title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2012. gada 7.jūnijā. # Anton Vinkov pret Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Administrativen sad Sofia-grad - Bulgārija. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesību vērsties tiesā pret lēmumiem, ar kuriem tiek piemērots naudas sods, kā arī reģistrēti autovadītāja pārkāpumu uzskaites punkti par konkrētiem ceļu satiksmes noteikumu normu pārkāpumiem, neatzīšana valsts tiesiskajā regulējumā - Pilnībā iekšēja situācija - Prasības nepieņemamība. # Lieta C-27/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-27/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Administrativen sad Sofia-grad  (Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 27. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 17. janvārī, tiesvedībā
            Anton Vinkov
            pret
            Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost .
            TIESA (astotā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja A. Prehala [ A. Prechal ], tiesneši K. Toadere [ C. Toader ] (referente) un E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ],
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Nīderlandes valdības vārdā – C. Wissels  un B. Koopman , pārstāves,
            – Eiropas Komisijas vārdā – R. Troosters  un V. Savov , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1984. gada 22. novembrī Strasbūrā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokola (turpmāk tekstā – “7. protokols”) 2. pantu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. un 48. pantu, kā arī LESD 67. un 82. pantu un 91. panta 1. punkta c) apakšpunktu, Konvenciju par vadītāja tiesību atņemšanu, kas sastādīta, pamatojoties uz K3. pantu Līgumā par Eiropas Savienību, un kuras pieņemšana dalībvalstīm tika rekomendēta ar Padomes 1998. gada 17. jūnija aktu (OV C 216, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Konvencija par vadītāja tiesību atņemšanu”), Nolīgumu par sadarbību tiesas procesos, kas saistīti ar ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem [un ar to saistīto naudas sodu piedziņu], kuru 1999. gada 28. aprīlī apstiprinājusi ar Šengenas Līguma Īstenošanas konvenciju nodibinātā Izpildu Komiteja (OV 2000, L 239, 428. lpp.; turpmāk tekstā – “Nolīgums par sadarbību”), un Padomes 2005. gada 24. februāra Pamatlēmumu 2005/214/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz finansiālām sankcijām (OV L 76, 16. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”).
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp A. Vinkov , Bulgārijas pilsoni, un Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost  jautājumā par Bulgārijas ceļu policijas lēmumu piemērot viņam naudas sodu BGN 20 apmērā un reģistrēt [atskaitīt] viņa vadītāja tiesībām konkrētu pārkāpumu uzskaites punktu skaitu.
            Atbilstošās tiesību normas
            7. protokols
            3. 7. protokola 2. pantā par apelācijas tiesībām krimināllietās ir noteikts:
            “1. Ikvienam, kuru tiesa ir atzinusi par vainīgu noziegumā, ir tiesības uz vainas pierādījuma vai soda apmēra pārskatīšanu augstākā instancē. Šo tiesību izmantošanu, ieskaitot pamatu, nosaka likums.
            2. Izņēmumi šo tiesību īstenošanā ir pieļaujami attiecībā uz viegla rakstura pārkāpumiem, kas noteikti likumā [..].”
            Savienības tiesības
            Konvencija par vadītāja tiesību atņemšanu
            4. Konvencijas par vadītāja tiesību atņemšanu 2. pantā ir paredzēts:
            “Dalībvalstis apņemas sadarboties saskaņā ar šīs konvencijas noteikumiem, lai vadītāji, kuriem atņemtas vadītāja tiesības kādā dalībvalstī, kas nav viņu pastāvīgās dzīvesvietas valsts, neizvairītos no tiesību atņemšanas sekām, atstājot pārkāpuma valsti.”
            5. Šīs konvencijas 3. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Pārkāpuma valsts nekavējoties ziņo dzīvesvietas valstij par vadītāja tiesību atņemšanu, ko uzliek par kādu pārkāpumu, kuru izraisa pielikumā minētās darbības.”
            6. Šīs pašas konvencijas 8. panta 1. punktā ir noteikts, ka šim paziņojumam pievieno vairākus informatīvus dokumentus, it īpaši attiecībā uz pārkāpuma dalībvalstī piemērojamām tiesību normām, uz kuru pamata šis pārkāpums ir konstatēts, kā arī par lēmuma par vadītāja tiesību atņemšanu izpildes statusu.
            7. Šī 8. panta 3. punktā ir noteikts:
            “Ja informācija, kas ir nosūtīta [no pārkāpuma valsts uz dzīvesvietas valsti], nav pietiekama, lai ļautu pieņemt lēmumu [par vadītāja tiesību atņemšanu] saskaņā ar šo konvenciju, jo īpaši, ja konkrētas lietas apstākļos pastāv šaubas, ka attiecīgajai personai ir bijusi pietiekama iespēja sevi aizstāvēt, dzīvesvietas valsts kompetentās iestādes lūdz pārkāpuma valsts kompetentās iestādes nekavējoties sniegt vajadzīgo papildu informāciju.”
            Nolīgums par sadarbību
            8. Nolīguma par sadarbību 2. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
            “Līgumslēdzējas Puses apņemas, cik iespējams plaši, sadarboties cita ar citu tiesas procesos par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem un par tiem piespriesto finansiālo sodu izpildē saskaņā ar šā nolīguma noteikumiem.”
            9. Šī nolīguma 6. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Lēmuma izpildes pārcelšanu drīkst lūgt tikai saskaņā ar šo nolīgumu, ja
            a) visas lēmuma pārsūdzības iespējas ir izsmeltas un ja lēmums ir spēkā pieprasījuma iesniedzējas Līgumslēdzējas Puses teritorijā;
            [..]
            d) lēmums ir par personu, kas vai nu dzīvo [kurai ir domicils], vai pastāvīgi dzīvo pieprasījuma saņēmējas Līgumslēdzējas Puses teritorijā;
            e) piespriestā finansiāl[ā] soda summa ir vismaz 40 eiro.
            [..]”
            Pamatlēmums
            10. Atbilstoši Pamatlēmuma 1. panta a) punktam “lēmums” ir “galīgais lēmums, ar ko fiziskai vai juridiskai personai prasa samaksāt finansiālu sankciju [naudas sodu], ja šo lēmumu ir pieņēmusi [..] izdevējas valsts tiesa attiecībā uz noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izdevējas valsts tiesību aktiem”.
            11. Šī paša pamatlēmuma 4. panta 1. punktā ir noteikts, ka šādu lēmumu par soda piemērošanu “var nosūtīt tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā fiziskai vai juridiskai personai, pret kuru ir izvirzīts lēmums, ir īpašums vai ienākumi, kurā tai ir pastāvīgā dzīvesvieta vai, juridiskas personas gadījumā, juridiskā adrese”.
            12. Pamatlēmuma 5. panta 1. punktā ir paredzēts, ka lēmumi par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, “ja izdevējā valstī tie ir sodāmi un kā tos definē izdevējas valsts tiesību akti, saskaņā ar šā pamatlēmuma noteikumiem un nepārbaudot nodarījuma abpusējo sodāmību, ir pamats lēmumu atzīšanai un izpildei”.
            13. Šajā nolūkā šī pamatlēmuma 20. panta 3. punktā ir noteikts:
            “Katra dalībvalsts var nepiekrist atzīt vai izpildīt lēmumu, ja 4. pantā minētā apliecība rada aizdomas, ka varētu būt pārkāptas Līguma [par ES] 6. pantā paredzētās pamattiesības vai tiesību pamatprincipi [..].”
            Bulgārijas tiesības
            Civilprocesa kodekss
            14. Civilprocesa kodeksa 628. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Ja ir nepieciešama Savienības tiesību normas interpretācija vai nolēmums par Eiropas Savienības iestāžu pieņemta tiesību akta spēkā esamību, lai atbilstoši atrisinātu strīdu, Bulgārijas tiesa Eiropas Savienības Tiesai nosūta lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.”
            15. Saskaņā ar 629. pantu pēdējās instances tiesai ir pienākums nosūtīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par interpretāciju, ja tas šķiet nepieciešams tās izskatāmā strīda atrisināšanai. Ja runa ir par lūgumu izvērtēt spēkā esamību, tad visām tiesām ir pienākums nosūtīt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesai.
            Likums par ceļu satiksmi
            16. Likuma par ceļu satiksmi 157. panta 4. punktā ir paredzēts:
            “Vadītājs, kuram reģistrēts [atskaitīts] maksimālais pārkāpumu uzskaites punktu skaits, zaudē iegūtās [vadītāja] tiesības, un viņam ir pienākums vadītāja apliecību atdot atpakaļ Iekšlietu ministrijas kompetentajam dienestam.”
            17. Saskaņā ar minētā 157. panta 5. punktu personai, kura ir zaudējusi tiesības vadīt [transportlīdzekli], sešus mēnešus pēc vadītāja tiesību nodošanas, ir jānokārto pārbaudījums, lai no jauna iegūtu vadītāja tiesības.
            18. Šī paša likuma 171. pantā ir noteikts, ka starp tiem administratīvajiem ietekmēšanas pasākumiem, kas ir piemērojami ceļu satiksmes drošības uzturēšanas jomā, ir arī “vadītāja apliecības konfiscēšana personai, kas nav izpildījusi savu 157. panta 4. punktā paredzēto pienākumu”.
            19. Likuma par ceļu satiksmi 189. panta 5. punktā ir noteikts:
            “Lēmumi par administratīva soda piemērošanu (“nakazatelni postanovleniya”), ar kuriem tiek uzlikts nauda sods līdz [BGN] 50, tiesā nav pārsūdzami.”
            Dekrēts par pārkāpumu uzskaites punktiem
            20. 2007. gada 27. decembra dekrēta Nr. I3-1959 par mehānisko transportlīdzekļu autovadītāju tiesību pārkāpumu uzskaites punktu sākotnējā maksimālā apmēra noteikšanu, kā arī par apstākļiem, procedūru un ceļu satiksmes pārkāpumu sarakstu, kas ļauj reģistrēt [atskaitīt] šos uzskaites punktus, 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Vadītāja apliecības pirmreizējā izsniegšanā tās turētājam tiek noteikta maksimālā pieļaujamā 39 pārkāpumu uzskaites punktu summa, kurus [atskaitot] reģistrējot, tiek uzskaitīti viņa izdarītie Likumā par ceļu satiksmi definētie pārkāpumi.”
            21. Šī paša dekrēta 3. panta 1. un 2. punkts ir izteikti šādi:
            “1. Pārkāpumu uzskaites soda punkti tiek reģistrēti [atskaitīti], pamatojoties uz lēmumu, ar kuru galīgi piemēro administratīvo sodu (“nakazatelno postanovlenie”).
            2. Piemērojot sodus par šajā dekrētā minētajiem pārkāpumiem, lēmumā par soda piemērošanu tiek norādīts reģistrēto [atskaitīto] un atlikušo pārkāpumu uzskaites punktu skaits.”
            22. Šī dekrēta 4. panta 2. punktā ir noteikts:
            “Par vainojamu satiksmes negadījuma izraisīšanu tiek papildus atskaitīti četri pārkāpumu uzskaites punkti.”
            Likums par administratīvajiem pārkāpumiem un administratīvajiem sodiem
            23. Likuma par administratīvajiem pārkāpumiem un administratīvajiem sodiem (“Zakon za administrativnite narusheniya i nakazaniya”) 63. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
            “1. Rayonen sad [rajona tiesa] viena tiesneša sastāvā izskata lietu pēc būtības un lemj, taisot spriedumu, ar kuru lēmumu par soda piemērošanu var atstāt spēkā, grozīt vai atcelt. Šo spriedumu var pārsūdzēt, iesniedzot kasācijas sūdzību Administrativen sad  [Administratīvajā tiesā] [..].
            2. Likumā paredzētos gadījumos tiesa var izbeigt tiesvedību, pieņemot lēmumu, kuru var pārsūdzēt [..].”
            Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
            24. Braucot atpakaļgaitā stāvvietā Sofijā (Bulgārijā), A. Vinkov radīja bojājumus citam transportlīdzeklim.
            25. Pēc šī satiksmes negadījuma Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost v otdel “Patna politsiya” na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti  (“Administratīvo sodu lietu” vadītājs Galvaspilsētas iekšlietu direkcijas nodaļā “Satiksmes policija”) attiecībā uz viņu pieņēma lēmumu, ar kuru tas konstatēja viņa vainu “viegla ceļu satiksmes negadījuma” izraisīšanā un uzlika viņam naudas sodu BGN 20 apmērā, kā arī reģistrēja [atskaitīja] četrus pārkāpuma uzskaites punktus viņa vadītāja apliecībā.
            26. A. Vinkov  pārsūdzēja šo lēmumu Sofiyski rayonen sad  (Sofijas rajona tiesā), kura viņa prasību noraidīja ar rīkojumu, to atzīstot par nepieņemamu. Šī tiesa uzskatīja, ka saskaņā ar šajā lietā piemērojamajām tiesību normām, it īpaši Likuma par ceļu satiksmi 189. panta 5. punktu, lēmums par administratīvā soda, ka s mazāks par BGN 50, piemērošanu nav pārsūdzams tiesā.
            27. A. Vinkov šo rīkojumu pārsūdzēja Administrativen sad Sofia-grad [Sofijas administratīvajā tiesā], kura saskaņā ar Likuma par ceļu satiksmi 63. pantu ir kasācijas instance lietās par lēmumiem, ar kuriem tiek piemērots administratīvais sods.
            28. Lēmumā par prejudiciālu jautājuma uzdošanu šī tiesa norāda, ka no piemērojamajām valsts tiesību normām, kā tās interpretē Varhoven administrativen sad  (Augstākā administratīvā tiesa), izriet, ka prasība par lēmumiem, ar kuriem tiek piemērots administratīvais sods – vadītāja pārkāpumu uzskaites punktu reģistrēšana [atskaitīšana] –, var tikt atzīta par nepieņemamu tādēļ, ka nepastāv interese celt prasību. Atbilstoši šīs pēdējās tiesas judikatūrai Bulgārijas tiesību aktos autovadītāja pārkāpumu uzskaites punktu reģistrēšana [atskaitīšana] ir definēta nevis kā autonoms administratīvs sods vai kā administratīvs ietekmēšanas līdzeklis, bet kā pasākums, kuru automātiski piemēro policijas iestādes, kurām ir tikai ar šo jomu saistīta kompetence. Līdz ar to lēmums, kurā ir paredzēts šāds sods un kurš ir pieņemts par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu, ir pārsūdzams tikai tad, ja ar to ir noteikts arī par BGN 50 lielāks naudas sods.
            29. Tomēr Administrativen sad Sofia-grad  uzsver, ka saskaņā ar Likuma par ceļu satiksmi 157. panta 4. punktu gadījumā, kad tiek reģistrēti [atskaitīti] visi pārkāpumu uzskaites punkti, kas var rasties vairāku nepārsūdzamu lēmumu par pārkāpumu uzskaites punktu reģistrēšanu [atskaitīšanu] rezultātā, autovadītājs automātiski zaudē vadītāja tiesības un viņam ir pienākums savu vadītāja apliecību atdot atpakaļ valsts kompetentajām iestādēm.
            30. Ņemot vērā šos elementus, iesniedzējtiesa uzdod jautājumu, vai Savienības tiesību normas brīvības, drošības un tiesiskuma telpas jomā, kuras it īpaši attiecas uz tiesu spriedumu un lēmumu savstarpējas atzīšanas principu (turpmāk tekstā – “savstarpējas atzīšanas princips”), kā arī tiesību normas transporta jomā pieļauj, ka Bulgārijas tiesību aktos netiek atzītas tiesības celt prasību tiesā par lēmumiem par vadītāja pārkāpumu uzskaites punktu reģistrēšanu [atskaitīšanu].
            31. Šī tiesa uzsver, ka saskaņā ar valsts tiesu pastāvīgo judikatūru un Bulgārijas tiesību doktrīnu administratīvi lēmumi par tāda veida soda piemērošanu, kāds ir pamatlietā, tiek uzskatīti par tiesu lēmumiem. Iestādes, kas izdod šos lēmumus, pat ja tās nav tiesu sistēmas sastāvdaļa, īsteno tiesu funkcijas.
            32. Iesniedzējtiesa norāda, ka Savienības tiesībās – Nolīguma par sadarbību 6. panta 1. punktā, kā arī Konvencijas par vadītāja tiesību atņemšanu 8. panta 3. punktā – dalībvalstij ir paredzēta iespēja atteikties atzīt citas dalībvalsts lēmumu, ar kuru tiek piemērots sods par ceļu satiksmes normu pārkāpumu, ja šajā valstī nav tiesību to pārsūdzēt tiesā.
            33. Administrativen sad Sofia-grad  uzsver, ka šis nolīgums un šī konvencija nav piemērojami Bulgārijā, jo minētā nolīguma nav starp Šengenas acquis tiesību aktiem, kas Bulgārijas Republikai ir saistoši, un konvencija vēl neesot stājusies spēkā. Tomēr iepriekš minētās normas esot jāuzskata par starptautisko paražu tiesību normu izpausmi, un tādēļ saskaņā ar Tiesas judikatūru tās esot jāpiemēro tādam lēmumam, kāds tiek aplūkots pamatlietā. Šajā ziņā iesniedzējtiesa atsaucas uz Tiesas 1992. gada 24. novembra spriedumu lietā C-286/90 Poulsen  un Diva Navigation ( Recueil , I-6019. lpp.).
            34. Turklāt Administrativen sad Sofia-grad atgādina, ka Pamatlēmumā, it īpaši tā 20. panta 1. punktā, ir paredzēta iespēja neatzīt lēmumus par sodu piemērošanu, ja nav paredzētas tiesības tos pārsūdzēt tiesā, kurai ir jurisdikcija krimināllietās. Līdz ar to iesniedzējtiesa uzskata, ka Bulgārijas tiesību akti šajā jomā atkāpjas no tām valsts tiesību normām, ar kurām šis Pamatlēmums ir transponēts, un jautā, vai šāda atkāpšanās ir pieņemama un – apstiprinošas atbildes gadījumā – vai tā būtu jāinterpretē šauri.
            35. Attiecībā uz savu kompetenci uzdot prejudiciālu jautājumu par Pamatlēmuma interpretēšanu Administrativen sad Sofia-grad uzsver, ka pamatlietā tā ir pēdējās instances tiesa. Tā uzskata, ka, lai gan Bulgārijas Republika nav iesniegusi deklarāciju par skaidru Tiesas kompetences pieņemšanu prejudiciālā jomā LES 35. panta 2. punkta izpratnē, Civilprocesa kodeksa, kas stājās spēkā 2007. gada 24. jūlijā, 628. pants, kurā ir paredzēta valsts pirmās instances tiesu kompetence iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, būtu jāinterpretē kā netieša Tiesas kompetences pieņemšana iepriekš minētā LES 35. panta izpratnē.
            36. Attiecībā uz LES normām brīvības, drošības un tiesiskuma telpas jomā iesniedzējtiesa norāda, ka no LESD 67. panta 1. punkta un 82. panta 1. punkta izriet, ka savstarpējās atzīšanas princips, uz kuru balstās tiesu sadarbība krimināllietās, var tikt piemērots tikai tad, ja tiek ievērotas pamattiesības un, tātad, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, kuras reglamentētas Hartas 47. un 48. pantā, kā arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 6. pantā.
