title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2006. gada 5. aprīlī. # Deutsche Bahn AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Konkurenta sūdzība - Direktīva 92/81/EEK - Akcīzes nodoklis par minerāleļļām - Minerāleļļas, ko izmanto kā degvielu aviācijā - Atbrīvojums no akcīzes nodokļa - Komisijas vēstule sūdzības iesniedzējam - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Apstrīdams tiesību akts - Regula (EK) Nr. 659/1999 - Atbalsta jēdziens - Atbildības uzlikšana valstij - Vienlīdzīga attieksme. # Lieta T-351/02.

text:
      Lieta T-351/02
      Deutsche Bahn AG
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Valsts atbalsts – Konkurenta sūdzība – Direktīva 92/81/EEK – Akcīzes nodoklis par minerāleļļām – Minerāleļļas, ko izmanto kā degvielu aviācijā – Atbrīvojums no akcīzes nodokļa – Komisijas vēstule sūdzības iesniedzējam – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Apstrīdams tiesību akts – Regula (EK) Nr. 659/1999 – Atbalsta jēdziens – Atbildības uzlikšana valstij – Vienlīdzīga attieksme
      Pirmās instances tiesas (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 2006. gada 5. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prasība atcelt tiesību aktu – Akti, par kuriem var celt prasību – Jēdziens – Akti ar juridiski saistošu iedarbību
      (EKL 230. panta ceturtā daļa, Padomes Regulas Nr. 659/1999 4. panta 2. punkts, 10. panta 1. punkts, 20. un 25. pants)
      2.     Valstu piešķirtie atbalsti – Jēdziens – Priekšrocību piešķiršana valsts vainas dēļ
      (EKL 87. panta 1. punkts, Padomes Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      3.     Valstu piešķirtie atbalsti – Sūdzību pārbaude
      (EKL 253. pants, Padomes Direktīva 92/81)
      4.     Transports – Gaisa transports – Direktīva 92/81
      (Padomes Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      1.     Tikai tādi pasākumi, kuru rezultātā iestājas juridiski saistošas sekas, kas ietekmē prasītāja intereses, noteiktā veidā grozot
         tā tiesisko stāvokli, ir akti, kuru atcelšanai var celt prasību EKL 230. panta izpratnē. Tādējādi prasību atcelt tiesību aktu
         var celt par visiem iestāžu pieņemtajiem aktiem, neraugoties uz to raksturu vai formu, ja ar tiem paredzēts radīt tiesiskas
         sekas.

      Tas attiecas arī uz Komisijas nosūtīto vēstuli uzņēmumam, kas iesniedza sūdzību, ja tā, saņemot ziņas par varbūtēji nelikumīgu
         atbalstu un ievērojot šī iemesla dēļ tai uzlikto pienākumu tās tūlīt pārbaudīt, piemērojot Regulas Nr. 659/1999 10. panta
         1. punktu, neizmanto šīs regulas 20. pantā tai paredzēto iespēju tikai paziņot sūdzības iesniedzējam par pietiekama pamata
         trūkumu lēmuma pieņemšanai šajā gadījumā, bet arī ieņem skaidru, pamatotu un galīgu nostāju, norādot, ka attiecīgais pasākums
         nav valsts atbalsts, jo, tā rīkojoties, Komisija var pieņemt lēmumu tikai saskaņā ar šīs regulas 4. panta 2. punktu. Komisijai
         tādēļ nav tiesību iebilst pret tā apstrīdēšanu Kopienu tiesās, darot zināmu, ka tā nav pieņēmusi šādu lēmumu, mēģinot to atsaukt
         vai, pārkāpjot Regulas Nr. 659/1999 25. pantu, pieņemot lēmumu to neadresēt attiecīgajai dalībvalstij.

      Pamatam, kuru ievērojot Komisija izdarīja secinājumu, ka atbalsts nepastāv, kā arī apstāklim, ka iepriekšējas pārbaudes laikā
         Komisijai nav jāveic padziļināta un plaša sūdzībā sniegtās informācijas analīze, šajā sakarā nav nozīmes.

      Šajā sakarā nav nozīmes arī tam, ka šīs vēstules pamatā nav Komisijas locekļu kolēģijas pieņemts galīgs lēmums par sūdzību,
         jo šādu lēmumu varētu pieņemt tikai tad, ja atbildīgais Komisijas loceklis šajā sakarā iesniegtu priekšlikumu.

      Nobeigumā nav nozīmes arī tam, ka Komisijas vēstule nav bijusi publicēta, jo tiesību aktu nav nepieciešams publicēt, lai varētu
         celt prasību par tā atcelšanu.

      (sal. ar 35., 41., 43., 49., 51., 52., 58. un 59. punktu)
      2.     EKL 87. panta 1. punkts tādēļ attiecas uz dalībvalstu lēmumiem, ar kuriem tās nolūkā sasniegt savus ekonomiskos un sociālos
         mērķus, pieņemot vienpusējus un neatkarīgus lēmumus, nodod uzņēmumiem vai citiem tiesību subjektiem savus līdzekļus vai rada
         tiem priekšrocības, lai veicinātu izvirzīto sociālo un ekonomisko mērķu īstenošanu. No minētā izriet, ka, lai priekšrocības
         kvalificētu par atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tām ir jāizriet no dalībvalsts rīcības.

      Tas neattiecas uz valsts noteikumos paredzēto atbrīvojumu no nodokļiem, ar ko tikai ievieš 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu
         Direktīvā 92/81/EEK par akcīzes nodokļa saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām, jo šis pēdējais noteikums uzliek dalībvalstīm
         skaidru un precīzu pienākumu neiekasēt saskaņoto akcīzes nodokli par komerciālajā aviācijā izmantojamu degvielu. Atbrīvojumu
         transponējot valsts tiesībās, dalībvalstīm ir tikai jāīsteno Kopienu noteikumi saskaņā ar saviem pienākumiem, kas izriet no
         Līguma. No minētā izriet, ka atbildība par attiecīgo valsts noteikumu nav jāuzņemas dalībvalstij, bet ka tas faktiski izriet
         no Kopienu likumdevēja akta. Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka atbrīvojums ir piešķirts no valsts līdzekļiem, jo valsts atbildība
         par atbalstu ir jānodala no jautājuma par to, vai atbalsts ir piešķirts no valsts līdzekļiem. Runa ir par atšķirīgiem un kumulatīviem
         nosacījumiem. Tā kā atsevišķi pamatnosacījumi EKL 87. panta piemērošanai nav izpildīti, attiecīgais atbrīvojums neietilpst
         šī panta piemērošanas jomā.

      (sal. ar 99.–104. punktu)
      3.     EKL 253. pantā pieprasītais pamatojums ir jāpieņem atbilstoši attiecīgā tiesību akta raksturam un tajā skaidri un nepārprotami
         jāietver tiesību akta autora – iestādes – pamatojums, ļaujot ieinteresētajam personām iepazīties ar pieņemtā tiesību akta
         pamatojumu un kompetentai tiesai veikt savu kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē saistībā ar konkrētajiem apstākļiem,
         jo īpaši tiesību akta saturu, norādītā pamatojuma raksturu un tiesību akta adresātu vai citu ieinteresēto personu, kuras šis
         akts skar tieši un individuāli, interesi saņemt skaidrojumus. Nav nepieciešams pamatojumā iedziļināties visos atbilstošajos
         faktiskajos un tiesiskajos apstākļos, jo tas, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāvērtē, ne tikai ņemot
         vērā tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī attiecīgo jomu reglamentējošo tiesību normu kopumu.

      Komisijas lēmums, ar ko sūdzība ir noraidīta, jo apstrīdētais atbrīvojums no nodokļiem ir Direktīvas 92/81 par akcīzes nodokļa
         saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām īstenošanas pasākums, nevis mēģinājums piešķirt atbalstu, ievēro šādu prasību; šāds
         pamatojums, kaut arī īss, ir pietiekami skaidrs un saprotams.

      (sal. ar 119. un 120. punktu)
      4.     Vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz līdzīgas situācijas risināt atšķirīgi, atsevišķus uzņēmumus nostādot mazāk izdevīgā
         situācijā nekā citus, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota.

      Ar atbrīvojumu no nodokļa aviācijas degvielai, ko pamato Direktīvas 92/81 par akcīzes nodokļa saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām
         8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un norma, ar kuru šis noteikums transponēts valsts tiesībās, vienlīdzīgas attieksmes princips
         nav pārkāpts, jo gaisa transporta uzņēmumu situācija acīmredzami atšķiras no situācijas, kādā atrodas dzelzceļa transporta
         uzņēmumi. Attiecībā uz šo uzņēmumu darbības iezīmēm, to izmaksu struktūru un tiesību normām, kas šīs izmaksas reglamentē,
         gaisa transporta pakalpojumi būtiski atšķiras no dzelzceļa transporta pakalpojumiem un tie nav līdzīgi vienlīdzīgas attieksmes
         principa nozīmē. Turklāt katrā ziņā šī atšķirīgā attieksme ir objektīvi pamatota, ņemot vērā plašo Padomes diskrecionāro varu
         objektīvi pamatot varbūtēju atšķirīgu attieksmi. Ņemot vērā 1944. gada 7. decembra Čikāgas konvencijā par starptautisko civilo
         aviāciju nostiprināto starptautisko praksi atbrīvot no akcīzes nodokļa aviācijas degvielu, kā arī dalībvalstu noslēgtos divpusējos
         nolīgumus, Kopienas gaisa transporta uzņēmumu konkurence ar trešo valstu uzņēmumiem tiktu izkropļota, ja Kopienu likumdevējs
         vienpusēji uzliktu akcīzes nodokli šī veida degvielai.

      (sal. ar 137.–139. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
      2006. gada 5. aprīlī (*)

      Valsts atbalsts – Konkurenta sūdzība – Direktīva 92/81/EEK – Akcīzes nodoklis par minerāleļļām – Minerāleļļas, ko izmanto kā degvielu aviācijā – Atbrīvojums no akcīzes nodokļa – Komisijas vēstule sūdzības iesniedzējam – Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Apstrīdams tiesību akts – Regula (EK) Nr. 659/1999 – Atbalsta jēdziens – Atbildības uzlikšana valstij – Vienlīdzīga attieksme
      Lieta T‑351/02
      Deutsche Bahn AG, Berlīne (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja M. Šite [M. Schütte], M. Reisens [M. Reysen] un V. Kiršhofs [W. Kirchhoff], pēc tam M. Šite un M. Reisens, advokāti, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv F. Kreišics [V. Kreuschitz] un J. Flets [J. Flett], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv A.‑M. Kolerta [A.‑M. Colaert], F. Florindo Gižons [F. Florindo Gijón] un K. Seils [C. Saile], pārstāvji,

      persona, kas iestājusies lietā,
      par lūgumu atcelt Komisijas 2002. gada 12. septembra lēmumu, ar ko noraidīta prasītāja 2002. gada 5. jūlijā iesniegtā sūdzība.
      EIROPAS KOPIENUPIRMĀS INSTANCES TIESA(pirmā palāta paplašinātā sastāvā)

      šādā sastāvā: priekšsēdētājs B. Vesterdorfs [B. Vesterdorf], tiesneši Dž. D. Kuks [J. D. Cooke], G. Garsija Valdekasass [R. García-Valdecasas], I. Labucka un V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre K. Andova [K. Andova], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 21. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Atbilstošās tiesību normas
      1       Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/81/EEK par akcīzes nodokļa saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām (OV L 316, 12. lpp.),
         1. panta 1. punktā ir paredzēts, ka minerāleļļām dalībvalstis atbilstoši šai direktīvai uzliek saskaņotu akcīzes nodokli.

