title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 21. februārī.#BUPA Hospitals Ltd un Goldsborough Developments Ltd pret Commissioners of Customs & Excise.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Apvienotā Karaliste.#Sestā PVN direktīva - 10. panta 2. punkts - PVN iekasējamība - Iemaksa - Iepriekšēji maksājumi par farmaceitisku produktu un protēžu paredzētu piegādi.#Lieta C-419/02.

text:
      Lieta C‑419/02
      BUPA Hospitals Ltd
      un
      Goldsborough Developments Ltd
      pret
      Commissioners      of Customs & Excise
      [HighCourtofJustice (England&Wales), ChanceryDivision lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Sestā PVN direktīva – 10. panta 2. punkts – PVN iekasējamība – Iemaksa – Iepriekšēji maksājumi par farmaceitisku produktu un protēžu gaidāmu piegādi
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. PoiaresMaduro] secinājumi, sniegti 2005. gada 7. aprīlī

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2006. gada 21. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Nodokļa
            iekasējamības gadījums un nodokļa iekasējamība
      (Padomes Direktīvas 77/388 10. panta 2. punkta otrā daļa)
      Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, ar grozījumiem, kas izdarīti
         ar Direktīvu 95/7, 10. panta 2. punkta otrā daļa kā atkāpe no minētā punkta pirmajā daļā paredzētās normas paredz, ka gadījumā,
         ja ir veicama iemaksa pirms preču piegādes vai pakalpojumu izpildes, nodoklis kļūst iekasējams līdz ar maksājuma saņemšanu
         saņemtās summas apmērā. Minētās normas piemērošanas jomā neietilpst iepriekšēji noteiktas summas maksājumi, kas veikti par
         precēm, kuras vispārīgi norādītas sarakstā, ko jebkurā brīdī var grozīt, pircējam un pārdevējam panākot kopīgu vienošanos,
         un no kura pircējs, iespējams, varētu izvēlēties atsevišķas preces, pamatojoties uz vienošanos, ko tas jebkurā brīdī var vienpusēji
         atsaukt, atgūstot visu iepriekš samaksāto, bet neizmantoto maksājumu.

      Lai nodoklis kļūtu iekasējams gadījumā, ja iemaksa tiek veikta pirms preču piegādes vai pakalpojumu izpildes, visiem elementiem,
         kas ir raksturīgi nodokļa iekasējamības gadījumam, proti, piegādei nākotnē vai pakalpojumu sniegšanai nākotnē raksturīgajiem
         elementiem, ir jābūt zināmiem iepriekš un tādējādi iemaksas veikšanas brīdī precēm vai pakalpojumiem ir jābūt precīzi raksturotiem.

      (sal. ar 45., 48. un 51. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2006. gada 21. februārī (*)

      Sestā PVN direktīva – 10. panta 2. punkts – PVN iekasējamība – Iemaksa – Iepriekšēji maksājumi par farmaceitisku produktu un protēžu gaidāmu piegādi
      Lieta C‑419/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 8. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 20. novembrī,
         tiesvedībā

      BUPA Hospitals Ltd,

      Goldsborough Developments Ltd
      pret
      Commissioners of Customs & Excise.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātas priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk], tiesneši S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász] un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesa sēdi 2004. gada 23. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       BUPA Hospitals Ltd un Goldsborough Developments Ltd vārdā – R. Venabls [R. Venables], QC, kam palīdz T. Laionss [T. Lyons], barrister, ko pilnvarojis D. Garsija [D. Garcia], solicitor,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāve, kam palīdz K. Vajda [C. Vajda], QC,

      –       Īrijas vārdā – D. Dž. O’Hagans [D. J. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz A. M. Kolinss [A. M. Collins], SC,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 7. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta, 5. panta 1. punkta, 10. panta
         2. punkta un 17. panta interpretāciju Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
         tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.),
         ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp., turpmāk tekstā – “Sestā
         direktīva”).

      2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar prāvu starp BUPA Hospitals Ltd (turpmāk tekstā – “BUPA Hospitals”) un Goldsborough DevelopmentsLtd (turpmāk tekstā – “Goldsborough Developments”), proti, divām sabiedrībām, kas ietilpst BUPA grupā, un Commissioners of Customs&Excise (turpmāk tekstā – “Commissioners”) par Commissioners atteikumu ļaut BUPA Hospitals, kā arī Goldsborough Developments no iemaksām par piegādēm nākotnē, ko veikušas divas citas BUPA grupas sabiedrības, kā pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), kas samaksāts avansā, atskaitīt 17,5 miljonus
         sterliņu mārciņu (apmēram 26,2 miljonus euro).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Sestās direktīvas 2. panta 1. punkts nosaka, ka PVN ir jāmaksā par preču piegādi, kā arī pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību
         attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā tāds rīkojas.

      4       Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu par nodokļu maksātāju uzskata visas personas, kas patstāvīgi veic jebkuru šī
         panta 2. punktā norādītu saimniecisku darbību. “Saimnieciskās darbības” jēdziens minētajā 2. punktā ir definēts kā tāda darbība,
         kas aptver visas ražotāju, tirgotāju vai pakalpojumu sniedzēju darbības un jo īpaši darbības, kuras saistītas ar ilglaicīgu
         materiāla vai nemateriāla īpašuma [ķermenisku vai bezķermenisku lietu] izmantošanu nolūkā gūt no tā pastāvīgus ienākumus.

      5       Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otrā daļa nosaka:
      “Ievērojot 29. pantā paredzēto konsultāciju kārtību, katra dalībvalsts par atsevišķiem nodokļa maksātājiem var uzskatīt personas,
         kuras reģistrētas šīs valsts teritorijā un kuras, juridiski būdamas patstāvīgas, ir cieši saistītas cita ar citu finansiālām,
         saimnieciskām un organizatoriskām saitēm.”

      6       Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 5. panta 1. punktu ““preču piegāde” nozīmē tiesību nodošanu rīkoties ar materiālu īpašumu
         [ķermenisku lietu] kā īpašniekam”.

      7       Sestās direktīvas 10. panta 1. un 2. punkts ir formulēts šādi:
      1.      a)     “Darbība, par kuru jāmaksā nodoklis” nozīmē notikumu, kura dēļ juridiskais stāvoklis atbilst tam, lai nodoklis kļūtu iekasējams;
               b)     nodoklis kļūst “iekasējams” tad, kad nodokļu iestādei saskaņā ar likumu rodas tiesības no attiecīgā brīža pieprasīt nodokli
         no personas, kurai tas jāmaksā, neatkarīgi no tā, ka samaksas laiku var pagarināt.