            37. Šajā ziņā Administrativen sad Sofia-grad atgādina, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa savā 1984. gada 21. februāra spriedumā lietā Öztürk  pret Vāciju (A sērija, Nr. 73) ir nospriedusi, ka ECPAK 6. pants pieļauj nesodīšanu par viegliem pārkāpumiem, kā tas ir pamatlietā, bet ka ar tiem saistītajiem sodiem, ja tiem saglabājas soda raksturs, šis pants ir piemērojams. Šajā lietā iesniedzējtiesa norāda, ka attiecībā uz sodiem, kuri tiek piemēroti par viegliem ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, noteikti varētu tikt piemērots izņēmums no tiesībām celt prasību, kas ir paredzēts 7. protokola 2. panta 2. punktā, bet ka Bulgārijas tiesībās neesot neviena kritērija, kas ļautu tādu pārkāpumu, kāds ir pamatlietā, raksturot kā “vieglu”. Saskaņā ar Likuma par ceļu satiksmi 189. panta 5. punktu piemērotā naudas soda lielums esot vienīgais kritērijs, lai noteiktu, vai lēmums par administratīvā soda piemērošanu attiecas uz smagu pārkāpumu, un lai to varētu pārsūdzēt. Tomēr ar šo kritēriju netiekot ņemtas vērā pārkāpumu uzskaites punktu reģistrēšanas [atskaitīšanas] juridiskās sekas, kuru rezultātā vadītāja tiesības var tikt atņemtas.
            38. Visbeidzot, iesniedzējtiesa atsaucas uz konkrētām Savienības tiesību normām kopējās transporta politikas jomā. Tā norāda, ka, kaut gan šī ir dalītās kompetences joma starp Savienību un dalībvalstīm un arī tādas kriminālprocesa normas kā tās, kas attiecas uz sodiem par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, principā ir dalībvalstu kompetencē, Savienības tiesības aizliedz pieņemt ar izdarītā pārkāpuma smagumu nesamērīgus sodus, jo tas ir brīvas pārvietošanās ierobežojums.
            39. Ņemot vērā šos apsvērumus, Administrativen sad Sofia-grad nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai valsts tiesību normas, kas ir piemērojamas pamatlietā un kurās ir paredzētas administratīvas iestādes pieņemtā lēmuma, ar ko piemēro naudas sodus vai finansiālas sankcijas par administratīvu pārkāpumu – ceļu satiksmes negadījumu –, juridiskās sekas, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās atbilst Līgumos paredzētiem noteikumiem un pamatojoties uz tiem veiktajiem Savienības tiesību pasākumiem brīvības, drošības un tiesiskuma telpas un/vai attiecīgi transporta jomā?
            2) Vai saistībā ar tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās no Līguma noteikumiem un pamatojoties uz tiem veiktajiem Savienības tiesību pasākumiem brīvības, drošības un tiesiskuma telpas jomā saskaņā ar LESD 82. panta 1. punkta otrās daļas a) punktu, kā arī transporta jomā saskaņā ar LESD 91. panta 1. punkta c) apakšpunktu izriet, ka Savienības tiesību piemērošanas jomā ietilpst administratīvi ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumi , kas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokola 2. panta nozīmē un saistībā ar to var tikt kvalificēti kā “viegli” ?
            3) Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, tiek lūgts atbildēt arī uz šādiem jautājumiem:
            a) Vai pamatlietas apstākļos administratīvs satiksmes noteikumu pārkāpums Savienības tiesību nozīmē ir “viegls pārkāpums”, ja vienlaikus pastāv šādi apstākļi:
            i) nodarījums ir satiksmes negadījums, kura rezultātā ir radušies materiāli zaudējumi, tas ir jākvalificē kā vainojami izdarīts nodarījums, un tas ir sodāms kā administratīvs pārkāpums;
            ii) ņemot vērā naudas soda apmēru, lēmums par tā piemērošanu nevar tikt pārsūdzēts tiesā, un personai nav iespējams pierādīt, ka tā nav vainojama nodarījuma izdarīšanā, kurā tiek apsūdzēta;
            iii) lēmuma spēkā stāšanās automātiskas juridiskās sekas ir lēmumā norādīto vadītāja pārkāpuma uzskaites punktu reģistrēšana [atskaitīšana];
            iv) automātiskas juridiskās sekas ieviestajā sistēmā, kurā vadītāja apliecības izsniegšanas brīdī tiek noteikts konkrēts maksimāli pieļaujamais pārkāpumu uzskaites punktu skaits, ir arī uzskaites punktu reģistrēšana [atskaitīšana], pamatojoties uz nepārsūdzamiem lēmumiem par sodu piemērošanu;
            v) vadītāja apliecības konfiscēšanas piespiedu pasākumu vadītāja tiesību zaudēšanas dēļ – kas ir automātiskas juridiskas sekas tad, ja tiek reģistrēts [atskaitīts] viss sākotnēji piešķirtais pieļaujamais pārkāpumu uzskaites punktu skaits, – pārsūdzot tiesā, netiek veikta netieša nepārsūdzamo lēmumu par soda piemērošanu, pamatojoties uz kuriem ir reģistrēti [atskaitīti] uzskaites punkti, likumības kontrole tiesā?
            b) Vai jāsecina, ka LESD 82. pants un – vajadzības gadījumā – arī LESD 91. panta 1. punkta c) apakšpunkts, kā arī pamatojoties uz minētajiem noteikumiem veiktie pasākumi un [..] Pamatlēmums [..] pieļauj, ka tiesu lēmumu un spriedumu savstarpējas atzīšanas princips vai attiecīgi pasākumi, kas pastiprina ceļu satiksmes drošību, neattiecas uz lēmumu par naudas soda vai finansiālas sankcijas piemērošanu par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu , kas atbilstoši Savienības tiesībām pamatlietas apstākļos ir kvalificējams kā “viegls”, jo dalībvalsts ir noteikusi , ka nav jāievēro prasība par tiesībām to pārsūdzēt tiesā, kurai ir jurisdikcija krimināllietās, un prasība par pārsūdzību reglamentējoša valsts procesuālā tiesiskā regulējuma piemērošanu apsūdzībā par pārkāpuma izdarīšanu?
            4) Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša, tiek lūgts atbildēt uz šādu jautājumu:
            Vai jāsecina, ka LESD 82. pants un – vajadzības gadījumā – arī LESD 91. panta 1. punkta c) apakšpunkts, kā arī pamatojoties uz minētajiem noteikumiem veiktie pasākumi un [..] Pamatlēmums [..] pieļauj, ka tiesu lēmumu un spriedumu savstarpējas atzīšanas princips vai attiecīgie pasākumi, kas noteikti, lai Savienības tiesībās tiktu pastiprināta ceļu satiksmes drošība, pēc dalībvalsts uzskata  – ja tā normatīvā aktā ir noteikusi, ka nav jāievēro prasība par tiesībām pārsūdzēt tiesā, kam ir jurisdikcija krimināllietās, un prasība par pārsūdzību reglamentējoša valsts procesuālā tiesiskā regulējuma piemērošanu apsūdzībā par pārkāpuma izdarīšanu, – nav piemērojami  lēmumam par naudas soda vai finansiālas sankcijas piemērošanu ceļu satiksmes noteikumu pārkāpuma gadījumā pamatlietas apstākļos, ja vienlaikus pastāv [šādi apstākļi]:
            a) nodarījums ir ceļu satiksmes negadījums, kura rezultātā ir radušies materiāli zaudējumi, tas ir jākvalificē kā vainojami izdarīts nodarījums, un tas ir sodāms kā administratīvs pārkāpums;
            b) ņemot vērā naudas soda vai finansiālas sankcijas apmēru, lēmums par to piemērošanu nevar tikt pārsūdzēts tiesā, un personai nav iespējams pierādīt, ka tā nav vainojama nodarījuma izdarīšanā, kurā tiek apsūdzēta;
            c) automātiskas lēmuma spēkā stāšanās juridiskās sekas ir lēmumā norādīto vadītāja pārkāpuma konkrēta skaita uzskaites punktu reģistrēšana [atskaitīšana];
            d) automātiskas juridiskās sekas ieviestajā sistēmā, kurā vadītāja apliecības izsniegšanas brīdī tiek noteikts konkrēts maksimāli pieļaujamais pārkāpumu uzskaites punktu skaits, ir arī uzskaites punktu reģistrēšana [atskaitīšana], pamatojoties uz nepārsūdzamiem rīkojumiem par soda piemērošanu;
            e) vadītāja apliecības konfiscēšanas piespiedu pasākumu vadītāja tiesību zaudēšanas dēļ – kas ir automātiskas juridiskas sekas tad, ja tiek reģistrēts [atskaitīts] viss sākotnēji piešķirtais pārkāpumu uzskaites punktu skaits – pārsūdzot tiesā, netiek veikta netieša nepārsūdzamo lēmumu par soda piemērošanu, pamatojoties uz kuriem ir reģistrēti [atskaitīti] pārkāpumu uzskaites punkti, likumības kontrole tiesā?”
            Par tiesas kompetenci
            40. Ar saviem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 67. un 82. pants un 91. panta 1. punkta c) apakšpunkts, kā arī atvasinātie tiesību akti brīvības, drošības un tiesiskuma telpas jomā ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir piemērojams Bulgārijā un kurā nav atzītas tiesības pārsūdzēt tiesā lēmumus par soda piemērošanu par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, kas ir kvalificēti kā “viegli”, pat ja ar šiem lēmumiem tiek piemērots ne tikai neliels naudas sods, bet arī reģistrēti [atskaitīti] vadītāja pārkāpumu uzskaites punkti.
            41. Attiecībā uz LES noteikumiem, kurus iesniedzējtiesa lūdz interpretēt, ir jānorāda, ka, tā kā visi šie noteikumi ir adresēti tikai Savienības iestādēm un neviens no tiem neattiecas uz sodu režīmu, kas ir piemērojams ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem, pamatlietā tie nav piemērojami.
            42. Ar LESD 67. pantu sākas šī Līguma V sadaļas 1. nodaļa ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi” attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu. Šajā pantā ir noteikti Savienības iestāžu darbības minētās telpas pilnīgai īstenošanai priekšmets, mērķis un pamatnormas. LESD 82. pantā, kurš ir šīs pašas sadaļas 4. nodaļā un attiecas uz tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, ir noteikti arī pasākumi, kuri Savienības likumdevējam ir jāpieņem, lai īstenotu pilnīgu sadarbību starp dalībvalstīm krimināltiesību jomā, un tajā ir noteikta norma, atbilstoši kurai šī sadarbība ir jābalsta uz savstarpējo atzīšanu.
            43. LESD 91. panta, kurš ir ietverts šī līguma VI sadaļā attiecībā uz transportu, 1. punktā ir noteikti pasākumi, kuri Savienības iestādēm ir jāpieņem, lai īstenotu kopējo transporta politiku. Tajā nav noteikta neviena norma sodīšanai par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem.
            44. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tai nav kompetences atbildēt uz prejudiciālu jautājumu, ja Savienības tiesību interpretācijai, ko lūgusi valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamata prāvā esošo situāciju vai tās priekšmetu un ja minētās tiesību normas pamatlietā nav piemērojamas (it īpaši skat. Tiesas 2009. gada 1. oktobra spriedumu lietā C-567/07 Woningstichting Sint Servatius , Krājums, I-9021. lpp., 43. punkts, un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-245/09 Omalet , Krājums, I-13771. lpp, 11. punkts).
            45. Līdz ar to tiktāl, ciktāl prejudiciālie jautājumi attiecas uz LESD 67. un 82. panta un 91. panta 1. punkta c) apakšpunkta interpretāciju, tie ir jāatzīst par nepieņemamiem.
            46. Kas attiecas uz atvasinātajiem tiesību aktiem – iesniedzējtiesa sava lēmuma pamatojumā atsaucas uz Nolīgumu par sadarbību, Konvenciju par vadītāja tiesību atņemšanu un Pamatlēmumu.
            47. Šajā ziņā tomēr ir jāatgādina, ka šo tiesību aktu juridiskais pamats ir Līguma par ES VI sadaļa redakcijā pirms Lisabonas līguma.
            48. Kā izriet no LES 35. panta 1. un 2. punkta, Tiesa prejudiciālu nolēmumu par pamatlēmumu, lēmumu, kā arī konvenciju, kas ir sastādītas saskaņā ar minēto VI sadaļu, interpretāciju būtu kompetenta pieņemt tikai ar nosacījumu, ka attiecīgā dalībvalsts ir sniegusi paziņojumu, ar kuru tā piekrīt šādai kompetencei.
            49. Šajā ziņā nav strīda par to, ka Bulgārijas Republika nav sniegusi šādu paziņojumu. Turklāt tādu iekšējo tiesību normu kā Civilprocesa kodeksa 628. panta 1. punkts, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa un kurā pēc būtības ir vienīgi pārņemts LESD 267. pants, nekādā gadījumā nevar uzskatīt par šāda paziņojuma ekvivalentu.
            50. Turklāt no LESD pielikumā esošā 36. protokola 10. panta par pārejas noteikumiem izriet, ka attiecībā uz Savienības tiesību aktiem policijas un tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās jomā, kas ir pieņemti pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, pieņemtie Tiesas nolēmumi atbilstoši Līguma par ES VI sadaļai redakcijā, kas bija spēkā pirms šī datuma, paliek nemainīgi piecus gadus pēc šī paša datuma, ieskaitot gadījumus, kad tie jau tikuši pieņemti atbilstoši minētā līguma 35. panta 2. punktam.
            51. No iepriekš minētā izriet, ka Tiesai nav kompetences lemt par iesniedzējtiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja tas ir par Nolīgumu par sadarbību, Konvenciju par vadītāja tiesību atņemšanu vai arī par Pamatlēmumu.
            52. Sava lēmuma pamatojumā iesniedzējtiesa norāda arī uz citā dalībvalstī pieņemtu lēmumu par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu savstarpējas atzīšanas principu, lai secinātu, ka, viņasprāt, Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā netiek atzītas tiesības celt prasību par lēmumiem reģistrēt [atskaitīt] vadītāja pārkāpumu uzskaites punktus.
            53. Šajā ziņā tomēr ir pietiekami norādīt, ka šāds princips pat hipotētiski nevar attiekties uz procedūrām ar pārrobežu raksturu, kuras ir par citā dalībvalstī, kas nav tā, kurā nolēmums ir pieņemts, pieņemta nolēmuma atzīšanu un izpildi.
            54. Šajā lietā pamatlietas strīdam ir pilnībā iekšējs raksturs. Tas attiecas uz personu ar dzīvesvietu Bulgārijas Republikā, kas apstrīd lēmumu, ar kuru šīs pašas dalībvalsts iestādes tai ir noteikušas sodu par šai pašā dalībvalstī notikušu ceļu satiksmes negadījumu. Līdz ar to minētā savstarpējās atzīšanas principa interpretācija nekādi neattiecas uz risinājumu šajā strīdā.
            55. Turklāt iesniedzējtiesa jautā, vai Savienības tiesības pieļauj tādas Bulgārijas tiesību normas kā pamatlietā tiktāl, ciktāl ar tām tiek pārkāptas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, kuras regulētas ECPAK 6. pantā un Hartas 47. un 48. pantā.
            56. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasības, kas izriet no pamattiesību aizsardzības, ir saistošas dalībvalstīm gadījumos, kad tās īsteno Savienības tiesības (skat. Tiesas 2010. gada 12. novembra rīkojumu lietā C-339/10 Asparuhov Estov  u.c., Krājums, I-11465. lpp., 13. punkts; 2011. gada 1. marta rīkojumu lietā C-457/09 Chartry , Krājums, I-819. lpp., 25. punkts, kā arī 2011. gada 14. decembra rīkojumu apvienotajās lietās C-483/11 un C-484/11 Boncea  u.c., 29. punkts).
            57. Turklāt Hartas 51. panta 1. punktā ir noteikts, ka tās noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus, un saskaņā ar LES 6. panta 1. punktu, ar kuru Hartai piešķirts tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem, tā nerada nekādu jaunu Savienības kompetenci.
            58. Līdz ar to lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. panta ietvaros, ja valsts tiesiskajam regulējumam ir piemērojamas Savienības tiesības, Tiesai, lemjot prejudiciālā kārtībā, ir jāsniedz visa nepieciešamā interpretācija, lai valsts tiesa varētu izvērtēt šī regulējuma saderību ar pamattiesībām, kuras it īpaši izriet no Hartas (šajā ziņā skat. 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C-299/95 Kremzow , Recueil , I-2629. lpp., 15. punkts, kā arī 2011. gada 15. novembra spriedumu lietā C-256/11 Dereci  u.c., Krājums, I-11315. lpp, 72. punkts).
            59. Šajā lietā no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu neizriet, ka valsts tiesiskais regulējums būtu Savienības tiesību īstenošanas pasākums vai ka tajā būtu ietverti kādi piesaistes elementi šīm tiesībām. Līdz ar to Tiesas kompetence atbildēt uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tiktāl, ciktāl tas ir par pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību interpretāciju, nav pierādīta (skat. iepriekš minētos rīkojumus lietā Asparuhov Estov  u.c., 14., punkts; lietā Chartry , 25. un 26. punkts, kā arī apvienotajās lietās Boncea  u.c., 34. punkts).
            60. No iepriekš minētā izriet, ka Administrativen sad Sofia-grad  iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par nepieņemamu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            61. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
            Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Administrativen sad Sofia-grad (Bulgārija) iesniegusi ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 27. decembrī, (lieta C-27/11) ir nepieņemams.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 17.maijā. # TNT Traco SpA pret Poste Italiane SpA un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale civile di Genova - Itālija. # Lieta C-340/99.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 10.novembrī.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs pret The Rank Group plc.#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) un Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) - Apvienotā Karaliste.#Nodokļi - Sestā PVN direktīva - Atbrīvojumi no nodokļa - 13. panta B daļas f) apakšpunkts - Derības, loterijas un citas azartspēles - Nodokļu neitralitātes princips - Mehāniskais bingo ar laimesta izmaksu skaidrā naudā ("mechanised cash bingo") - Azartspēļu automāti - Administratīvā prakse, kas atkāpjas no tiesību aktiem - Aizstāvības pamats, kas balstīts uz pienācīgu rūpību ("due diligence").#Apvienotās lietas C-259/10 un C-260/10.