      2       Saskaņā ar Direktīvas 92/81 8. panta 1. punktu dalībvalstis neuzliek saskaņotu akcīzes nodokli “minerāleļļām, ko piegādā,
         lai izmantotu kā degvielu aviācijā privātos, nekomerciālos nolūkos”. [Neoficiāls tulkojums]

      3       No 2003. gada 31. decembra Direktīvu 92/81 atceļ ar Padomes 2003. gada 23. oktobra Direktīvu 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas
         noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV L 283, 51. lpp.)

      4       Atbilstoši 1992. gada 21. decembra Mineralölsteuergesetz (Vācijas likums par nodokļu uzlikšanu minerāļeļļām) (BGBl.  1992 I, 2185. lpp., grozījumi – BGBl.  1993 I, 169. lpp., turpmāk tekstā – “MinöStG”) 4. panta 1. punktam:

      “1. Tā kā uz minerāleļļām attiecas 12. panta noteikumi, tās nemaksājot akcīzes nodokli var izmantot
      [..]
      3) kā aviācijas degvielu
      a)      aviācijas uzņēmumi, kas veic personu vai preču komercpārvadājumus, vai kas sniedz pakalpojumus par atlīdzību,
      [..].”
      5       Saskaņā ar 4. pantu Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma
         [88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.):

      “1. Komisija izskata paziņojumu, tiklīdz tas ir saņemts. Neskarot 8. pantu, Komisija pieņem lēmumu saskaņā ar šā panta 2.,
         3. vai 4. punktu.

      2. Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka paziņotais pasākums nav atbalsts, tā nostiprina minēto konstatējumu
         ar lēmumu.

      3. Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka nav šaubu par to, ka paziņotais pasākums, ciktāl uz to attiecas
         Līguma 92. panta 1. punkts, ir saderīgs ar kopējo tirgu, tā nolemj, ka pasākums ir saderīgs ar kopējo tirgu [..]. Lēmumā norāda,
         kuru no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem piemēro.

      4. Ja Komisija pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka ir neskaidrības par to, vai paziņotais pasākums ir saderīgs ar kopējo
         tirgu, tā nolemj sākt procedūras saskaņā ar Līguma 93. panta 2. punktu [..]”

      6       Regulas Nr. 659/1999 10. pants ir formulēts šādi:
      “1. Ja – neatkarīgi no informācijas avota – Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tā tūlīt izskata
         minēto informāciju.

      2. Vajadzības gadījumā tā lūdz informāciju attiecīgajai dalībvalstij. Mutatis mutandis piemēro 2. panta 2. punktu un 5. panta 1. un 2. punktu.

      [..].”
      7       Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punktā ir paredzēts:
      “Iespējami nelikumīga atbalsta izskatīšana beidzas ar lēmumu saskaņā ar 4. panta 2., 3. vai 4. punktu. [..]
      8       Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 20. pantu:
      “[..]
      2. Ieinteresētās personas var informēt Komisiju jebkādu varbūtēji nelikumīgu atbalstu un jebkādu varbūtēju atbalsta ļaunprātīgu
         izmantošanu. Ja Komisija uzskata, ka, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju, nav pietiekama pamata par attiecīgo gadījumu
         izdarīt secinājumus, Komisija par to informē ieinteresētās personas. Ja Komisija pieņem lēmumu par kādu gadījumu, pamatojoties
         uz sniegtās informācijas saturu, tā nosūta ieinteresētajai personai minētā lēmuma kopiju.

      3. Pēc attiecīga lūguma visas ieinteresētās personas saņem visu to lēmumu kopijas, kas pieņemti saskaņā ar 4. un 7. pantu,
         10. panta 3. punktu un 11. pantu.”

      9       Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 25. pantam:
      “Lēmumus, ko pieņem saskaņā ar II, III, IV, V un VII nodaļu, adresē attiecīgai dalībvalstij. Komisija tos tūlīt paziņo attiecīgajai
         dalībvalstij un dod pēdējai minētajai iespēju norādīt, uz kuru informāciju pēc tās ieskatiem vajadzētu attiekties pienākumam
         glabāt dienesta noslēpumu.”

       Fakti un tiesvedība
      10     Deutsche Bahn AG ir Vācijas valsts dzelzceļa transporta uzņēmums. Uzskatot, ka MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļā paredzētais atbrīvojums no nodokļa, ko piemēro aviācijas degvielai, rada dzelzceļa
         transporta uzņēmumu (jo īpaši kuros izmanto ātrvilcienus) un gaisa transporta uzņēmumu savstarpējās konkurences izkropļojumus,
         prasītājs ar 2002. gada 5. jūlija vēstuli iesniedza Komisijai sūdzību par minēto atbrīvojumu un lūdza uzsākt pārbaudes procedūru
         atbilstoši EKL 88. pantam.

      11     2002. gada 12. septembrī Lojola de Palasio [Loyola de Palacio], kas tobrīd bija par transportu atbildīgā Komisijas locekle, nosūtīja prasītājam vēstuli, kas kļūdaini bija datēta ar 2002. gada
         21. septembri, šādā redakcijā (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”):

      “Es pateicos par jūsu neseno vēstuli, kas attiecas uz konkurenci starp Deutsche Bahn un ‘zemo izmaksu (low-cost) aviācijas uzņēmumi’ Vācijā, kurā jūs lūdzat Komisiju veikt pasākumus saistībā ar atbrīvojumu no nodokļa aviācijas degvielai.

      Jūsu vēstulei pievienotajā formālajā sūdzībā jūs apgalvojat, ka atbrīvojums no nodokļa aviācijas degvielai nav saderīgs ar
         iekšējo tirgu. Eiropas Komisija tomēr uzskata, ka attiecīgais atbrīvojums nav valsts atbalsts EK līguma 87. panta 1. punkta
         izpratnē. Atbrīvojuma no nodokļa pamatā ir Padomes direktīva par akcīzes nodokļa saskaņošanu attiecībā uz minerāleļļām, ko
         dalībvalstis vienbalsīgi pieņēmušas saskaņā ar EKL 93. [..] pantu. Turklāt ir jāuzsver, ka direktīva nedod dalībvalstij izvērtēšanas
         pilnvaras. Līdz ar to [MinöStG] 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļā minētais atbrīvojums no nodokļa ir jāuzskata par pasākumu, ar ko īsteno Direktīvu
         [92/81], un nevis par mēģinājumu piešķirt atbalstu.

      Eiropas direktīva turklāt ir saderīga ar starptautisko praksi, ko pamato Starptautiskās civilās aviācijas organizācijas (ICAO) īstenotā politika saskaņā ar Konvenciju par starptautisko civilo aviāciju (turpmāk tekstā – “Čikāgas konvencija”).

      Tā kā atbrīvojums no nodokļa aviācijas degvielai nav uzskatāms par tādu, kas radītu ar valsts atbalstu saistītas problēmas,
         Komisija nav paredzējusi uzsākt valsts atbalsta pārbaudes procedūru, piemērojot EKL 88. [..] pantu.

      Eiropas Komisija – kā Jūs to pamatoti norādījāt savā vēstulē – patiešām ir atkārtoti pārbaudījusi jautājumu, kas saistīts
         ar atbrīvojumu no nodokļa. Komisija ir atkārtoti lūgusi ICAO apspriest šo jautājumu, lai ieviestu nodokli aviācijas degvielai vai veiktu līdzīgus pasākumus. ICAO darba grupa šobrīd pārbauda tādu ar tirgu saistītu pasākumu, kā nodokļu, emisijas kvotu apmaiņu un brīvprātīgu mehānismu
         ieviešanu  starptautiskās civilās aviācijas jomā.

      Neraugoties uz to, ka tas ir starptautisko tiesību jautājums, Eiropas Komisija tās 2001. gadā publicētajā Baltajā grāmatā
         par Eiropas transporta politiku norāda, ka varētu izskatīt “atbrīvojuma no nodokļa atcelšanu aviācijas degvielai, ko izmanto
         lidojumiem Kopienas teritorijā. Šādu pieeju nekādā ziņā nevarētu īstenot bez grūtībām, jo būtu jāievēro vienlīdzīga attieksme
         pret ārpus Kopienas reģistrētajiem pārvadātājiem, kas veic lidojumus Kopienas teritorijā”. Līdz pat šim brīdim Kopienas pūles
         nav novedušas pie jebkādām izmaiņām [Direktīvā 92/81].”

      12     Atbildot uz šo vēstuli, prasītājs 2002. gada 30. septembrī nosūtīja Komisijai šādu vēstuli:
      “Es pateicos par Jūsu 2002. gada [12.] septembra vēstuli, kurā Jūs paužat savu nostāju saistībā ar Deutsche Bahn iesniegto sūdzību par atbrīvojumu no akcīzes nodokļa minerāleļļām aviācijas degvielai. Es ar interesi un gandarījumu uzzināju,
         ka arī Komisija vairs neuzskata atbrīvojumu no nodokļa petrolejai par atbilstošu. Šajā sakarā tiek skaidri apstiprināts Deutsche Bahn viedoklis, ka atbrīvojums no akcīzes nodokļa minerāleļļām vienmēr noved pie negodīgas konkurences, jo īpaši salīdzinot zemo
         izmaksu aviācijas uzņēmumu un ICE ātrvilcienu veikto pārvadājumu izmaksas.

      Līdz ar to mēs esam vēl jo vairāk sarūgtināti, ka saistībā ar šo konkurenci kropļojošo atbrīvojumu no nodokļa Jūs nevēlaties
         uzsākt valsts atbalsta pārbaudes procedūru. Mēs lūdzam Jūs vēlreiz pārskatīt jūsu nostāju. Mēs uzskatām, ka direktīvas par
         minerāleļļām pieņemšana neliedz pārbaudīt ar valsts atbalstu saistītos jautājumus. Tās pieņemšanas laikā nepastāvēja konkurence
         starp dzelzceļa un gaisa transportu. Pēdējo desmit gadu laikā šī situācija ir mainījusies. Mēs uzskatām, ka Komisija drīkst
         ņemt vērā un tai ir jāņem vērā šīs izmaiņas.

      Kaut arī Komisijai vajadzētu ievērot Jūsu vēstulē izklāstīto nostāju, šo jautājumu skaidrojuma saņemšanai būtu jāiesniedz
         kompetentām Eiropas tiesām.

      Cerot, ka no šādas tiesvedības var izvairīties, mēs esam gatavi sadarboties.”
      13     2002. gada 25. novembra vēstulē, kuru prasītājs saņēma jau pēc šīs prasības celšanas, Lojola de Palasio pēc būtības atkārtoja
         savā 2002. gada 12. septembra vēstulē izklāstīto.

      14     Ar 2002. gada 28. novembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu prasītājs cēla šo prasību.
      15     Ar 2002. gada 5. decembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegto prasību prasītājs tāpat cēla prasību sakarā ar bezdarbību
         (reģistrēta ar numuru T‑361/02), lai konstatētu, ka Komisija nelikumīgi ir atturējusies lemt par tā sūdzību.

      16     2003. gada 9. janvārī Lojola de Palasio nosūtīja prasītājam šādu vēstuli:
      “Atsaucoties uz 2002. gada 12. septembra vēstuli, kas kļūdaini datēta ar 21. septembri, un uz 2002. gada 25. novembra vēstuli,
         kuru saturu es gribētu atkārtot un apstiprināt ar vēlākiem notikumiem.

      Es uzskatu, ka šo lietu nereglamentē ar valsts atbalstu saistītās normas. Ne es, ne Eiropas Komisija šajā sakarā nav pieņēmusi
         nevienu lēmumu, piemērojot Regulu [Nr. 659/1999] vai izmantojot kādu citu tiesisko pamatu. Komisija šajā sakarā vēl nav ieņēmusi
         nostāju. No iepriekš minētajām vēstulēm skaidri izriet, ka es piekrītu šim viedoklim. Tomēr, lai izvairītos no varbūtējiem
         pārpratumiem, kas Jums varētu rasties, manas vēstules, no kurām Jūs vai Jūsu padome ir izdarījusi pretēju secinājumu, Jūs
         varat uzskatīt vai nu par tādām, kas pauž manu nostāju, vai tādām, kas ir atsauktas.”

