Tiesas spriedums (piektā palāta) 1993. gada 31. martā. # A. Ahlström Osakeyhtiö un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 un C-125/85 līdz C-129/85.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2012. gada 11. decembrī. # Fomanu AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "Qualität hat Zukunft" reģistrācijas pieteikums - Absolūti atteikuma pamatojumi - Atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-22/12.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 15.aprīlī.#X Holding BV pret Staatssecretaris van Financiën (C-538/08) un Oracle Nederland BV pret Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (C-33/09).#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden un Gerechtshof Amsterdam - Nīderlande.#Sestā PVN direktīva - Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu - Valsts tiesiskais regulējums, kas attiecībā uz atsevišķām preču un pakalpojumu kategorijām izslēdz tiesības uz nodokļa atskaitīšanu - Dalībvalstu iespēja saglabāt noteikumus par izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas pastāv Sestās PVN direktīvas spēkā stāšanās brīdī - Grozīšana pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā.#Apvienotās lietas C-538/08 un C-33/09.

text:
      Apvienotās lietas C‑538/08 un C‑33/09
      X Holding BV
      pret
      Staatssecretaris van Financiën
      un
      Oracle Nederland BV
      pret
      Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht‑Gooi
      (Hoge Raad der Nederlanden un Gerechtshof Amsterdam lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kas attiecībā uz atsevišķām preču un pakalpojumu kategorijām izslēdz tiesības uz nodokļa atskaitīšanu
         – Dalībvalstu iespēja saglabāt noteikumus par izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas pastāv Sestās PVN direktīvas
         spēkā stāšanās brīdī – Grozīšana pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu – Dalībvalstu tiesības saglabāt Sestās direktīvas spēkā stāšanās
            brīdī pastāvošos izņēmumus
      (Padomes Direktīvas 67/228 11. panta 4. punkts un Direktīvas 77/388 17. panta 6. punkts)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu – Dalībvalstu tiesības saglabāt Sestās direktīvas spēkā stāšanās
            brīdī pastāvošos izņēmumus
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 6. punkts)
      3.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu – Dalībvalstu tiesības saglabāt Sestās direktīvas spēkā stāšanās
            brīdī pastāvošos izņēmumus
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 6. punkts)
      1.        11. panta 4. punkts Otrajā direktīvā 67/228 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, un
         17. panta 6. punkts Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, ir
         interpretējami tādējādi, ka tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu nodokļu jomā, kas ir piemērojams Sestās direktīvas
         spēkā stāšanās dienā un kas izslēdz pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu attiecībā uz to izdevumu kategorijām, kuri saistīti,
         pirmkārt, ar “privāta transportlīdzekļa”, “maltīšu”, “dzērienu” un “dzīvesvietas”, kā arī “atpūtas pasākumu” nodrošināšanu
         nodokļu maksātāja personāla locekļiem un, otrkārt, ar “darījuma dāvanu” vai “citu naudas prēmiju” pasniegšanu, ja šīs izdevumu
         kategorijas, kas ir izslēgtas no tiesībām uz nodokļa atskaitījumu, minētajā tiesiskajā regulējumā ir noteiktas pietiekami
         precīzi. Priekšnoteikums iespējai, kas dalībvalstīm piešķirta Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā, ir tāds,
         ka dalībvalstīm ir pietiekamā mērā jāprecizē to preču un pakalpojumu raksturs vai priekšmets, attiecībā uz kuriem tiesības
         uz nodokļa atskaitīšanu ir izslēgtas, lai nodrošinātu, ka šī iespēja netiek izmantota, lai paredzētu vispārīgus izņēmumus
         no šīs sistēmas.

      (sal. ar 44., 45. un 57. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta 6. punkts ir
         interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ir pieņemts pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā
         un kurā ir paredzēts, ka pievienotās vērtības nodokli, kas samaksāts, iegādājoties atsevišķas preces un pakalpojumus, kas
         daļēji tiek izmantoti privātiem mērķiem un daļēji – ar uzņēmējdarbību saistītiem mērķiem, nodokļu maksātājs var atskaitīt
         nevis pilnībā, bet tikai proporcionāli izmantojumam ar uzņēmējdarbību saistītiem mērķiem.

      Kaut arī, ņemot vērā to, cik plaša ir iespēja, kas dalībvalstīm piešķirta minētajā tiesību normā, tās ir tiesīgas pilnībā
         saglabāt gadījumus, kad tiek izslēgtas tiesības uz nodokļa atskaitīšanu attiecībā uz pietiekami precīzām izdevumu kategorijām,
         dalībvalstīm arī ir lietderīgi paredzēt ierobežojumu tam, kādos gadījumos tiek izslēgtas tiesības uz nodokļa atskaitīšanu
         attiecībā uz šādām izdevumu kategorijām, ja šāds tiesiskais regulējums atbilst Sestajā direktīvā izvirzītajam mērķim, kas
         ir atspoguļots tās 17. panta 2. punktā.

      (sal. ar 59.–61. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta 6. punkts ir
         interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj, ka dalībvalsts pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā izdara tādu grozījumu attiecībā
         uz izslēgšanu no nodokļa atskaitījuma, kura mērķis principā ir ierobežot tās piemērojamību, bet attiecībā uz kuru nevar izslēgt,
         ka atsevišķā gadījumā un attiecībā uz konkrētu finanšu gadu tas paplašina šīs izslēgšanas piemērojamību grozītā režīma iepriekš
         noteiktā rakstura dēļ. Iespēja vien, ka šādas nelabvēlīgas sekas varētu rasties, nevar likt uzskatīt, ka šāds tiesiskā regulējuma
         grozījums ir pretrunā šīs direktīvas 17. panta 6. punktam, jo šis grozījums vispārīgi ir labvēlīgs nodokļu maksātājiem salīdzinājumā
         ar režīmu, kas bija spēkā iepriekš. Šajos apstākļos tas, ka apzināti pastāv šāds nošķirts vai ārkārtas gadījums, neietekmē
         principu, saskaņā ar kuru grozījums valsts tiesiskajā regulējumā, kas pieņemts pēc Sestās direktīvas stāšanās spēkā, ir sašaurinājis
         iepriekš pastāvējušo izslēgšanas no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu gadījumu piemērošanas jomu.

      (sal. ar 70. un 71. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 15. aprīlī (*)

      Sestā PVN direktīva – Tiesības uz priekšnodokļa atskaitīšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kas attiecībā uz atsevišķām preču un pakalpojumu kategorijām izslēdz tiesības uz nodokļa atskaitīšanu
         – Dalībvalstu iespēja saglabāt noteikumus par izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas pastāv Sestās PVN direktīvas
         spēkā stāšanās brīdī – Grozīšana pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā

      Apvienotās lietas C‑538/08 un C‑33/09
      par diviem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko iesniegusi Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) (C‑538/08) un Gerechtshof Amsterdam (Nīderlande) (C‑33/09) attiecīgi ar 2008. gada 14. novembra un 2009. gada 20. janvāra lēmumiem, kuri Tiesā saņemti 2008. gada
         4. decembrī un 2009. gada 26. janvārī, tiesvedībās

      X Holding BV
      pret
      Staatssecretaris van Financiën (C‑538/08)

      un
      Oracle Nederland BV
      pret
      Inspecteur van deBelastingdienst Utrecht‑Gooi (C‑33/09).

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), E. Juhāss [E. Juhász], T. fon Danvics [T. von Danwitz] un D. Švābi [D. Šváby],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 3. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Oracle Nederland BV vārdā – H. Hops [H. Hop], advocaat, un P. Shreifers [P. Schrijver], belastingadviseur,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. M. Viselsa [C. M. Wissels] un M. de Mola [M. de Mol], kā arī Ī. de Frīss [Y. de Vries], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – O. Pacopulu [O. Patsopoulou], S. Trekli [S. Trekli] un V. Karra [V. Karra], kā arī G. Konstantins [G. Konstantinos], pārstāvji,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou] un V. Rols [W. Roels], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 28. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 11. panta 4. punktu Padomes 1967. gada 11. aprīļa Otrajā direktīvā
         67/228/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopējās pievienotās vērtības nodokļu
         sistēmas struktūra un piemērošanas kārtība (OV 1967, 71, 1303. lpp.; turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”), kā arī 6. panta 2. punktu
         un 17. panta 2. un 6. punktu Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
         tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2        Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar diviem strīdiem, pirmkārt, starp X Holding BV (turpmāk tekstā – “X Holding”) un Staatssecretaris vanFinanciën (Valsts finanšu sekretārs) un, otrkārt, starp OracleNederland BV (turpmāk tekstā – “Oracle”) un Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht‑Gooi (Utrehtas Nodokļu pārvaldes inspektors, turpmāk tekstā – “inspektors”) par tiesībām uz pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk
         tekstā – “PVN”) atskaitīšanu attiecībā uz atsevišķām izdevumu kategorijām.

       Atbilstošās Kopienu tiesību normas
      3        Otrās direktīvas 11. panta 1. punktā bija paredzēts:

      “Ja preces un pakalpojumi tiek izmantoti uzņēmuma paša vajadzībām, nodokļu maksātājs drīkst atskaitīt nodokli, kas tam ir
         jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli, kas tam aprēķināts attiecībā uz tam piegādātajām precēm un tam sniegtajiem pakalpojumiem;
      [..].”
      4        Saskaņā ar šī paša panta 4. punkta noteikumiem:

      “No atskaitījumu režīma var izslēgt atsevišķas preces un atsevišķus pakalpojumus, it īpaši tos, ko pilnībā vai daļēji var
         izmantot tikai nodokļu maksātāja vai tā personāla privātajām vajadzībām.”

      5        Sestās direktīvas 2. pantā ir paredzēts:

      “Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:
      1.      Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
         tāds rīkojas;

      [..].”
      6        Sestās direktīvas 6. panta 2. punkts ir formulēts šādi:

      “Turpmāk minēto uzskata par pakalpojumu sniegšanu par samaksu:
      a)      gadījumu, kad nodokļa maksātājs savām vai tā personāla privātajām vajadzībām lieto preces, kas veido uzņēmējdarbības aktīvu
         daļu, vai, plašākā nozīmē, citiem mērķiem nekā savai uzņēmējdarbībai, ja pievienotās vērtības nodoklis šīm precēm ir pilnīgi
         vai daļēji atskaitāms,

      b)      pakalpojumu sniegšanu, ko bez maksas veic nodokļa maksātājs savām vai sava personāla privātām vajadzībām, vai, plašākā nozīmē,
         citiem mērķiem nekā savas uzņēmējdarbības vajadzībām.

      Dalībvalstis var atkāpties no šā punkta noteikumiem, ja vien šāda atkāpe neizraisa konkurences novirzes.”
      7        Saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 2. un 6. punkta noteikumiem:

      “2.      Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis
         vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs;

      [..]
      6.      Ne ilgāk kā četrus gadus no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas Padome pēc Komisijas priekšlikuma vienprātīgi lemj, uz kuriem
         izdevumiem neattiecas pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšana. Pievienotās vērtības nodoklis nekādā gadījumā nav atskaitāms
         par izdevumiem, kas nav stingri saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem.

      Līdz brīdim, kad iepriekšminētās normas stājas spēkā, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti šo valstu likumos
         laikā, kad šī direktīva stājas spēkā.”

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      8        1968. gada Likuma par apgrozījuma nodokli (Wet op deomzetbelasting 1968, turpmāk tekstā – “PVN likums”) 2. pantā ir paredzēts:

      “No nodokļa, kas jāmaksā par preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, atskaita nodokli, kurš jāmaksā par uzņēmējam paredzētu
         preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, par tā veiktu preču iegādi Kopienas iekšienē un par tam paredzētu preču ievešanu.”

      9        Minētā likuma 15. panta 1. punkts ir formulēts šādi:

      “Šī likuma 2. pantā paredzētais nodoklis, ko uzņēmējs ir atskaitījis, atbilst:
      a)      nodoklim, kas ir iekļauts rēķinā, kuru atbilstoši spēkā esošajām tiesību normām pārskata periodā ir sagatavojuši citi uzņēmēji
         attiecībā uz preču piegādēm un pakalpojumiem, kas sniegti par labu uzņēmējam;

      [..].”
      10      Tā paša likuma 16. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “15. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto atskaitījumu atsevišķos gadījumos var pilnībā vai daļēji izslēgt ar karaļa dekrētu,
         lai novērstu, ka preces un pakalpojumi, kas saistīti ar luksusa izdevumiem, to personu vajadzībām, kas nav uzņēmējas [..],
         pilnībā vai daļēji ir atbrīvoti no nodokļa.”