      2.      Darbība, par kuru jāmaksā nodoklis, notiek, un nodoklis kļūst iekasējams tad, kad preces ir piegādātas vai pakalpojumi ir
         sniegti. Preču piegādes, izņemot 5. panta 4. punkta b) apakšpunktā minētās preces, un pakalpojumu sniegšanu, kas rada vēlākus
         rēķinu pārskatus vai maksājumus, uzskata par pabeigtu, kad beidzas laiks, uz kuru attiecas šādi rēķinu pārskati vai maksājumi.

      Tomēr, ja maksājums izdarāms uz kontu [iemaksa ir veicama] pirms preču piegādes vai pakalpojumu izpildes, nodoklis kļūst iekasējams
         līdz ar maksājuma saņemšanu un par saņemto summu.

      Neatkarīgi no iepriekš izklāstītajiem noteikumiem dalībvalstis var noteikt, ka dažiem darījumiem vai nodokļa maksātāju kategorijām
         nodoklis kļūst iekasējams vai nu:

      –       ne vēlāk par faktūras vai dokumenta, kurš kalpo par faktūru, izdošanu,
      –       ne vēlāk par cenas saņemšanu, vai
      –       gadījumā, ja nav izdota faktūra vai dokuments, kurš kalpo par faktūru, vai tas ir izdots vēlu, – noteiktā laikā no darbības,
         par kuru jāmaksā nodoklis, dienas.”

      8       Minētās direktīvas 13. panta A daļas 1. punkta b)–e) apakšpunkts paredz, ka dalībvalstis nosaka atbrīvojumus dažām darbībām
         medicīnisko pakalpojumu nozarē.

      9       Šīs pašas direktīvas 17. panta 1. punkts nosaka, ka “atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams”.
      10     Šī paša panta 2. punkta a) apakšpunkts paredz:
      “Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      pievienotās vērtības nodokli, kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis
         vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs.”

      11     Saskaņā ar Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunkta pirmo teikumu – 28.c pantā paredzētajā pārejas periodā “atbrīvojumus
         ar iepriekšējā stadijā maksāto nodokļu atmaksāšanu, kā arī pazeminātas likmes, kas zemākas par zemāko likmi, kas noteikta
         12. panta 3. punktā attiecībā uz pazeminātām likmēm, kuras bijušas spēkā 1991. gada 1. janvārī un saskan ar Kopienas tiesību
         aktiem, un atbilst Padomes 1967. gada 11. aprīļa Otrās direktīvas 17. panta pēdējā ievilkumā minētajiem nosacījumiem, var
         saglabāt”.

       Valsts tiesiskais regulējums
      12     1994. gada likuma par PVN (Value Added Tax Act 1994) 6. panta 4. punkts paredz:

      “Ja līdz dienai, kas noteikta saskaņā ar šī panta 2. un 3. punktu, persona, kura veic piegādi, izraksta PVN rēķinu par minēto
         piegādi vai ja līdz dienai, kas noteikta saskaņā ar šī panta 2. punkta a) vai b) apakšpunktu vai 3. punktu, tā iekasē maksu
         par šo piegādi, jāuzskata, ka piegāde – atbilstoši rēķinā norādītajai vai iekasētajai summai – veikta dienā, kad tika izrakstīts
         rēķins vai iekasēta maksa.”

      13     Šī paša likuma 30. panta 1. punkts versijā, kas bija spēkā līdz 1998. gada 1. janvārim, nosaka:
      “Ja nodokļu maksātājs piegādā preces vai sniedz pakalpojumus un šai piegādei vai pakalpojumu sniegšanai ir piemērojama PVN
         nulles likme, tad neatkarīgi no tā, vai par šo piegādi ir jāmaksā PVN saskaņā ar kādu citu tiesību normu vai nav,

      par šo piegādi netiek iekasēts PVN, bet
      visos citos gadījumos tā ir jāuzskata par piegādi, kas apliekama ar nodokli,
      līdz ar to šai piegādei jāpiemēro nulles PVN likme.”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      14     No lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu izriet, ka BUPA Hospitals un BUPAGatwick Park Hospital Ltd (turpmāk tekstā – “BUPA GatwickPark”) ietilpst BUPA grupā, kā arī – saistībā ar Sestās direktīvas 4. panta 4. punkta otro daļu – BUPA PVN grupā.

      15     Vairākus gadus, precīzāk, līdz 1997. gada beigām, BUPA Hospitals pārvaldībā atradās ļoti daudzas privātās slimnīcas. Atbilstoši Court ofAppeal [Apelācijas tiesas] nolēmumam, kas taisīts prāvā starp BUPA Hospitals un Commissioners, kura tika izskatīta kopš 1993. gada, BUPA Hospitals veiktās zāļu un protēžu piegādes šo slimnīcu pacientiem tika apliktas ar PVN atbilstoši nulles likmei, kas ļāva BUPA Hospitals atgūt PVN, kurš iepriekš samaksāts, pērkot šīs pašas preces no saviem piegādātājiem.

      16     Pēc tam, kad 1997. gada 24. jūlijā House of Lords [Lordu palāta] noraidīja Commissioners apelācijas sūdzību, Apvienotās Karalistes valdība 1997. gada 13. augustā darīja zināmu savu nodomu steidzami pieņemt tiesību
         aktus, lai mīkstinātu Court of Appeal nolēmuma sekas.

      17     Iesniedzējtiesa norāda, ka pēc šī jaunā tiesiskā regulējuma pasludināšanas BUPA grupa nolēma noslēgt līgumus par iepriekšēju maksājumu veikšanu. Doma bija tāda, ka tirgus dalībnieks, kura veiktajai piegādei
         tiek piemērota nulles nodokļu likme un kurš tādējādi var atgūt PVN, kas samaksāts iepriekš par zāļu un protēžu piegādēm, ja
         vien šo zāļu un protēžu piegādes ir vai būs apliekamas ar nodokli, nojaušot par tiesību aktu grozījumiem, noslēdz preču vai
         pakalpojumu pirkuma līgumus. Šis tirgus dalībnieks pēc tam lūdz, lai viņu atbrīvo no iepriekš samaksātā PVN laika posmā, kurā
         tika veikts maksājums vai tika izrakstīts rēķins, pat ja piegāde tika veikta vēlākā grāmatvedības uzskaites laika posmā.