      17     Šajā pašā dienā, Komisija nosūtīja šo vēstuli Pirmās instances tiesai, darot zināmu, ka tā ir atsaukusi abas iepriekš minētās
         2002. gada 12. septembra un 25. novembra vēstules. Līdz ar to Komisija secināja, ka ir zudis šīs prasības priekšmets.

      18     2003. gada 25. februārī prasītājs iesniedza savus apsvērumus par šo 2003. gada 9. janvāra vēstuli, uzsverot to, ka viņš joprojām
         ir ieinteresēts uzturēt prasību.

      19     Ar 2003.gada 6. novembra rīkojumu Pirmās instances tiesas piektās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs atļāva Padomei
         iestāties šajā lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Iestāšanās rakstu Padome iesniedza 2003. gada 22. decembrī. Savus apsvērumus
         par šo rakstu prasītājs iesniedza 2004. gada 15. martā.

      20     Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma sākt mutvārdu procesu un,
         veicot procesa organizatoriskos pasākumus, aicināja lietas dalībniekus atbildēt uz dažiem jautājumiem. Tie izpildīja šos lūgumus.

      21     Ar 2005. gada 20. jūnija rīkojumu lietā Deutsche Bahn/Komisija (T‑361/02, Krājumā vēl nav publicēts) Pirmās instances tiesa prasītāja iesniegto prasību sakarā ar bezdarbību noraidīja
         kā acīmredzami nepieņemamu.

      22     Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva
         2005. gada 21. septembra tiesas sēdē.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      23     Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atzīt prasību par pieņemamu;
      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      –       pakārtoti, ja Pirmās instances tiesa nolemtu, ka Apstrīdētais lēmums ir atcelts vai atsaukts ar 2003. gada 9. janvāra vēstuli,
         atzīt, ka šis pēdējais lēmums nav spēkā, un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;

      –       Pakārtoti tam, ja Pirmās instances tiesa nolemtu, ka lēmums nav jāpieņem, piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus,
         piemērojot vienlaicīgi Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 6. punktu un 90. panta a) punktu.

      24     Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       prasību noraidīt kā nepieņemamu un, jebkurā gadījumā, kā nepamatotu;
      –       piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      25     Padome gadījumā, ja prasība tiktu uzskatīta par pieņemamu, lūdz atzīt prasītāja izvirzīto iebildumu par prettiesiskumu par
         acīmredzami nepamatotu un piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par pieņemamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      26     Pirmkārt, Komisija norāda, ka 2002. gada 12. septembra vēstule nav apstrīdams tiesību akts. Tā uzskata, ka šai vēstulei nav
         tiesisku seku, jo Lojola de Palasio ar to informēja prasītāju par skaidru tiesisko stāvokli, proti, ka prasītāja 2002. gada
         5. jūlijā sniegtā informācija neietilpst ar valsts atbalstu saistītā tiesiskā regulējuma piemērošanas jomā un šī iemesla dēļ
         attiecīgais atbrīvojums nevarēja veidot valsts atbalstu. Komisija uzskata, ka Lojola de Palasio nebija paredzējusi atrisināt
         lietu, pieņemot juridiski saistošu lēmumu. Komisija turklāt uzsver, ka Apstrīdēto lēmumu nevar kvalificēt kā valsts atbalsta
         jomā pieņemtu lēmumu, ņemot vērā tādu šajā jomā piemērojamās procedūras noteiktu pazīmju neesamību šajā gadījumā, kas saistītas
         ar šādu Komisijas lēmumu pieņemšanu, to publicēšanu un ar apstākli, ka tie ir adresēti dalībvalstij (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa
         spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I‑1719. lpp., turpmāk tekstā – “spriedums lietā Sytraval”, 45. punkts). Pat, ja tiktu atzīts, ka Regula Nr. 659/1999 šajā gadījumā būtu jāpiemēro, ar Apstrīdēto lēmumu ir tikai sniegta
         neoficiāla informācija saskaņā ar šīs regulas 20. panta 2. punkta otro teikumu, un tādēļ šis lēmums nav apstrīdams.

      27     Komisija piebilst, ka prasītāja minētajiem spriedumiem, kas attiecas uz varbūtējām Apstrīdētā lēmuma tiesiskajām sekām, nav
         nozīmes tādēļ, ka vai nu tie ir pasludināti pirms Regulas Nr. 659/1999 pieņemšanas, vai arī tie nav saistīti ar faktiem, kurus
         varētu reglamentēt šīs regulas 20. pants. Prasītājs turklāt spēlē ar vārdiem, apgalvojot, ka Komisija faktiski ir pieņēmusi
         lēmumu tai iesniegtajā lietā un ka tādēļ Regulas Nr. 659/1999 20. panta 2. punkts nav piemērojams. Komisija apgalvo, ka tā
         nevarēja pieņemt lēmumu šajā lietā, jo sūdzības iesniegšanas brīdī tā jau zināja, ka fakti, kas tai darīti zināmi, neattiecas
         uz valsts atbalstu un vēl jo vairāk uz nelikumīgu vai ļaunprātīgi piešķirtu atbalstu.

      28     Otrkārt, Komisija apstiprina, ka prasītājam nav intereses celt prasību. Pat, ja 2002. gada 12. septembra vēstule būtu apstrīdams
         akts, tā tika atsaukta ar 2003. gada 9. janvāra vēstuli un tādēļ tai nav nozīmes.

      29     Katrā gadījumā 2003. gada 9. janvāra vēstule apstiprināja 2002. gada 12. septembra vēstulē pausto juridisko viedokli un nepārprotami
         arī norādīja, ka runa ir tikai par personīgu juridisko viedokli, kas nav saistošs Komisijai, un ka tā nav pieņēmusi jebkādu
         lēmumu.

      30     Šajā sakarā Komisija precizē, ka tikai tad, ja “2002. gada 12. septembra vēstules adresāts vai tā advokāti no šīs vēstules
         ir izdarījuši citus secinājumus, [2003. gada 9. janvāra vēstules] pēdējā teikumā bija nepieciešams precizēt, ka šādā gadījumā,
         ir jāatsauc atšķirīgi interpretētās daļas, kamēr tās nav apstrīdētas nelietderīgā tiesas procesā, no kura var izvairīties.”

      31     Komisija uzskata, ka nākotnē  tā atkārtoti vairs šādi nerīkosies. Pietiktu tikai ar to, ka prasītājs Komisijai iesniegtu lūgumu,
         kas pamatots ar Regulas Nr. 659/1999 20. panta 2. punktu, sniegt atbildi Vācijas Federatīvajai Republikai adresēta lēmuma
         veidā, saistībā ar kuru tādējādi varētu celt prasību tiesā. Saskaņā ar šīs regulas 20. panta 3. punktu, prasītājs saņemtu
         šī lēmuma kopiju.

      32     Prasītājs uzskata, šī prasība ir pieņemama. Tas cita starpā norāda, ka 2002. gada 12. septembra vēstule ir apstrīdams akts,
         jo ar to Komisija pauž noteiktu juridisku viedokli ar attiecīgi saistošām sekām (Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedums
         lietā 60/81 IBM/Komisija, Recueil, 2639. lpp., 10. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 30. septembra rīkojums lietā T‑182/98 UPS Europe/Komisija, Recueil, II‑2857. lpp., 39. punkts).

      33     Prasītājs uzsver to, ka pēc 2003. gada 9. janvāra vēstules prasība nav zaudējusi savu priekšmetu. Tam ir saglabājusies interese
         celt prasību, jo juridiski nav atsaukts Apstrīdētais lēmums. Turklāt pat pieņemot, ka 2002. gada 12. septembra vēstule būtu
         atsaukta, ar to netiek ietekmēta prasītāja likumīgā interese panākt šīs vēstules prettiesiskuma atzīšanu.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      34     Atbilstoši EKL 230. panta ceturtajai daļai fiziska vai juridiska persona var iesniegt prasību par lēmumu, kas adresēts šai
         personai.

      35     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai tādi pasākumi, kuru rezultātā iestājas juridiski saistošas sekas, kas ietekmē prasītāja
         intereses, noteikta veidā grozot tā tiesisko stāvokli, ir akti, kuru atcelšanai var celt prasību EKL 230. panta izpratnē (šī
         sprieduma 32. punktā minētais spriedums lietā IBM/Komisija, 9. punkts, un Pirmās instances tiesas 2001. gada 18. septembra spriedums lietā T‑112/99 Métropole Télévision – M6 u.c./Komisija, Recueil, II‑2459. lpp., 35. punkts). Tādējādi prasību atcelt tiesību aktu var celt par visiem iestāžu pieņemtajiem aktiem, neraugoties
         uz to raksturu vai formu, ja ar tiem paredzēts radīt tiesiskas sekas (Tiesas 1971. gada 31. marta spriedums lietā 22/70 Komisija/Padome,
         Recueil, 263. lpp., 42. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā T‑353/00 Le Pen/Parlaments, Recueil, II‑1729. lpp., 77. lpp.).

      36     Prasītājs savā sūdzībā apgalvo, ka MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļā tikai aviācijas uzņēmumiem paredzētais atbrīvojums, pārkāpjot EKL 87. pantu, kropļo
         gaisa transporta uzņēmumu, jo īpaši to, kas piedāvā pazeminātas cenas, konkurenci ar dzelzceļa transporta uzņēmumiem pasažieru
         pārvadājumu tirgū.

      37     Ar 2002. gada 12. septembra vēstuli Komisija atbildēja, ka attiecīgo atbrīvojumu tā neuzskata par valsts atbalstu, jo tas
         radies transponējot Direktīvu 92/81, proti, Kopienu tiesību aktu, un tādēļ ar valsts atbalstu saistītas normas šajā gadījumā
         nepiemēro (skat. šī sprieduma 11. punktu).

      38     Saistībā ar šo prasību Komisija norāda, ka 2002. gada 12. septembra vēstule nav apstrīdams akts (skat. šī sprieduma 26. punktu).
      39     Lai pārbaudītu, vai minētā vēstule ir apstrīdams akts, vispirms ir jākonstatē priekšmets prasītāja 2002. gada 5. jūlija vēstulē,
         uz kuru tajā tiek sniegta atbilde.

      40     Te ir jākonstatē, ka 2002. gada 5. jūlija vēstuli prasītājs nosūtīja ar mērķi iesniegt Komisijai pamatotu sūdzību par iespējamo
         EKL 87. panta pārkāpumu. Šī sūdzība vairāk nekā 800 lapaspušu apjomā ietvēra virkni pierādījumu, ekonomiska rakstura un statistisku
         datu, ar mērķi pamatot apgalvojumus par valsts atbalsta, un jo īpaši attiecīgā atbrīvojuma radīto konkurences izkropļojumu
         esamību. Savā sūdzībā prasītājs nepārprotami lūdza Komisijai uzsākt formālu pārbaudes procedūru atbilstoši EKL 88. pantam.

      41     Neatkarīgi no tā, vai sūdzība bija pamatota, Komisijas rīcībā, saņemot šo sūdzību, acīmredzami nonāca “ziņas par varbūtēji
         nelikumīgu atbalstu” Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1. punkta izpratnē. No minētā noteikuma izriet, ka Komisijai tūlīt ir
         jāizskata minētās ziņas (skat. šī sprieduma 6. punktu). Tai ir tiesības, bet ne pienākums šajā posmā sazināties ar attiecīgo
         dalībvalsti.