      11      1968. gada dekrēta par izslēgšanu no tiesībām uz apgrozījuma nodokļa atskaitīšanu (Besluit uitsluiting aftrekomzetbelasting 1968, turpmāk tekstā – “PVN dekrēts”), redakcijā, kas bija spēkā no 1969. gada 1. janvāra līdz 1979. gada 31. oktobrim, 1. pantā
         bija noteikts:

      “1.      [PVN likuma] 15. panta 1. punktā paredzētā atskaitīšana nav atļauta, ja preces un pakalpojumi tiek izmantoti, lai:
      [..]
      b)      pasniegtu darījumu dāvanas vai piešķirtu citas naudas prēmijas personām, kuras, ja tām būtu jāmaksā atbilstošais pievienotās
         vērtības nodoklis, nevarētu atskaitīt to pilnībā vai vismaz būtisku tā daļu;

      c)      uzņēmēja personālam nodrošinātu maltītes un dzērienus, dzīvesvietu, atlīdzību natūrā, iespēju piedalīties sporta un atpūtas
         pasākumos vai privātu transporta līdzekli, vai citiem šī personāla privātas izmantošanas mērķiem.

      2.      “Darījumu dāvanas” vai “citas naudas prēmijas” nozīmē visus pakalpojumus, ko uzņēmējs sniedzis savu darījuma attiecību ietvaros
         vai kā dāvinājumus citiem bez samaksas vai par samaksu, kas zemāka nekā iegādes vai ražošanas izmaksas vai – pakalpojumu gadījumā
         – cena, kas par tiem maksājama, atskaitot pievienotās vērtības nodokli.”

      12      Minētā dekrēta 2. pantā bija paredzēts:

      “Ja uzņēmējs ir izrakstījis rēķinu samaksai par pakalpojumu, kas ir paredzēts 1. panta [1. punkta] b) vai c) apakšpunktā,
         un par to ir jāmaksā pievienotās vērtības nodoklis, atskaitījumu drīkst veikt proporcionāli nodokļa summai, kas ir jāmaksā
         par šo pakalpojumu.”

      13      Tā paša dekrēta 3. pantā bija noteikts:

      “Ja kopējās iegādes vai ražošanas izmaksas vai cena, kas, atskaitot pievienotās vērtības nodokli, jāmaksā par visiem pakalpojumiem,
         kuri ir paredzēti 1. panta [1. punkta] b) vai c) apakšpunktā un kurus finanšu gada laikā uzņēmējs sniedzis vienai un tai pašai
         personai, nepārsniedz 250 [Nīderlandes] florīnus, attiecīgie pakalpojumi neietilpst šī dekrēta piemērošanas jomā.”

      14      Lai ieviestu īpašu režīmu attiecībā uz maltīšu un dzērienu nodrošināšanu, no 1980. gada 1. janvāra PVN dekrēts tika grozīts,
         bet pārējie minētā dekrēta noteikumi palika nemainīgi.

      15      Tādējādi no 1980. gada 1. janvāra maltīšu un dzērienu nodrošināšana bija izslēgta no PVN dekrēta 1. panta 1. punkta c) apakšpunkta.
         Tika iekļauts jauns 3. pants, kurā bija paredzēts, ka PVN nevar atskaitīt par maltīšu un dzērienu nodrošināšanu. Bijušajā
         šī dekrēta 3. pantā, kas kļuva par 4. pantu, minētā summa no NLG 250 tika palielināta līdz NLG 500.

      16      Līdz ar to PVN dekrēta 3. un 4. pants bija formulēti šādi:

      “3. pants
      “1.      Ja preces un pakalpojumus uzņēmējs izmanto, lai savam personālam piedāvātu maltītes un dzērienus, un ja par to viņš izraksta
         rēķinu par summu, kas mazāka par 2. punktā noteikto summu, atskaitījumu neveic par summu, kura nepārsniedz 6 % no starpības
         starp šo summu un rēķinā norādīto summu.

      2.      Šī panta 1. punktā paredzētā summa atbilst maltītes un dzērienu iegādes izmaksām, atskaitot pievienotās vērtības nodokli,
         kas palielināta par 25 %. Ja uzņēmējs pats ir saražojis maltīti un dzērienus, maltītes un dzērienu iegādes izmaksu rašanās
         vietā ir jāņem vērā izmantoto izejvielu iegādes izmaksas.”

      4. pants
      “1. Ja kopējās iegādes vai ražošanas izmaksas vai cena, kas, atskaitot pievienotās vērtības nodokli, jāmaksā par visiem pakalpojumiem,
         kuri ir paredzēti 1. panta 1. punkta b) vai c) apakšpunktā un kurus finanšu gada laikā uzņēmējs sniedzis vienai un tai pašai
         personai, un ja 3. panta 1. punktā paredzētā starpības daļa, kas attiecas uz minēto personu, nepārsniedz 500 [Nīderlandes]
         florīnus, attiecīgie pakalpojumi un šī minētā starpības daļa netiek ņemta vērā šī dekrēta piemērošanai.

      2.      Lai aprēķinātu 1. punktā paredzēto kopējo summu, 3. panta 1. punktā paredzētā starpība netiek ņemta vērā, ja attiecībā uz
         maltītes un dzērienu nodrošināšanu uzņēmēja personālam atskaitījums bijis izslēgts, pamatojoties uz 3. pantu.”

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑538/08
      17      Laika posmā no 1997. gada 1. janvāra līdz 1999. gada 31. decembrim X Holding no automašīnu izplatītājiem nopirka 34 vieglās automašīnas. Tas automašīnas paturēja īsu laika posmu, lai pēc tam tās pārdotu.

      18      X Holding atskaitīja visu PVN, kas bija iekļauts tā rēķinā, iegādājoties šīs automašīnas. Iesniedzot deklarāciju, tas samaksāja PVN
         par katras automašīnas piegādi.

      19      2001. gada 10. jūlijā tika uzsākta izmeklēšana par to, vai ir pareizas PVN deklarācijas, ko X Holding iesniedzis attiecīgo gadu laikā. 2002. gada 13. novembra ziņojumā finanšu inspekcija secināja, ka lielākā daļa iegādāto automašīnu
         netika izmantotas uzņēmuma vajadzībām un ka X Holding līdz ar to nepamatoti bija atsaucies uz tiesībām atskaitīt iepriekš samaksāto PVN. Līdz ar to tika sagatavots paziņojums
         par maksājamā PVN apmēru par summu NLG 887 852 (EUR 402 889).

      20      X Holding par šo lēmumu iesniedza sūdzību. Veicot atkārtotu pārbaudi šajā sakarā, finanšu inspekcija uzskatīja, ka 4 no 34 automašīnām
         tika iegādātas un izmantotas uzņēmumā tikai ar uzņēmējdarbību saistītiem mērķiem. Šajos apstākļos iepriekš samaksātā PVN atskaitīšana
         tika atzīta attiecībā uz šo četru automašīnu iegādi. Līdz ar to paziņojumā par maksājamā PVN apmēru paredzētā summa tika samazināta,
         sasniedzot NLG 856 605 (EUR 388 710).

      21      X Holding par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību GerechtshofAmsterdam (Amsterdamas Apelācijas tiesa). Atzīstot, ka 30 automašīnas, attiecībā uz kurām bija izdots paziņojums par maksājamā PVN
         apmēru, tika izmantotas gan ar uzņēmējdarbību saistītiem, gan privātiem mērķiem, Gerechtshof Amsterdam šo apelācijas sūdzību noraidīja.

      22      Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa), kurā tika iesniegta kasācijas sūdzība par GerechtshofAmsterdam spriedumu, norādīja, ka Otrās direktīvas 11. panta 4. punkts ļāva dalībvalstīm no atskaitījumu režīma izslēgt atsevišķas
         preces un pakalpojumus, it īpaši tos, ko pilnībā vai daļēji var izmantot tikai nodokļu maksātāja vai tā personāla privātajām
         vajadzībām. Līdz ar to šajā tiesību normā dalībvalstīm bija atļauts no minētā režīma izslēgt dažas vieglo automašīnu kategorijas,
         bet nebija atļauts no tā izslēgt visas šīs preces, ja tās tiek izmantotas nodokļu maksātāja privātajām vajadzībām. Tādējādi
         šī iespēja attiecās tikai uz izslēgšanu attiecībā uz tām izdevumu kategorijām, kas definētas, atsaucoties uz preces vai pakalpojuma
         raksturu, nevis atsaucoties uz izmantojuma veidu vai uz izmantošanas kārtību.

      23      Hoge Raad der Nederlanden norādīja, ka PVN dekrēta 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā iekļautais atskaitījuma ierobežojums attiecas arī uz precēm un
         pakalpojumiem, kas izmantotas “citiem privātiem [uzņēmēja] personāla mērķiem” un algu izmaksai natūrā. Šis ierobežojums kopumā
         neesot pietiekami precīzs un esot pārāk plašs, jo tas attiecas uz visām precēm, kas paredzētas privātai izmantošanai. Tomēr
         minētajā tiesību normā precīzāk esot definētas atsevišķas preču un pakalpojumu kategorijas, it īpaši preces un pakalpojumi,
         ko izmanto, lai uzņēmēja personālam nodrošinātu privātu transporta līdzekli.

      24      Šajā kontekstā Hoge Raad der Nederlanden apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Otrās direktīvas 11. panta 4. punkts un Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalsts,
         kas ir vēlējusies izmantot šajos pantos sniegto iespēju izslēgt (turpināt izslēgt) no nodokļu atskaitīšanas izdevumu kategorijas,
         kuras atbilst formulējumam “nodrošināt privātu transporta līdzekli”, ir izpildījušas nosacījumu, ka ir jānorāda pietiekami
         konkrēti noteikta preču un pakalpojumu kategorija?

      2)      Ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši, vai Sestās direktīvas 6. panta 2. punkts un 17. panta 2. un 6. punkts pieļauj
         tādu valsts tiesību normu, kāda tiek aplūkota un kas pieņemta pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā, un kurā paredzēts, ka nodokļu
         maksātājs nevar pilnībā atskaitīt PVN, kas samaksāts brīdī, kad iegādātas atsevišķas preces vai pakalpojumi, kuri daļēji tiek
         izmantoti ar uzņēmējdarbību saistītiem mērķiem un daļēji – personāla privātiem mērķiem, bet var to atskaitīt tikai tādā mērā,
         kādā PVN ir saistīts ar izmantošanu ar uzņēmējdarbību saistītiem mērķiem?”

       Lieta C‑33/09
      25      2005. gada maijā Oracle par samaksu nodrošināja maltītes un dzērienus savam personālam. Turklāt tā iegādājās kāda diskžokeja pakalpojumus personāla
         svētkiem un lika sameklēt dzīvesvietu vienam no saviem darbiniekiem. Minētā sabiedrība kā darījuma dāvanu piedāvāja arī golfa
         abonementu uzņēmumam nepiederošām trešām personām. Turklāt tā dažu savu darbinieku rīcībā nodeva automašīnas, kas tai piederēja
         pašai vai kas bija iegūtas tās ņemtā līzingā, daļēji par atlīdzību.

      26      PVN deklarācijā par 2005. gada maiju Oracle kā neatskaitāmu norādīja PVN summu EUR 62 127 apmērā, kaut gan kopējā summa, ko tā bija samaksājusi kā šo nodokli par šo
         pašu mēnesi, bija EUR 9 768 326.

      27      Minētā summa EUR 62 127 apmērā attiecās uz šādiem posteņiem:

      –        automašīnu līzings
      –      bez darbinieka iemaksas                            EUR 8480
      –      ar darbinieka iemaksu                            EUR 41 520
      –        savas automašīnas                                     EUR 306
      –        mobilie tālruņi                                              EUR 6358
      –        ēdināšana                                              EUR 3977
      –        izklaide                                                       EUR 850
      –        izmitināšana                                              EUR 380
      –        darījuma dāvanas                                     EUR 256.
      28      Pēc tam Oracle iesniedza sūdzību, apgalvojot, ka patiesībā tai bija tiesības atskaitīt PVN, kas attiecas uz šiem izdevumiem.

      29      Inspektors šo sūdzību noraidīja kā nepamatotu.

      30      Oracle par šo lēmumu iesniedza prasību Rechtbank te Haarlem (Hārlemas tiesa).

      31      Minētā tiesa atzina, ka inspektors bija nepareizi noraidījis iepriekš samaksātā PVN atskaitīšanu saistībā ar izdevumiem par
         mobilajiem tālruņiem, izdevumiem par nekustamo īpašumu kurtāžu un maksājumiem par golfa abonementu, ņemot vērā, ka tie neatbilst
         pietiekami konkrētiem atskaitīšanas ierobežojumiem. Savukārt šī tiesa uzskatīja, ka citas neatskaitāmo izdevumu kategorijas
         bija pietiekami konkrētas un ka līdz ar to inspektors pamatoti bija atteicies atskaitīt iepriekš samaksāto PVN attiecībā uz
         attiecīgajiem posteņiem.

      32      Gan Oracle, gan inspektors par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzības GerechtshofAmsterdam.

      33      Minētajā tiesā Oracle īpaši apgalvoja, ka piemērojamie strīdīgā valsts tiesiskā regulējuma noteikumi, kuri izslēdz vai ierobežo tiesības atskaitīt
         PVN, kas bija jāmaksā par pamata lietā aplūkojamajām precēm un pakalpojumiem, neatbilst Otrās direktīvas 11. panta 4. punktam
         un Sestās direktīvas 6. panta 2. punktam. Savukārt inspektors norādīja, ka atteikšanās atskaitīt PVN ir pamatota ar tiesību
         normu, kas Nīderlandē saskaņā ar iespēju, kura dalībvalstīm sniegta Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā un kas joprojām
         ir piemērojama, tika ieviesta pirms Sestās direktīvas stāšanās spēkā.