text:
      Apvienotās lietas C‑259/10 un C‑260/10
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      pret
      The Rank Group plc
      (Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) un Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Nodokļi – Sestā PVN direktīva – Atbrīvojumi no nodokļa – 13. panta B daļas f) apakšpunkts – Derības, loterijas un citas azartspēles – Nodokļu neitralitātes princips – Mehāniskais bingo ar laimesta izmaksu skaidrā naudā (“mechanised cash bingo”) – Azartspēļu automāti – Administratīvā prakse, kas atkāpjas no tiesību aktiem – Aizstāvības pamats, kas balstīts uz pienācīgu rūpību (“due diligence”)
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Pakalpojumu
            sniegšana – Atšķirīga attieksme pret divu no patērētāju viedokļa identisku vai līdzīgu pakalpojumu sniegšanu – Nodokļu neitralitātes
            principa pārkāpums
      (Padomes Direktīva 77/388)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Atbrīvojumi
            no nodokļa – Azartspēļu atbrīvojums no nodokļa – Dalībvalstu pilnvaras noteikt atbrīvojuma piešķiršanas nosacījumus un ierobežojumus
            – Robežas – Nodokļu neitralitātes principa ievērošana
      (Padomes Direktīvas 77/388 13. panta B daļas f) apakšpunkts)
      3.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Atbrīvojumi
            no nodokļa – Azartspēļu atbrīvojums no nodokļa – Dalībvalstu pilnvaras noteikt atbrīvojuma piešķiršanas nosacījumus un ierobežojumus
            – Robežas – Nodokļu neitralitātes principa ievērošana
      (Padomes Direktīvas 77/388 13. panta B daļas f) apakšpunkts)
      4.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Atbrīvojumi
            no nodokļa – Azartspēļu atbrīvojums no nodokļa – Dalībvalstu pilnvaras noteikt atbrīvojuma piešķiršanas nosacījumus un ierobežojumus
            – Robežas – Nodokļu neitralitātes principa ievērošana
      (Padomes Direktīvas 77/388 13. panta B daļas f) apakšpunkts)
      5.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļa sistēma – Atbrīvojumi
            no nodokļa – Azartspēļu atbrīvojums no nodokļa – Dalībvalstu pilnvaras noteikt atbrīvojuma piešķiršanas nosacījumus un ierobežojumus
            – Robežas – Nodokļu neitralitātes principa ievērošana
      (Padomes Direktīvas 77/388 13. panta B daļas f) apakšpunkts)
      1.        Nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar atšķirībām pievienotās vērtības nodokļa režīmā attiecībā uz
         divu no patērētāju viedokļa identisku vai līdzīgu pakalpojumu sniegšanu, kas apmierina vienādas patērētāja vajadzības, pietiek,
         lai konstatētu šī principa pārkāpumu. Tātad, lai pastāvētu šāds pārkāpums, nav nepieciešams, lai turklāt faktiski pastāvētu
         konkurence starp attiecīgajiem pakalpojumiem vai konkurences izkropļojums šo atšķirīgo režīmu dēļ.