      18     Saskaņā ar šiem līgumiem tika nolemts vienu no BUPA grupas sabiedrībām izmantot kā piegādātāju, tādējādi nodrošinot to, ka iepriekš veiktie maksājumi paliek grupā. Kā piegādātājs
         tika izmantota BUPA MedicalSupplies Ltd (kuras nosaukums tobrīd vēl bija GoldsboroughRetirement Property Services Ltd, turpmāk tekstā – “BUPA Medical”), proti, Goldsborough grupā ietilpstošā sabiedrība, ko 1997. gada augusta sākuma savā īpašumā pārņēma BUPA grupa un kas pēc tam kļuva par “tukšu čaulu”. Kaut arī šī sabiedrība ietilpst BUPA grupā, tā nepieder tai pašai PVN grupai, kurai pieder BUPA Hospitals.

      19     Lēmumā uzdot prejudiciālu jautājumu ir precizēts – lai izvairītos no riska, ka Commissioners atrod iemeslu aizkavēt PVN atmaksāšanu, tika nolemts, ka cita Goldsborough grupas sabiedrība, proti, sabiedrība Goldsborough Developments, kura pārvalda četras privātas slimnīcas un kura ietilpst vēl arī citā PVN grupā, kurā neietilpst BUPA Hospitals, noslēdz līgumu ar PVN BUPA grupai piederošu piegādātāju par iepriekšēju tādas pašas summas samaksu, kādu maksā BUPAHospitals, un tādā pašā grāmatvedības uzskaites laika posmā kāds paredzēts attiecībā uz BUPA Hospitals. Sabiedrība BUPA Gatwick Park, kas tajā laikā bija vēl viena “tukša čaula”, saistībā ar līgumiem par iepriekšēju samaksu tika izvēlēta par otru piegādātāju.

      20     1997. gada 5. septembrī notika četru attiecīgo sabiedrību valžu sanāksmes. BUPA Hospitals un BUPA Medical valde nolēma noslēgt divus līgumus attiecīgi par zāļu un protēžu pirkšanu un piegādi.

      21     BUPA Hospitals valdes sanāksmes laikā tika nolemts veikt iepriekšējus maksājumus 60 miljonu sterliņu mārciņu apmērā, kam pieskaitīts PVN,
         par zāļu iegādi un 40 miljonu sterliņu mārciņu apmērā, kam pieskaitīts PVN, par protēžu iegādi no BUPA Medical.

      22     Tajā pašā dienā tika pieņemta īpaša rezolūcija, kurā tika nolemts nosaukumu Goldsborough Retirement Property Services Ltd mainīt uz BUPAMedical un kurā tika grozīts šīs sabiedrības darbības profils, lai tajā iekļautu farmaceitisku produktu un protēžu tirdzniecības
         darbības.

      23     1997. gada 5. septembrī BUPA Medical arī nosūtīja BUPA Hospitals rēķinus par zāļu piegādi par 60 miljoniem sterliņu mārciņu, kam pieskaitīti 10,5 miljoni sterliņu mārciņu kā PVN, un par
         protēžu piegādi par 40 miljoniem sterliņu mārciņu, kam pieskaitīti 7 miljoni sterliņu mārciņu kā PVN.

      24     Šajā pašā dienā Goldsborough Developments valde un BUPA GatwickPark valde nolēma noslēgt divus līgumus attiecīgi par zāļu un protēžu iegādi un piegādi.

      25      Goldsborough Developments valde nolēma nekavējoties samaksāt BUPA Gatwick Park 50 miljonus sterliņu mārciņu, kam pieskaitīts PVN, par zāļu iegādi un 50 miljonus sterliņu mārciņu, kam pieskaitīts PVN,
         par protēžu iegādi.

      26     Šajā pašā dienā BUPA Gatwick Park nosūtīja GoldsboroughDevelopments divus rēķinus par zāļu piegādi 50 miljonu sterliņu mārciņu apmērā, kam pieskaitīti 8,75 miljoni sterliņu mārciņu kā PVN,
         un par protēžu piegādi arī 50 miljonu sterliņu mārciņu apmērā, kam pieskaitīti 8,75 miljoni sterliņu mārciņu kā PVN.

      27     No lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu izriet, ka līgumi, pamatojoties uz kuriem tika izdarīti iepriekšēji maksājumi, bija
         līdzīgi. Šajos līgumos bija noteikts, ka:

      –       pircējam līgumā noteiktā cena pārdevējam bija jāsamaksā līguma noslēgšanas dienā,
      –       preces, uz kurām attiecas līgums, bija aprakstītas pielikumā, kurš varēja tikt grozīts, līgumslēdzējām pusēm panākot kopīgu
         vienošanos,

      –       pārdevējs piegādā minētās preces vai daļu no tām atbilstoši iepriekšējiem pircēja norādījumiem līdz brīdim, kad piegādāto
         preču kopējā vērtība sasniedz līgumā noteikto cenu,

      –       ikviena līgumslēdzēja puse var atkāpties no līguma, par to paziņojot septiņas dienas iepriekš, un
      –       šādā gadījumā pircējs atgūst līgumā noteikto cenu, no kuras atskaitīta to preču vērtība, kas jau piegādātas atkāpšanās dienā.
      Iesniedzējtiesa norāda, ka dažādiem līgumiem bija līdzīgs pielikums un ka tajā bija vienāda numerācija attiecībā uz vairākām
         dažādām zālēm, protēzēm un dažādām precēm. Iesniedzējtiesa norāda, ka bija acīmredzams, ka neviens no četru sabiedrību vadītājiem
         nebija pievērsis uzmanību šī dokumenta saturam.

      28     No šī paša lēmuma izriet, ka, pienācīgi izpildot šos līgumus, tie ļautu BUPA grupai izvairīties no likvīdo līdzekļu zaudējumiem un no jebkādiem PVN maksājumiem Commissioners šajā sakarā. BUPA PVN grupa savā PVN deklarācijā attiecībā uz laika posmu līdz 1997. gada novembrim varēja norādīt PVN 17,5 miljonu sterliņu
         mārciņu apmērā, kas iepriekš samaksāts saistībā ar BUPA Hospitals iepirkumiem no BUPA Medical un ko kompensē PVN 17,5 miljonu sterliņu mārciņu apmērā, kas maksājams saistībā ar BUPA Gatwick Park pārdevumiem Goldsborough Developments. Goldsborough grupa, kas nav saistīta ar BUPA PVN grupu, varēja rīkoties tādā pašā veidā: tās PVN deklarācijā bija iekļauts PVN 17,5 miljonu sterliņu mārciņu apmērā, kas
         iepriekš samaksāts saistībā ar GoldsboroughDevelopments iepirkumiem no BUPA GatwickPark, un PVN 17,5 miljonu sterliņu mārciņu apmērā, kas maksājams saistībā ar BUPAMedical pārdevumiem BUPA Hospitals.