      42     Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 13. pantam “varbūtēji nelikumīga atbalsta” iepriekšēja pārbaude ir jāpabeidz pieņemot lēmumu
         atbilstoši 4. panta 2., 3. un 4. punktam (skat. šī sprieduma 7. punktu). Šīs pašas regulas 4. panta 2. punktā paredzēts –
         ja pēc iepriekšējas pārbaudes Komisija konstatē, ka ar tās rīcībā esošo informāciju saistītais pasākums nav atzīstams par
         valsts atbalstu, tā dara to zināmu, pieņemot lēmumu (skat. šī sprieduma 5. punktu).

      43     Papildus šai iespējai pieņemt lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 4. pantu, Komisijai, ja tai ir sniegta informācija par
         varbūtēja valsts atbalsta pastāvēšanu, nav citas iespējas, kā piemērojot tās pašas regulas 20. panta 2. punkta otro teikumu,
         darīt zināmu ieinteresētajām personām, ka “nav pietiekama pamata lemt par attiecīgo gadījumu” (skat. šī sprieduma 8. punktu).

      44     Šajā gadījumā ir acīmredzams, ka 2002. gada 12. septembra vēstule neietver lēmumu neizvirzīt iebildumus saskaņā ar Regulas
         Nr. 659/1999 4. panta 3. punkta nozīmē vai lēmumu par formālas pārbaudes procedūras uzsākšanu saskaņā ar minētā panta 4. punktu.
         Tādēļ ir jānosaka tas, vai šī vēstule ietver lēmumu minētās regulas 4. panta 2. punkta izpratnē, vai arī tā ir tikai šīs pašas
         regulas 20. pantā paredzētais neformālais paziņojums.

      45     Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija, pretēji tās apgalvojumiem, šajā gadījumā nav izmantojusi Regulas Nr. 659/1999
         20. panta 2. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju. Nebūt nenorādot uz to, ka nav pietiekama pamata lemt par sūdzību, Komisija
         gan Apstrīdētajā lēmumā, gan 2002. gada 25. novembra un 2003. gada 9. janvāra vēstulēs ieņem skaidru un noteiktu nostāju.
         Tā konstatē, ka sūdzība neļauj konstatēt valsts atbalsta esamību, jo attiecīgā atbrīvojuma pamatā nav Vācijas iestāžu lēmuma
         sniegt atbalstu, bet to pamato Vācijai uzliktais pienākums transponēt Direktīvu 92/81 (skat. šī sprieduma 11. punktu).

      46     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka savā šī sprieduma 21. punktā minētajā rīkojumā lietā Deutsche Bahn/Komisija Pirmās instances tiesa noraidīja lietā T‑361/02 prasītāja celto prasību sakarā ar bezdarbību, jo ar 2002. gada 12. septembra
         vēstuli ir “ieņemta skaidra un nepārprotama nostāja jautājumā par prasītāja sūdzību” (20. punkts).

      47     Tādēļ šo vēstuli nevar uzskatīt par tādu, ar ko prasītājs tikai informēts par pietiekama pamata trūkumu, lai šajā gadījumā
         pieņemtu lēmumu Regulas Nr. 659/1999 20. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē. Ar minēto vēstuli Komisija pauda skaidru un
         pamatotu nostāju.

      48     Attiecībā uz jautājumu – vai 2002. gada 12. septembra vēstule ietver Regulas Nr. 659/1999 4. panta 2. punktā paredzēto lēmumu,
         proti, Komisijas konstatējumu pēc iepriekšējas pārbaudes, ka attiecīgais pasākums nav valsts atbalsts – ir jāuzsver, ka Komisija
         skaidri ir norādījusi savu viedokli, saskaņā ar kuru “attiecīgais atbrīvojums nav valsts atbalsts EK līguma 87. panta 1. punkta
         izpratnē” (skat. šī sprieduma 11. punktu).

      49     Tādēļ saskaņā ar pienākumu, ko Komisijai uzliek Regulas Nr. 659/1999 10. pants, tā pārbaudīja prasītāja sniegtās ziņas un
         2002. gada 12. septembra vēstulē izdarīja secinājumu par atbalsta neesamību, jo atbildība par atbrīvojumu nav jāuzņemas dalībvalstij.
         Tādējādi ir konstatēts, ka šī vēstule ietver lēmumu Regulas Nr. 659/1999 4. panta 2. punkta izpratnē. Pamatam, ievērojot kuru
         Komisija izdarīja secinājumu, ka atbalsts nepastāv, kā arī apstāklim, ka iepriekšējas pārbaudes laikā Komisijai nav jāveic
         padziļināta un plaša sūdzībā sniegtās informācijas analīze, šajā sakarā nav nozīmes.

      50     Komisija apgalvo, ka 2002. gada 12. septembra vēstuli nevar uzskatīt par tādu lēmumu, kas minēts Regulas Nr. 659/1999 4. panta
         2. punktā, jo 2002. gada 5. jūlijā iesniegtā sūdzība neietilpst valsts atbalsta shēmas piemērošanas jomā. Komisija piebilst,
         ka vēstule nebija ne adresēta, ne nosūtīta dalībvalstij, kā tas paredzēts šīs pašas regulas 25. pantā (skat. šī sprieduma
         9. punktu).

      51     Šiem argumentiem nevar piekrist. Pirmkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, forma, kādā ir pieņemts tiesību akts vai lēmums,
         principā neietekmē iespēju tos apstrīdēt, ceļot prasību atcelt tiesību aktu, bet ir jāpievērš uzmanība to būtībai, lai noteiktu,
         vai tie ir tiesību akti EKL 230. panta izpratnē (skat. šī sprieduma 35. punktā minēto judikatūru, ka arī šajā sakarā skat.
         Pirmās instances tiesas 1994. gada 24. marta spriedumu lietā T‑3/93 Air France/Komisija, Recueil, II‑121. lpp., 43., 57. un 58. punkts).

      52     Turklāt, kā tas ir norādīts šī sprieduma 41. punktā, ja Komisija ir saņēmusi informāciju par varbūtēji nelikumīgu atbalstu,
         tai ir pienākums tūlīt izskatīt šo informāciju, piemērojot Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1. punktu. Ja, kā tas ir šajā gadījumā,
         Komisija ne tikai paziņo ieinteresētajai personai par pietiekama pamata trūkumu lēmuma pieņemšanai šajā gadījumā, bet arī
         ieņem skaidru un pamatotu nostāju, norādot, ka attiecīgais pasākums nav valsts atbalsts, tā var rīkoties tikai saskaņā ar
         šīs regulas 4. panta 2. punktu. Pieņemot lēmumu, kas pēc būtības ir atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 4. panta 2. punktam pieņemts
         lēmums, Komisijai nav tiesību iebilst pret tā apstrīdēšanu Kopienu tiesās, darot zināmu, ka tā nav pieņēmusi šādu lēmumu,
         mēģinot to atsaukt vai, pārkāpjot Regulas Nr. 659/1999 25. pantu, pieņemot lēmumu to neadresēt attiecīgajai dalībvalstij.

      53     Komisija šajā sakarā nevar atsaukties uz Tiesas judikatūru un jo īpaši uz spriedumu lietā Sytraval. Minētais spriedums ir pasludināts pirms vēl tika noteikta sūdzību valsts atbalsta jomā izskatīšanas kartība ar Regulu Nr. 659/1999.
         Šīs regulas mērķis ir kodificēt un nostiprināt Komisijas praksi šajā jomā saskaņā ar Tiesas judikatūru (regulas 2. apsvērums).

      54     Turklāt ir jāatgādina, ka jau izspriestajā lietā Sytraval Komisija pieņēma attiecīgajai dalībvalstij adresētu lēmumu par attiecīgās sūdzības noraidīšanu, bet neinformēja par lēmuma
         tekstu sūdzības iesniedzējus (spriedums lietā Sytraval, 14. un 46. punkts). Komisija tikai informēja sūdzības iesniedzējus par šī lēmuma sekām (15. punkts). Tiesa atzina, ka tas
         bija dalībvalstij adresēts lēmums, pret kuru attiecīgā gadījumā var celt prasību par tā atcelšanu, nevis sūdzības iesniedzējiem
         adresēts paziņojums (45. punkts).

      55     Šajā gadījumā Komisija nav adresējusi Vācijas Federatīvajai Republikai lēmumu par varbūtējo valsts atbalstu. Ja Komisija,
         kā tas tai būtu jādara saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 25. pantu, būtu adresējusi šādu lēmumu Vācijas iestādēm, prasītājam
         kā EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procesuālo garantiju ieguvējam, būtu tiesības apstrīdēt tā spēkā esamību kā personai,
         kuru attiecīgais lēmums skar tieši un individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē (šajā sakarā skat. spriedumu lietā
         Sytraval, 41. un 48. punkts). Komisija tādēļ nevar atsaukties uz apstākli, ka tā nav adresējusi lēmumu dalībvalstij, un līdz ar to
         uz apstākli, ka dalībvalsts nav ievērojusi Regulas Nr. 659/1999 25. pantu, lai atņemtu prasītājam viņa procesuālās garantijas.

      56     Ir jāpiebilst, ka no Regulas Nr. 659/1999 skaidri izriet – tās mērķis ir uzlabot tiesisko drošību, jo īpaši saistībā ar turpmākajām
         izskatīšanas procedūrām valsts atbalsta jomā (3., 7. un 11. apsvērums). Šis mērķis acīmredzami tiktu apdraudēts, ja Komisijai
         būtu tiesības šajā jomā pieņemt lēmumus lietās, pārkāpjot šajā regulā noteiktās procesuālās robežas.

      57     Turklāt pretēji Komisijas apgalvojumam (skat. šī sprieduma 29. punktu), Lojola de Palasio nav nekādā veidā precizējusi ne
         Apstrīdētajā lēmumā (skat. šī sprieduma 11. punktu), ne savā 2003. gada 9. janvāra vēstulē (skat. šī sprieduma 16. punktu),
         ka tā šajā lēmumā ir paudusi personīgo viedokli. Tieši pretēji, viņa acīmredzami pieņēma administratīvu lēmumu Komisijas vārdā.

      58     Šajā sakarā nav nozīmes tam, ka šī vēstules pamatā nav Komisijas locekļu kolēģijas pieņemts galīgs lēmums par sūdzību (skat.
         šī sprieduma 26. punktu). Šādu lēmumu var pieņemt tikai tad, ja atbildīgais Komisijas loceklis šajā sakarā iesniedz priekšlikumu.
         2002. gada 12. septembra vēstule ļauj saprast, ka Lojola de Palasio nebija paredzējusi iesniegt lietas materiālus kolēģijai.
         Viņa faktiski paziņoja, ka sūdzību nevar pārbaudīt, pamatojoties uz EKL 87. pantu un Regulu Nr. 659/1999, un ka šī iemesla
         dēļ kolēģija nevar pieņemt lēmumu attiecībā uz šo sūdzību.

      59     Attiecībā uz to, ka vēstule nav publicēta (skat. šī sprieduma 26. punktu), pietiek atzīt, ka šo tiesību aktu nav nepieciešams
         publicēt, lai pret to varētu celt prasību par atcelšanu.

      60     Komisija turklāt apgalvo, ka prasītājam nav interese celt prasību, jo 2002. gada 12. septembra vēstule ir atsaukta ar 2003. gada
         9. janvāra vēstuli (skat. šī sprieduma 16. punktu) un tādējādi tā nerada sekas (skat. šī sprieduma 28. punktu).