      34      Šajos apstākļos GerechtshofAmsterdam apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Otrās direktīvas 11. panta 4. punkts un Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts ir interpretējami tādējādi, ka dalībvalsts,
         kas ir vēlējusies izmantot šajos pantos sniegto iespēju izslēgt (turpināt izslēgt) no nodokļu atskaitīšanas izdevumu kategorijas,
         kas ir formulētas [šādi]:

      –        “maltīšu un dzērienu nodrošināšana uzņēmēja personālam”;
      –        “darījuma dāvanas vai citas dāvanas, kas pasniegtas personām, kuras nevarētu atskaitīt visu to nodokli vai būtisku tā daļu,
         kas ir vai tiktu iekļauts to rēķinā”;

      –        “dzīvesvietas nodrošināšana uzņēmēja personālam”;
      –        “izklaides nodrošināšana uzņēmēja personālam”,
      ir izpildījusi nosacījumu pietiekami konkrēti izraudzīties noteiktas preču un pakalpojumu kategorijas?
      2)      Ja uz pirmo jautājumu saistībā ar vienu no minētajām kategorijām ir jāsniedz apstiprinoša atbilde, vai Sestās direktīvas 6. panta
         2. punkts, kā arī 17. panta 2. un 6. punkts pieļauj tādu valsts tiesību normu kā apstrīdētā tiesību norma, kas tika pieņemta
         pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un kurā paredzēts, ka nodokļu maksātājs nevar pilnībā atskaitīt PVN, kurš samaksāts brīdī,
         kad tika veikta atsevišķu preču un pakalpojumu iegāde, ja par šo iegādi tika iekasēta samaksa, par kuru jāmaksā PVN, bet var
         to atskaitīt tikai tās nodokļa summas apmērā, kas bija jāmaksā par šo pakalpojumu?

      3)      Ja nosacījums, ka pietiekami konkrēti ir jāizraugās noteikta preču un pakalpojumu kategorija, ir izpildīts saistībā ar “maltīšu
         un dzērienu nodrošināšanu”, vai Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts aizliedz izdarīt tādu grozījumu attiecībā uz izslēgšanu
         no nodokļa atskaitījumam, kura mērķis principā ir ierobežot tās piemērojamību, bet attiecībā uz kuru nevar izslēgt, ka atsevišķā
         gadījumā un attiecībā uz konkrētu finanšu gadu tas paplašina šīs izslēgšanas piemērojamību grozītā režīma iepriekš noteiktā
         rakstura dēļ?”

      35      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 17. jūnija rīkojumu lietas C‑538/08 un C‑33/09 tika apvienotas mutvārdu procesā un sprieduma
         taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu, kas uzdots katrā no abām lietām
      36      Uzdodot šos jautājumus, iesniedzējtiesas būtībā vēlas uzzināt, vai Otrās direktīvas 11. panta 4. punkts un Sestās direktīvas
         17. panta 6. punkts atļauj dalībvalstij no tiesībām uz iepriekš samaksāta PVN atskaitīšanu izslēgt zināmu skaitu preču un
         pakalpojumu, kas uzskaitīti valsts tiesiskajā regulējumā, tā kā šis regulējums ir piemērojams no Sestās direktīvas stāšanās
         spēkā.

      37      Lai atbildētu uz minētajiem jautājumiem, vispirms ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 6. panta 2. punktā paredzētās tiesības
         uz nodokļa atskaitīšanu kā PVN mehānisma sastāvdaļa ir kopējās PVN sistēmas pamatprincips un tās principā nav ierobežojamas
         (skat. 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑110/98 līdz C‑147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 43. punkts, un 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑409/99 Metropol un Stadler, Recueil, I‑81. lpp., 42. punkts, kā arī 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑465/03 Kretztechnik, Krājums, I‑4357. lpp., 33. punkts).

      38      Tomēr principu par tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu mazina atkāpes norma, kas noteikta Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā,
         it īpaši šī punkta otrajā daļā. Tos tiesību aktus jautājumā par izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas ir spēkā
         Sestās direktīvas spēkā stāšanās dienā, dalībvalstis drīkst saglabāt spēkā līdz brīdim, kad Padome pieņem šajā pantā paredzētos
         noteikumus (skat. 2001. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑345/99 Komisija/Francija, Recueil, I‑4493. lpp., 19. punkts, kā arī 2008. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑371/07 Danfoss un AstraZeneca, Krājums, I‑9549. lpp., 28. punkts).

      39      Tomēr, tā kā nevienu no Komisijas priekšlikumiem, ko tā iesniedza Padomei saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta
         pirmo daļu, Padome nav pieņēmusi, dalībvalstis savus jau iepriekš pieņemtos tiesību aktus jautājumā par izslēgšanu no tiesībām
         uz PVN atskaitīšanu drīkst paturēt spēkā līdz brīdim, kad Savienības likumdevējs izstrādās kopēju atbrīvojumu režīmu un tādējādi
         īstenos pakāpenisku valsts tiesību aktu saskaņošanu PVN jomā. Tādējādi Savienības tiesībās līdz pat šim brīdim nav noteikumu,
         kuros būtu uzskaitīti izdevumi, attiecībā uz kuriem nepastāv tiesības uz PVN atskaitīšanu (skat. 2005. gada 8. decembra spriedumu
         lietā C‑280/04 JyskeFinans, Krājums, I‑10683. lpp., 23. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Danfoss un AstraZeneca, 29. punkts).

      40      Tiesa tomēr ir atzinusi, ka Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts nozīmē, ka izslēgšanas gadījumi, ko dalībvalstis drīkst
         saglabāt saskaņā ar šo tiesību normu, bija likumīgi atbilstoši Otrajai direktīvai, kura bija spēkā pirms Sestās direktīvas
         (skat. 1999. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑305/97 Royscot u.c., Recueil, I‑6671. lpp., 21. punkts).

      41      Šajā ziņā Otrās direktīvas 11. panta, ar 1. punktu ieviešot tiesības uz nodokļu atskaitījumu, 4. punktā bija paredzēts, ka
         dalībvalstis var izslēgt no atskaitījumu sistēmas atsevišķas preces un atsevišķus pakalpojumus, it īpaši tos, kurus pilnībā
         vai daļēji var lietot nodokļu maksātāja vai tā personāla privātajām vajadzībām.

      42      Minētais noteikums tādēļ nepiešķīra dalībvalstīm absolūtu diskrecionāru varu izslēgt visas vai gandrīz visas preces un pakalpojumus
         no sistēmas, kas piešķir tiesības veikt nodokļa atskaitījumu, un tādēļ padarīt bezmērķīgu Otrās direktīvas 11. panta 1. punktā
         noteiktā režīma būtību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Royscot u.c., 24. punkts).

      43      Līdz ar to, ņemot vērā šauro interpretāciju, kas tai kā atkāpes ietverošai normai ir piešķirama, nevar uzskatīt, ka ar Sestās
         direktīvas 17. panta 6. punkta otro daļu dalībvalstīm būtu atļauts saglabāt ierobežojumu tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kas
         vispārējā veidā attiektos uz jebkādiem izdevumiem, kuri saistīti ar preču iegādi, neatkarīgi no to veida vai mērķa (skat.
         2009. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑74/08 PARATAutomotiveCabrio, Krājums, I‑3459. lpp., 28. punkts).

      44      No iepriekš izklāstītā izriet, ka priekšnoteikums iespējai, kas dalībvalstīm piešķirta Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta
         otrajā daļā, ir tāds, ka dalībvalstīm ir pietiekamā mērā jāprecizē to preču un pakalpojumu raksturs vai priekšmets, attiecībā
         uz kuriem tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir izslēgtas, lai nodrošinātu, ka šī iespēja netiek izmantota, lai paredzētu vispārīgus
         izņēmumus no šīs sistēmas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā PARATAutomotiveCabrio, 29. punkts).

      45      Līdz ar to ir jāpārbauda, vai izdevumu kategorijas, kas tikušas izslēgtas no tiesībām uz nodokļa atskaitījumu un kas ir paredzētas
         pamata lietās strīdīgajās valsts tiesību normās, ir noteiktas pietiekami precīzi.

      46      Pirmkārt, attiecībā uz izdevumiem, uz kuriem attiecas pirmais jautājums lietā C‑538/08, proti, izdevumiem par vienu no PVN dekrēta
         1. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajām darbībām, šajā gadījumā precēm vai pakalpojumiem, ko uzņēmējs izmanto, lai
         savam personālam nodrošinātu “privātu transporta līdzekli”, ir jānorāda, ka šī īpašā darbību kategorija attiecas uz precēm
         un pakalpojumiem, kuri tiek izmantoti, lai nodrošinātu privātu transporta līdzekli, kā arī uz transporta līdzekļa nodrošināšanu,
         lai nodokļu maksātāja personāla locekļus pārvietotu no viņu dzīvesvietas uz viņu darba vietu.

      47      Šādu darbību specifiskās pazīmes ir jāuzskata par pietiekami precīzu to preču un pakalpojumu rakstura un priekšmeta aprakstu,
         uz kuriem tās attiecas, ņemot vērā prasības, kas paredzētas judikatūrā, kura attiecas uz Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā
         paredzēto atkāpes režīmu.

      48      Otrkārt, ir jānovērtē, vai arī tādus izdevumus, uz kuriem attiecas pirmais jautājums lietā C‑33/09, var uzskatīt par atbilstošiem
         minētajām prasībām.

      49      Šajā gadījumā runa ir par “maltīšu” un “dzērienu” nodrošināšanu uzņēmēja personālam, “dzīvesvietas” nodrošināšanu šī personāla
         locekļiem, “darījuma dāvanu” vai “citu naudas prēmiju” piešķiršanu atsevišķos gadījumos, kā arī iespēju minētajam personālam
         piedalīties “sporta un atpūtas pasākumos”.

      50      Ņemot vērā iepriekš minētajā judikatūrā paredzētās prasības, tādu izdevumu kategorijas, kas attiecas uz maltīšu un dzērienu,
         kā arī dzīvesvietas nodrošināšanu, ir jāuzskata par pietiekami precīzi noteiktām.

      51      Kā precizē GerechtshofAmsterdam, “maltīšu un dzērienu” kategorija attiecas uz pārtikas produktiem, kā arī uz precēm un pakalpojumiem, kas izmantoti to ražošanai
         un sagatavošanai. Cita izdevumu kategorija, proti, tā, kas attiecas uz dzīvesvietas nodrošināšanu, kā norāda minētā tiesa,
         ietver dzīvesvietas nodrošināšanu uzņēmēja personāla locekļiem, kā arī izmaksas, kas radušās, izmantojot aģentūras vai kurtāžas
         pakalpojumus, lai īstenotu šādu dzīvesvietas nodrošināšanu.

      52      Ņemot vērā iepriekš minētās prasības, kategorijas, kas attiecas uz “iespēju piedalīties sporta un atpūtas pasākumos”, kā arī
         uz “darījuma dāvanām” vai “citām naudas prēmijām”, arī ir jāuzskata par pietiekami precīzi noteiktām.

      53      “Darījuma dāvanu” kategorija ir precizēta PVN dekrēta 1. panta 2. punktā, saskaņā ar kuru ar “darījuma dāvanām” vai “citām
         naudas prēmijām” jāsaprot pakalpojumi, ko uzņēmējs sniedzis “saistībā ar tā darījumu attiecībām vai kā dāvinājumus citām personām”.

      54      Tāpat arī kategorijā, ko veido “atpūtas pasākuma piedāvāšana uzņēmēja personālam”, ietilpst ierobežots skaits preču un pakalpojumu.
         Tās var identificēt, ņemot vērā ierasto uzņēmumu praksi, ko tie izmanto, lai sekmētu sava personāla motivāciju.

      55      Šo interpretāciju turklāt apstiprina Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta pirmās daļas otrais teikums, saskaņā ar kuru, Padomei
         īstenojot likumdošanas darbību attiecīgajā jomā, no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu katrā ziņā tiek izslēgti izdevumi, kas
         pilnībā nav saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa izdevumi, izklaides vai pārstāvniecības izdevumi.

      56      Līdz ar to visas iepriekš aplūkotās izdevumu kategorijas ir jāuzskata par tādām, kas atbilst Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā
         paredzētajam atkāpes režīmam.

      57      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo abās lietās uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Otrās direktīvas 11. panta
         4. punkts un Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu
         nodokļu jomā, kas izslēdz PVN atskaitīšanu attiecībā uz to izdevumu kategorijām, kuri saistīti, pirmkārt, ar “privāta transportlīdzekļa”,
         “maltīšu”, “dzērienu” un “dzīvesvietas”, kā arī “atpūtas pasākumu” nodrošināšanu nodokļu maksātāja personāla locekļiem un,
         otrkārt, ar “darījuma dāvanu” vai “citu naudas prēmiju” pasniegšanu.