      29     1997. gada 8. septembrī Midland Bank tika iesniegts lūgums no citas BUPA grupā ietilpstošas sabiedrības, proti, BUPA Investments Ltd (turpmāk tekstā – “BIL”), konta noņemt 235,5 miljonus sterliņu mārciņu un pārskaitīt attiecīgi BUPA Hospitals un Goldsborough Developments kontā summas 118 miljonu un 117,5 miljonu sterliņu mārciņu apmērā. Ikmēneša procenti tika noteikti, ņemot vērā katra mēneša
         vidējo dienas likmi.

      30     Tajā pašā dienā Midland Bank tika iesniegts lūgums, pirmkārt, no BUPAHospitals konta pārskaitīt uz BUPA Medical kontu 117,5 miljonus sterliņu mārciņu un, otrkārt, no Goldsborough Developments konta pārskaitīt uz BUPAGatwick Park kontu šādu pašu summu, un pēc tam šīs pašas summas savukārt pārskaitīt uz BIL kontu. BUPA Medical un BUPA GatwickPark tika piemēroti procenti par summām, ko tās bija ieskaitījušas BIL kontā.

      31     1997. gada 18. novembrī Parlamentam tika nodoti noteikumi par PVN piemērošanu zālēm, farmaceitiskajiem produktiem un invalīdiem
         paredzētām ierīcēm [VAT (Drugs, Medicines and Aids for the Handicapped) Order (SI 1997/2744)]. Tā stājās spēkā 1998. gada 1. janvārī. Ar to tika izdarīti grozījumi 1994. gada likuma par PVN 8. pielikuma
         12. grupā, no to produktu saraksta, kam piemērojama nulles nodokļa likme, izslēdzot medicīnas produktu piegādi, kuru Apvienotajā
         Karalistē veikuši privātie piegādātāji. Turpmāk šīs piegādes bija atbrīvotas no nodokļa. No tā izriet, ka principā PVN, kas
         par šiem produktiem samaksāts iepriekš, vairs nevarēja atskaitīt.

      32     Līgumi, kuru mērķis bija īstenot noteikumus, kas iekļauti līgumos par iepriekšējiem maksājumiem, kuri noslēgti starp BUPA Hospitals un BUPA Medical, tika izpildīti 1998. gada septembrī. Lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ir norādīts, ka medicīnas produktu vairumtirdzniecības
         atļauja BUPA Medical tika izsniegta 1998. gada 19. augustā un ka visas slimnīcas, ko vadīja BUPA Hospitals, 1998. gada decembra sākumā pasūtījumus nodeva BUPA Medical. No šī paša lēmuma izriet, ka BUPA Hospitals šos iepriekšējos maksājumus izmantoja tādā veidā, kas tai ļāva saglabāt nulles likmi sešus līdz septiņus gadus, sākot no
         1998. gada septembra.

      33     Attiecībā uz līgumiem par iepriekšējiem maksājumiem, ko noslēgusi Goldsborough Developments un BUPA Gatwick Park, līgumi par protēžu piegādēm tika izpildīti 2001. gada vidū un līgumi par zālēm – 2001. gada novembrī. No lēmuma uzdot prejudiciālu
         jautājumu izriet, ka nopietnas problēmas radās pēc Goldsborough grupas iegādes un ka šīs problēmas bija jāatrisina pirms pasūtījumu izpildes sistēmas ieviešanas. Šī iemesla dēļ BUPA Gatwick Park zāļu tirdzniecības atļauju saņēma tikai 2001. gada 8. jūnijā.

      34     Lēmumā uzdot prejudiciālu jautājumu ir precizēts arī tas, ka, lai piedalītos līgumā par paredzēto pirkšanu, GoldsboroughDevelopments vajadzēja aizņemties 117,5 miljonus sterliņu mārciņu no BIL, proti, apmēram 7 reizes lielāku summu nekā tās apgrozījums 1997. gadā, kā rezultātā tās parādi palielinājās apmēram par
         270 %. Commissioners uzskata, ka Goldsborough Developments būtu vajadzīgi 50–100 gadi, lai izlietotu savu iepriekšējo maksājumu.

      35     Ar 2000. gada 14. septembra lēmumu Commissioners atteicās atļaut BUPA Hospitals, kā arī Goldsborough Developments atskaitīt priekšnodokli, ko katra no tām samaksājusi, 1997. gada septembrī veicot iepriekšējus maksājumus par BUPAMedical un BUPA Gatwick Park veiktajām piegādēm.

      36     2002. gada 25. februārī VAT and Duties Tribunal [PVN un nodokļu tiesa] (Londona) noraidīja prasību, kas celta par Commissioners lēmumu, jo BUPA Medical un BUPA GatwickPark neveic saimniecisku darbību un neveic piegādes kopējās PVN sistēmas nozīmē. Tā atzina, ka visu to pasākumu, kas veikti saskaņā
         ar līgumiem par pirkšanu pirms 1997. gada septembra, vienīgais mērķis bija izvairīties no PVN maksāšanas. BUPA Medical un BUPA GatwickPark šajos līgumos piedalījās tikai tāpēc, lai būtu iespējams īstenot šo mērķi.

      37     Tomēr VAT and Duties Tribunal neņēma vērā Commissioners izteikto tēzi, ka saskaņā ar doktrīnu par tiesību ļaunprātīgu izmantošanu BUPA Hospitals un GoldsboroughDevelopments zaudēja tiesības atskaitīt iepriekš samaksāto PVN.

      38     BUPA Hospitals un Goldsborough Developments vērsās High Court of Juctice (England & Wales), Chancery Division, un Commissioners iesniedza blakus sūdzību.

      39     Uzskatot, ka gan VAT and Duties Tribunal lēmums, gan apelācijas sūdzība, kas iesniegta High Court, ir saistīti ar dažiem Kopienu tiesību jautājumiem, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Kā, ņemot vērā atbilstošos apstākļus, atbilstošās darbības un pārdevēju uzņēmumu stāvokli, ir interpretējams [Sestās direktīvas]
         4. panta 1. un 2. punktā izmantotais jēdziens “saimnieciskā darbība”?