      61     Vispirms ir jākonstatē, ka 2003. gada 9. janvāra vēstule ir formulēta divdomīgi. Pirmkārt, atsaucoties uz 2002. gada 12. septembra
         un 25. novembra vēstulēm, Komisijas locekle paziņoja, ka viņa “saturu gribētu atkārtot un apstiprināt, ievērojot vēlākos notikumus”.
         Otrkārt, tā norāda, ka prasītājs var “šīs vēstules, no kurām [tas] vai [tā] padome ir izdarījusi pretēju secinājumu, var uzskatīt
         vai nu par tādām, kas pauž [viņas] nostāju, vai tādām, kas ir atsauktas”. Ņemot vērā šo īpaši divdomīgo formulējumu, Pirmās
         instances tiesa uzskata, ka šī vēstule ir jāuzskata par tādu, kas neapstiprina Komisijas nostāju.

      62     No 2003. gada 9. janvāra vēstules izriet, ka Komisija saglabā savu nostāju, saskaņā ar kuru EKL 88. pants nevar būt pamats
         sūdzības pārbaudei. Tādēļ tā nav mainījusi savu nostāju, saskaņā ar kuru atbrīvojums no nodokļa nav valsts atbalsts EKL 87. panta
         1. punkta izpratnē un nav uzsākusi EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Tā faktiski skaidri apstiprināja 2002. gada
         12. septembra vēstules saturu gan savā 2002. gada 25. novembra vēstulē, gan, kā Komisija to atzīst savos dokumentos, arī 2003. gada
         9. janvāra vēstulē. Komisija arī nav nolēmusi pārskatīt savu nostāju.

      63     No visa iepriekš minētā izriet, ka 2002. gada 12. septembra vēstule pēc būtības ir lēmums Regulas Nr. 659/1999 4. panta 2. punkta
         izpratnē un ka tā joprojām saglabā tiesiskās sekas neraugoties uz 2003. gada 9. janvāra vēstuli. Tādēļ šī prasība ir pieņemama
         un saistībā ar to ir jāpieņem nolēmums.

       Par lietas būtību
      64     Prasītājs izvirza sešus pamatus. Pirmais pamats ir pamatots ar likumības principa pārkāpumu, otrais – ar pienākuma norādīt
         pamatojumu neizpildi, trešais – ar EKL 87. panta pārkāpumu, ceturtais – ar EKL 88. panta pārkāpumu, piektais – ar EKL 307. panta
         kļūdainu piemērošanu un sestais – ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

      65     Kopā jāpārbauda pirmais, trešais un ceturtais pamats.
       Par pirmo, trešo un ceturto pamatu
       Lietas dalībnieku argumenti
      66     Saistība ar trešo pamatu prasītājs norāda, ka MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļa veido valsts atbalstu EKL 87. panta izpratnē, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu.

      67     Pirmkārt, prasītājs atzīmē, ka, tā kā aviācijas uzņēmumiem, kas darbojas Vācijā, vispār nav jāmaksā vispārējais akcīzes nodoklis
         par minerāleļļām atbilstoši MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļai, to kopējais nodokļu apmērs ir ievērojami samazināts un tādējādi tiem ir radītas
         finansiālas priekšrocības.

      68     Otrkārt, tā kā šī atbrīvojuma rezultātā zaudētie ieņēmumi (435 miljoni EUR 2002. gadā) tiek rasti no Vācijas budžeta, priekšrocības
         ir piešķirtas, izmantojot valsts līdzekļus. Prasītājs precizē, ka pretēji Padomes apgalvojumam, atbalsta esamība nav atkarīga
         no tā, vai valstij ir uzlikta “papildu nasta”. Šajā sakarā Padome atzīst, ka tāds atbrīvojums no nodokļa, kas piešķirts šajā
         gadījumā, ir klasisks atbalsta piemērs EKL 87. panta izpratnē.

      69     Prasītājs piebilst, ka MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļa neapšaubāmi ir Vācijas Federatīvās Republikas tiesību akts, jo to ir pieņēmušas
         šīs dalībvalsts likumdevējas iestādes. Tas precizē, ka šis noteikums ir tikai daļa no vispārējās nodokļu sistēmas, saskaņā
         ar kuru Vācijā ar nodokli apliek minerāleļļas, un ka tiesību aktos, ar ko transponē Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta a)
         un b) apakšpunktus, ietverto valsts pasākumu tiesisko raksturu Tiesa nav apšaubījusi savos 1999. gada 10. jūnija spriedumā
         lietā C‑346/97 Braathens (Recueil, I‑3419. lpp.), un 2003. gada 25. septembra spriedumā lietā C‑437/01 Komisija/Itālija (Recueil, I‑9861. lpp.).

      70     Kaut gan ar MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļu ir ieviests Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts, šī norma
         ir dalībvalsts tiesību akts un tādējādi – pasākums, par ko dalībvalstij jāuzņemas atbildība EKL 87. panta 1. punkta izpratnē
         (šajā sakarā skat. Tiesas 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑208/90 Emmott, Recueil, I‑4269. lpp., 21. punkts, un 1993. gada 12. oktobra spriedumu lietā C‑37/92 Vanacker un Lesage, Recueil, I‑4947. lpp., 7. punkts). Prasītājs norāda, ka saskaņa ar EKL 249. pantu, direktīva uzliek saistības tikai attiecībā uz
         sasniedzamo rezultātu, bet ļauj šo valstu likumdevējam izvēlēties to transponēšanas formas un metodes. Tādēļ, pretēji Komisijas
         apgalvojumam, nevar pieņemt tādas direktīvas, kas neparedz valstij izvērtēšanas iespējas.

      71     Šajā gadījumā Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkts piešķir dalībvalstīm diskrecionāru varu atbrīvot aviācijas degvielu no saskaņotā
         akcīzes nodokļa “saskaņā ar to izvirzītajiem nosacījumiem, lai nodrošinātu pareizu un nepārprotamu šo atbrīvojumu piemērošanu
         un novērstu jebkādu krāpšanos, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai ļaunprātīgu nodokļu nemaksāšanu”. Turklāt, kā to apgalvo
         Padome, Vācijas likumdevējam ir dota ievērojama diskrecionārā vara, lai novērstu konkurences izkropļojumus, atbrīvojot cita
         veida transportu no akcīzes nodokļa maksāšanas par minerāleļļām, izmantojot Direktīvā 92/81 paredzētās iespējas.

      72     Treškārt, prasītājs norāda, ka attiecīgais atbrīvojums ir arī izlases veida pasākums, kas pastāv atsevišķu uzņēmumu interesēs
         vai ir labvēlīgs atsevišķu preču ražošanai EKL 87. panta nozīmē.

      73     Ceturtkārt, prasītājs norāda, ka MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļa rada konkurences kropļojumu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Komisija ir atzinusi,
         ka ātrgaitas vilcieni konkurē ar gaisa transporta līdzekļiem maršrutos Kopienas teritorijā [Komisijas 1998. gada 9. decembra
         lēmums (Lieta Nr. IV/M.1305 – Eurostar) (OV 1999, C 256, 4. lpp.) 21. punkts]. Prasītājs apgalvo, ka savā sūdzībā ir pietiekami izklāstījis to, ka šāda konkurence
         pastāv arī maršrutos Vācijas teritorijā. Turklāt kaut gan prasītājam ir jāmaksā visi nodokļi par tā izmantotajiem primārajiem
         enerģijas avotiem, attiecīgais atbrīvojums ļauj aviācijas uzņēmumiem būtiski samazināt savas izmaksas un tādēļ maršrutos Vācijas
         teritorijā piedāvāt cenas, kas ir zemākas par prasītāja piedāvātajām cenām.

      74     Piektkārt, attiecīgais atbrīvojums ietekmē dalībvalstu savstarpējo tirdzniecību, jo, pirmkārt, aviācijas uzņēmumi darbojas
         galvenokārt vairākās dalībvalstīs un, otrkārt, ātrvilcieni kursē starp dažādām Eiropas galvaspilsētām, tieši konkurējot ar
         gaisa transporta līdzekļiem.

      75     Pēc prasītāja domām no iepriekš minētā izriet, ka MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a)daļa veido valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē. Apstrīdētais lēmums tādēļ
         ir prettiesisks.

      76     Prasītājs arī uzskata, ka attiecīgais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu. MinöStG  4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļa acīmredzami neatbilst EKL 87. panta 2. punkta nosacījumiem, un to nevar atzīt par
         saderīgu atbilstoši EKL 87. panta 3. punktam.

      77     Prasītājs turklāt norāda uz Komisijas pausto kļūdaino viedokli Apstrīdētajā lēmumā, ka direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta
         b) apakšpunkts liedz piemērot EKL 87. pantu. Šis sekundāro tiesību noteikums ir jāvērtē, ņemot vērā EKL 87. pantu un citus
         valsts atbalstu reglamentējošos primāro tiesību aktu noteikumus, kas ir īpaša brīvas konkurences principa izpausme (Tiesas
         1978. gada 5. oktobra spriedums lietā 26/78 INAMI/Viola, Recueil, 1771. lpp., 9.–14. punkts; tāpat skat. ģenerāladvokāta Lenca [Lenz] secinājumus 1986. gada 15. janvāra spriedumam lietā 52/84 Komisija/Beļģija (Recueil, 89., 99. lpp.). No Kopienu primāro tiesību pārākuma principa izriet, ka sekundāro tiesību un primāro tiesību piemērošanas
         kolīziju atrisina, vai nu interpretējot sekundāro tiesību normu tā, lai tā būtu saderīga ar primārajām tiesībām (attiecinot
         atbrīvojumu no nodokļa uz ātrvilcienu operatoriem), vai arī – ja šāda interpretācija nav iespējama – šo sekundāro tiesību
         noteikumu nepiemērojot vispār (Tiesas 1988. gada 29. jūnija spriedums lietā 300/86 van Landschoot/Mera, Recueil, 3443. lpp.).

      78     No Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta gramatiskās, sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas arī ir jāsecina, ka šajā
         gadījumā ir jāpiemēro EKL 87. pants. Pirmkārt, no šī noteikuma formulējuma izriet, ka atbrīvojums no akcīzes nodokļa maksāšanas
         ir piemērojams, “neietekmējot citas Kopienu tiesību normas”. Otrkārt, saskaņā ar judikatūru, atbilstoši Direktīvas 92/81 8. panta
         2. un 4. punktam noteiktos brīvprātīgos atbrīvojumus no nodokļa ierobežo vispārējie konkurenci aizsargājošie noteikumi, to
         skaitā arī EKL 87. pants (skat., piemēram, Pirmās instances tiesas 2000. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑184/97 BP Chemicals/Komisija, Recueil, II‑3145. lpp., 62. lpp.), tādējādi arī attiecīgais atbrīvojums no nodokļa ir jāierobežo tādā pašā veidā. Treškārt atbilstoši
         Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta teleoloģiskai interpretācijai ar konkurenci saistītās Līguma normas ir
         piemērojamas aviācijas degvielai paredzētajam atbrīvojumam no nodokļa, jo šis noteikums paredz izveidot efektīvu iekšējo tirgu
         un standartizēt konkurences nosacījumus.