       Par otro jautājumu, kas uzdots katrā no abām lietām
      58      Tā kā uz pirmo abās lietās uzdoto jautājumu ir sniegta apstiprinoša atbilde, abās lietās vienādi ir jāpārbauda, vai Sestās
         direktīvas 6. panta 2. punkts un 17. panta 2. un 6. punkts pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas pieņemts pirms šīs
         direktīvas stāšanās spēkā un kurā paredzēts, ka PVN, kas samaksāts, iegādājoties preces vai pakalpojumus, kuri ietilpst vienā
         no kategorijām, kas tiek aplūkotas pamata prāvā, un kuri daļēji tiek izmantoti privātiem mērķiem un daļēji – ar uzņēmējdarbību
         saistītiem mērķiem, nodokļu maksātājs var atskaitīt nevis pilnībā, bet tikai proporcionāli izmantojumam ar uzņēmējdarbību
         saistītiem mērķiem.

      59      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānorāda, ka, kaut arī, ņemot vērā to, cik plaša ir iespēja, kas dalībvalstīm piešķirta
         Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā, tās ir tiesīgas pilnībā saglabāt gadījumus, kad tiek izslēgtas tiesības uz nodokļa
         atskaitīšanu attiecībā uz pietiekami precīzām izdevumu kategorijām, dalībvalstīm arī ir lietderīgi paredzēt ierobežojumu tam,
         kādos gadījumos tiek izslēgtas tiesības uz nodokļa atskaitīšanu attiecībā uz šādām izdevumu kategorijām.

      60      Šāds tiesiskais regulējums atbilst Sestajā direktīvā izvirzītajam mērķim, kas ir atspoguļots tās 17. panta 2. punktā.

      61      Līdz ar to uz otro abās lietās uzdoto jautājumu ir jāatbild tā, ka Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas ir pieņemts pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un kurā ir paredzēts,
         ka PVN, kas samaksāts, iegādājoties atsevišķas preces un pakalpojumus, kas daļēji tiek izmantoti privātiem mērķiem un daļēji
         – ar uzņēmējdarbību saistītiem mērķiem, nodokļu maksātājs var atskaitīt nevis pilnībā, bet tikai proporcionāli izmantojumam
         ar uzņēmējdarbību saistītiem mērķiem.

       Par trešo jautājumu, kas uzdots lietā C‑33/09
      62      Tā kā uz pirmo jautājumu, kas uzdots lietā C‑33/09, ir sniegta apstiprinoša atbilde attiecībā uz to preču un pakalpojumu kategoriju,
         kas saistītas ar “maltīšu un dzērienu nodrošināšanu”, ir jāizskata trešais šajā lietā uzdotais prejudiciālais jautājums.

      63      Uzdodot šo pēdējo jautājumu, GerechtshofAmsterdam jautā, vai Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts pieļauj, ka dalībvalsts pēc minētās direktīvas stāšanās spēkā izdara tādu
         grozījumu attiecībā uz izslēgšanu no nodokļa atskaitījuma, kura mērķis principā ir ierobežot tās piemērojamību, bet attiecībā
         uz kuru nevar izslēgt, ka atsevišķā gadījumā un attiecībā uz konkrētu finanšu gadu tas paplašina šīs izslēgšanas piemērojamību
         grozītā režīma iepriekš noteiktā rakstura dēļ.

      64      Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jānorāda, ka tas attiecas tikai uz īpašu situāciju, kas saistīta ar to izdevumu
         kategorijas daļēju izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kas attiecas uz “maltīšu un dzērienu nodrošināšanu [uzņēmēja
         personālam]”, kā tas ir paredzēts PVN dekrēta 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā.

      65      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka PVN dekrēts saistībā ar šo izdevumu kategoriju pēc Sestās direktīvas stāšanās spēkā ir grozīts.

      66      Kā norādījusi GerechtshofAmsterdam, šī grozījuma tiesiskajā regulējumā sekas bija tādas, ka tika samazināta izslēgšanas no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu
         piemērojamība attiecībā uz minēto izdevumu kategoriju.

      67      Attiecībā uz šāda tiesiskā regulējuma grozījuma saderību ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punktu Tiesa ir atzinusi, ka tiktāl,
         ciktāl dalībvalsts groza pastāvošo izņēmumu piemērošanas jomu pēc šīs direktīvas spēkā stāšanās, to sašaurinot, un tajā pašā
         laikā šo tiesisko regulējumu tuvina šīs direktīvas mērķim, ir jāuzskata, ka uz šo tiesisko regulējumu attiecas atkāpe, kas
         ir paredzēta minētās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā, un ar to netiek pārkāptas tās 17. panta 2. punktā noteiktās
         prasības (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Francija, 22. punkts; lietā Metropol un Stadler, 45. punkts, kā arī lietā Danfoss un AstraZeneca, 32. punkts).

      68      Attiecībā uz iespēju, – kuru ir norādījusi GerechtshofAmsterdam, bet attiecībā uz kuru ir skaidrs, ka tai nav nozīmes pamata lietā, – ka grozītais režīms par daļēju izslēgšanu no tiesībām
         uz nodokļa atskaitīšanu, kam piemīt iepriekš noteikts raksturs un kas ieviests pēc Sestās direktīvas stāšanās spēkā, izņēmuma
         gadījumā varētu izraisīt rezultātu, kas ir labvēlīgāks par to, kurš pastāv atbilstoši iepriekšējam režīmam, ņemot vērā īpašo
         jaunā režīma piemērošanas kārtību, ir jāuzskata, ka šis apstāklis nenozīmē iepriekš minētajā judikatūrā izklāstītā interpretācijas
         principa apšaubīšanu.

      69      Kā GerechtshofAmsterdam ir precizējusi, šāda situācija varētu rasties tikai tad, ja nodokļu maksātājs piedāvātu maltīti un dzērienus sava personāla
         locekļiem, nepiedaloties ne to sagatavošanā, ne arī patēriņa sekmēšanā, pārsniedzot konkrētu robežu uz vienu personāla locekli
         vienā un tajā pašā finanšu gadā.

      70      Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 86. punktā, iespēja vien, ka šādas nelabvēlīgas sekas varētu rasties, nevar likt uzskatīt,
         ka šāds tiesiskā regulējuma grozījums, kas veikts pēc Sestās direktīvas stāšanās spēkā, ir pretrunā tās 17. panta 6. punktam,
         jo šis grozījums vispārīgi ir labvēlīgs nodokļu maksātājiem salīdzinājumā ar režīmu, kas bija spēkā iepriekš. Šajos apstākļos
         tas, ka apzināti pastāv šāds nošķirts vai ārkārtas gadījums, neietekmē principu, saskaņā ar kuru grozījums valsts tiesiskajā
         regulējumā, kas pieņemts pēc Sestās direktīvas stāšanās spēkā, ir sašaurinājis iepriekš pastāvējušo izslēgšanas no tiesībām
         uz nodokļa atskaitīšanu gadījumu piemērošanas jomu.

      71      Līdz ar to Sestās direktīvas 17. panta 6. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj, ka dalībvalsts pēc šīs direktīvas
         stāšanās spēkā attiecībā uz izslēgšanu no nodokļa atskaitījuma izdara grozījumu, kura mērķis principā ir ierobežot tās piemērojamību,
         bet attiecībā uz kuru nevar izslēgt, ka atsevišķā gadījumā un attiecībā uz konkrētu finanšu gadu tas paplašina šīs izslēgšanas
         piemērojamību grozītā režīma iepriekš noteiktā rakstura dēļ.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      72      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesas, un tās lemj
         par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      11. panta 4. punkts Padomes 1967. gada 11. aprīļa Otrajā direktīvā 67/228/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti
            par apgrozījuma nodokļiem – Kopējās pievienotās vērtības nodokļu sistēmas struktūra un piemērošanas kārtība, un 17. panta
            6. punkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, ir interpretējami tādējādi, ka tie pieļauj
            tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu nodokļu jomā, kas izslēdz pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu attiecībā uz to izdevumu
            kategorijām, kuri saistīti, pirmkārt, ar “privāta transportlīdzekļa”, “maltīšu”, “dzērienu” un “dzīvesvietas”, kā arī “atpūtas
            pasākumu” nodrošināšanu nodokļu maksātāja personāla locekļiem un, otrkārt, ar “darījuma dāvanu” vai “citu naudas prēmiju”
            pasniegšanu;
      2)      Sestās direktīvas 77/388 17. panta 6. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas
            ir pieņemts pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un kurā paredzēts, ka pievienotās vērtības nodokli, kas samaksāts, iegādājoties
            atsevišķas preces un pakalpojumus, kas daļēji tiek izmantoti privātiem mērķiem un daļēji – ar uzņēmējdarbību saistītiem mērķiem,
            nodokļu maksātājs var atskaitīt nevis pilnībā, bet tikai proporcionāli izmantojumam ar uzņēmējdarbību saistītiem mērķiem;
      3)      Sestās direktīvas 77/388 17. panta 6. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tas pieļauj, ka dalībvalsts pēc šīs direktīvas
            stāšanās spēkā izdara tādu grozījumu attiecībā uz izslēgšanu no nodokļa atskaitījuma, kura mērķis principā ir ierobežot tās
            piemērojamību, bet attiecībā uz kuru nevar izslēgt, ka atsevišķā gadījumā un attiecībā uz konkrētu finanšu gadu tas paplašina
            šīs izslēgšanas piemērojamību grozītā režīma iepriekš noteiktā rakstura dēļ.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1991. gada 11. jūlijā. # Antonio Crispoltoni pret Fattoria autonoma tabacchi di Città di Castello. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura circondariale di Perugia - Itālija. # Lieta C-368/89.


Tiesas spriedums 1995. gada 30. martā. # Eiropas Parlaments pret Eiropas Savienības Padomi. # Lieta C-65/93.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2011. gada 26.maijā.#Eiropas Komisija pret Spānijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīvas 93/37/EEK un 2004/18/EK - Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras - Valensijas autonomās kopienas pilsētplānošanas tiesību akti.#Lieta C-306/08.

text:
      Lieta C‑306/08
      Eiropas Komisija
      pret
      Spānijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīvas 93/37/EEK un 2004/18/EK – Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Valensijas autonomās kopienas pilsētplānošanas tiesību akti
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras
            – Direktīvas 93/37 un 2004/18 – Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi – Jēdziens – Jaukti līgumi – Piemērojamās tiesību normas
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts; Padomes Direktīvas 93/37 1. panta a) punkts)
      2.        Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Valsts pienākumu neizpildes pierādījums – Komisijas pienākums – Prezumpcijas
            – Nepieļaujamība
      (EKL 226. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunkts; Padomes Direktīvas 93/37
            1. panta c) punkts)
      1.        Jēdziens “būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi” Direktīvas 93/37 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras
         [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras], 1. panta a) punkta izpratnē un Direktīvas 2004/18
         par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas
         [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūras, 1. panta 2. punkta
         b) apakšpunkta izpratnē ir jānorāda, ka šis jēdziens attiecas uz līgumiem par atlīdzību, kas noslēgti rakstveidā starp, pirmkārt,
         vienu vai vairākiem uzņēmējiem, un, otrkārt, vienu vai vairākām līgumslēdzējām iestādēm un kuru mērķis ir darbu, kas attiecas
         uz kādu no Direktīvas 93/37 II pielikumā vai Direktīvas 2004/18 I pielikumā ietvertajām darbībām, vai darba, kas definēts
         Direktīvas 93/37 1. panta c) punktā un Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā, izpilde vai izpilde un plānošana,
         vai arī darbu, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes precizētajām vajadzībām, īstenošana jebkādiem līdzekļiem. Līgumu var uzskatīt
         par “būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu” tikai tad, ja tā mērķis atbilst minētajai definīcijai. Ar darbiem, kam ir papildu
         raksturs un kuri neveido līguma priekšmetu, nevar pamatot šī līguma kvalifikāciju par būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu.

      Ja līgums ietver elementus, kam ir būvdarbu publiskā iepirkuma līguma iezīmes, un tādus elementus, kam ir cita veida publiskā
         iepirkuma līguma iezīmes, tad tas, kuras Savienības tiesību normas par publiskajiem iepirkumiem principā ir jāpiemēro, ir
         atkarīgs no līguma galvenā priekšmeta. Šī noteikšana ir jāveic, ievērojot būtiskos pienākumus, kas prevalē un per se raksturo šo iepirkuma līgumu, atšķirībā no pienākumiem, kuriem ir tikai papildu raksturs un kurus paredz pats līguma priekšmets.

      (sal. ar 88.–91. punktu)
      2.        Pienākumu neizpildes procedūras ietvaros atbilstoši EKL 226. pantam Komisijai ir jāpierāda, ka pastāv apgalvotā pienākumu
         neizpilde, sniedzot Tiesai informāciju, kas vajadzīga, lai pārbaudītu, vai pastāv pienākumu neizpilde, bez tiesībām Komisijai
         pamatoties uz jebkādu pieņēmumu.