      2)      Kā, ņemot vērā atbilstošos apstākļus, atbilstošās darbības un pārdevēju uzņēmumu stāvokli, ir interpretējams [Sestās] direktīvas
         5. panta 1. punktā izmantotais jēdziens “preču piegāde”?

      3)      a)     Vai pastāv ļaunprātīgas tiesību izmantošanas princips, pamatojoties uz kuru (neatkarīgi no [Sestās] direktīvas interpretācijas)
         būtu iespējams zaudēt tiesības uz priekšnodokļa atskaitījumu?

      b)      Ja šāds princips pastāv, kādos apstākļos tas ir piemērojams?
      c)      Vai tas ir piemērojams tādos apstākļos, kādus ir norādījusi VAT and Duties Tribunal?

      4)      Vai atbilde uz 1.–3. jautājumu būtu citādāka, ja ar atbilstošajām darbībām saistītais maksājums būtu veikts laikā, kad visas
         turpmākās preču piegādes būtu atbrīvotas no nodokļa, saņemot atpakaļ PVN, kas samaksāts iepriekšējā posmā, kā to paredz [Sestās]
         direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunkts?

      5)      Kā ir interpretējama [Sestā] direktīva šādu jautājumu īpašajā kontekstā? Vai tādos apstākļos, kādi pastāv šajā gadījumā, un
         saistībā ar tādām darbībām, par kādām ir runa šajā gadījumā, piegādes ir jāuzskata par tādām, ko:

      a)      pircējām sabiedrībām ir veikuši ārēji piegādātāji, uzskatot, ka piegādes nav saņēmušas vai nav veikušas pārdevējas sabiedrības;
      vai
      b)      pārdevējām sabiedrībām ir veikuši ārēji piegādātāji, uzskatot, ka piegādes pircējām sabiedrībām nav veikušas pārdevējas sabiedrības?
      6)      Kā ir interpretējams [Sestās] direktīvas 17. pants un ar atskaitīšanu saistītās normas, ja katra pārdevēja sabiedrība, veicot
         saimniecisko darbību, veic piegādes pircējai sabiedrībai un ja

      a)      pircējas sabiedrības ir noslēgušas līgumus ar pārdevējām sabiedrībām par preču piegādi; ja
      b)      par šīm precēm rēķini tika izrakstīti un maksājumi par tām tika veikti pirms piegādes; ja
      c)      PVN rēķins tika izrakstīts, jau veicot iepriekšēju maksājumu atbilstoši [Sestās] direktīvas 10. panta 2. punkta otrajai daļai;
         ja

      d)      pircējām sabiedrībām preces ir jāizmanto, lai veiktu piegādes, kas, ja tās būtu veiktas maksājuma izdarīšanas brīdī, būtu
         atbrīvotas no nodokļa, pastāvot tiesībām saņemt atpakaļ arī iepriekš samaksāto priekšnodokli, bet ja

      e)      katrai no pircējām sabiedrībām ir nodoms saņemt līgumos paredzēto preču piegādi tikai tad, ja tiesību aktos tiktu izdarīti
         grozījumi, pēc kuriem pircēja sabiedrība preces varētu izmantot tikai tādu piegāžu veikšanai, kas ir atbrīvotas no nodokļa,
         nepastāvot tiesībām uz atskaitījumu?

      [Attiecībā uz e) punktu) ir jānorāda, ka, ja tiesību aktos netiktu izdarīti minētie grozījumi, pircējām sabiedrībām būtu tiesības
         atkāpties no līgumiem, ko tās noslēgušas ar pārdevējām sabiedrībām, un pieprasīt atmaksāt samaksātās summas, jo līgumos, kuri
         noslēgti starp pircējām sabiedrībām un pārdevējām sabiedrībām saistībā ar atbilstošajām darbībām, bija iekļauti noteikumi,
         kas pieļāva šādu atkāpšanos.]

      7)      VAT and Duties Tribunal (sava lēmuma 89. punktā) ir atzinusi, ka “nevienai no personām, kas ir atbildīgas par [BUPA Medical un BUPA Gatwick Park] lēmumu pieņemšanu, [..] nebija neviena cita iemesla, ne arī reāla mērķa kā tikai pienācīgi īstenot plānu, lai izvairītos
         no nodokļu maksāšanas”. Lietas dalībnieki apelācijas tiesvedībā savā apelācijas sūdzībā High Court apstrīdēja šo faktu konstatējumu. Vai, ja pieņem, ka šis konstatējums būtu noraidīts apelācijas tiesvedībā, atbilde uz 1.–6. jautājumu
         būtu citādāka, un kāda tā būtu?”

       Ievada apsvērumi
      40     Uzdodot prejudiciālos jautājumos, iesniedzējtiesa pēc būtības vēlas uzzināt, vai, pirmkārt, tādas darbības, par kādām ir runa
         pamata prāvā un kuru mērķis ir iegūt nodokļu priekšrocību, ir uzskatāmas par preču piegādēm un saimniecisku darbību Sestās
         direktīvas 2. panta 1. punkta, 4. panta 1. un 2. punkta un 5. panta 1. punkta nozīmē un, otrkārt, vai šī direktīva ir interpretējamā
         tādā veidā, ka tā nepieļauj nodokļu maksātājam atskaitīt PVN, kas samaksāts iepriekš, ja darbības, uz kurām ir balstītas šīs
         tiesības, ir uzskatāmas par ļaunprātīgu darbību.

      41     No lēmuma uzdot prejudiciālu jautājumu un no ceturtajā un sestajā prejudiciālajā jautājumā aprakstītajiem faktiskajiem apstākļiem
         tomēr izriet, ka BUPA grupas īstenoto līgumu stūrakmeni veido PVN piemērošana iepriekšējam maksājumam atbilstoši Sestās direktīvas 10. panta 2. punkta
         otrajai daļai.

      42     Lai tiesai, kas lūgusi sniegt prejudiciālu nolēmumu, sniegtu derīgu atbildi, Tiesa var ņemt vērā Kopienu tiesību normas, kuras
         neveido valsts tiesneša uzdoto prejudiciālo jautājumu tiesisko pamatojumu (šajā sakarā skat. it īpaši 2004. gada 12. oktobra
         spriedumu lietā C‑60/03 Wolff & Müller, Krājums, I‑9553. lpp., 24. punkts, un 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑153/03 Weide, Krājums, I‑0000. lpp., 25. punkts).