      79     Prasītājs apstrīd Padomes apgalvojumu, ka, sekundārā Kopienu tiesību aktā tikai daļēji saskaņojot nodokli, uz veikto pasākumu
         neattiecas Līguma noteikumi par valsts atbalstu, ja vien direktīvā, kas pamato šo saskaņošanu, nav skaidri paredzēta šo noteikumu
         piemērošana. Šādā interpretācijā nav ņemta vērā normu hierarhija. Ja Padome būtu velējusies izslēgt EKL 87. panta 1. punkta
         piemērošanu, direktīva tai būtu jāpamato ne tikai ar EKL 93. pantu, bet arī ar EKL 89. pantu, un to darot, būtu jāizslēdz
         attiecīgie pasākumi no valsts atbalsta kontroles procedūras piemērošanas jomas. Tāpat Padome varēja atzīt, ka direktīvā paredzētie
         pasākumi ir saderīgi ar kopējo tirgu, pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punktu, EKL 87. panta 3. punkta e) apakšpunktu vai,
         iespējams, uz EKL 73. pantu. Tas atbilstu Padomes ierastajai praksei [skat., piemēram, Padomes 1970. gada 4. jūnija Regulu
         (EEK) Nr. 1107/70 par atbalsta piešķiršanu pārvadājumiem pa dzelzceļu, autoceļiem un iekšējiem ūdensceļiem (OV L 130, 1. lpp.)].
         Tā kā Padome, atsaucoties uz primārajās tiesībās tai piešķirtajām pilnvarām, nav noteikusi atkāpi no primārajām tiesībām,
         ir jāpiemēro tieši primārās tiesības, proti, šajā gadījumā EKL 87. pantu un EKL 88. pants. Padomes apgalvojums, ka šāda atkāpe
         faktiski ir paredzēta, ir jānoraida, jo šī atkāpe nav minēta skaidri un nepārprotami.

      80     Šajā sakarā prasītājs nepiekrīt Padomes nostājai, saskaņā ar kuru apstāklis, ka kāds no iepriekš minētajiem noteikumiem valsts
         atbalsta jomā, kas piešķir pilnvaras, netika izmantots, ir tikai nebūtiska formāla kļūda. Pamatojoties uz direktīvu, nevar
         netieši izslēgt tādu transpozīcijas pasākumu kontroli, kas jāveic saskaņā ar direktīvu, ievērojot valsts atbalstam piemērojamos
         noteikumus. Direktīvu tieši pretēji būtu skaidri jāpamato ar atbilstošajām pilnvarām.

      81     Prasītājs piebilst, ka Komisija un Padome Direktīvā 2003/96, kas aizstāj Direktīvu 92/81, paredzētos atbrīvojumus no nodokļa
         sīki izvērtē, ņemot vērā tiesisko regulējumu atbalsta jomā. Tādēļ nav saprotams, kādēļ atbildētāja un persona, kas iestājusies
         lietā, šobrīd atsakās veikt Direktīvā 92/81 paredzēto atbrīvojumu no  nodokļa kontroli, ievērojot EKL 87. panta kritērijus.

      82     Prasītājs nenoliedzami atzīst, ka Komisija nevar lemt par Padomes direktīvu spēkā esamību. Tomēr tā var un tai vajadzētu pārbaudīt,
         vai dalībvalsts veiktā Direktīvā 92/81 paredzēto atbrīvojumu no nodokļa ieviešana atbilst Līguma noteikumiem atbalsta jomā
         un nodrošināt, lai valsts tiesības ar šo transponēšanu neradītu ar kopējo tirgu nesaderīgus konkurences izkropļojumus. Komisijai
         tāpat ir jākontrolē tās dirkrecionārās varas izmantošana, kas dalībvalstij ļauj atbrīvojumu no nodokļa attiecināt uz dzelzceļa
         transportu, saskaņā ar šīs pašas direktīvas 8. panta 2. punkta c) apakšpunktu. Prasītājs šajā sakarā apgalvo, ka Pirmās instances
         tiesas 1999. gada 17. jūnija spriedumam lietā T‑82/96 ARAP  u.c./Komisija (Recueil, II‑1889. lpp., 14. punkts), nav nozīmes, jo tas attiecas nevis uz direktīvu, bet uz regulu, kas dalībvalstij nav jātransponē.

      83     Prasītājs tādēļ no iepriekš minētā secina, ka Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums no
         akcīzes nodokļa par aviācijas degvielu nav saderīgs ar EKL 87. pantu un tādēļ nav piemērojams tā pašreizējā redakcijā.

      84     Prasītājs turklāt norāda, ka Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts vairs nav piemērojams, jo uz to vairs neattiecas
         ar EKL 93. pantu piešķirtās pilnvaras. Šajā sakarā tas atzīmē – no EKL 241. panta izriet, ka nekas neliedz atsaukties uz to,
         ka Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts nav piemērojams.

      85     Ar šo direktīvu faktiski tika saskaņots akcīzes nodoklis minerāleļļām un tāpat kā citas šajā sakarā pieņemtās direktīvas tā
         ir pamatota tikai ar EKL 93. pantu un paredz izveidot Kopienas iekšējo tirgu EKL 14. panta izpratnē. Prasītājs atzīst, ka,
         ņemot vērā tolaik pastāvošo konkurenci, Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums no nodokļa
         par aviācijas degvielu šīs direktīvas pieņemšanas laikā, iespējams, bija vajadzīgs iekšējā tirgus izveidošanai. Tomēr, kā
         to ir apstiprinājusi Padome, aviācijas uzņēmumus un ātrvilcienu operatorus šobrīd saista sīva savstarpēja konkurence un attiecīgais
         atbrīvojums no akcīzes nodokļa maksāšanas rada konkurences izkropļojumu (skat. šī sprieduma 73. punktu). Līdz ar to atbrīvojums
         no nodokļa par aviācijas degvielu nevis veicina iekšējā tirgus izveidi, bet, tieši pretēji, būtiski izkropļo konkurenci.

      86     Pasākums, kas rada konkurences izkropļojumus, nevar būt “nepieciešams”, lai nodrošinātu kopējā tirgus izveidošanu un darbību
         EKL 93. panta izpratnē. Saskaņā ar samērīguma principu pasākumu var uzskatīt par nepieciešamu tikai tad, ja nevar piemērot
         citu pasākumu, kas konkurenci izkropļotu mazāk (Pirmās instances tiesas 1996. gada 5. jūnija spriedums lietā T‑162/94 NMB France  u.c./Komisija, Recueil, II‑427. lpp., 69. punkts). Prasītājs uzskata, ka konkurenci mazāk kropļotu vai nu Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā
         paredzētā atbrīvojuma no nodokļa piešķiršana arī ātrvilcienu operatoriem, vai arī šī atbrīvojuma no akcīzes nodokļa par minerāleļļām
         atcelšana, ja to izmanto pārvadājumiem Kopienas teritorijā. Tādējādi Direktīvas92/81 8.panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais
         atbrīvojums no nodokļa par aviācijas degvielu, kopš ir mainījies konkurences stāvoklis attiecīgajā tirgū, vairs nav nepieciešams,
         lai nodrošinātu nodrošinātu iekšējā tirgus izveidošanu un darbību, un uz to vairs neattiecas EKL 93. pants.

      87     Prasītājs uzsver – viņš nenoliedz, ka Padome varēja pamatot Direktīvu 92/81 ar EKL 93. pantu. Tomēr rodas jautājums – vai
         pēc izmaiņām pastāvošajās konkurences attiecībās starp civilo aviāciju un ātrvilcieniem ar EKL 93. pantā paredzētajām pilnvarām
         pietiek, lai atteiktos veikt transponēšanas pasākumu atbilstības pārbaudi vispārējiem noteikumiem valsts atbalsta jomā. Prasītājs
         precizē, ka tas necer panākt direktīvas atcelšanu, bet uzskata, ka izmantotās pilnvaras neliedz Komisijai veikt kontroli.

      88     Saistībā ar pirmo pamatu prasītājs apgalvo, ka Komisijai bija jāveic sūdzības rūpīga un objektīva pārbaude (šajā sakarā, skat.
         Tiesas 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C‑449/98 P IECC/Komisija, Recueil, I‑3875. lpp., 45. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu lietā T‑95/96 Gestevisión Telecinco/Komisija, Recueil, II‑3407. lpp., 72. punkts). Pilnībā noraidot tā sūdzību, Komisija nav ievērojusi likumības principu, kā arī atsevišķus Regulas
         Nr. 659/1999 noteikumus.

      89     Prasītājs apšauba to, ka, formulējot 2002. gada 12. septembra vēstuli, Komisija ir ievērojusi labas pārvaldības principu un
         savus iekšējās kārtības noteikumus. Šajā sakarā tas precizē – kaut gan piemērojot šos iekšējās kārtības noteikumus, Komisijas
         locekļu kolēģija bija kompetenta šajā gadījumā, tai šī lieta lēmuma pieņemšanai acīmredzami netika nodota.

      90     Visbeidzot, lai pamatotu ceturto pamatu, prasītājs norāda – tā kā ar Apstrīdēto lēmumu Komisija ir atteikusies uzsākt formālu
         pārbaudes procedūru, tā rīkojas pārkāpjot EKL 88. panta 2. un 3. punktā, ka arī Regulas Nr. 659/1999 10. panta 1.punktā un
         17. pantā tai uzliktos pienākumus.

      91     Prasītājs savā replikā apstiprina, ka Komisija, ņemot vērā paredzētos Direktīvas 92/81 attiecīgo noteikumu grozījumus, nepamatoti
         uzskata, ka tai nav jāuzsāk pastāvoša atbalsta formāla pārbaudes procedūra.

      92     Komisija uzskata, ka šajā lietā nepārprotami nepastāv jautājums par valsts atbalstu. Tā apgalvo, ka atbildība par attiecīgo
         atbrīvojumu nav jāuzņemas valstij atbilstīgās judikatūras izpratnē (Tiesas 2002. gada 16. maija spriedums lietā C‑482/99 Francija/Komisija,
         Recueil, I‑4397. lpp.). MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļā paredzēto atbrīvojumu no nodokļa pamato Direktīvas 92/81 8.panta 1. punkta b) apakšpunkts
         un dalībvalstīm nav piešķirta diskrecionārā vara transponējot minēto atbrīvojumu (šī sprieduma 69. punkta minētais spriedums
         lietā Braathens).

      93     Atbildot uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru, ņemot vērā primāro tiesību pārākumu, ir jāpiemēro tiesību akts valsts atbalsta
         jomā, Komisija apgalvo, ka prasītājs nav ņēmis vērā apstākli, ka šī sprieduma 92. punktā minēto spriedumu lietā Francija/Komisija
         arī pamato tiesību akti valsts atbalsta jomā un tas ir jāievēro. Tā turklāt noraida argumentu, saskaņā ar kuru uz Direktīvas 92/81
         8. panta 1. punkta neattiecas EKL 93. pantā minētās pilnvaras, uzskatot, ka prasītājs jauc šajā sakarā faktiski atbilstīgo
         jautājumu, proti, jautājumu par nepieciešamo saskaņošanu, ar jautājumu par konkurences sekām, kam nav nekāda sakara ar EKL
         93. pantu.

      94     Komisija neatbild uz argumentiem, ko prasītājs izvirzījis, lai pamatotu pirmo pamatu.
      95     Attiecībā uz ceturto pamatu, Komisija uzskata, ka formāla pārbaudes procedūra nav jāuzsāk. Tā piebilst, ka Direktīva 2003/96
         ir aizstājusi Direktīvu 92/81 un tādējādi vairs nebija pamata formālas pārbaudes procedūras uzsākšanai.

      96     Padome izvirza trīs argumentus, lai pierādītu, ka EKL 87.–89. pantā paredzētā sistēma un valsts atbalsta kontroles procedūra
         šajā gadījumā nav piemērojamas. Pirmkārt, šie noteikumi nav piemērojami Kopienas likumdevēja noteiktajiem pasākumiem, ja vien
         likumdevējs nav lēmis citādi. Ar EKL 88. pantu Komisijai piešķirtās pilnvaras neļauj atzīt spēkā esošu Kopienu noteikumu par
         nepiemērojamu.

      97     Otrkārt, apstrīdēto atbrīvojumu nevar uzskatīt par valsts atbalstu, jo tā mērķis un vispārējā struktūra nenorāda uz nolūku
         radīt priekšrocības, kas papildus apgrūtinātu valsti.