      Ja prasība attiecas uz līgumu, kas noslēgti starp pašvaldību un pilsētplānotāju, kvalifikāciju par būvdarbu publiskā iepirkuma
         līgumu Direktīvas 93/37 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu
         slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras], vai Direktīvas 2004/18 par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts
         līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu
         slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūras, izpratnē, un ja Komisija apgalvo vien to, ka šie līgumi ir jākvalificē kā “būvdarbu
         publiskā iepirkuma līgumi” tāpēc, ka šādu līgumu galvenais mērķis Direktīvas 93/37 1. panta c) punkta un Direktīvas 2004/18
         1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir pilsētplānošanas “darbi”, par to neiesniedzot pierādījumus, tad priekšnosacījums,
         lai konstatētu apgalvoto pienākumu neizpildi, nav izpildīts un prasība ir jānoraida.

      (sal. ar 92., 94., 98. un 99. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2011. gada 26. maijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīvas 93/37/EEK un 2004/18/EK – Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras – Valensijas autonomās kopienas pilsētplānošanas tiesību akti
      Lieta C‑306/08
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2008. gada 9. jūlijā cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv A. Alkovers Sanpedro [A. Alcover San Pedro], D. Kukovecs [D. Kukovec] un M. Konstantinidis [M. Konstantinidis], pārstāvji,

      prasītāja,
      pret
      Spānijas Karalisti, ko pārstāv M. Munjoss Peress [M. Muñoz Pérez], pārstāvis,

      atbildētāja.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Švābi [D. Šváby] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 6. maija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 16. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasību Eiropas Komisija vēlas konstatēt, ka, ar 1994. gada 15. novembra Likuma Nr. 6/1994 par pilsētplānošanu Valensijas
         autonomajā kopienā regulējumu (Ley 6/1994, de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística de la Comunidad Valenciana; turpmāk tekstā – “LRAU”) un pēc tam ar 2005. gada 30. decembra Likuma Nr. 16/2005 par Valensijas autonomās kopienas pilsētplānošanas kodeksa izveidi
         (Ley 16/2005, de 30 de diciembre, Urbanística Valenciana; turpmāk tekstā – “LUV”) secīgu piemērošanu piešķirot “integrētās rīcības programmas” (Programas de Actuación Integrada, turpmāk tekstā – “PAI”), Spānijas Karaliste nav izpildījusi Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts
         līgumu piešķiršanas procedūras [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras] (OV L 199, 54. lpp.),
         kas grozīta ar Komisijas 2001. gada 13. septembra Direktīvu 2001/78/EK (OV L 258, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 93/37”),
         un Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvā 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes
         valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas [būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma
         līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūras (OV L 134, 114. lpp.), paredzētos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
       Direktīva 92/50/EEK
      2        Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts pakalpojumu līgumu [pakalpojumu publiskā
         iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību] piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp.) preambulas sešpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:

      “tā kā valsts pakalpojumu līgumi, jo īpaši īpašuma pārvaldīšanas jomā, var laiku pa laikam ietvert kādus būvdarbus; tā kā
         no Direktīvas 71/305/EEK izriet, ka, lai līgums būtu būvdarbu valsts līgums, tā priekšmetam ir jābūt būves izveidei; tā kā,
         ja šie būvdarbi ir nejauši, nevis līguma priekšmets, to dēļ līgumu nevar uzskatīt par būvdarbu valsts līgumu”.

      3        Direktīvas 92/50 8. pantā ir noteikts:

      “Līgumus, kuru priekšmets ir I A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, piešķir saskaņā ar III līdz VI sadaļas noteikumiem.”
      4        Direktīvas 92/50 I A pielikuma 12. kategorijā cita starpā ir minēti “arhitektūras pakalpojumi, inženierijas pakalpojumi un
         integrētās inženierijas pakalpojumi, pilsētplānošanas un ainavu arhitektūras pakalpojumi, radniecīgi zinātnisko un tehnisko
         konsultāciju pakalpojumi, kā arī tehniskās pārbaudes un analīzes pakalpojumi”.

       Direktīva 93/37
      5        Direktīvas 93/37 1. pantā ir noteikts:

      “Šajā direktīvā:
      a)      “būvdarbu valsts līgumi” [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi] ir līgumi, kas peļņas nolūkos rakstiski noslēgti starp būvuzņēmēju
         un līgumslēdzēju iestādi, kā tā definēta šā panta b) punktā, un kuru priekšmets ir vai nu tādu būvdarbu veikšana vai veikšana
         un projektēšana, kas saistīti ar kādu no II pielikumā minētajām darbībām vai turpmāk c) punktā definētiem darbiem, vai arī
         būvdarbu veikšana vienalga kādiem līdzekļiem saskaņā ar līgumslēdzējas iestādes izvirzītām prasībām;

      [..]
      c)      “būve” ir būvdarbu vai civilās celtniecības iznākums, par būvi uzskatot vienotu veselumu, kas pats par sevi spēj pildīt kādu
         saimniecisku un tehnisku funkciju;

      d)      “būvdarbu valsts koncesija” ir tāda paša tipa līgums, kā norādīts a) punktā, izņemot to, ka atlīdzība par veicamajiem darbiem
         ir vai nu tikai tiesības izmantot būvi, vai arī šīs tiesības kopā ar samaksu;

      [..].”
      6        Direktīvas 93/37 6. panta 6. punktā līgumslēdzējām iestādēm ir uzlikts pienākums ievērot nediskriminācijas principu.

      7        Direktīvas 93/37 11. un 12. pantā ir izklāstīti vispārējie izsludināšanas noteikumi šajā jomā un cita starpā ir paredzēta
         paziņojuma par paredzamo publisko iepirkumu publicēšana in extenso Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, kā arī noteikti piedāvājumu pieņemšanas termiņi un līguma dokumentu un papildu dokumentu nosūtīšanas termiņi.

      8        Direktīvas 93/37 24.–29. pantā ir izklāstīti piemērojamie uzņēmēju kvantitatīvās atlases kritēriji, tostarp uzņēmēju tehnisko
         iespēju novērtēšanas kritēriji.

       Direktīva 2004/18
      9        Atbilstoši Direktīvas 2004/18 preambulas 10. apsvērumam:

      “Līgumu uzskata par būvdarbu valsts līgumu tikai tad, ja tā priekšmets konkrēti attiecas uz I pielikumā uzskaitītu darbību
         veikšanu, pat ja minētajā līgumā paredzēts sniegt arī citus pakalpojumus, kas vajadzīgi šādu darbību realizācijai. Pakalpojumu
         valsts līgumos, jo īpaši īpašuma apsaimniekošanas pakalpojumu jomā, dažos apstākļos var būt paredzēta būvdarbu veikšana. Tomēr
         – ciktāl šādi būvdarbi ir saistīti ar galveno līguma priekšmetu un var izrietēt no tā vai to papildināt – tas, ka minētie
         būvdarbi līgumā ir paredzēti, nav iemesls atzīt šo līgumu par būvdarbu valsts līgumu.”

      10      Direktīvas 2004/18 1. pantā ir noteikts:

      “1.      Šajā direktīvā piemēro 2. līdz 15. punktā norādītās definīcijas.
      2. a)      “Valsts līgumi [publiskā iepirkuma līgumi]” ir finansiāli līgumi, kurus rakstveidā savstarpēji noslēdz viens vai vairāki komersanti
         un viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un kuru mērķis ir būvdarbu realizācija, produkcijas piegāde vai pakalpojumu
         sniegšana šīs direktīvas izpratnē;

      b)      “būvdarbu valsts līgumi [būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi]” ir valsts līgumi [publiskā iepirkuma līgumi], kuru mērķis ir
         vai nu tādu būvdarbu realizācija vai projektēšana un realizācija, kas saistīti ar kādu no darbībām I pielikuma izpratnē, vai
         arī būve vai tās realizācija ar jebkādiem līdzekļiem, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes norādītajām prasībām. “Būve” ir
         vispārīgās celtniecības vai inženiertehnisko būvdarbu kopējais iznākums, kas pats par sevi spēj pildīt kādu saimniecisku vai
         tehnisku funkciju;

      [..]
      d)      “pakalpojumu valsts līgumi [pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi]” ir valsts līgumi, kuri nav būvdarbu vai piegādes līgumi
         un kuru mērķis ir II pielikumā minēto pakalpojumu sniegšana.

      [..]
      3.      “Būvdarbu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā būvdarbu valsts līgums [būvdarbu publiskā iepirkuma līgums], izņemot to,
         ka atlīdzība par veicamajiem būvdarbiem ir vai nu konkrētā objekta izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa.

      4.      “Pakalpojumu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu valsts līgums [pakalpojumu publiskā iepirkuma līgums], izņemot
         to, ka atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu ir vai nu konkrētā pakalpojuma izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa.

      [..]”
      11      Direktīvas 2004/18 2. pantā līgumslēdzējām iestādēm ir noteikts pienākums ievērot nediskriminācijas, vienlīdzīgas attieksmes
         un pārskatāmības principus.

      12      Direktīvas 2004/18 6. pantā ir noteikts aizliegums izpaust informāciju, ko uzņēmēji ir snieguši kā konfidenciālu.

      13      Direktīvas 2004/18 17. pantā ir noteikts, ka, “neierobežojot 3. panta piemērošanu, šī direktīva neattiecas uz pakalpojumu
         koncesijām, kas noteiktas 1. panta 4. punktā”.

      14      Direktīvas 2004/18 24. pantā ir paredzēti noteikumi, kas piemērojami, pretendentiem iesniedzot [piedāvājumu] variantus un
         kad piešķiršanas kritērijs ir ekonomiski visizdevīgākais piedāvājums.

      15      Direktīvas 2004/18 53. pantā ir izklāstīti iepirkuma līgumu piešķiršanas kritēriji un gadījumā, kad [līguma slēgšanas tiesības]
         tiek piešķirtas ekonomiski visizdevīgākajam piedāvājumam, līgumslēdzējai iestādei ir noteikts pienākums precizēt katra šāda
         kritērija relatīvo vērtību.

      16      Direktīvas 2004/18 II A pielikuma 12. kategorijā cita starpā ir minēti “arhitektūras pakalpojumi, inženierijas pakalpojumi
         un integrētās inženierijas pakalpojumi, pilsētplānošanas un ainavu arhitektūras pakalpojumi, radniecīgi zinātnisko un tehnisko
         konsultāciju pakalpojumi, kā arī tehniskās pārbaudes un analīzes pakalpojumi”.

       Valensijas autonomās kopienas tiesiskais regulējums
       PAI
      17      LRAU un LUV ir paredzētas divas shēmas pilsētplānošanas īstenošanai, proti, atsevišķi projekti vienas teritorijas vienības gadījumā, kas
         ietver šīs teritorijas apbūvi, un integrēti projekti, kas paredz kopīgu pilsētplānošanu divām vai vairākām teritorijas vienībām
         saskaņā ar vienotu programmu, kas paredz minēto teritoriju pārveidi par apbūves teritorijām (LRAU 6. panta 2. un 3. punkts, kā arī LUV 14. un 15. pants).

      18      PAI ir pilsētplānošanas instruments, kas regulē integrēta projekta īstenošanu (LRAU 12. panta G punkts un LUV 39. panta a) punkts). Tā mērķis ir noteikt integrētā projekta apjomu un tajā veicamos darbus, piemērojamos termiņus, projekta
         vadības tehniskos un ekonomiskos nosacījumus, pilsētplānošanas aģenta saistības un pienākumus (turpmāk tekstā – “pilsētplānotājs”),
         definējot viņa attiecības ar attiecīgajiem īpašniekiem un administrāciju, un garantijas, kuru mērķis ir nodrošināt minēto
         pienākumu ievērošanu un piemērojamās sankcijas (LRAU 29. panta 2. punkts un LUV 117. panta 1. punkts).

      19      It īpaši PAI ir jāparedz precīzi noteikumi, lai sasniegtu šādus nepieciešamos mērķus: pilsētplānošanas īstenošanu visām teritorijām, attiecīgo
         teritoriju pievienošanu un integrāciju pastāvošajos infrastruktūru, elektroenerģijas, komunikāciju un sabiedrisko pakalpojumu
         tīklos, tādu teritoriju iegūšanu bez maksas administrācijas vajadzībām, kuras ir paredzētas sabiedriskajiem pakalpojumiem,
         valsts zemes īpašumam likumīgi piemērojamo apbūves tiesību iegūšanu bez maksas administrācijas vajadzībām, attiecīgo teritoriju
         juridiskās pārveides vadību un izdevumu un peļņas taisnīgu sadali starp ieinteresētajām personām (LRAU 30. pants un LUV 124. pants).

      20      Kaut arī atsevišķu projektu īstenošana var būt gan publiska, gan privāta, PAI paredz tikai publisku īstenošanu, un administrācija var izlemt, vai projekta īstenošanas vadība būs tieša vai netieša (LRAU 7. panta 1. un 2. punkts, kā arī LUV 117. panta 4. punkts). Vadība ir tieša tad, ja visi darbi un ieguldījumi tiek finansēti no valsts fondiem un tos pārvalda
         administrācija, tās iestādes, vienības vai valsts uzņēmumi (LRAU 7. panta 2. punkts un LUV 117. panta 4. punkts), nepastāvot iespējai gūt finansiālu peļņu (LUV 128. panta 4. punkts). Turpretim netiešas vadības gadījumā administrācija deleģē pilsētplānotāja pilnvaras privātpersonai,
         kura var būt vai var nebūt teritoriju īpašniece un kura ir izvēlēta saskaņā ar publisku konkursa procedūru (LRAU 7. panta 2. punkts un LUV 117. panta 4. punkts).