      43     Līdz ar to saistībā ar ceturto un sesto jautājumu, kas ir jāaplūko kopā un kā pirmie jautājumi, ir jānoskaidro, vai tādi iepriekšēji
         maksājumi, par kādiem ir runa pamata prāvā, ietilpst Sestās direktīvas 10. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanas jomā.

       Par ceturto un sesto jautājumu
      44     Vispirms ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 10. panta 2. punkta otrā daļa paredz, ka darbība, par kuru jāmaksā nodoklis,
         ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana un PVN kļūst iekasējams brīdī, kad tiek veikta šī preču piegāde vai tiek sniegti
         pakalpojumi.

      45     Sestās direktīvas 10. panta 2. punkta otrā daļa, kura paredz, ka gadījumā, ja ir veicama iemaksa pirms preču piegādes vai
         pakalpojumu izpildes, PVN kļūst iekasējams līdz ar maksājuma saņemšanu saņemtās summas apmērā, ir uzskatāma par atkāpi no
         šī paša punkta pirmajā daļā paredzētās normas un kā tāda ir interpretējama sašaurināti.

      46     Turklāt ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts “darbību, par kuru jāmaksā” PVN definē kā notikumu,
         kura dēļ juridiskais stāvoklis atbilst tam, lai nodoklis kļūtu iekasējams. No tā izriet, ka nodoklis var kļūt iekasējams brīdī,
         kad tiek veikta darbība, par kuru ir jāmaksā nodoklis, vai vēlāk, bet, ja vien nav pretēja noteikuma, ne pirms tās.

      47     Tādējādi Sestās direktīvas 10. panta 2. punkta trešā daļa ļauj dalībvalstīm noteikt, ka trīs gadījumos PVN kļūst iekasējams
         pēc tam, kad jau ir notikusi darbība, par kuru ir jāmaksā nodoklis, proti, vai nu ne vēlāk par faktūras izdošanu, ne vēlāk
         par cenas saņemšanu vai arī – gadījumā, ja nav izdota faktūra vai tā ir izdota vēlu, – noteiktā termiņā, skaitot no dienas,
         kurā notikusi darbība, par kuru jāmaksā nodoklis.

      48     Minētā 2. punkta otrajā daļā nav ievērota šī hronoloģiskā kārtība, paredzot, ka, ja ir veicama iemaksa, PVN kļūst iekasējams
         pirms preču piegādes vai pakalpojumu izpildes. Lai nodoklis kļūtu iekasējams šādā situācijā, visiem elementiem, kas ir raksturīgi
         nodokļa iekasējamības gadījumam, proti, piegādei nākotnē vai pakalpojumu sniegšanai nākotnē raksturīgajiem elementiem, ir
         jābūt zināmiem iepriekš un tādējādi, kā ir konstatējis ģenerāladvokāts secinājumu 100. punktā, iemaksas veikšanas brīdī precēm
         un pakalpojumiem ir jābūt precīzi raksturotiem.

      49     Šis secinājums cita starpā ir apstiprināts Sestās direktīvas projektam sniegtā pamatojuma izklāstā (Bulletin des Communautés européennes, papildinājums 11/73, 13. lpp.), kurā Komisija ir norādījusi, ka, “ja iemaksas tiek iekasētas pirms nodokļa iekasējamības
         gadījuma, šo iemaksu iekasēšanas rezultātā nodoklis kļūst iekasējams, jo tādējādi līgumslēdzējas puses dara zināmu savu nodomu,
         aizsteidzoties priekšā laikam, uzņemties atbildību par visām finansiālajām sekām, kas saistītas ar nodokļa iekasējamības gadījuma
         iestāšanos”.

      50     Šajā sakarā jāatgādina arī tas, ka PVN ir maksājams par preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanu, nevis par maksājumiem, kas
         veikti par piegādēm vai pakalpojumiem (skat. 2001. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑108/99 Cantor Fitzgerald International, Recueil, I‑7257. lpp., 17. punkts). A priori PVN nav jāmaksā par maksājumiem, kas veikti par preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu, kas vēl nav skaidri noteikti.

      51     Tādējādi uz ceturto un sesto jautājumu ir jāatbild tā, ka Sestās direktīvas 10. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanas jomā
         neietilpst tādi iepriekšēji noteiktas summas maksājumi, par kādiem ir runa pamata prāvā un kas veikti par precēm, kuras vispārīgi
         norādītas sarakstā, ko jebkurā brīdī var grozīt, pircējam un pārdevējam panākot kopīgu vienošanos, un no kura pircējs, iespējams,
         varētu izvēlēties atsevišķas preces, pamatojoties uz vienošanos, ko tas jebkurā brīdī var vienpusēji atsaukt, atgūstot visu
         iepriekš samaksāto, bet neizmantoto maksājumu.

       Par pirmo, otro, trešo, piekto un septīto jautājumu
      52     Ņemot vērā atbildi uz ceturto un sesto jautājumu, uz pirmo, otro, trešo, piekto un septīto jautājumu nav jāatbild.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      53     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Padomes 1977. gada 17. maija Direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem
            – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa
            Direktīvu 95/7/EK, 10. panta 2. punkta otrās daļas piemērošanas jomā neietilpst tādi iepriekšēji noteiktas summas maksājumi,
            par kādiem ir runa pamata prāvā un kas veikti par precēm, kuras vispārīgi norādītas sarakstā, ko jebkurā brīdī var grozīt,
            pircējam un pārdevējam panākot kopīgu vienošanos, un no kura pircējs, iespējams, varētu izvēlēties atsevišķas preces, pamatojoties
            uz vienošanos, ko tas jebkurā brīdī var vienpusēji atsaukt, atgūstot visu iepriekš samaksāto, bet neizmantoto maksājumu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 16.decembrī. # Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "DEITECH" reģistrācijas pieteikums - Valsts un starptautiskas agrākas grafiskas preču zīmes "DEI-tex" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana - Regulas (EK) Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts. # Lieta T-86/07.