      98     Treškārt, Padome atgādina, ka, pat ja apstrīdētais atbrīvojums būtu jāuzskata par valsts atbalstu, tai ir pilnvaras atsevišķu
         kategoriju atbalstam nepiemērot atbalsta saderības ar kopējo tirgu kontroles procedūras. No apstrīdētā noteikuma beznosacījumu
         rakstura izriet, ka Kopienu likumdevējs šajā gadījumā ir skaidri izslēdzis iespēju veikt šādu kontroli.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      99     EKL 87. panta 1. punktā par nesaderīgu ar kopējo tirgu ir atzīts ikviens atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā
         citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem
         uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.

      100   Šis noteikums tādēļ attiecas uz dalībvalstu lēmumiem, ar kuriem tās nolūkā sasniegt savus ekonomiskos un sociālos mērķus,
         pieņemot vienpusējus un neatkarīgus lēmumus, nodod uzņēmumiem vai citiem tiesību subjektiem savus līdzekļus vai rada tiem
         priekšrocības, lai veicinātu izvirzīto sociālo un ekonomisko mērķu īstenošanu (Tiesas 1980. gada 27. marta spriedums lietā 61/79
         Amministrazione delle finanze dello Stato/Denkavit italiana, Recueil, 1205. lpp., 31. punkts).

      101   No minētā izriet, ka, lai priekšrocības kvalificētu par atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, tām ir jāizriet no dalībvalsts
         rīcības (skat. šī sprieduma 92. punktā minēto spriedumu lietā Francija/Komisija, 24. punkts, un tajā minēto judikatūru).

      102   Tas tā nav šajā gadījumā. MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļa transponē Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Kā Tiesa to ir atzinusi,
         šis pēdējais minētais Direktīvas noteikums uzliek dalībvalstīm skaidru un precīzu pienākumu neiekasēt saskaņoto akcīzes nodokli
         par komerciālajā aviācijā izmantojamu degvielu (šī sprieduma 69. punktā minētais spriedums lietā Braathens, 30.–32. punkts). Atbrīvojumu transponējot valsts tiesībās, dalībvalstis var tikai īstenot Kopienu noteikumus saskaņā ar
         saviem pienākumiem, kas izriet no Līguma. No minētā izriet, ka atbildība par attiecīgo noteikumu nav jāuzņemas Vācijai, bet,
         ka tas faktiski izriet no Kopienu likumdēvēja akta.

      103   Prasītājs apgalvo, ka atbrīvojums ir piešķirts no valsts līdzekļiem. Tomēr valsts atbildība par atbalstu ir jānodala no jautājuma
         par to, vai atbalsts ir piešķirts no valsts līdzekļiem. No judikatūras izriet, ka runa ir par atšķirīgiem un kumulatīviem
         nosacījumiem (šī sprieduma 92. punktā minētais spriedums lietā Francija/Komisija, 24. punkts).

      104   No iepriekš minētā izriet, ka atsevišķi pamatnosacījumi EKL 87. panta piemērošanai nav izpildīti, un Komisijai tādēļ bija
         tiesības secināt, ka attiecīgais atbrīvojums neietilpst šī panta piemērošanas jomā.

      105   Pretēji prasītāja apgalvojumam, diskrecionārā vara, kas dalībvalstīm noteikta Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta ievadā,
         kur precizēts, ka dalībvalstis atbrīvojumus piešķir “saskaņā ar to izvirzītajiem nosacījumiem, lai nodrošinātu pareizu un
         nepārprotamu šo atbrīvojumu piemērošanu un novērstu jebkādu krāpšanos, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai ļaunprātīgu
         nodokļu nemaksāšanu”, attiecas tikai uz minētā atbrīvojuma īstenošanas nosacījumu formulēšanu un neietekmē šajā noteikumā
         paredzētā pienākuma ieviest atbrīvojumu beznosacījumu raksturu (šī sprieduma 69. punktā minētais spriedums lietā Braathens, 31. punkts).

      106   Attiecībā uz prasītāja argumentu, saskaņā ar kuru Vācijas Federatīvā Republika varēja izvairīties no konkurences kropļojumiem,
         atbrīvojumu attiecinot uz ātrvilcieniem saskaņā ar Direktīvas 92/81 8. panta 2. punkta c) apakšpunktu, pietiek atzīt, ka dalībvalstīm
         ir pamatotas tiesības transponēt tikai ar obligātos direktīvas noteikumus, neizmantojot iespēju paplašināt atbrīvojuma piemērošanas
         jomu.

      107   Prasītājs turklāt atsaucas uz Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta nepiemērojamību. Pirmkārt, viņš uzsver, ka
         saskaņā ar pārākuma principu, šajā noteikumā paredzētais aviācijas degvielas atbrīvojums no akcīzes nodokļa nav saderīgs ar
         EKL 87. pantu un tā pašreizējā redakcijā nav piemērojams. Ja Padome būtu vēlējusies nepiemērot EKL 87. pantu, tai būtu bijis
         jāpamato direktīva ne tikai ar EKL 93. pantu, bet arī uz citiem Līguma pantiem (skat. šī sprieduma 79. punktu). Otrkārt, prasītājs
         norāda, ka Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts nav piemērojams, jo uz to vairs neattiecas EKL 93. pantā paredzētās
         pilnvaras. Tas apgalvo, ka aviācijas uzņēmumus un ātrvilcienu operatorus šobrīd saista sīva savstarpēja konkurence un ka tādēļ
         attiecīgā atbrīvojuma rezultātā netiek izveidots kopējais tirgus, bet tieši pretēji – tiek radīts būtisks konkurences izkropļojums
         (skat šī sprieduma 85. punktu).

      108   Pat pieņemot, ka prasītājs būtu izvirzījis iebildumu par Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts prettiesiskumu,
         šāds iebildums skaidri neizriet no prasītāja iesniegtajiem dokumentiem. Savos apsvērumos par Padomes iestāšanos lietā prasītājs
         precizēja, ka viņa pamata arguments ir saistīts ar to, ka Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts nevar liegt Komisijai
         pārbaudīt attiecīgo atbrīvojumu, izmantojot procedūru valsts atbalsta jomā.

      109   Katrā gadījumā prasītāja argumentus par Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta nepiemērojamību nevar pieņemt.
      110   Attiecībā uz prasītāja argumentu, ka šis noteikums nav piemērojams, jo ir pretrunā ar EKL 87. pantu, pietiek atzīt, kā tas
         izriet no šī sprieduma 104. punkta, ka šajā gadījumā šis pants nav piemērojams.

      111   Attiecībā uz argumentu, kas saistīts ar EKL 93. pantu, ir jāatgādina, ka Padome Direktīvu 92/81 pieņēma vienbalsīgi, pamatojoties
         uz šo pantu, lai saskaņotu akcīzes nodokli par minerāleļļām. Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais
         atbrīvojums izriet no starptautisko tiesību noteikumiem, kuros aviācijas degvielai noteikts atbrīvojums no nodokļa. Savā prasības
         pieteikumā pats prasītājs atzīst, ka Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts iespējams bija nepieciešams direktīvas
         pieņemšanas laikā, jo tā mērķis bija nodrošināt, lai netiktu izkropļota dalībvalstīs atrodošos dažādu aviācijas uzņēmumu savstarpējā
         konkurence un šo uzņēmumu konkurence ar trešo valstu uzņēmumiem (skat. šī sprieduma 85. punktu).

      112   Pieņemot, ka prasītājs pamatoti atsaucas uz jaunu aviācijas un dzelzceļa transporta savstarpējo konkurences attiecību pastāvēšanu
         kopš Direktīvas 91/82 pieņemšanas, no tā vēl neizriet, ka Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts būtu kļuvis prettiesisks.
         Kopienu likumdevējs ir tas, kam īstenojot savas pilnvaras, ir ievērojama diskrecionārā vara, lai novērtētu stāvokli un vajadzības
         gadījumā lemtu par iespēju grozīt spēkā esošos noteikumus.

      113   Attiecībā uz prasītāja argumentu, kas saistīts ar to, ka Komisija un Padome Direktīvas 2003/96 noteikumos paredzētos atbrīvojumus
         sīki izvērtē, ievērojot tiesisko regulējumu valsts atbalsta jomā, ir jānorāda, ka šīs direktīvas 14. panta 1. punkta b) apakšpunkts
         paredz atbrīvojumu, ko piemēro “energoproduktiem, kurus paredzēts lietot par degvielu lidojumos, kas nav privāta, nekomerciāla
         aviācija”. Tomēr no šīs pašas direktīvas 14. panta 2. punkta izriet, ka dalībvalsts var, no vienas puses, ierobežot 14. panta
         1. punktā paredzētā atbrīvojuma piemērošanas jomu, ietverot tajā tikai starptautisko un Kopienas iekšējo transportu, un, otrkārt,
         atcelt atbrīvojumu, ja tā noslēdz divpusēju nolīgumu ar citu dalībvalsti. No minētā izriet, ka Direktīvas 2003/96 14. panta
         transponēšanas pasākumi ir tādi pasākumi, kuru īstenošanai dalībvalstij ir diskrecionāra vara, kas savukārt izskaidro apstākli,
         kādēļ šo pasākumu atbilstības valsts atbalsta noteikumiem kontroli paredz šīs direktīvas 26. panta 2. punkts. No visa iepriekš
         minētā izriet, ka trešais pamats nav pamatots.

      114   Visbeidzot pirmo un ceturto pamatu balsta pieņēmums, ka prasītājs ir iesniedzis sūdzību, kas Komisijai ir sīki jāpārbauda.
         Tomēr ņemot vērā apstākli, ka MinöStG 4. panta 1. punkts tikai ievieš Kopienu tiesību akta obligātu noteikumu (skat. šī sprieduma 99.–104. punktus), Komisijai
         bija tiesības ar Apstrīdēto lēmumu noraidīt sūdzību, nepastāvot vajadzībai iesniegt to Komisijas locekļu kolēģijā un uzsākt
         formālu pārbaudes procedūru atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam.

      115   Līdz ar to pirmais, trešais un ceturtais pamati ir jānoraida.
       Par otro pamatu, ko pamato pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums
       Lietas dalībnieku argumenti
      116   Prasītājs uzskata, ka Apstrīdētais lēmums ir jāatceļ EKL 253. pantā noteiktā pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpuma dēļ. Tā
         kā runa ir par lēmumiem, kuros izdarīts secinājums par sūdzībās norādītā valsts atbalsta neesamību, Komisijai būtu jānorāda
         sūdzības iesniedzējam iemesli, kādēļ ar sūdzībā minētajiem tiesiskajiem un faktiskajiem apstākļiem nepietiek, lai pierādītu
         valsts atbalsta esamību (spriedums lietā Sytraval, 64. punkts).

      117   Tomēr šajā gadījumā Apstrīdētā lēmuma pamatojums neļauj izprast iemeslus, kādēļ prasītāja sūdzībā minētie faktiskie un tiesiskie
         apstākļi nepamato valsts atbalsta esamību.

      118   Komisija un Padome nav darījušas zināmu savu viedokli par argumentiem , ko prasītājs izvirzījis, ai pamatotu otro pamatu.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      119   Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā pieprasītais pamatojums ir jāpieņem atbilstoši attiecīgā tiesību akta raksturam
         un tajā skaidri un nepārprotami jāietver tiesību akta autora – iestādes – pamatojums, ļaujot ieinteresētajam personām iepazīties
         ar pieņemtā tiesību akta pamatojumu un kompetentai tiesai veikt savu kontroli. Prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē saistībā
         ar konkrētajiem apstākļiem, jo īpaši tiesību akta saturu, norādītā pamatojuma raksturu un tiesību akta adresātu vai citu ieinteresēto
         personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, interesi saņemt skaidrojumus. Nav nepieciešams pamatojumā iedziļināties
         visos atbilstošajos faktiskajos un tiesiskajos apstākļos, jo tas, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir
         jāvērtē, ne tikai ņemot vērā tā formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī attiecīgo jomu reglamentējošo tiesību normu kopumu
         (skat. spriedumu lietā Sytraval, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

      120   Šajā gadījumā no Apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir noraidījusi sūdzību pamatojot ar to, ka MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļā minētais atbrīvojums ir Direktīvas 92/81 īstenošanas pasākums, nevis mēģinājums
         piešķirt atbalstu (skat. šī sprieduma 11. punktu). Pretēji prasītāja apgalvojumam šāds pamatojums, kaut arī īss, ir pietiekami
         skaidrs un saprotams.

