pieteikumu, pieprasot pašnodarbinātas personas statusa atzīšanu Arbeitsmarktservice vai apliecinājuma par atbrīvojumu no darba atļaujas uzrādīšanu, Austrijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā paredzētos
            pienākumus;
      2)      Austrijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2009. gada 25.martā. # L’Oréal SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "SPALINE" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "SPA" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Reputācijas aizskārums - Labums, kas netaisnīgi gūts no agrākas preču zīmes reputācijas - Reģistrācijai pieteiktās preču zīmes izmantošanai nav taisnīga pamata - Padomes Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 5. punkts. # Lieta T-21/07.

text:
      Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2009. gada 25. marta spriedums – L’Oréal/ITSB – Spa Monopole (“SPALINE”)
      (lieta T‑21/07)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “SPALINE” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiskā preču zīme “SPA” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Reputācijas aizskārums – Labums, kas netaisnīgi gūts no agrākas preču zīmes reputācijas – Taisnīga pamata, lai izmantotu reģistrācijai pieteikto preču zīmi, neesamība – Padomes Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 5. punkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas identiskas vai līdzīgas preču zīmes, kam ir reputācija, īpašnieka iebildumi – Agrākas preču zīmes ar reputāciju paplašināta aizsardzība attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi (Padomes
         Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts) (sal. ar 21., 24., 25., 35.,36. un 40. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2006. gada 18. oktobra lēmumu lietā R 415/2005‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV
               un
               L'Oréal SA
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               L’Oréal SA

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               Kopienas preču zīme “SPALINE” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 3. klasē – reģistrācijas pieteikums Nr. 989236

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               valsts un starptautiskas preču zīmes “SPA”, “LIP SPA”, “SPA SKIN CARE” un “Les Thermes de Spa” attiecībā uz precēm, kas ietilpst
                  3., 32. un 42. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	L'Oréal SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2003. gada 20.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 98/56/EK. # Lieta C-135/01.