      (sal. ar 36. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Gadījumā, ja divām azartspēlēm tiek piemēroti atšķirīgi režīmi saistībā ar atbrīvojuma no pievienotās vērtības nodokļa piešķiršanu
         saskaņā ar Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 13. panta B daļas
         f) apakšpunktu, nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka nav jāņem vērā apstāklis, ka uz šīm divām azartspēlēm
         attiecas atšķirīgas licenču kategorijas un atšķirīgi tiesiskie režīmi attiecībā uz kontroli un reglamentēšanu.

      Šajā tiesību normā dalībvalstīm ir atstāta plaša rīcības brīvība attiecībā uz attiecīgo darījumu atbrīvošanu no nodokļa vai
         aplikšanu ar nodokli, jo tajā šīm valstīm ir atļauts noteikt nosacījumus un ierobežojumus, kādiem var tikt pakļauta šī atbrīvojuma
         piešķiršana, tomēr ievērojot nodokļu neitralitātes principu.

      Izvērtējot divu azartspēļu, attiecībā uz kurām, ja tām tiek piemēroti atšķirīgi režīmi, var tikt konstatēts nodokļu neitralitātes
         principa pārkāpums, līdzību, nav nozīmes tādiem faktoriem kā azartspēles organizēšanas likumīgais vai nelikumīgais raksturs,
         minēto spēļu un iekārtu organizētāja identitāte un juridiskā forma, kādā tie realizē savas darbības. Tas pats attiecas uz
         atšķirībām starp krogiem/bāriem un spēļu zālēm, no vienas puses, un licencētiem kazino, no otras puses, ciktāl tas attiecas
         uz apstākļiem, kādos tajos ir pieejamas azartspēles, tostarp ģeogrāfiskajai pieejamībai, darba laikiem un atmosfērai. Visbeidzot,
         apstāklis, ka tikai viens no diviem azartspēļu veidiem ir pakļauts nesaskaņotajam nodoklim, arī nevar attaisnot secinājumu,
         ka šie azartspēļu veidi nav līdzīgi.

      (sal. ar 40., 41., 45.–48. un 51. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Lai, ievērojot nodokļu neitralitātes principu, novērtētu, vai divi spēļu automātu veidi ir līdzīgi un prasa vienāda pievienotās
         vērtības nodokļa režīma piemērošanu, ir jāpārbauda, vai minēto veidu izmantošana ir līdzīga no vidusmēra patērētāja viedokļa
         un atbilst vienādām patērētāja vajadzībām, un jautājumi, kas šajā sakarā ir jāņem vērā, ir tostarp likmju un laimestu minimālais
         un maksimālais pieļaujamais apmērs, kā arī laimesta iespējas.

      (sal. ar 58. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
      4.        Nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļu maksātājs nevar prasīt atmaksāt pievienotās vērtības nodokli,
         kas samaksāts par noteiktiem pakalpojumiem, atsaucoties uz šī principa pārkāpumu, ja attiecīgās dalībvalsts nodokļu iestādes
         praksē pret līdzīgiem pakalpojumiem attiekušās kā pret atbrīvotiem pakalpojumiem, lai arī tie nav bijuši atbrīvoti no pievienotās
         vērtības nodokļa saskaņā ar atbilstošo valsts tiesisko regulējumu.

      Lai arī valsts pārvaldei, kas seko vispārējai praksei, šī prakse var būt saistoša, tomēr vienlīdzīgas attieksmes princips,
         kas pievienotās vērtības nodokļa jomā izpaužas kā nodokļu neitralitātes princips, ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principa ievērošanu,
         saskaņā ar kuru neviens savā labā nevar atsaukties uz pārkāpumu, kurš ir izdarīts cita labā. No tā izriet, ka nodokļa maksātājs
         nevar prasīt, lai noteikts pakalpojums tiktu pakļauts tādam pašam nodokļa režīmam kā cits pakalpojums, ja šis pēdējais režīms
         neatbilst atbilstošajam valsts tiesiskajam regulējumam.

      (sal. ar 61.–64. punktu un rezolutīvās daļas 4) punktu)
      5.        Nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kas izmantojusi rīcības brīvību, ko piešķir Sestās
         direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 13. panta B daļas f) apakšpunkts,
         un atbrīvojusi no pievienotās vērtības nodokļa jebkādu iespēju spēlēt azartspēles piešķiršanu, tajā pašā laikā no šī atbrīvojuma
         izslēdzot iekārtu kategoriju, kas atbilst noteiktiem kritērijiem, nevar iebilst pret uz šī principa pārkāpumu balstīto lūgumu
         atlīdzināt pievienotās vērtības nodokli, atsaucoties uz faktu, ka tā ir reaģējusi ar pienācīgu rūpību uz šī jaunā iekārtu
         veida, kas neatbilst šiem kritērijiem, ieviešanu.

      Direktīvas normas, tādas kā Sestās direktīvas 77/388 13. panta B daļas f) apakšpunkts, tieša iedarbība nav atkarīga ne no
         attiecīgās dalībvalsts ar nodomu vai aiz neuzmanības izdarītas prettiesiskas darbības, transponējot attiecīgo direktīvu, ne
         arī no pietiekami būtiska Savienības tiesību pārkāpuma pastāvēšanas. Tādējādi azartspēļu vai azartspēļu iekārtu organizētājs
         var atsaukties uz minēto tiesību normu valsts tiesās, lai nepieļautu tādu valsts tiesību normu piemērošanu, kas nav saderīgas
         ar šo noteikumu.

      (sal. ar 69., 70. un 74. punktu un rezolutīvās daļas 5) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 10. novembrī (*)

      Nodokļi – Sestā PVN direktīva – Atbrīvojumi no nodokļa – 13. panta B daļas f) apakšpunkts – Derības, loterijas un citas azartspēles – Nodokļu neitralitātes princips – Mehāniskais bingo ar laimesta izmaksu skaidrā naudā (“mechanised cash bingo”) – Azartspēļu automāti – Administratīvā prakse, kas atkāpjas no tiesību aktiem – Aizstāvības pamats, kas balstīts uz pienācīgu rūpību (“due diligence”)
      Apvienotās lietas C‑259/10 un C‑260/10
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) un Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2010. gada 20. un 19. aprīlī un kas Tiesā reģistrēti 2010. gada
         26. maijā, tiesvedībās

      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      pret
      The Rank Group plc.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis], T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents) un D. Švābi [D. Šváby],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 30. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        The Rank Group plc vārdā – K. Leisoks [K. Lasok], QC, un V. Slouena [V. Sloane], barrister, ko pilnvarojis P. Drinkvoters [P. Drinkwater], solicitor,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Hetavejs [S. Hathaway], pārstāvis, kam palīdz Dž. Perecs [G. Peretz], barrister,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal], pārstāvis,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par nodokļu neitralitātes principa interpretāciju Padomes 1977. gada 17. maija Sestās
         direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības
         nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 13. panta B daļas f) apakšpunkta
         kontekstā.

      2        Šie lūgumi izteikti saistībā ar divām tiesvedībām starp Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (turpmāk tekstā – “Commissioners”) un The Rank Group plc (turpmāk tekstā – “Rank”) par to, ka Commissioners noraidīja Rank pieprasījumu atmaksāt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), ko tā bija samaksājusi par pakalpojumiem, kas
         sniegti saistībā ar noteiktām spēlēm laikā no 2002. līdz 2005. gadam.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Sestās direktīvas 2. panta 1. punktā noteikts, ka PVN ir jāmaksā par “preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
         attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas”.

      4        Šīs direktīvas 13. pantā ar virsrakstu “Atbrīvojumi valsts teritorijā” ir noteikts:

      “[..]
      B.      Citi atbrīvojumi
      Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
         ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
         apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:

      [..]
      f)      derības, loterijas un citus azartspēļu veidus, uz kuriem attiecas noteikumi un ierobežojumi, ko noteikusi katra dalībvalsts;
      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
       PVN tiesiskais regulējums
      5        1994. gada Pievienotās vērtības nodokļa likuma (Value Added Tax Act 1994) (turpmāk tekstā – “1994. gada PVN likums”), redakcijā, kāda bija spēkā pamata lietas apstākļu norises laikā, 31. panta 1. punktā
         ir paredzēts, ka no nodokļa ir atbrīvota preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana, ja tas atbilst vienam no darījumiem, kas
         aprakstīti šī likuma 9. pielikumā.

      6        Šī 9. pielikuma 4. grupas ar virsrakstu “Derības, azartspēles un loterijas” 1. punktā ir paredzēts, ka no nodokļa ir atbrīvota
         jebkādu iespēju piešķiršana izdarīt derību likmes vai spelēt azartspēles.