       Netieša vadība
      21      PAI netiešas vadības gadījumā pilsētplānotājs ir valsts aģents, kas likumā paredzētajos gadījumos un saskaņā ar tā nosacījumiem
         ir atbildīgs par PAI paredzētu pilsētplānošanas darbību noteikšanu un izpildi, kuras katrā ziņā ietver tehnisko dokumentu vadlīniju sagatavošanu,
         attiecīgo lauku saimniecību paplašināšanas projektu piedāvāšanu un vadību, kā arī par pilsētplānošanu atbildīgā uzņēmēja būvnieka
         izvēli. Pilsētplānotājs finansē programmas īstenošanai nepieciešamo ieguldījumu, darbu, iekārtu un kompensāciju izmaksas,
         kuras ir jānodrošina pietiekamā veidā un apjomā; šīs izmaksas var tikt uzliktas programmā paredzēto apbūvējamo teritoriju
         īpašumiem, vai nu kompensējot ar apbūvējamo teritoriju, vai arī no integrētā projekta izrietošo apbūvējamo teritoriju īpašniekiem
         veicot samaksu naudā (LRAU 29. panta 9. punkta A apakšpunkts, kā arī LUV 119. pants un 162. panta 1. punkts). Minētās izmaksas tostarp ietver pilsētplānošanas darbu izmaksas un pilsētplānotāja finansiālo
         peļņu, kas saskaņā ar LUV ir ierobežota līdz 10 % no pilsētplānošanas izmaksām (LRAU 67. panta 1. punkts un LUV 168. pants).

      22      Ar attiecīgo integrēto projektu saistītie īpašnieki var sadarboties, piedāvājot savu neapbūvēto teritoriju un pretī saņemot
         apbūvētas teritorijas. It īpaši tie var piedalīties proporcionālā pilsētplānošanas izmaksu segšanā, vai nu cedējot daļu no
         savas teritorijas pilsētplānotājam, vai arī samaksas pilsētplānotājam veidā apmaksājot naudā savu pilsētplānošanas izmaksu
         daļu (LRAU 29. panta 9. punkta B apakšpunkts un LUV 162. panta 2. punkts).

      23      Īpašnieki, kas skaidri atsakās sadarboties, var prasīt īpašuma piespiedu atsavināšanu, pamatojoties uz attiecīgo teritoriju
         sākotnējo vērtību (LRAU 29. panta 9. punkta C apakšpunkts un LUV 162. panta 3. punkts).

      24      Administrācija pēc savas iniciatīvas vai pilsētplānotāja lūguma izmanto savas publiskās priekšrocības, tādas kā īpašuma piespiedu
         atsavināšana vai lauku saimniecību piespiedu paplašināšana, ja tas ir nepieciešams, lai īstenotu PAI (LRAU 29. panta 10., 66. un 68. punkts, kā arī LUV 162. panta 3. punkts un 169. pants).

       Piešķiršanas un apstiprināšanas procedūra
      –       LRAU
      25      Saskaņā ar LRAU 44. pantu procedūra var tikt uzsākta pēc publisko tiesību apvienības vai indivīda iniciatīvas neatkarīgi no tā, vai indivīds
         ir vai nav teritoriju, kurām paredzēts veikt pilsētplānošanu, īpašnieks.

      26      Saskaņā ar LRAU 45. panta 1. punktu ikviens indivīds var prasīt administrācijai publicēt PAI paredzēto tehnisko piedāvājumu, kurā ir jābūt ietvertai pilsētplānošanas apstiprinājuma kopijai, ko ir izdevusi kompetentā
         administrācija, vai indivīda pieteikuma kopijai, paredzot minimālos nosacījumus integrētā projekta piesaistīšanai un integrēšanai,
         kā arī sākotnējam pilsētplānošanas projektam ar veicamo pilsētplānošanas darbu aprakstu.

      27      Atbilstoši LRAU 45. panta 2. punktam administrācija var vai nu noraidīt šo prasību, vai nepieciešamības gadījumā publicēt to kopā ar apsvērumiem
         un alternatīviem priekšlikumiem.

      28      LRAU 46. pantā ir noteikts, ka PAI priekšlikums, kuru ir izstrādājis indivīds vai publiskas iniciatīvas gadījumā – kompetentā administrācija, tiek publicēts
         vispārējā ziņu laikrakstā un Valensijas autonomās kopienas Oficiālajā Vēstnesī. Saskaņā ar šo pašu tiesību normu sabiedrības informēšanas stadijā tiek pieņemti apsvērumi un tehniski piedāvājumi. Sabiedrības
         informēšanas stadijas beigās pretendenti var iesniegt juridiskus un finanšu piedāvājumus. Apsvērumi un tehniskie piedāvājumi
         atvērtās aploksnēs ir jāiesniedz 20 dienu laikā no PAI priekšlikuma publicēšanas un juridiskie un finanšu piedāvājumi – piecu dienu laikā no iepriekš minētā termiņa beigām, pastāvot
         iespējai termiņu pagarināt par 20 dienām.

      29      LRAU 46. panta 2. punktā ir minēti dokumenti, kas veido daļu no, pirmkārt, tehniskā piedāvājuma, proti, it īpaši pilsētplānošanas
         darbu apraksts, un, otrkārt, juridiskā un finansiālā piedāvājuma, tostarp detalizēti noteikumi attiecībā uz ziņojumiem starp
         pilsētplānotāju un īpašniekiem, iespējamiem un jau pastāvošiem nolīgumiem ar īpašniekiem, pilsētplānošanas darbu plānoto izmaksu
         aprēķinu, pat ja tas būtu sākotnējs un aptuvens, un pilsētplānotāja samaksu ar atsauci uz labotajiem indeksiem salīdzinājumā
         ar plānotajām pilsētplānošanas darbu izmaksām.

      30      Saskaņā ar LRAU 47. pantu administrācija var vai nu noraidīt visus piedāvājumus un vajadzības gadījumā nolemt tieši pārvaldīt PAI, vai arī apstiprināt PAI, definējot tā saturu tādējādi, ka no iesniegtajiem piedāvājumiem tiek izvēlēts tehniskais piedāvājums, kā arī juridiskais
         un finanšu piedāvājums, un izdarot šajos piedāvājumos daļējus grozījumus, kurus tā uzskata par lietderīgiem. Turklāt administrācija
         var piešķirt PAI tāda juridiskā un finanšu piedāvājuma iesniedzējam, kas attiecas uz visatbilstošāko tehnisko piedāvājumu. Šī piešķiršana
         tiek veikta saskaņā ar PAI ietvertajiem kritērijiem, ieskaitot garantijas un iespējas attiecīgajiem īpašniekiem sadarboties, lai atvieglotu un nodrošinātu
         integrētā projekta īstenošanu.

      31      Administrācija un pilsētplānotājs paraksta pilsētplānošanas līgumu, kas saskaņā ar LRAU 32. panta c) punktu ietver viņu attiecīgās saistības, termiņus, pilsētplānotāja sniegtās garantijas, kā arī sodus, kas ir
         paredzēti gadījumā, ja pilsētplānotājs nepilda savus pienākumus.

      32      LRAU 48. pantā ir paredzēta vienkāršota procedūra, kas tiek uzsākta pēc indivīda iniciatīvas.

      33      Saskaņā ar LRAU 67. panta 3. punktu pilsētplānošanas projekta apstiprināšanas laikā PAI sākotnēji paredzētās izmaksas var tikt pārskatītas objektīvu un pilsētplānotājam neparedzamu iemeslu dēļ.

      –       LUV
      34      Saskaņā ar LUV 130. pantu PAI piešķiršanas un apstiprināšanas procedūra var tikt uzsākta pēc publisko tiesību apvienības vai indivīda iniciatīvas neatkarīgi
         no tā, vai tie ir vai nav teritoriju, kurām paredzēts veikt pilsētplānošanu, īpašnieki.

      35      Saskaņā ar LUV 130. panta 2. punktu indivīdi var pievienot savam lūgumam plānojumu, precizējot detalizētu vai strukturālu teritorijas, kurai
         tiek piedāvāts veikt pilsētplānošanu, attīstību, kā arī LUV 131. panta 2. punkta a) līdz e) apakšpunktā paredzētos dokumentus.

      36      Saskaņā ar LUV 130. panta 3. punktu administrācija var vai nu noraidīt indivīda piedāvājumu, vai uzsākt netiešas pārvaldības procedūru,
         vai arī nolemt izmantot tiešu pārvaldību.

      37      Atbilstoši LUV 130. panta 5. punktam administrācijas atbildes nesniegšana ir uzskatāma par piekrišanu, ja pirmā pretendenta iesniegtais
         piedāvājums ietver spēkā esošo strukturālās plānošanas direktīvu īstenošanu un administrācija neatbild uz lūgumu trīs mēnešu
         laikā.

      38      Saskaņā ar LUV 131. panta 2. punktu lēmums uzsākt PAI netiešās pārvaldības procedūru ietver arī īpašu specifikāciju apstiprināšanu, kas regulē PAI piešķiršanas procedūru. Tajās ir jānorāda, vai tiek pieņemti piedāvātie varianti, un jānosaka minimālie nosacījumi, kādiem
         šīm specifikācijām ir jāatbilst.

      39      Atbilstoši LUV 132. panta 2. un 4. punktam publiskā konkursa procedūra PAI piešķiršanai neatkarīgi no plānotās PAI vērtības ir jāpublicē vismaz Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un Valensijas autonomās kopienas Oficiālajā Vēstnesī.

      40      Saskaņā ar LUV 133. pantu pretendentu piedāvājumi ietver dokumentus, kas attiecas uz prasītajām spējām, tehnisko piedāvājumu, kā arī juridisko
         un finanšu piedāvājumu.

      41      Pretendentu tehnisko un profesionālo spēju novērtēšanas kritēriji ir izklāstīti LUV 123. pantā.

      42      Tehniskā piedāvājuma saturs ir precizēts LUV 126. pantā.

      43      Savukārt juridiskā un finanšu piedāvājuma saturs ir precizēts LUV 127. pantā, saskaņā ar kuru tam ir jāietver noteikumi, kas regulē pilsētplānotāja attiecības ar attiecīgajiem īpašniekiem,
         un, it īpaši, detalizēti noteikumi attiecībā uz pilsētplānotāja samaksu, kā arī pietiekama informācija, kas ļauj īpašniekiem
         apzināt ekonomiskās sekas, kādas viņiem rada attiecīgais piedāvājums. Juridiskajā un finanšu piedāvājumā it īpaši ir jānorāda
         paredzētās pilsētplānošanas izmaksas, pilsētplānotāja peļņa un tirdzniecības koeficients, kas ir piemērojams, maksājot ar
         teritorijām.

      44      LUV 135. panta 3. punktā ir izklāstīti PAI piešķiršanas kritēriji, kas ir jānovērtē tehniskā piedāvājuma gadījumā.

      45      LUV 135. panta 4. punktā ir izklāstīti PAI piešķiršanas kritēriji, kas ir jānovērtē juridiskā un finanšu piedāvājuma gadījumā, it īpaši pilsētplānošanas izmaksu summa,
         kā arī vismazākā apbūvējamo teritoriju proporcija vai tiesības apbūvēt, kas tiek piešķirtas pilsētplānotājam lauku saimniecību
         piespiedu paplašināšanas rezultātā, vai pašu teritoriju vai to asociēto teritoriju vislielākā proporcija, kas ir jāpiešķir,
         ievērojot īpašos apbūves pienākumus, kas izriet no PAI apstiprināšanas.

      46      LUV 137. pantā ir ietverti noteikumi, kas ir piemērojami PAI piešķiršanas un apstiprināšanas gadījumā. Saskaņā ar LUV 137. panta 5. punktu, ja ar PAI tiek grozīts strukturālais plāns, administrācija PAI var apstiprināt tad, ja ir saņemta pašvaldības galīgā atļauja.

      47      LUV 138. pantā tiek prasīts, lai līgums ar pilsētplānotāju tiktu sagatavots administratīva dokumenta veidā viena mēneša laikā
         no iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas. Minētajā pantā ir uzskaitīti elementi, kas tajā ir jānorāda.

      48      Saskaņā ar LUV 143. panta 4. punkta d) apakšpunktu, laužot līgumu ar pilsētplānotāju, administrācija var prasīt, lai pretendenti, kuri iesnieguši
         juridiskos un finanšu piedāvājumus attiecībā uz tehnisko piedāvājumu, kas ticis apstiprināts, izpildītu programmu, un pakārtoti
         – izsludināt konkursu, pamatojoties uz tehnisko piedāvājumu, kas ticis apstiprināts, noslēdzoties pirmajam konkursam.

      49      Saskaņā ar LUV 155. panta 6. un 7. punktu administrācija var veikt grozījumus pilsētplānošanas projektā, kurš ir ietverts piedāvājumā, kas
         ticis apstiprināts, piešķirot PAI, ja šādi ieviestie grozījumi ietver paaugstinājumu, kas nepārsniedz 20 % no pilsētplānošanas darbu izmaksām.