text:
      Pirmās instances tiesas (pirmā palāta) 2008. gada 16. decembra spriedums – Deichmann‑Schuhe/ITSB – Design for Woman (“DEITECH”)
      (lieta T‑86/07)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “DEITECH” reģistrācijas pieteikums – Valsts un starptautiskas agrākas grafiskas preču zīmes “DEI‑tex” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas (EK) Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts
      Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums (Padomes Regulas Nr. 40/94 43. panta 2. un 3. punkts) (sal. ar 36. un 37. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2007. gada 22. janvāra lēmumu lietā R 791/2006‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Heinrich Deichmann‑Schuhe GmbH & Co. KG
               un
               Design for Woman SA
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Design for Woman SA

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “DEITECH” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 18. un 25. klasē, – reģistrācijas pieteikums Nr. 3378643

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH& Co. KG

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Vācijas un starptautiskas grafiskas preču zīmes “DEI‑tex” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 25. klasē; iebildumi pret reģistrācijas
                  pieteikumu ir vērsti pret reģistrāciju šajā klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2007. gada 22. janvāra
                     lēmumu lietā R 791/2006‑2 atcelt daļā, kurā atzīts, ka agrāko preču zīmju faktiskās izmantošanas pierādījums nav sniegts attiecībā
                     uz “kurpēm”, kas ietilpst 25. klasē un ir minētas Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā;

                  2)

                  	prasību pārējā daļā noraidīt;

                  3)

                  	ITSB atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1979. gada 7. februārī. # Gouvernement français pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF. # Apvienotās lietas 15 un 16/76.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 26.februārī. # Esedra SPRL pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta T-169/00.


Tiesas spriedums 2003. gada 28.janvārī. # Vācijas Federatīvā Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta C-334/99.


Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2014. gada 29. janvāra spriedums.#European Dynamics Belgium SA u.c. pret Eiropas Zāļu aģentūru.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Ārējo pakalpojumu sniegšana lietojumprogrammu jomā – Lēmums klasificēt pretendenta piedāvājumu otrajā vietā kaskādes veida līguma noslēgšanas nolūkā – Piešķiršanas kritēriji – Līguma dokumentos neparedzēta piešķiršanas kritērija pievienošana – Atlases kritērija izvērtēšana iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas posmā – Pārskatāmība.#Lieta T‑158/12.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 17.novembrī.#Petar Aladzhov pret Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Administrativen sad Sofia-grad - Bulgārija.#Savienības pilsoņa brīva pārvietošanās - Direktīva 2004/38/EK - Aizliegums izceļot no valsts nodokļa parāda nenomaksāšanas dēļ - Pasākums, kuru iespējams pamatot ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem.#Lieta C-434/10.

text:
      Lieta C‑434/10
      Petar Aladzhov
      pret
      Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti
      (Administrativen sad Sofia‑grad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Savienības pilsoņa brīva pārvietošanās – Direktīva 2004/38/EK – Aizliegums izceļot no valsts nodokļa parāda nenomaksāšanas dēļ – Pasākums, kuru iespējams pamatot ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38 –
            Izceļošanas un ieceļošanas tiesības – Piemērošanas joma
      (LESD 20. un 21. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 4. panta 1. punkts)
      2.        Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38 –
            Ieceļošanas un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu
            dēļ – Vispārējie principi – Tieša iedarbība
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 27. pants)
      3.        Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38 –
            Ieceļošanas un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumu
            dēļ – Piemērojamība
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 27. pants)
      4.        Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38 –
            Ieceļošanas un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ
      (LESD 21. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 27. pants)
      5.        Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38 –
            Ieceļošanas un uzturēšanās tiesību ierobežošana sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 27. panta 1. un 2. punkts)
      1.        Personai, kurai ir kādas dalībvalsts pilsonība, atbilstoši LESD 20. pantam ir Savienības pilsoņa statuss un tādēļ tā arī attiecībā
         uz savu izcelsmes dalībvalsti var atsaukties uz tiesībām, kas ir saistītas ar šādu statusu, arī uz LESD 21. pantā piešķirtajām
         tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Tiesības brīvi pārvietoties ietver gan Savienības pilsoņu
         tiesības ieceļot dalībvalstī, kas nav to izcelsmes dalībvalsts, gan arī atbilstošas tiesības izceļot no tās. Šajā līgumā garantētās
         pamatbrīvības būtu bezjēdzīgas, ja izcelsmes dalībvalsts bez pienācīga pamatojuma varētu aizliegt saviem pilsoņiem izceļot
         no tās teritorijas, lai ieceļotu citas dalībvalsts teritorijā.

      Tā kā Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu
         teritorijā 4. panta 1. punktā ir tieši paredzēts, ka visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas apliecību vai pasi ir
         tiesības izceļot no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti, uz tādas personas situāciju, kura no tās valsts
         teritorijas, kuras pilsone tā ir, plāno doties uz citas dalībvalsts teritoriju, līdz ar to attiecas Savienības pilsoņu tiesības
         uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos citās dalībvalstīs.

      (sal. ar 24.–27. punktu)
      2.        Tas, ka valsts likums, ar kuru tika transponēta Direktīva 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām
         brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, attiecībā uz konkrētās dalībvalsts pilsoņiem nav piemērojams, nevar
         liegt valsts tiesai nodrošināt piemērojamo Savienības tiesību normu pilnīgu iedarbību, it īpaši minētās direktīvas 27. panta
         pilnīgu iedarbību. Tādējādi lietu izskatošajai tiesai vajadzības gadījumā ir pienākums nepiemērot jebkuru Savienības tiesībām
         pretrunā esošu valsts tiesību normu, it īpaši atceļot individuālu administratīvu lēmumu, kas ir pieņemts, pamatojoties uz
         šo tiesību normu. Turklāt uz šī panta noteikumiem – kas ir beznosacījuma un pietiekami precīzi – privātpersona var atsaukties
         attiecībā pret dalībvalsti, kuras pilsone tā ir.

      (sal. ar 31. un 32. punktu)
      3.        Lai arī dalībvalstīm saskaņā ar to vajadzībām, kuras katrā dalībvalstī un laika periodā var atšķirties, principā ir tiesības
         noteikt sabiedriskās kārtības un valsts drošības prasības, tomēr Savienības kontekstā un it īpaši kā pamatojums atkāpei no
         personu brīvas pārvietošanās pamatprincipa šīs prasības ir jāinterpretē šauri un to saturu nevar noteikt katra dalībvalsts
         vienpusēji bez Savienības iestāžu kontroles.