      7        Minētās 4. grupas 1.–3. piezīmē ir noteikts:

      “1)      1. punktā neietilpst:
      a)      [..]
      b)      tiesību piedalīties spēlē piešķiršana, ja maksas pieņemšana par šīm tiesībām varētu tikt veikta saskaņā ar [1968. gada Azartspēļu
         likuma (Gaming Act 1968)] 14. pantu [..]

      [..]
      d)      iespējas lietot azartspēļu iekārtu piešķiršana.
      [..]
      2)      Jēdziena “Azartspēles” nozīme ir tāda pati kā 1968. gada Azartspēļu likumā [..].
      3)      “Azartspēļu iekārta” nozīmē iekārtu, attiecībā uz kuru ir iestājušies šādi nosacījumi:
      a)      tā ir projektēta vai pielāgota tādējādi, lai ar tās palīdzību spēlētu azartspēli; un
      b)      spēlētājs izdara iemaksu, lai spēlētu, izmantojot iekārtu (ja vien viņam nav iespējas spēlēt bez maksas tādēļ, ka viņš ir
         veiksmīgi spēlējis iepriekš), vai nu ievietojot monētu vai žetonu [kopš 2003. gada – monētu, žetonu vai citu priekšmetu] iekārtā,
         vai arī kādā citā veidā; un

      c)      laimēšanas iespējas spēlē tiek noteiktas ar pašu iekārtu.”
       Tiesiskais regulējums par azartspēlēm un derībām
      8        1968. gada Azartspēļu likuma 52. panta 1. punktā, redakcijā, kāda bija spēkā pamata lietas apstākļu norises laikā (turpmāk
         tekstā – “1968. gada Azartspēļu likums”), bija paredzēts, ka šī likuma mērķiem termins “spēlēt” (gaming) nozīmē azartspēles spēlēšanu ar mērķi laimēt naudu vai balvu ar naudisku vērtību, un vārds “automāts” (machine) ietvēra visas iekārtas.

      9        Minētā likuma 26. panta 1. un 2. punktā bija noteikts:

      “1.      Likuma daļa [III daļa] ir piemērojama jebkurai iekārtai, kas
      a)      projektēta vai pielāgota tādējādi, lai ar tās palīdzību spēlētu azartspēli, un
      b)      kurai ir sprauga vai cita aile, lai tajā ievietotu naudu vai naudas vērtības – skaidras naudas vai žetonu veidā.
      2.      Iepriekšējā punktā norāde uz azartspēles spēlēšanu, izmantojot iekārtu, ietver azartspēles spēlēšanu, daļēji izmantojot iekārtu
         un daļēji – ar citiem līdzekļiem, tad (un tikai tad), ja laimēšanas iespējas spēlē tiek noteiktas ar pašu iekārtu.”

      10      Ja iekārta atbilda “azartspēļu iekārtas” definīcijai, to varēja ekspluatēt vienīgi atbilstoši licencētās telpās un saskaņā
         ar nosacījumiem attiecībā uz likmju un laimestu apmēru, kā arī iekārtu skaitu vienā vietā. Ja veiktā darbība, izmantojot noteiktu
         iekārtu bija “spēle”, taču iekārta minētajai definīcijai neatbilda, tās izmantošanu regulēja citas tiesību normas, paredzot
         arī citus ierobežojumus no likmju un laimestu viedokļa.

      11      Savukārt darbības, kas tika uzskatītas par derībām, regulēja 1963. gada Likums par derībām, spēlēm un loterijām (Betting, Gaming and Lotteries Act 1963). Ja klients vēlējās noslēgt derības, tam bija jāvēršas vietās, attiecībā uz kurām bija izsniegta licence derību pieņemšanai
         (licencētās derību aģentūras [licensed betting offices], turpmāk tekstā – “LBO”).

      12      Vieta varēja saņemt licenci vai nu derību pieņemšanai, vai azartspēlēm. Turklāt nosacījumi, lai varētu saņemt licenci, un
         tiesiskais regulējums, kas bija piemērojams licencētajām vietām, atšķīrās it īpaši attiecībā uz alkohola pārdošanu un darba
         laiku. Derības varēja pieņemt vienīgi LBO, un azartspēles varēja organizēt tikai kazino, krogos/bāros, bingo zālēs un spēļu zālēs.

       Pamata lietas un prejudiciālie jautājumi
      13      Rank pārstāv PVN grupu, tai pieder daudz bingo klubu un kazino Apvienotajā Karalistē, kuros klientiem ir pieejami “mehāniskie
         bingo ar laimesta izmaksu skaidrā naudā” (“mechanised cash bingo”, turpmāk tekstā – “mc‑bingo”) un spēļu automāti.

      14      Pēc tam, kad tā bija Commissioners paziņojusi un samaksājusi PVN par pakalpojumiem, kas sniegti, izmantojot mc‑bingo un spēļu automātus, Rank cēla divas prasības Value Added Tax Tribunal, tagad – First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (turpmāk tekstā – “Tribunal”), lai panāktu, ka tai tiek atmaksāts šis nodoklis. Pirmā prasība attiecās uz mc‑bingo aplikšanu ar nodokli laika periodā no 2003. gada 1. janvāra līdz 2005. gada 31. decembrim, otrā – par spēļu automātu aplikšanu
         ar nodokli laika periodā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2005. gada 5. decembrim.

      15      Šīs prasības būtībā bija balstītas uz argumentu, ka pret dažāda veida mc‑bingo un spēļu automātiem parādīta atšķirīga attieksme tiesiskajā regulējumā par PVN, lai arī tie ir salīdzināmi, pat identiski
         no patērētāja viedokļa, un ka attiecīgi, noteikta veida mc‑bingo un spēļu automātus apliekot ar nodokli, esot pārkāpts nodokļu neitralitātes princips.

       Prasība attiecībā uz “mc‑bingo”
      16      Mc‑bingo tika spēlēts vairākās secīgās spēlēs. Lai arī likmes tika izsludinātas iepriekš, laimesta summa, kas bija atkarīga no spēlētāju
         skaita konkrēta spēlē, varēja mainīties vienā spēļu blokā un pat vienas spēles pirmajā daļā un nebija spēlētājiem obligāti
         zināma brīdī, kad tie izdarīja likmes.

      17      Pamata lietas dalībnieki neapstrīd, ka, ņemot vērā 1994. gada PVN likuma 9. pielikuma 4. grupas 1. piezīmes b) apakšpunktā
         izdarīto norādi uz 1968. gada Azartspēļu likumu. mc‑bingo bija atbrīvots no PVN vienīgi gadījumā, ja likme bija zemāka par vai vienāda ar 50 penijiem un ja laimests bija zemāks par
         vai vienāds ar 25 sterliņu mārciņām. Savukārt, ja viens no šiem diviem nosacījumiem nebija izpildīts, attiecīgā spēle no šī
         nodokļa atbrīvota nebija. Tāpat nav apstrīdēts, ka šie divi mc‑bingo spēļu veidi bija identiski no patērētāja viedokļa. Commissioners uzskatīja, ka tomēr nebija noticis nekāds nodokļu neitralitātes principa pārkāpums, jo nebija pierādīts, ka minētā attieksme
         bija iespaidojusi konkurenci starp šīm divām spēlēm.

      18      Ar 2008. gada 15. maija lēmumu Tribunal apmierināja Rank prasību. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division ar 2009. gada 8. jūnija spriedumu noraidīja Commissioners apelācijas sūdzību par šo lēmumu. Commissioners šo spriedumu pārsūdzēja Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

       Prasība attiecībā uz spēļu automātiem
      19      Attiecībā uz spēļu automātiem PVN atbrīvojums, kas paredzēts 1994. gada PVN likuma 9. pielikuma 4. grupas 1. punktā, nebija
         piemērojams, ja attiecīgais automāts, kas bija pieejams spēlētājam, bija “azartspēļu iekārta” šīs 4. grupas 1. piezīmes d) apakšpunkta
         un 3. piezīmes izpratnē.

      20      Šajā sakarā spēļu automāti, ko izmanto Rank un kas tiek uzskatīti par šādām azartspēļu iekārtām, kam vienlaikus piemērojama 1968. gada Azartspēļu likuma III daļa (turpmāk
         tekstā – “III daļa‑automāti”), tiek pielīdzināti diviem citiem spēļu automātu veidiem, it īpaši pamatojoties uz apstākli,
         vai laimēšanas iespējas pēc spēlētāja izmantotajā automātā ietvertās programmas pieprasījuma nosaka pats automāts vai nē.

      21      Attiecībā uz III daļas‑automātiem, kas tiek aplikti ar nodokļiem, minēto elementu tajos laimēšanas iespēju noteica elektronisks
         nejaušās atlases skaitļa ģenerators (“electronic random number generator”), kas fiziski iekļauts spēlētāja izmantotajā automātā.
         Savukārt pirmā veida automāti, kurus izmanto par salīdzinājumu (turpmāk tekstā – “references iekārtas I”), ir automāti, no
         kuriem, izmantojot elektroniskus līdzekļus, vairāki ir savienoti ar kopēju un atsevišķu nejaušās atlases skaitļa ģeneratoru,
         kas tomēr ir novietots tajās pašās telpās, kur spēlētāju izmantotie termināļi.

      22      Otrais spēļu automātu veids, ko izmanto salīdzinājumam, ir “fiksēto likmju derību termināļi” (“fixed odds betting terminals”,
         turpmāk tekstā – “FOBT”), kas varēja tikt uzstādīti vienīgi LBO. Spēlētājs, kas izmantoja FOBT, slēdza derības par notikuma vai virtuālas spēles iznākumu, proti, “format”, kas ielādēts FOBT programmatūrā, ievietojot kredītu terminālī. Notikuma vai virtuālas spēles iznākums tika noteikts ar nejaušās atlases skaitļa
         ģeneratoru, kas novietots ārpus attiecīgā LBO telpām. Strīds par to, vai, ievērojot tiesību normas par azartspēļu regulējumu, noteikti formāti, kas pieejami FOBT, ļāva “derēt” vai “spēlēt”, netika atrisināts ar spriedumu, jo attiecīgie lietas dalībnieki noslēdza mierizlīgumu. Tā kā
         FOBT neatbilda “azartspēļu iekārtas” definīcijai PVN tiesību izpratnē, tie bija atbrīvoti no šī nodokļa. Tomēr tie bija apliekami
         ar vispārējo nodokli, ar ko apliek derības.

      23      Procesā Tribunal netika apstrīdēts, ka III daļa‑automāti, kas tiek aplikti ar nodokļiem, un references iekārtas I no patērētāju viedokļa bija
         līdzīgas. Tomēr Commissioners noliedza, ka šo divu kategoriju automāti savstarpēji konkurēja un ka references iekārtas I faktiski bija atbrīvotas no nodokļa
         saskaņā ar valsts tiesībām.

      24      Ar 2008. gada 19. augusta lēmumu Tribunal izlēma noteiktus strīdīgos jautājumus par labu Rank un atlika līdz vēlākam laikam savu lēmumu par citiem jautājumiem. Šajā pirmajā spriedumā Tribunal nosprieda, ka references iekārtas I bija atbrīvotas no PVN atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam. Katrā ziņā Commissioners praksē esot ar nodomu attiekušies pret references iekārtām I kā tādām, kas atbrīvotas no nodokļa.

      25      2009. gada 8. jūnijā High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division noraidīja Commissioners apelācijas sūdzību par šo lēmumu. Tie šo spriedumu pārsūdzēja Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), konkrētāk, apstrīdot, ka būtu pastāvējusi atbilstoša prakse, ka references iekārtas I tika atbrīvotas no PVN.

      26      2009. gada 11. decembrī Tribunal nosprieda par labu Rank jautājumus, kas sākotnēji bija atlikti. Attiecībā uz references iekārtām I, tas uzskatīja, ka Commissioners nevarēja kā aizstāvības pamatu izvirzīt to, ka tie bija rīkojušies ar pienācīgu rūpību (“due diligence”), pat ja minētās iekārtas
         tirgū tika laistas tikai pēc tam, kad bija pieņemts attiecīgais valsts tiesiskais regulējums. Tribunal tāpat konstatēja nodokļu neitralitātes principa pārkāpumu, ievērojot FOBT, kas no augstas abstrakcijas pakāpes bija līdzīgi III daļas‑automātiem no vairuma spēlētāju viedokļa. Abu veidu iekārtas
         vienkārši tiekot uzskatītas par spēļu uz naudu iekārtām. Atšķirības esot vai nu nezināmas vairumam patērētāju, vai no to viedokļa
         nenozīmīgas.