      50      Saskaņā ar LUV 168. panta 3. punktu pilsētplānošanas izmaksu maksimālā summa nevar tikt paaugstināta, neveicot tās pārvērtēšanu, un tā nevar
         ietvert tās pilsētplānošanas izmaksu daļas paaugstināšanu, kura atbilst pilsētplānotāja peļņai.

      51      Attiecībā uz pilsētplānošanas darbu izpildi LUV tiek prasīts tos uzticēt uzņēmējam būvniekam, kuru ir izvēlējies pilsētplānotājs publiska konkursa rezultātā saskaņā ar publiskā
         iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas noteikumiem. Ne attiecīgais pilsētplānotājs, ne arī ar to saistītie uzņēmumi
         nevar piedalīties minētajā publiskajā konkursā.

      52      Saskaņā ar LUV pirmo pārejas normu PAI, kuru īstenošana ir uzsākta pirms LUV stāšanās spēkā, proti, pirms 2006. gada 1. februāra, tiek regulētas ar LRAU tiktāl, ciktāl pirms šī datuma tās ir apstiprinājusi pašvaldība vai ir beidzies maksimālais termiņš, kādā bija jāpieņem skaidrs
         lēmums par to apstiprināšanu.

       Pirmstiesas process un Komisijas prasība
      53      Pēc sūdzību saņemšanas Komisija ar 2005. gada 21. marta brīdinājuma vēstuli informēja Spānijas Karalisti, ka vairākas LRAU normas attiecībā uz PAI piešķiršanu, pēc tās domām, ir pretrunā Direktīvai 93/37 un Direktīvai 92/50. Spānijas Karaliste uz šo brīdinājuma vēstuli
         atbildēja ar 2005. gada 31. marta vēstuli, apgalvojot, ka PAI piešķiršana nav uzskatāma par līgumu, uz kuru attiecas šīs direktīvas. Turklāt tā atsaucās uz plānoto LUV pieņemšanu, un tas arī bija pamats kontaktiem un sarakstei starp Spānijas Republiku un Komisiju.

      54      Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Spānijas Karalistes sniegtajiem paskaidrojumiem un uzskatīja, ka PAI piešķiršana, piemērojot LRAU, ir uzskatāma par minētajās direktīvās paredzēto prasību neievērošanu, tā 2005. gada 15. decembrī sagatavoja argumentētu
         atzinumu, kurā ietvertās prasības šai dalībvalstij bija jāizpilda trīs nedēļu laikā līdz – 2006. gada 6. janvārim.

      55      Savā 2006. gada 26. janvāra atbildē uz argumentēto atzinumu Spānijas Karaliste norādīja uz LUV pieņemšanu, ar kuru tika atcelts LRAU un kura spēkā stāšanās bija paredzēta 2006. gada 1. februārī. Pēc informācijas apmaiņas ar Komisiju šī dalībvalsts ar 2006. gada
         17. marta vēstuli iesniedza papildu apsvērumus.

      56      Saistībā ar apgalvotā pārkāpuma turpināšanos un Direktīvas 2004/18 transponēšanai paredzētā termiņa beigšanos Komisija 2006. gada
         10. aprīlī nosūtīja Spānijas Karalistei papildu brīdinājuma vēstuli, uz kuru pēdējā minētā atbildēja ar 2006. gada 7. jūlija
         vēstuli.

      57      Uzskatot, ka, pirmkārt, LUV, un, otrkārt, PAI piešķiršana saskaņā ar LRAU laika posmā no 2005. gada 21. marta līdz 2006. gada 31. janvārim ir kvalificējami it īpaši kā Direktīvas 2004/18 pārkāpums,
         Komisija 2006. gada 12. oktobrī sagatavoja papildu argumentētu atzinumu.

      58      Tā kā Spānijas Karaliste savā 2007. gada 11. janvāra atbildē uz papildu argumentēto atzinumu saglabāja savu nostāju, Komisija
         cēla šo prasību, kurā lūdza Tiesu konstatēt, ka Spānijas Karaliste:

      –        piešķirot PAI saskaņā ar LRAU, nav izpildījusi Direktīvas 93/37 1. pantā, 6. panta 6. punktā, 11., 12. un 24.–29. pantā paredzētos pienākumus;

      –        piešķirot PAI saskaņā ar LUV, nav izpildījusi Direktīvas 2004/18 2., 6., 24. un 30. pantā, 31. panta 4. punkta a) apakšpunktā un 53. pantā paredzētos
         pienākumus.

       Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procesu
      59      Ar 2010. gada 22. novembra vēstuli Komisija lūdza atkārtoti sākt mutvārdu procesu, būtībā apgalvojot, ka jautājums par kompetentās
         administrācijas finansiālu dalību, kuru analizēja ģenerāladvokāts savos secinājumos, ir būtisks strīda elements, kas prasa
         papildu skaidrojumus.

      60      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa pēc savas ierosmes vai, ievērojot ģenerāladvokāta ieteikumu vai arī lietas dalībnieku lūgumu,
         var izdot rīkojumu par atkārtotu mutvārdu procesa sākšanu atbilstoši Reglamenta 61. pantam, ja tā uzskata, ka tai nav pietiekami
         skaidri lietas apstākļi vai ka lieta ir jāizskata, ņemot vērā argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši (it īpaši skat.
         2009. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑42/07 Liga Portuguesa de Futebol Profissional un Bwin International, Krājums, I‑7633. lpp., 31. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      61      Turpretim Eiropas Savienības Tiesas Statūtos un Reglamentā lietas dalībniekiem nav paredzēta iespēja iesniegt apsvērumus par
         ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem (skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Liga Portuguesa de Futebol Profissional un Bwin International 32. punktu).

      62      Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, uzskata, ka tai ir visa vajadzīgā informācija, lai izskatītu attiecīgo lietu, un ka lieta
         nebūtu jāizskata, ņemot vērā argumentu, par ko lietas dalībniekiem nav bijusi iespēja izteikties. Līdz ar to nav jāizdod rīkojums
         par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu.

       Par prasību
       Par pieņemamību
      63      Spānijas Karaliste atsaucas uz prasības daļēju nepieņemamību tiktāl, ciktāl tā attiecas uz faktu, ka ar LRAU ir pārkāpti Direktīvas 93/37 noteikumi. Šajā ziņā Spānijas Karaliste kritiski vērtē, vai pirmajā argumentētajā atzinumā varēja
         prasīt, lai tiktu nodrošināta LRAU atbilstība Direktīvai 93/37, tā vietā, lai atsauktos uz Direktīvu 2004/18, kuras transponēšanas valsts tiesībās termiņš bija
         gandrīz beidzies.

      64      Pēc Spānijas Karalistes domām, LRAU piemērošana beidzās līdz ar LUV stāšanos spēkā un Komisija nav konstatējusi ievērojamu skaitu PAI apstiprināšanas gadījumu saskaņā ar LRAU laika posmā pirms LUV stāšanās spēkā. Turklāt Spānijas Karaliste uzskata, ka gadījumā, kad valsts un kopienas tiesiskais regulējums tiek atcelts
         vairāk nekā divus gadus pirms prasības celšanas, kā tas ir šajā gadījumā, vairs nepastāv interese tiesvedības turpināšanā.

      65      Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka par to, vai ir notikusi apgalvotā pienākumu neizpilde, ir jālemj, ievērojot tiesību aktus, kas bija
         spēkā 2006. gada 6. janvārī, proti, datumā, kad beidzās pirmajā 2005. gada 15. decembra argumentētajā atzinumā noteiktais
         termiņš. Jākonstatē, ka šajā datumā bija spēkā gan LRAU, gan Direktīva 93/37.

      66      Attiecībā uz brīdi, kurā Komisija izvēlējās uzsākt tiesvedību pret Spānijas Karalisti, pietiek atgādināt, ka pildot EKL 211. pantā
         tai paredzēto uzdevumu, Komisijai ir jāuzrauga Līguma normu piemērošana un jāpārbauda, vai dalībvalstis ir rīkojušās saskaņā
         ar šīm normām. Ja tā uzskata, ka dalībvalsts ir pārkāpusi šīs normas, tās pienākums ir izvērtēt iespēju celt prasību pret
         šo valsti, konstatēt noteikumus, kurus šī dalībvalsts ir pārkāpusi, un izvēlēties brīdi, kurā tā uzsāk procedūru par pienākumu
         neizpildi; tomēr apsvērumi, kas šo izvēli nosaka, nevar ietekmēt prasības pieņemamību (skat. 1998. gada 18. jūnija spriedumu
         lietā C‑35/96 Komisija/Itālija, Recueil, I‑3851. lpp., 27. punkts; 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑33/04 Komisija/Luksemburga, Krājums, I‑10629. lpp., 66. punkts,
         un 2009. gada 19. maija spriedumu lietā C‑531/06 Komisija/Itālija, Krājums, I‑4103. lpp., 23. punkts).

      67      Ņemot vērā iepriekš minēto, Spānijas Karalistes izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

       Par lietas būtību
       Lietas dalībnieku argumenti
      68      Komisija uzskata, ka vairāki aspekti attiecībā uz PAI piešķiršanu un netiešas pārvaldības apstiprināšanu saskaņā ar LRAU un LUV ir pretrunā attiecīgi Direktīvas 93/37 1. pantam, 6. panta 6. punktam, 11., 12. un 24.–29. pantam, kā arī Direktīvas 2004/18
         2., 6., 24. un 30. pantam, 31. panta 4. punkta a) apakšpunktam un 53. pantam.

      69      Komisija apgalvo, ka pastāvošās attiecības starp administrāciju un pilsētplānotāju saskaņā ar Direktīvām 93/37 un 2004/18
         ir uzskatāmas par publiskā iepirkuma līgumu, kura galvenais mērķis, kā izriet no integrētā projekta apraksta, ir sabiedrisko
         infrastruktūras un pilsētplānošanas darbu izpilde.

      70      Fakts, ka šo darbu fiziska izpilde saskaņā ar LUV pilsētplānotājam ir jāuztic uzņēmumam būvniekam, nekādā ziņā nemaina līguma kvalifikāciju par būvdarbu publiskā iepirkuma
         līgumu tiktāl, ciktāl pilsētplānotājs ir tas, kurš apsola administrācijai veikt šos darbus.

      71      Attiecībā uz atlīdzību par PAI piešķiršanu un apstiprināšanu Komisija norāda, ka ar LRAU un LUV ir ieviesta sistēma, kurā pastāv divpusējs līgums starp pilsētplānotāju un pašvaldību, saskaņā ar kuru atlīdzība pašvaldībai
         ietver publisko darbu izpildi un ar to noteiktu saistītu pakalpojumu sniegšanu. Turklāt pilsētplānotājs saņem no teritoriju
         īpašniekiem naudas summu vai tās ekvivalentu teritoriju izteiksmē.

      72      Pēc Komisijas domām, tas, ka līgums ietver atlīdzību, parādās administrācijas lēmumā apstiprināt PAI un izvēlēties pilsētplānotāju, kā arī tās publisko priekšrocību veikšanā, lai nodrošinātu apstiprinātās PAI noteikumu ievērošanu.

      73      Komisija piebilst, ka, ja administrācija nolemj tieši pārvaldīt PAI, tai pašai ir jāīsteno projekti un jāizmaksā darbiem nepieciešamās summas. Šajā gadījumā tai rodas izmaksas, kuras tā vēlāk
         liek segt īpašniekiem, kas nozīmē, ka, ja tā izvēlas netiešo pārvaldību, administrācija neko neizmaksā, bet arī neko nesaņem.
         Komisija secina, ka, izvēloties netiešo pārvaldību, administrācija vairs nesaņem noteiktus ieņēmumus; fakts, ka tā vairs nesedz
         noteiktus izdevumus, nekādi neliek apšaubīt šo apgalvojumu.

      74      Visbeidzot, Komisija uzsver, ka trešo personu veikti maksājumi, kā izriet arī no 2001. gada 12. jūlija sprieduma lietā C‑399/98
         Ordine degli Architetti u.c. (Recueil, I‑5409. lpp., 77. un 84. punkts), kā arī no 2007. gada 18. janvāra sprieduma lietā C‑220/05 Auroux u.c. (Krājums, I‑385. lpp., 45. un 57. punkts), liecina par atlīdzību.

      75      Savā replikā Komisija norāda, ka Tribunal Supremo [Augstākā tiesa] ir sniegusi pilnīgi pretēju interpretāciju tai, kādu šajā gadījumā ir sniegusi Spānijas Karaliste un kas
         būtiski sakrīt ar Komisijas analīzi.

      76      Savukārt Spānijas Karaliste apgalvo, ka attiecības starp administrāciju un pilsētplānotāju, ņemot vērā veidu, kādā tiek atlīdzināts
         pilsētplānotājam, ir uzskatāmas nevis par būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu, bet par pakalpojumu koncesiju, kas neietilpst
         Direktīvu 93/37 un 2004/18 piemērošanas jomā, un ka līdz ar to uz PAI piešķiršanu attiecas primāro Savienības tiesību principi.