      121   Līdz ar to arī otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
       Par piekto pamatu, ko pamato EKL 307. panta un starptautisko tiesību normu pārkāpums
       Lietas dalībnieku argumenti
      122   Prasītājs norāda, ka Komisijas apgalvojums par to, ka piemērot Kopienas noteikumus atbalsta jomā liedz 1944. gada 7. decembra
         Čikāgas konvencija par starptautisko civilo aviāciju (Apvienoto Nāciju Līgumu Krājums, 15. sējums, 295. lpp.), kā arī virkne
         divpusējo līgumu par gaisa satiksmi, kas noslēgti pamatojoties uz šo konvenciju, nav saderīgs ne ar starptautisko tiesību
         normām, ne ar EKL 307. pantu.

      123   Attiecībā uz starptautiskajām tiesībām prasītājs apgalvo, ka starptautiskajos nolīgumos paredzētais atbrīvojums no nodokļa
         aviācijas degvielai nekādā ziņā neliedz MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļu atzīt par nesaderīgu ar EKL 87. panta 1. punktu. Atbilstoši 1969. gada 23. maija
         Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (Apvienoto Nāciju Līgumu Krājums, 788. sējums, 354. lpp.) 30. pantā noteiktajai
         kolīziju normai, iepriekš starp dalībvalstīm noslēgto starptautisko līgumu noteikumus piemēro tikai tad, ja tie ir saderīgi
         ar turpmāk noslēgtajiem nolīgumiem, piemēram, par piederību Eiropas Kopienām.

      124   Attiecībā uz Kopienu tiesībām EKL 307. panta 1. daļa tikai nodrošina trešo valstu tiesības atbilstoši starptautiskajām publiskajam
         tiesībām, neuzliekot pienākumu dalībvalstīm uzņemties to līgumsaistības, kas radušās pirms Kopienu līgumu noslēgšanas (Tiesas
         1966. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās 56/64 un 58/64 Consten un Grundig/EEK Komisija, Recueil, 430. lpp.). Līdz ar to šajā gadījumā tas ir tikai Kopienas iekšējais jautājums, un primārās tiesības ir tās, ko piemēro
         kolīziju gadījumā (Pirmās instances tiesas 1991. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑69/89 RTE/Komisija, Recueil, II‑485. lpp., 103. punkts). Tādēļ ņemot vērā arī EKL 307. punktu, ne Čikāgas konvencija, ne ar to pamatotie starptautiskie
         divpusējie nolīgumi neliedz valsts atbalstu reglamentējošos Kopienu tiesību noteikumus piemērot MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļai. Turklāt Komisija atkārtoti ir atzinusi, ka Čikāgas konvencija nav jāievēro izskatot
         Kopienas iekšējos jautājumus.

      125   Komisija un Padome nav darījušas zināmu savu viedokli par argumentiem, ko prasītājs izvirzījis, lai pamatotu piekto pamatu.
       Pirmās instances tiesas vērtējums
      126   Šim pamatam nav nozīmes. Apstrīdēto lēmumu pamato tas, ka MinöStG  4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļa nav pretrunā ar Kopienu normām valsts atbalsta jomā, jo šajā sakarā nav veikts neviens
         valsts pasākums (šī sprieduma 11. punkts). Līdz ar to Komisija nav piemērojusi Līguma noteikumus valsts atbalsta jomā.

      127   Tādēļ pretēji tam, ko liek saprast prasītājs, Apstrīdētā lēmuma pamatā nekādā ziņā nav starptautiskās tiesības. Komisija nav
         atsaukusies uz starptautiskajām tiesībām, lai pamatotu valsts atbalstu reglamentējošo noteikumu nepiemērojamību. Tā ir tikai
         atsaukusies uz starptautiskajām tiesībām, lai izskaidrotu attiecīgā atbrīvojuma kontekstu un apstiprinātu, ka Direktīva 92/81
         atbilst starptautiskajai praksei (skat. šī sprieduma 11. punktu).

      128   Šo secinājumu nevarētu ietekmēt Komisijas piebilde Apstrīdētajā lēmumā, ka Direktīva 92/81 “atbilstoši starptautiskai praksei
         balstās uz [OACI] noteikto politiku, ko veido, ievērojot [Čikāgas konvenciju]”.

      129   No minētā izriet, ka piektais pamats nav pamatots.
       Par sesto pamatu, ko pamato vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums
       Lietas dalībnieku argumenti
      130   Prasītājs atgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz līdzīgas situācijas risināt atšķirīgi vai atšķirīgas situācijas
         risināt līdzīgi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (Tiesas 2000. gada 13. aprīļa spriedums lietā C‑292/97 Karlsson u.c., Recueil, I‑2737. lpp., 39. punkts; skat. arī šī sprieduma 77. punktā minēto spriedumu lietā van Landschoot/Mera, 9. punkts).

      131   Tomēr šajā gadījumā atbrīvojumu no nodokļa aviācijas degvielai pamato Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un
         norma, ar kuru šis noteikums transponēts valsts tiesībās, proti, MinöStG 4. panta 1. punkta 3. apakšpunkta a) daļa, kas radījusi atšķirīgu attieksmi pret prasītāju un aviācijas uzņēmumiem, kas darbojas
         maršrutos Vācijas teritorijā. Tā kā prasītājs un aviācijas uzņēmumi maršrutos Vācijas teritorijā piedāvā pakalpojumus, kas
         no patērētāju viedokļa ir aizvietojami, tie atrodas līdzīgā situācijā. Prasītājs šajā sakarā uzsver, ka starp aviāciju un
         dzelzceļa transportu, jo īpaši ātrvilcieniem, pastāv konkurences attiecības. Diskriminējošo attieksmi pret prasītāju, salīdzinot
         to ar aviācijas uzņēmumiem, kas darbojas maršrutos Vācijas teritorijā, tādējādi veido apstāklis, ka šie uzņēmumi ir atbrīvoti
         no akcīzes nodokļa par minerāleļļām. Šī atšķirīgā attieksme nav objektīvi pamatota. Turklāt iestādes ir skaidri atzinušas
         nepamatotas diskriminācijas esamību.

      132   Prasītājs iesaka Pirmās instances tiesai izbeigt šo diskrimināciju, mutatis mutandis  piemērojot EKL 231. panta otro daļu (šī sprieduma 77. punktā minētais spriedums lietā van Landschoot/Mera). Šāda pieeja ļautu nepiemērot attiecīgo atbrīvojumu no nodokļa aviācijas uzņēmumiem, kas tiešā veidā konkurē ar prasītāju.

      133   Tiesa savā 2000. gada 13. jūlija spriedumā lietā C‑36/99 Idéal tourisme (Recueil, I‑6049. lpp.) atzina, ka dalībvalstis, lai izvairītos no nevienlīdzīgas attieksmes, var iekasēt nodokli arī no gaisa transporta
         uzņēmumiem (33. punkts). Turklāt šajā gadījumā varētu novērst minēto nevienlīdzīgo attieksmi, no nodokļa atbrīvojot maksāšanas
         ātrvilcienu operatorus.

      134   Komisija nav darījusi zināmu savu viedokli par argumentiem, ko prasītājs izvirzījis., lai pamatotu šo pamatu.
      135   Padome uzskata, ka prasītājs balstās uz kļūdainu pieņēmumu, proti, ka dzelzceļa transports un gaisa transports, ciktāl tie
         varbūtēji savstarpēji konkurē, ir salīdzināmi un to situācijas jārisina līdzīgā veidā.

      136   Padome norāda  uz savu kā likumdevēja viedokli, ka ņemot vērā gaisa transportam raksturīgās iezīmes, no nodokļa ir jāatbrīvo
         aviācijas degviela, ko neizmanto privātos, nekomerciālos nolūkos. Kontrolējot likumdevēja plašās diskrecionārās varas īstenošanu,
         tiesai ir jāpārbauda tikai tas un vai nav pieļauta acīmredzama kļūda, vai nepareizi izmantotas pilnvaras, vai attiecīgā iestāde
         nav acīmredzami pārkāpusi savas diskrecionārās varas robežas. Tomēr prasītājs nepaskaidro, kādēļ Padome būtu rīkojusies acīmredzami
         neatbilstošā veidā, īstenojot savu diskrecionāro varu.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      137   No judikatūras izriet, ka vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz līdzīgas situācijas risināt atšķirīgi, radot atsevišķiem
         uzņēmējiem mazāk labvēlīgus apstākļus nekā citiem uzņēmējiem, ja vien šāda atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota (šī
         sprieduma 130. punktā minētais spriedums lietā Karlsson u.c., 39. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās T‑228/99 un T‑233/99 Westdeutsche Landesbank Girozentrale un Land Nordrhein-Westfalen/Komisija, Recueil, II‑435. lpp., 272. punkts).

      138   Pirmās instances tiesa uzskata, ka vienlīdzīgas attieksmes princips šajā gadījumā nav pārkāpts, jo gaisa transporta uzņēmumu
         situācija acīmredzami atšķiras no situācijas, kādā atrodas dzelzceļa transporta uzņēmumi. Attiecībā uz šo uzņēmumu darbības
         iezīmēm, to izmaksu struktūru un tiesību normām, kas šīs izmaksas reglamentē, gaisa transporta pakalpojumi būtiski atšķiras
         no dzelzceļa transporta pakalpojumiem un tie nav līdzīgi vienlīdzīgas attieksmes principa nozīmē.

      139   Katrā gadījumā Pirmās instances tiesa uzskata, ka šajā gadījumā atšķirīga attieksme ir objektīvi pamatota, ņemot vērā būtisku
         Padomes diskrecionāro varu objektīvi pamatot varbūtēju atšķirīgu attieksmi (Pirmās instances tiesas 1997. gada 11. jūlija
         spriedums lietā T‑267/94 Oleifici Italiani/Komisija, Recueil, II‑1239. lpp., 47. punkts). Ņemot vērā Čikāgas konvencijā nostiprināto starptautisko praksi atbrīvot no akcīzes nodokļa
         aviācijas degvielu, kā arī dalībvalstu noslēgtos divpusējos nolīgumus, Kopienas gaisa transporta uzņēmumu konkurence ar trešo
         valstu uzņēmumiem tiktu izkropļota, ja Kopienu likumdevējs vienpusēji uzliktu akcīzes nodokli šī veida degvielai. Līdz ar
         to Direktīvas 92/81 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts bija objektīvi pamatots.

      140   Tādēļ arī sestais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
      141   No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      142   Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums
         ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

      143   Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus pati saskaņā ar Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmo daļu.
      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītājs atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Vesterdorf

               Cooke

               García-Valdecasas

               Labucka

                     Trstenjak

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 5. aprīlī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               E. Coulon

                     B. Vesterdorf

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1980. gada 10. jūlijā. # SA Lancôme un Cosparfrance Nederland BV pret Etos BV un Albert Heyn Supermart BV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arrondissementsrechtbank Haarlem - Nīderlande. # Konkurence. # Lieta 99/79.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1983. gada 28. septembrī. # Enrico Angelini pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 131/82.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 22.oktobrī. # Jan Pflugradt pret Eiropas Centrālo banku. # Apvienotās lietas T-178/00 un T-341/00.