      27      Commissioners šo 2009. gada 11. decembra spriedumu ir pārsūdzējuši Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber). Šī pārsūdzība it īpaši attiecas uz spēļu automātu un FOBT līdzības izvērtēšanu, kā arī uz argumenta, kas pamatots ar pienācīgu rūpību, noraidījumu.

       Prejudiciālie jautājumi lietā C‑259/10
      28      Uzskatot, ka pamata lietas iznākums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Ja pastāv atšķirības PVN režīmā:
      –      starp pakalpojumiem, kas no patērētāja viedokļa ir identiski, vai
      –      starp līdzīgiem pakalpojumiem, kas apmierina vienādas patērētāja vajadzības,
      vai ar to vien pietiek, lai konstatētu nodokļu neitralitātes principa pārkāpumu, vai arī būtu jāizvērtē (un kādā veidā):
      a)      regulatīvs un ekonomisks konteksts;
      b)      tas, vai konkrētie identiskie pakalpojumi vai attiecīgā gadījumā līdzīgie pakalpojumi konkurē savā starpā, un/vai
      c)      tas, vai atšķirības PVN režīmā ir izraisījušas konkurences izkropļojumus?
      2)      Vai nodokļa maksātājam, kura sniegtie pakalpojumi no valsts tiesību aktu viedokļa ir apliekami ar PVN (tāpēc, ka dalībvalsts
         ir īstenojusi savu diskrecionāro varu saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktu), ir tiesības pieprasīt
         par minētajiem pakalpojumiem samaksāta PVN atmaksu, pamatojoties uz nodokļu neitralitātes principa pārkāpumu, kas izriet no
         PVN režīma attiecībā uz citiem pakalpojumiem (“references pakalpojumi”), ja:

      a)      no valsts tiesību aktu viedokļa references pakalpojumi ir apliekami ar PVN, bet
      b)      dalībvalsts nodokļu iestāde īsteno praksi, saskaņā ar kuru references pakalpojumi ir uzskatāmi par atbrīvotiem no PVN?
      3)      Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, kāda veida rīcība ir uzskatāma par atbilstošu praksi un it īpaši:
      a)      vai ir nepieciešams, lai nodokļu iestāde būtu skaidri un nepārprotami paziņojusi, ka references pakalpojumus uzskata par atbrīvotiem
         no PVN;

      b)      vai ir nozīme apstāklim, ka tad, kad nodokļu iestāde bija izdarījusi kādu paziņojumu, tai bija nepilnīga vai nepareiza izpratne
         par faktiem, kuriem ir nozīme saistībā ar pareiza PVN režīma piemērošanu references pakalpojumiem; un

      c)      vai ir nozīme apstāklim, ka attiecībā uz references pakalpojumiem nodokļa maksātājs nebija sniedzis PVN atskaites un nodokļu
         iestāde tās nebija pieprasījusi, bet vēlāk nodokļu iestāde ir mēģinājusi piedzīt šo PVN, ievērojot parasto valsts tiesībās
         paredzēto noilgumu?

      4)      Ja atšķirības nodokļu režīmā izriet no valsts nodokļu iestāžu konsekventas prakses, kas balstīta uz vispāratzīto izpratni
         par valsts tiesību aktu īsto nozīmi, vai nodokļu neitralitātes principa pārkāpuma esamību var ietekmēt tas, ka

      a)      nodokļu iestādes vēlāk ir grozījušas savu praksi;
      b)      valsts tiesa vēlāk ir nospriedusi, ka grozītā prakse atbilst valsts tiesību aktu pareizai nozīmei;
      c)      dalībvalsts nevar iekasēt PVN par pakalpojumiem, kas iepriekš bija uzskatāmi par atbrīvotiem no nodokļa, valsts un/vai Eiropas
         Savienības tiesību principu dēļ, tostarp tiesiskās paļāvības, nepieļaujamības principa [“estoppel”], tiesiskās drošības un
         atpakaļejoša spēka aizlieguma dēļ, un/vai noilguma dēļ?”

       Prejudiciālie jautājumi lietā C‑260/10
      29      Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber), arī uzskatot, ka tās izskatīšanā esošās pamata lietas iznākums ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, nolēma
         apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Gadījumā, ja dalībvalsts, īstenojot savu diskrecionāro varu atbilstoši Sestās PVN direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktam,
         ir aplikusi ar PVN noteiktus azartspēlēm paredzēto iekārtu veidus [“azartspēļu iekārtas, uz kurām attiecas III daļa”], bet
         ir saglabājusi spēkā atbrīvojumu no nodokļa attiecībā uz citām šādām iekārtām (tostarp fiksēto likmju derību termināļiem FOBT) un ja tiek apgalvots, ka dalībvalsts tādējādi esot pārkāpusi nodokļu neitralitātes principu, vai, salīdzinot [azartspēļu
         iekārtas, uz kurām attiecas III daļa,] ar FOBT, ir i) izšķiroša nozīme vai ii) kāda nozīme apstāklim, ka

      a)      FOBT sniedz iespēju veikt darbības, kas saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir uzskatāmas par “derībām” (vai darbības, ko attiecīgais
         regulators, īstenojot savas regulatora pilnvaras, ir gatavs uzskatīt par “derībām” saskaņā ar valsts tiesību aktiem), un

      b)      [azartspēļu iekārtas, uz kurām attiecas III daļa,] sniedz iespēju veikt darbības, uz kurām saskaņā ar valsts tiesību aktiem
         attiecas cita klasifikācija, proti, “azartspēles”,

      un ka uz azartspēlēm un derībām attiecas atšķirīgi reglamentējoši režīmi saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem attiecībā uz
         azartspēļu kontroli un reglamentēšanu? Ja tas tā ir, kādas atšķirības starp attiecīgajiem reglamentējošajiem režīmiem ir jāņem
         vērā valsts tiesai?

      2)      Nosakot, vai nodokļu neitralitātes princips prasa piemērot vienādu nodokļu režīmu 1. jautājumā minētajiem iekārtu veidiem
         (FOBT un [azartspēļu iekārtas, uz kurām attiecas III daļa]), kāds abstrakcijas līmenis ir jāizmanto valsts tiesai, nosakot, vai
         preces ir līdzīgas? It īpaši, cik lielā mērā ir jāņem vērā šādi aspekti:

      a)      līdzības un atšķirības maksimāli pieļaujamajos likmju un laimestu apmēros starp FOBT un [azartspēļu iekārtām, uz kurām attiecas III daļa];

      b)      tas, ka ar FOBT var spēlēt tikai noteiktā veida vietās, attiecībā uz kurām ir izsniegta licence derību organizēšanai un kuras atšķiras no
         vietām, attiecībā uz kurām ir izsniegta licence azartspēlēm, un turklāt atšķiras tām piemērojamie regulatīvie ierobežojumi
         (lai gan FOBT un ne vairāk kā divas [azartspēļu iekārtas, uz kurām attiecas III daļa,] var tikt izvietotas spēlēšanai vienā un tajā paša
         vietā, attiecībā uz kuru ir izsniegta licence derībām);

      c)      tas, ka laimesta laimēšanas iespējas ar FOBT ir tieši saistītas ar publicētajām fiksētajām izredzēm, savukārt laimēšanas iespējas ar [azartspēļu iekārtām, uz kurām attiecas
         III daļa,] noteiktos gadījumos varētu tikt mainītas ar ierīci, kas noteiktā termiņā nodrošina konkrētu ieņēmumu procentuālo
         sadalījumu starp uzņēmēju un spēlētāju;

      d)      līdzības un atšķirības formātos, kas pieejami FOBT un [azartspēļu iekārtās, uz kurām attiecas III daļa];

      e)      līdzības un atšķirības starp FOBT un [azartspēļu iekārtām, uz kurām attiecas III daļa], mijiedarbībā, kas varētu notikt starp spēlētāju un iekārtu;

      f)      tas, vai vairākums personu, kas spēlē, izmantojot iekārtas, zina par iepriekš minētajiem aspektiem vai uzskata tos par tādiem,
         kuriem ir kāda nozīme, vai par svarīgiem;

      g)      vai atšķirības PVN režīmā ir attaisnojamas ar kādu no iepriekš minētajiem aspektiem?
      3)      Gadījumā, ja dalībvalsts, īstenojot savu diskrecionāro varu atbilstoši Sestās PVN direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktam,
         ir atbrīvojusi no PVN azartspēles, bet ir aplikusi ar PVN noteiktu azartspēlēm izmantojamo iekārtu kategoriju:

      a)      vai principā pastāv pienācīgās rūpības aizstāvība, ko dalībvalsts var izmantot pret apgalvojumu, ka šī dalībvalsts esot pārkāpusi
         nodokļu neitralitātes principu; un

      b)      ja atbilde uz a) apakšpunktā ietverto jautājumu ir apstiprinoša, kādiem faktoriem ir nozīme, nosakot, vai dalībvalsts var
         izmantot minēto aizstāvību?”

      30      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 9. augusta rīkojumu lietas C‑259/10 un C‑260/10 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu
         procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmā jautājuma b) un c) apakšpunktu lietā C‑259/10
      31      Ar šo jautājumu Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) būtībā vēlas noskaidrot, vai nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka atšķirības PVN režīmā attiecībā uz
         divu no patērētāju viedokļa identisku vai līdzīgu pakalpojumu sniegšanu, kas apmierina vienādas patērētāja vajadzības, vai
         ar to vien pietiek, lai konstatētu nodokļu neitralitātes principa pārkāpumu, vai arī būtu jākonstatē, ka faktiski pastāv konkurence
         starp attiecīgajiem pakalpojumiem vai konkurences izkropļojums šo atšķirīgo režīmu dēļ.

      32      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nodokļu neitralitātes princips nepieļauj no PVN viedokļa atšķirīgi izvērtēt līdzīgus pakalpojumus,
         starp kuriem pastāv konkurence, tātad attiecībā uz šādām precēm vai pakalpojumiem ir jāpiemēro vienāda PVN likme (it īpaši
         skat. 2001. gada 3. maija spriedumu lietā C‑481/98 Komisija/Francija, Recueil, I‑3369. lpp., 22. punkts; 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑498/03 Kingscrest Associates un Montecello, Krājums, I‑4427. lpp., 41. un 54. punkts, un 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑309/06 Marks & Spencer, Krājums, I‑2283. lpp., 47. punkts, kā arī 2011. gada 3. marta spriedumu lietā C‑41/09 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑0000. lpp.,
         66. punkts).

      33      No šī minētā principa apraksta izriet, ka līdzīgais divu pakalpojumu sniegšanas raksturs nozīmē sekas, ka tie savstarpēji
         konkurē.

      34      Līdz ar to faktiska konkurences starp divu pakalpojumu sniegšanu pastāvēšana nav autonoms un papildinošs nosacījums, lai pastāvētu
         nodokļu neitralitātes principa pārkāpums, ja attiecīgo pakalpojumu sniegšanas ir identiskas vai līdzīgas no patērētāja viedokļa
         un apmierina vienādas patērētāja vajadzības (šajā ziņā skat. 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑109/02 Komisija/Vācija,
         Recueil, I‑12691. lpp., 22. un 23. punkts, kā arī 2005. gada 17. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑453/02 un C‑462/02 Linneweber un Akritidis, Krājums, I‑1131. lpp., 19.–21., 24., 25. un 28. punkts).

      35      Šis apsvērums tāpat ir spēkā attiecībā uz konkurences izkropļojuma pastāvēšanu. Apstāklis, ka divi identiski vai līdzīgi pakalpojumi,
         kas apmierina vienādas vajadzības, ir pakļauti atšķirīgiem PVN režīmiem, principā ietver konkurences izkropļojumu (šajā ziņā
         skat. 2001. gada 29. marta spriedumu lietā C‑404/99 Komisija/Francija, Recueil, I‑2667. lpp., 46. un 47. punkts, kā arī 2007. gada 28. jūnija spriedumu lietā C‑363/05 JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust un The Association of Investment Trust Companies, Krājums, I‑5517. lpp., 47.–51. punkts).