      77      Pēc šīs dalībvalsts domām, Komisija ir sajauksi PAI ar attīstības darbu projektu, savukārt publisko darbu veikšana nav uzskatāma ne par ekskluzīvu PAI mērķi, ne arī par pamatmērķi. PAI apstiprināšana, to piešķirot, ietver arī lauku saimniecību paplašināšanas finansēšanu un pārvaldību, kā arī attīstības darbu
         piešķiršanu pakalpojumu sniedzējiem. Tādējādi pilsētplānotājs ir arī finansiāli atbildīgs par darbu izpildi un ir atbildīgs
         par nepieciešamo administratīvo procedūru veikšanu, lai nodrošinātu, ka darbības administrācijas labā tiek veiktas bez maksas
         un notiek taisnīga ar nekustamo īpašumu saistīto izdevumu un peļņas sadale starp īpašniekiem.

      78      Tāpat Spānijas Karaliste apgalvo, ka administrācijai nav jāmaksā atlīdzība, jo pilsētplānotājam to maksā tikai īpašnieki.

      79      Vispirms – īpašnieka pienākums finansēt attīstības izmaksas un līdz ar to samaksāt pilsētplānotājam izriet nevis no administrācijas
         vienpusēja lēmuma, bet gan tās brīvprātīga lēmuma piedalīties lauku saimniecību paplašināšanā un tādējādi gūt peļņu no jaunu
         apbūves zemju lietošanas.

      80      Turpinot, LRAU un LUV nav paredzētas nekādas samaksas garantijas no valsts fondiem, no kuriem izriet līgums par atlīdzību starp administrāciju
         un pilsētplānotāju, kas ir atbildīgs administrācijas priekšā arī tādā gadījumā, ja uzņēmējs būvnieks vai īpašnieki neievēro
         to attiecīgos pienākumus.

      81      Visbeidzot, izvēle par labu netiešai pārvaldībai tiešas pārvaldības vietā netiek izdarīta atlīdzības elementa dēļ, tāpat kā
         tas, ka administrācija izmanto savas publiskās priekšrocības, lai nodrošinātu lauku saimniecību paplašināšanu vai atsavināšanu.

      82      Ņemot vērā šos apsvērumus, Spānijas Karaliste apgalvo, ka pilsētplānotājs ir jākvalificē nevis kā “konkursā uzvarējušais pretendents”
         attiecībā uz iepirkuma līgumu šaurā nozīmē, bet kā “koncesionārs”, jo viņa atlīdzība ir atkarīga no apbūvējamo teritoriju
         izmantošanas tirgū, nevis no noteiktas cenas, kuru garantē administrācija. It īpaši viņam piemīt pakalpojumu koncesionāra
         raksturojums, jo lauku saimniecību paplašināšanas ekonomiskā pārvaldība ir visatbilstošākā funkcija no ekonomiskā viedokļa.

      83      Turklāt Spānijas Karaliste apgalvo, ka Komisijas arguments ir pretrunā Direktīvu 93/37 un 2004/18 lietderīgajai iedarbībai.

       Tiesas vērtējums
      84      Vispirms ir jāatzīmē, ka šī prasība attiecas vienīgi uz pilsētplānošanas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu saskaņā ar tiesību
         aktiem, kurus secīgi ir pieņēmusi Valensijas autonomā kopiena, pamatojoties uz tās reģionālajām pilnvarām pilsētplānošanas,
         zemes izmantošanas un teritorijas attīstības jomās.

      85      Konkrētāk, Komisija pārmet Spānijas Karalistei PAI piešķiršanu, proti, integrētu projektu, kuru mērķis ir vairāku teritoriju kopīga plānošana saskaņā ar vienotu programmu,
         pārveidojot šīs teritorijas par apbūves teritorijām saskaņā ar, pirmkārt, LRAU un, otrkārt, LUV, piešķiršanu, pārkāpjot attiecīgi Direktīvu 93/37 un 2004/18 noteikumus.

      86      Komisijas izteiktie pārmetumi attiecas tikai uz PAI apstiprināšanas procedūru netiešas pārvaldības gadījumā, kas saskaņā ar attiecīgo tiesisko regulējumu nozīmē, ka kompetentā
         līgumslēdzēja iestāde deleģē pilsētplānotāja pilnvaras privātpersonai, kura ir izvēlēta saskaņā ar publisku konkursa procedūru
         un kura var būt vai var nebūt attiecīgo teritoriju īpašniece.

      87      Šajā ziņā Komisija apgalvo, ka attiecīgie pilsētplānošanas līgumi ir jākvalificē kā “būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi” un
         kā tādiem tiem ir jāatbilst prasībām, kas noteiktas Direktīvā 93/37 un pēc tam – Direktīvā 2004/18. Kā to Komisija atzīmējusi
         savā prasības pieteikumā un apstiprinājusi tiesas sēdē, minētais, runājot par iebildumiem, kas izteikti attiecībā uz LRAU, izriet no prasības juridiskā pamata, kas ir ierobežota tikai ar Direktīvas 93/37 pārkāpumu, un, runājot par iebildumiem,
         kas izteikti attiecībā uz LUV, – no papildu argumentētā atzinuma.

      88      Attiecībā uz jēdzienu “būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi” Direktīvas 93/37 1. panta a) punkta izpratnē un Direktīvas 2004/18
         1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir jānorāda, ka šis jēdziens attiecas uz līgumiem par atlīdzību, kas noslēgti rakstveidā
         starp, pirmkārt, vienu vai vairākiem uzņēmējiem, un, otrkārt, vienu vai vairākām līgumslēdzējām iestādēm un kuru mērķis ir
         darbu, kas attiecas uz kādu no Direktīvas 93/37 II pielikumā vai Direktīvas 2004/18 I pielikumā ietvertajām darbībām, vai
         darba, kas definēts Direktīvas 93/37 1. panta c) punktā un Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā, izpilde vai
         izpilde un plānošana, vai arī darbu, kas atbilst līgumslēdzējas iestādes precizētajām vajadzībām, īstenošana ar jebkādiem
         līdzekļiem.

      89      Turklāt no Direktīvas 92/50 sešpadsmitā apsvēruma un Direktīvas 2004/18 10. apsvēruma, skatot tos kopā ar attiecīgi Direktīvas 93/37
         1. panta a) punktu un Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu, izriet, ka līgumu var uzskatīt par “būvdarbu publiskā
         iepirkuma līgumu” tikai tad, ja tā mērķis atbilst definīcijai, kas ietverta iepriekšējā punktā, un ja ar darbiem, kam ir papildu
         raksturs un kuri neveido līguma priekšmetu, nevar pamatot šī līguma kvalifikāciju par būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu.

      90      Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka tad, ja līgums ietver elementus, kam ir būvdarbu publiskā iepirkuma līguma iezīmes,
         un tādus elementus, kam ir cita veida publiskā iepirkuma līguma iezīmes, to, kuras Savienības tiesību normas par publiskajiem
         iepirkumiem ir principā jāpiemēro, nosaka līguma galvenais priekšmets (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Auroux u.c., 37. punkts).

      91      Šī noteikšana ir jāveic, ievērojot būtiskos pienākumus, kas prevalē un per se raksturo šo iepirkuma līgumu, atšķirībā no pienākumiem, kuriem ir tikai papildu raksturs un kurus paredz pats līguma priekšmets
         (2008. gada 21. februāra spriedums lietā C‑412/04 Komisija/Itālija, Krājums, I‑619. lpp., 49. punkts).

      92      Šajā gadījumā ir jāatzīmē, ka Komisija apgalvo vien to, ka strīdīgie pilsētplānošanas līgumi ir jākvalificē kā “būvdarbu publiskā
         iepirkuma līgumi” tāpēc, ka PAI galvenais mērķis Direktīvas 93/37 1. panta c) punkta un Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir
         pilsētplānošanas “darbi” divām vai vairākām teritorijām, kuru rezultātā tiek izbūvēta pieeja pa asfaltētu šoseju, piegādāts
         dzeramais ūdens un elektroenerģija, aizvadīts notekūdens un nodrošināts apgaismojums. Šajā ziņā Komisija atzīmē, ka pilsētplānotāja
         sniegtajiem pakalpojumiem, tādiem kā tehnisko dokumentu sagatavošana, attīstības projekta izstrāde un vadība vai arī – saskaņā
         ar LUV – uzņēmēja, kas veiks darbus, izvēle, ir pakārtota nozīme.

      93      Tāpat ir jāatzīmē, ka Spānijas Karaliste noraida Komisijas vērtējumu, saskaņā ar kuru PAI ir jākvalificē kā “būve [pilsētplānošanas darbi]” Direktīvu 93/37 un 2004/18 izpratnē, un apstiprina, ka šādu darbu izpilde
         nav tās ekskluzīvs mērķis vai pamatmērķis. Šajā ziņā šī dalībvalsts apgalvo, ka pilsētplānotājs ir arī finansiāli atbildīgs
         par darbu izpildi un par nepieciešamo pasākumu veikšanu, lai nodrošinātu, ka administrācijai darbi tiek veikti bez maksas,
         kā arī par ar šiem darbiem saistīto izmaksu un ar nekustamo īpašumu saistītās peļņas taisnīgu sadali starp apbūvējamo teritoriju
         īpašniekiem, kas šos darbus finansē. Turklāt minētā dalībvalsts apgalvo, ka attiecīgie līgumi ir jākvalificē kā “pakalpojumu
         koncesija” Direktīvas 2004/18 1. panta 4. punkta izpratnē.

      94      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai pienākumu neizpildes procedūras ietvaros atbilstoši EKL 226. pantam Komisijai ir jāpierāda,
         ka pastāv apgalvotā pienākumu neizpilde, sniedzot Tiesai informāciju, kas vajadzīga, lai pārbaudītu, vai pastāv pienākumu
         neizpilde, bez tiesībām Komisijai pamatoties uz jebkādu pieņēmumu (2011. gada 27. janvāra spriedums lietā C‑490/09 Komisija/Luksemburga,
         Krājumā vēl nav publicēts, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).

      95      Šajā ziņā un runājot par darbībām, par kuru izpildi ir atbildīgs pilsētplānotājs, ir jākonstatē, ka neraugoties uz Spānijas
         Republikas analīzē sniegtajiem argumentiem, Komisija nav vēlējusies pamatot savus argumentus un atspēkot dalībvalsts atbildētājas
         argumentus, izvērtējos šos elementus sīkāk.

      96      Patiešām, nav konstatēts, ka darbi, kas ietver attiecīgo teritoriju savienošanu un integrāciju pastāvošajos infrastruktūras,
         elektroenerģijas, komunikāciju un publisko pakalpojumu tīklos, ir uzskatāmi par galveno mērķi līgumam, kas PAI ietvaros noslēgts starp pašvaldību un pilsētplānotāju, izvēloties netiešo pārvaldību. PAI īstenošana, ko veic pilsētplānotājs, kā it īpaši izriet no šī sprieduma 21. un 23. punkta, ietver darbības, kuras nevar kvalificēt
         kā “darbus” direktīvu, kuras Komisija minējusi savā prasības pieteikumā, izpratnē, proti, attīstības plāna sagatavošanu, attiecīgā
         lauku saimniecību paplašināšanas projekta piedāvāšanu un vadību, tādu teritoriju iegūšanu bez maksas administrācijas vajadzībām,
         kuras ir paredzētas kā valsts īpašums un pašvaldības īpašums, attiecīgo teritoriju juridiskās pārveides vadību, izdevumu un
         peļņas taisnīgu sadali starp ieinteresētajām personām, kā arī darbības saistībā ar investīciju izmaksu, darbu, iekārtu un
         kompensāciju, kas nepieciešamas PAI izpildei, finansēšanu un nodrošināšanu. Tāpat tas ir arī gadījumā, kad pilsētplānotājam, kā tas ir precizēts LUV 119. panta 1. punktā, ir jāorganizē publisks konkurss ar mērķi noteikt uzņēmēju būvnieku, kuram tiks uzticēta pilsētplānošanas
         darbu izpilde.

      97      Turklāt ir jākonstatē, ka dažas no iepriekšējā punktā izklāstītajām saskaņā gan ar LRAU, gan ar LUV PAI ietvertajām darbībām pēc savas būtības, šķiet, atbilst darbībām, kas ir paredzētas Direktīvas 92/50 I A pielikuma 12. kategorijā
         un Direktīvas 2004/18 II A pielikumā un attiecas uz pakalpojumiem, kas ietverti attiecīgi Direktīvas 92/50 1. panta a) punktā
         un Direktīvas 2004/18 1. panta 2. punkta d) apakšpunktā.

      98      No minētā izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka līguma, kas noslēgts starp pašvaldību un pilsētplānotāju, galvenais mērķis
         ir būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi Direktīvas 93/37 vai Direktīvas 2004/18 izpratnē, kas ir priekšnosacījums, lai konstatētu
         apgalvoto pienākumu neizpildi.

      99      No iepriekš minētā izriet, ka Komisijas prasība ir noraidāma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      100    Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Spānijas Karaliste ir prasījusi piespriest
         Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā pēdējai minētai spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Spānijas Karalistei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.