      36      Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmā jautājuma b) un c) punktu lietā C‑259/10 ir jāatbild, ka nodokļu neitralitātes
         princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar atšķirībām PVN režīmā attiecībā uz divu no patērētāju viedokļa identisku vai līdzīgu
         pakalpojumu sniegšanu, kas apmierina vienādas patērētāja vajadzības, pietiek, lai konstatētu šī principa pārkāpumu. Tātad,
         lai pastāvētu šāds pārkāpums, nav nepieciešams, lai turklāt faktiski pastāvētu konkurence starp attiecīgajiem pakalpojumiem
         vai konkurences izkropļojums šo atšķirīgo režīmu dēļ.

       Par pirmā jautājuma a) punktu lietā C‑259/10 un pirmo jautājumu lietā C‑260/10
      37      Ar šiem jautājumiem iesniedzējtiesas būtībā vēlas noskaidrot, vai gadījumā, ja divām azartspēlēm tiek piemēroti atšķirīgi
         režīmi saistībā ar atbrīvojuma no PVN piešķiršanu saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktu, nodokļu neitralitātes
         princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāņem vērā apstāklis, ka uz šīm divām azartspēlēm attiecas atšķirīgas licenču kategorijas
         un atšķirīgi tiesiskie režīmi attiecībā uz kontroli un reglamentēšanu.

      38      Saskaņā ar 13. panta B daļas f) apakšpunktu derības, loterijas un citi azartspēļu veidi ir atbrīvoti no PVN, ievērojot noteikumus
         un ierobežojumus, ko noteikusi katra dalībvalsts.

      39      Šī atbrīvošana no nodokļa ir izskaidrojama ar praktiskiem apsvērumiem, jo azartspēļu darījumi nav viegli apliekami ar PVN,
         nevis – ka tas ir attiecībā uz noteiktiem, sabiedrības interesēs sniegtiem pakalpojumiem sociālajā sektorā – ar vēlmi nodrošināt
         šīm darbībām labvēlīgāku PVN režīmu (skat. 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑89/05 United Utilities, Krājums, I‑6813. lpp., 23. punkts, un 2010. gada 10. jūnija spriedumu lietā C‑58/09 Leo-Libera, Krājums, I‑5189. lpp., 24. punkts).

      40      No Sestās Direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkta formulējuma izriet, ka šajā tiesību normā dalībvalstīm ir atstāta plaša
         rīcības brīvība attiecībā uz attiecīgo darījumu atbrīvošanu no nodokļa vai aplikšanu ar nodokli, jo tajā šīm valstīm ir atļauts
         noteikt noteikumus un ierobežojumus, kādiem var tikt pakļauta šī atbrīvojuma piešķiršana (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Leo-Libera, 26. punkts).

      41      Tomēr gadījumā, ja dalībvalstis izmanto iespēju noteikt atbrīvojuma piešķiršanas nosacījumus un ierobežojumus un attiecīgi
         noteikt, vai darījumi ir vai nav pakļauti PVN, tām jāievēro nodokļu neitralitātes princips, kas raksturīgs kopējai PVN sistēmai
         (skat. 1998. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑283/95 Fischer, Recueil, I‑3369. lpp., 27. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Linneweber un Akritidis, 24. punkts).

      42      Kā atgādināts šī sprieduma 32. punktā, šis princips liedz pret līdzīgiem pakalpojumiem izrādīt atšķirīgu attieksmi no PVN
         viedokļa.

      43      Lai noteiktu, vai divi pakalpojumi ir līdzīgi iepriekš minētajā punktā minētās judikatūras izpratnē, pirmām kārtām ir jāņem
         vērā vidusmēra patērētāja viedoklis (skat. pēc analoģijas 1999. gada 25. februāra spriedumu lietā C‑349/96 CPP, Recueil, I‑973. lpp., 29. punkts), tomēr izvairoties no mākslīgām nošķiršanām, kas balstītas uz nenozīmīgam atšķirībām (šajā ziņā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Vācija 22. un 23. punkts).

      44      Tātad divi pakalpojumi ir līdzīgi, ja tiem ir līdzīgas iezīmes un no patērētāju viedokļa tie atbilst vienādām vajadzībām,
         pamatojoties uz kritēriju par izmantošanas salīdzināmību, un ja pastāvošās atšķirības nozīmīgā veidā neiespaido vidusmēra
         patērētāja lēmumu izmantot vienu vai otru no šiem pakalpojumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2001. gada 3. maija spriedumu
         lietā Komisija/Francija, 27. punkts, un pēc analoģijas 1995. gada 11. augusta spriedumu apvienotajās lietās no C‑367/93 līdz
         C‑377/93 Roders u.c., Recueil, I‑2229. lpp., 27. punkts, kā arī 2002. gada 27. februāra spriedumu lietā C‑302/00 Komisija/Francija, Recueil, I‑2055. lpp., 23. punkts).

      45      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nodokļu neitralitātes principam PVN iekasēšanas jomā ir pretēja likumīgu un nelikumīgu darījumu
         nodalīšana (it īpaši skat. 1988. gada 5. jūlija spriedumu lietā 269/86 Mol, Recueil, 3627. lpp., 18. punkts; 1999. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑158/98 Coffeeshop “Siberië”, Recueil, I‑3971. lpp., 14. un 21. punkts, kā arī 2006. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑439/04 un C‑440/04 Kittel un Recolta Recycling, Krājums, I‑6161. lpp., 50. punkts). Tiesa no tā secināja, ka dalībvalstis nevar atbrīvojumu attiecināt vienīgi uz likumīgām
         azartspēlēm (iepriekš minētais spriedums lietā Fischer, 28. punkts). Līdz ar to azartspēles īstenošanas likumīgais vai nelikumīgais raksturs nevar tikt ņemts vērā, vērtējot divu
         azartspēļu līdzību.

      46      Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai novērtētu, vai azartspēles vai azartspēļu iekārtas ir līdzīgas, ražotāja vai pakalpojumu
         sniedzēja identitātei un juridiskajai formai, kādā tas realizē savas darbības, principā nav nozīmes (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Linneweber un Akritidis, 25. un 29. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

      47      Turklāt no minētā sprieduma, it īpaši tā 29. un 30. punkta izriet, ka atšķirībām starp krogiem/bāriem un spēļu zālēm, no vienas
         puses, un licencētiem kazino, no otras puses, ciktāl tas attiecas uz apstākļiem, kādos ir pieejamas azartspēles, konkrētāk,
         ģeogrāfiskā pieejamība, darba laiki un atmosfēra, nav nozīmes attiecībā uz minēto azartspēļu līdzību.

      48      Visbeidzot saskaņā ar iepriekš minētā sprieduma lietā Fischer 29. un 30. punktu apstāklis, ka tikai viens no diviem azartspēļu veidiem ir pakļauts nesaskaņotajam nodoklim, nevar attaisnot
         secinājumu, ka šie azartspēļu veidi nav līdzīgi. Faktiski PVN kopējā sistēma tiktu izkropļota, ja dalībvalstis varētu pielāgot
         tās piemērošanu, ņemot vērā citu neharmonizētu nodokļu pastāvēšanu.

      49      No tā izriet, ka atšķirībām tiesiskajā režīmā, uz kurām atsaukušās iesniedzējtiesas, nav nozīmēs, vērtējot attiecīgo azartspēļu
         līdzību.

      50      Šādu iznākumu neliek apšaubīt apstāklis, ka noteiktos izņēmuma gadījumos Tiesa ir atzinusi, ka, ievērojot attiecīgās jomas
         specifiskos apstākļus, atbilstošā tiesiskā regulējuma atšķirības un juridiskā režīma, kas reglamentē attiecīgo preču piegādi
         vai pakalpojumu sniegšanu, atšķirības, tādas kā tas, vai par zālēm ir vai nav saņemama kompensācija vai arī vai pakalpojuma
         sniedzējs kā nodokļa maksātājs ir pakļauts pienākumam sniegt universālu pakalpojumu, var izraisīt nošķiršanu no patērētāja
         viedokļa, raugoties no tā paša vajadzību apmierināšanas viedokļa (skat. iepriekš minēto 2001. gada 3. maija spriedumu lietā
         Komisija/Francija, 27. punkts, kā arī 2009. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑357/07 TNT Post UK, Krājums, I‑3025. lpp., 38., 39. un 45. punkts).

      51      Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmā jautājuma a) punktu lietā C‑259/10 un uz pirmo jautājumu lietā C‑260/10 ir
         jāsniedz atbilde, ka gadījumā, ja divām azartspēlēm tiek piemēroti atšķirīgi režīmi saistībā ar atbrīvojuma no PVN piešķiršanu
         saskaņā ar Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktu, nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka
         nav jāņem vērā apstāklis, ka uz šīm divām azartspēlēm attiecas atšķirīgas licenču kategorijas un atšķirīgi tiesiskie režīmi
         attiecībā uz kontroli un reglamentēšanu.

       Par otro jautājumu lietā C‑260/10
      52      Ar šo jautājumu Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) būtībā vēlas noskaidrot, vai, lai novērtētu, ievērojot nodokļu neitralitātes principu, vai divi spēļu automāti ir līdzīgi
         un tiem piemērojams vienāds PVN režīms, ir jāņem vērā atšķirības maksimāli pieļaujamajos likmju un laimestu apmēros, atšķirības
         attiecībā uz pieejamajiem formātiem un atšķirības spēlētāju un spēļu automašīnas mijiedarbības iespējās.

      53      Vispirms ir jākonstatē – lai Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts un ar šo tiesību normu dalībvalstīm piešķirtā
         rīcības brīvība, kas minēta šī sprieduma 40. punktā, nezaudētu savu lietderīgo iedarbību, nodokļu neitralitātes princips nevar
         tikt interpretēts tādējādi, ka visas derības, loterijas un citas azartspēles ir jāuzskata par līdzīgiem pakalpojumiem šī principa
         izpratnē. Līdz ar to dalībvalsts var ierobežot PVN atbrīvojumu, attiecinot to tikai uz noteiktām azartspēļu formām (šajā ziņā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Leo-Libera, 35. punkts).

      54      No minētā sprieduma izriet, ka šis princips nav pārkāpts gadījumā, kad dalībvalsts ar PVN apliek pakalpojumus, kas sniegti,
         izmantojot spēļu automātus, vienlaikus no tā atbrīvojot derības par zirgu skriešanās sacīkstēm, derības ar fiksētu reitingu
         [“Fixed‑odds derības”], kā arī loterijas un izlozes (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Leo-Libera, 9., 10. un 36. punkts).

      55      Tomēr, lai neliegtu nodokļu neitralitātes principam tā nozīmi un neizkropļotu kopējo PVN sistēmu, atšķirīgi PVN režīmi nevar
         būt pamatoti ar struktūras detaļu atšķirībām, kārtības vai noteikumu atšķirībām attiecīgajās azartspēlēs, kas visas ietilpst
         vienā azartspēļu kategorijā, tādā kā spēļu automāti.

      56      No šī sprieduma 43. un 44. punkta izriet, ka tādu azartspēļu, kas pakļautas dažādiem nodokļiem, līdzīgā rakstura noteikšana,
         kas ir jāveic valsts tiesnesim (šajā ziņā skat. 2006. gada 27. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑443/04 un C‑444/04 Solleveld un van den Hout-van Eijnsbergen, Krājums, I‑3617. lpp., 42. un 45. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Marks & Spencer, 48. punkts), ir jāveic no vidusmēra patērētāja viedokļa un ņemot vērā atbilstošos vai nozīmīgos elementus, kas var nozīmīgi
         iespaidot tā lēmumu spēlēt vienu vai otru spēli.

      57      Šajā sakarā relatīvās atšķirības attiecībā uz minimālo un maksimālo pieļaujamo likmju un laimestu apmēriem, iespējām laimēt,
         pieejamajiem formātiem un mijiedarbības starp spēlētāju un automātu iespēju var būt ievērojams iespaids uz vidusmēra patērētāja
         lēmumu, jo azartspēļu galvenā pievilcība ir saistīta ar laimesta iespēju.

      58      Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu lietā C‑260/10 ir jāatbild, ka, lai, ievērojot nodokļu neitralitātes
         principu, novērtētu, vai divi spēļu automātu veidi ir līdzīgi un prasa vienāda PVN režīma piemērošanu, ir jāpārbauda, vai
         minēto veidu izmantošana ir līdzīga no vidusmēra patērētāja viedokļa un atbilst tām pašām patērētāja vajadzībām, un jautājumi,
         kas šajā sakarā ir jāņem vērā ir arī likmju un laimestu minimālais un maksimālais pieļaujamais apmērs, kā arī laimesta iespējas.

       Par otro jautājumu lietā C‑259/10
      59      Ar otro jautājumu lietā C‑259/10 Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) būtībā vēlas noskaidrot, vai nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļa maksātājs var prasīt atlīdzināt
         PVN, kas samaksāts par noteiktiem pakalpojumiem, atsaucoties uz šī principa pārkāpumu, ja attiecīgās dalībvalsts nodokļu iestādes
         praksē ir pret līdzīgiem pakalpojumiem attiekušās kā pret atbrīvotu pakalpojumu, lai arī tie nav atbrīvoti no PVN saskaņā
         ar atbilstošo valsts tiesisko regulējumu.

      60      Šis jautājums attiecas uz argumentu, ko pamata lietā izvirzījuši Commissioners, saskaņā ar kuru III daļas‑automātu aplikšana nepārkāpa nodokļu neitralitātes principu, ievērojot, ka saskaņā ar 1994. gada
         PVN likuma tiesību normām references iekārtas I vēl jo vairāk nebija atbrīvotas no PVN, lai arī tie atzina, ka gados, kas
         apskatīti pamata lietā, nav iekasējuši PVN par šīm iekārtām.

      61      Šajā sakarā ir jāatgādina, nodokļu neitralitātes princips ir veids, kādā Kopienu likumdevējs ir pārnesis vienlīdzīgas attieksmes
         principu uz PVN jomu (it īpaši skat. 2009. gada 29. oktobra spriedumu lietā C‑174/08 NCC Construction Danmark, Krājums, I‑10567. lpp., 41. punkts, un 2010. gada 10. jūnija spriedumu lietā C‑262/08 CopyGene, Krājums, I‑5053. lpp., 64. punkts).

      62      Lai arī pārvaldei, kas seko vispārējam principam, šī prakse var būt saistoša (šajā ziņā skat. 1987. gada 21. janvāra spriedumu
         lietā 268/84 Ferriera Valsabbia/Komisija, 353. lpp., 14. un 15. punkts, kā arī 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P,
         no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 211. punkts), tomēr vienlīdzīgas attieksmes princips ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principa
         ievērošanu, saskaņā ar kuru neviens savā labā nevar atsaukties uz pārkāpumu, kurš ir izdarīts cita labā (šajā ziņā skat. 1984. gada
         9. oktobra spriedumu lietā 188/83 Witte/Parlaments, Recueil, 3465. lpp., 15. punkts; 1985. gada 4. jūlija spriedumu lietā 134/84 Williams/Revīzijas palāta, Recueil, 2225. lpp., 14. punkts, kā arī 2011. gada 10. marta spriedumu lietā C‑51/10 P Agencja Wydawnicza Technopol/ITSB, Krājums, I‑0000. lpp., 75. un 76. punkts).

      63      No tā izriet, ka nodokļa maksātājs nevar prasīt, lai noteikts pakalpojums tiktu pakļauts tādam pat nodokļa režīmam kā cits
         pakalpojums, ja šis pēdējais režīms neatbilst atbilstošajam valsts tiesiskajam regulējumam.

      64      Līdz ar to uz otro jautājumu lietā C‑259/10 ir jāatbild, ka nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļu
         maksātājs nevar prasīt atmaksāt PVN, kas samaksāts par noteiktiem pakalpojumiem, atsaucoties uz šī principa pārkāpumu, ja
         attiecīgās dalībvalsts nodokļu iestādes praksē pret līdzīgiem pakalpojumiem attiekušās kā pret atbrīvotiem pakalpojumiem,
         lai arī tie nav bijuši atbrīvoti no PVN saskaņā ar atbilstoši valsts tiesisko regulējumu.

      65      Ņemot vērā šo atbildi, uz trešo un ceturto jautājumu, kas uzdoti lietā C‑259/10, atbilde nav jāsniedz.

       Par trešo jautājumu lietā C‑260/10
      66      Ar šo jautājumu Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) būtībā vēlas zināt, vai nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kas izmantojusi rīcības brīvību,
         ko piešķir Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts, un atbrīvojusi no PVN jebkādu iespēju spēlēt azartspēles piešķiršanu,
         no šī atbrīvojuma izslēdzot iekārtu kategoriju, kas atbilst noteiktiem kritērijiem, var iebilst pret uz šī principa pārkāpumu
         balstīto lūgumu atlīdzināt PVN, atsaucoties uz faktu, ka tā ir reaģējusi ar pienācīgu rūpību uz šī jaunā iekārtu veida, kas
         neatbilst šiem kritērijiem, ieviešanu.

      67      Šis jautājums attiecas uz Commissioners argumentu, saskaņā ar kuru pamata lietā apskatīto valsts tiesību normu pieņemšanas brīdī, izslēdzot III daļas‑automātus no
         PVB atbrīvojuma azartspēlēm, nepastāvēja līdzīgi spēļu automāti, kas bija atbrīvoti no nodokļa. Atšķirība attieksmē pret līdzīgiem
         automātiem esot radusies tikai pēc tam, jauna veida spēļu automāta attīstīšanas rezultātā, par kuru nodokļu iestādes esot
         varējušas uzzināt tikai noteiktu laika periodu pēc tās pārdošanas uzsākšanas. Pēc tam Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā
         karaliste esot rīkojusies ar pienācīgo rūpību, saprātīgā termiņā pieņemot atbilstošus pasākumus, lai izbeigtu atšķirīgo nodokļu
         režīmu.

      68      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka, gadījumos, kad nosacījumi un ierobežojumi, ko dalībvalsts nosaka attiecībā uz azartspēļu
         atbrīvošanu no PVN, ir pretrunā ar nodokļu neitralitātes principu, šī dalībvalsts nevar pamatoties uz šādiem nosacījumiem
         un ierobežojumiem, lai atteiktu šādu spēļu organizētājam atbrīvošanu no nodokļa, ko viņš var leģitīmi pieprasīt saskaņā ar
         Sesto direktīvu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Linneweber un Akritidis, 37. punkts).

      69      Tādējādi Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunktam ir tieša iedarbība tādā ziņā, ka azartspēļu vai spēļu automātu
         organizētājs var atsaukties uz to valsts tiesās, lai nepieļautu tādu valsts tiesību normu piemērošanu, kas nav saderīgas ar
         šo noteikumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Linneweber un Akritidis, 38. punkts).

      70      Šāda direktīvas tiesību normas tieša iedarbība nav atkarīga ne no attiecīgās dalībvalsts ar nodomu vai aiz neuzmanības izdarītas
         prettiesiskas darbības, transponējot attiecīgo direktīvu, ne arī no pietiekami būtiska Savienības tiesību pārkāpuma pastāvēšanas
         (šajā ziņā skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑62/00 Marks & Spencer, Recueil, I‑6325. lpp., 25. un 27. punkts; 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 103. punkts, kā arī iepriekš minēto 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā Marks & Spencer, 36. punkts).

      71      Turklāt ir jāņem vērā apstāklis, ka saskaņā ar atbilstošo valsts tiesisko regulējumu jebkādu iekārtu likmju likšanai vai azartspēļu
         spēlēšanai piegāde principā bija atbrīvota no PVN, izņemot tādu azartspēļu iekārtu piegādi, kuras atbilst noteiktiem kritērijiem.
         Šādu ierobežojošu kritēriju noteikšana liedz dalībvalstij apgalvot, ka tā ticēja, ka nepastāvēja tādas iekārtas, kas atbilda
         šiem kritērijiem, un ka tai pat nebija jāapsver šādu iekārtu attīstīšanas iespēja.

      72      Turklāt no lēmuma uzdot prejudiciālos jautājumus un no Apvienotās Karalistes valdības apsvērumiem izriet, ka Gaming Board, azartspēļu regulators un tātad attiecīgās dalībvalsts administratīva vienība, bija informēta par spēļu automātu pastāvēšanu
         jau pirms to komerciālās izmantošanas.

      73      Ievērojot šos apstākļus, nevar piekrist Commissioners argumentam, kas balstīts uz to, ka nodokļu iestādes tikai vēlāk uzzināja par to pastāvēšanu, lai pamatotu atšķirīgo attieksmi
         pret šiem diviem spēļu automātu veidiem noteiktā laika periodā.

      74      Līdz ar to uz trešo jautājumu lietā C‑260/10 ir jāatbild, ka nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts,
         kas izmantojusi rīcības brīvību, ko piešķir Sestās direktīvas 13. panta B daļas f) apakšpunkts, un atbrīvojusi no PVN jebkādu
         iespēju spēlēt azartspēles piešķiršanu, no šī atbrīvojuma izslēdzot iekārtu kategoriju, kas atbilst noteiktiem kritērijiem,
         nevar iebilst pret uz šī principa pārkāpumu balstīto lūgumu atlīdzināt PVN, atsaucoties uz faktu, ka tā ir reaģējusi ar pienācīgu
         rūpību uz šī jaunā iekārtu veida, kas neatbilst šiem kritērijiem, ieviešanu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      75      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar atšķirībām pievienotās vērtības nodokļa režīmā attiecībā uz
            divu no patērētāju viedokļa identisku vai līdzīgu pakalpojumu sniegšanu, kas apmierina vienādas patērētāja vajadzības, pietiek,
            lai konstatētu šī principa pārkāpumu. Tātad, lai pastāvētu šāds pārkāpums, nav nepieciešams, lai turklāt faktiski pastāvētu
            konkurence starp attiecīgajiem pakalpojumiem vai konkurences izkropļojums šo atšķirīgo režīmu dēļ;
      2)      gadījumā, ja divām azartspēlēm tiek piemēroti atšķirīgi režīmi saistībā ar atbrīvojuma no pievienotās vērtības nodokļa piešķiršanu
            saskaņā ar Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 13. panta B daļas f) apakšpunktu, nodokļu
            neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka nav jāņem vērā apstāklis, ka uz šīm divām azartspēlēm attiecas atšķirīgas
            licenču kategorijas un atšķirīgi tiesiskie režīmi attiecībā uz kontroli un reglamentēšanu;
      3)      lai, ievērojot nodokļu neitralitātes principu, novērtētu, vai divi spēļu automātu veidi ir līdzīgi un prasa vienāda pievienotās
            vērtības nodokļa režīma piemērošanu, ir jāpārbauda, vai minēto veidu izmantošana ir līdzīga no vidusmēra patērētāja viedokļa
            un atbilst tām pašām patērētāja vajadzībām, un jautājumi, kas šajā sakarā ir jāņem vērā, ir arī likmju un laimestu minimālais
            un maksimālais pieļaujamais apmērs, kā arī laimesta iespējas;
      4)      nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļu maksātājs nevar prasīt atmaksāt pievienotās vērtības nodokli,
            kas samaksāts par noteiktiem pakalpojumiem, atsaucoties uz šī principa pārkāpumu, ja attiecīgās dalībvalsts nodokļu iestādes
            praksē pret līdzīgiem pakalpojumiem attiekušās kā pret atbrīvotiem pakalpojumiem, lai arī tie nav bijuši atbrīvoti no pievienotās
            vērtības nodokļa saskaņā ar atbilstošo valsts tiesisko regulējumu;
      5)      nodokļu neitralitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kas izmantojusi rīcības brīvību, ko piešķir Sestās
            Direktīvas 77/388 13. panta B daļas f) apakšpunkts, un atbrīvojusi no pievienotās vērtības nodokļa jebkādu iespēju spēlēt
            azartspēles piešķiršanu, no šī atbrīvojuma izslēdzot iekārtu kategoriju, kas atbilst noteiktiem kritērijiem, nevar iebilst
            pret uz šī principa pārkāpumu balstīto lūgumu atlīdzināt pievienotās vērtības nodokli, atsaucoties uz faktu, ka tā ir reaģējusi
            ar pienācīgu rūpību uz šī jaunā iekārtu veida, kas neatbilst šiem kritērijiem, ieviešanu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1997. gada 17. jūlijā. # Badische Erfrischungs-Getränke GmbH & Co. KG pret Land Baden-Württemberg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija. # Lieta C-17/96.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1985. gada 23. oktobrī. # Riseria Modenese Srl pret Eiropas Kopienu Padomi un Komisiju un Birra Peroni SpA. # Gritz - Ārpuslīgumiskā atbildība. # Lieta 267/80 rév.