      (sal. ar 34. punktu)
      4.        Savienības tiesības pieļauj tādu dalībvalsts tiesību normu, kas ļauj administratīvajai iestādei aizliegt šīs valsts pilsonim
         izceļot no tās teritorijas, ņemot vērā sabiedrības, kuras viens no vadītājiem ir šis pilsonis, nenomaksāto nodokļu parādu,
         ja tiek izpildīts divkāršs nosacījums, proti, ja attiecīgais pasākums ir veikts, lai noteiktos izņēmuma rakstura apstākļos,
         kas it īpaši var izrietēt no šī parāda veida vai ievērojamā apmēra, nodrošinātos pret faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un
         pietiekami nopietnu apdraudējumu, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm, un ja mērķis, ko šādi iecerēts sasniegt, nav
         saistīts vienīgi ar ekonomiskiem nolūkiem. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai šis divkāršais nosacījums ir izpildīts.

      Pirmkārt, nevar principiāli noliegt, ka nodokļu prasījumu nepiedzīšana var būt pretrunā sabiedriskās kārtības prasībām. Otrkārt,
         tā kā valsts prasījumu un it īpaši nodokļu prasījumu piedziņas mērķis ir nodrošināt attiecīgās dalībvalsts veikto darbību
         finansēšanu atbilstoši izvēlei, kas atbilst tās vispārīgajai politikai ekonomiskajos un sociālajos jautājumos, valsts iestāžu
         veiktos pasākumus ar mērķi nodrošināt šo piedziņu principā tāpat nevar uzskatīt pat tādiem, kas ir tikuši veikti vienīgi ekonomiskos
         nolūkos Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu
         teritorijā 27. panta 1. punkta noteikumu izpratnē.

      (sal. ar 37., 38. un 40. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      5.        Pat pieņemot, ka pasākums, ar kuru noteikts aizliegums izceļot no valsts teritorijas, ir ticis pieņemts atbilstoši Direktīvas 2004/38
         par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā 27. panta
         1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, šā paša panta 2. punktā paredzētie nosacījumi nepieļauj šādu pasākumu, ja tā pamatā
         ir vienīgi sabiedrības, kuras viens no vadītājiem ir attiecīgā persona, nodokļu parāds un ja attiecīgais pasākums ir ticis
         piemērots vienīgi šī statusa dēļ, neveicot konkrētu attiecīgās personas personiskās rīcības izvērtējumu un nenorādot ne uz
         kādu apdraudējumu, ko šī persona varētu radīt sabiedriskajai kārtībai, un ja aizliegums izceļot no valsts teritorijas nav
         atbilstošs, lai nodrošinātu sasniedzamā mērķa īstenošanu, un pārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai. Iesniedzējtiesai
         ir jāpārbauda, vai tas tā ir tās izskatāmajā lietā.

      (sal. ar 49. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2011. gada 17. novembrī (*)

      Savienības pilsoņa brīva pārvietošanās – Direktīva 2004/38/EK – Aizliegums izceļot no valsts nodokļa parāda nenomaksāšanas dēļ – Pasākums, kuru iespējams pamatot ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem
      Lieta C‑434/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Administrativen sad Sofia‑grad (Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 24. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 6. septembrī, tiesvedībā

      Petar Aladzhov
      pret
      Zamestnik direktor na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), tiesneši A. Prehala [A. Prechal], K. Šīmans [K. Schiemann], K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        P. Aladzhova [P. Aladzhov] vārdā – M. Hristovs [M. Hristov], advokāts,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – D. Maidani [D. Maidani] un V. Savovs [V. Savov], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 6. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 27. panta 1. un 2. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada
         29. aprīļa Direktīvā 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu
         teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK,
         75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp., un kļūdu labojumi – OV L 229, 35. lpp., un OV 2005, L 197,
         34. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Bulgārijas pilsoni P. Aladzhovu, kurš ir viens no sabiedrības Yu.B.N. Kargo vadītājiem, un Zamestnik direktor na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti (Iekšlietu ministrijas valsts iekšējo lietu Sofijas direkcijas direktora vietnieks; turpmāk tekstā – “direktora vietnieks”)
         par tā lēmumu aizliegt P. Aladzhovam izceļot no valsts teritorijas, kamēr netiks nomaksāts nodokļa parāds, kas šai sabiedrībai
         pastāv attiecībā pret Bulgārijas valsti, vai iesniegts nodrošinājums, kas pilnībā nosegtu šī parāda summu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
       Direktīva 2004/38
      3        Atbilstoši Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punktam šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi
         vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, un uz viņu ģimenes locekļiem.

      4        Šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Neskarot noteikumus par ceļošanas dokumentiem, ko piemēro valstu robežkontrolei, visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas
         apliecību vai pasi un viņu ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir derīga pase, ir tiesības izceļot
         no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti.”

      5        Minētās direktīvas 27. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Ievērojot šīs nodaļas noteikumus, dalībvalstis neatkarīgi no valstiskās piederības drīkst ierobežot Savienības pilsoņu un
         viņu ģimenes locekļu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības
         apsvērumu dēļ. Šādus apsvērumus neizmanto ekonomiskos nolūkos.

      2.      Pasākumi, ko veic sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ, atbilst proporcionalitātes [samērīguma] principam
         un pamatojas tikai uz attiecīgā indivīda personisko darbību [rīcību]. Iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nav
         pamatojums šādu pasākumu veikšanai.

      Attiecīgā indivīda personiskajai darbībai [rīcībai] jārada faktiski, attiecīgajā brīdī esoši un pietiekami nopietni draudi,
         kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm. Nav pieņemami apsvērumi, kas atdalīti no konkrētā gadījuma iezīmēm vai pamatojas
         uz vispārējas profilakses apsvērumiem.”

       Valsts tiesības
       Bulgārijas Konstitūcija
      6        Saskaņā ar Bulgārijas Konstitūcijas 35. panta 1. punktu:

      “Ikvienam ir tiesības brīvi izvēlēties savu dzīvesvietu, pārvietoties pa valsts teritoriju un izceļot no tās. Šīs tiesības
         var tikt ierobežotas tikai ar tiesību aktiem, lai aizsargātu valsts drošību, sabiedrības veselību, kā arī citu valsts pilsoņu
         tiesības un brīvības.”

       Likums par personu apliecinošiem dokumentiem Bulgārijā
      7        Likuma par personu apliecinošiem dokumentiem Bulgārijā (Zakon za balgarskite lichni dokumenti, 1998. gada 11. augusta DV Nr. 93), tā 2006. gadā grozītajā redakcijā (DV Nr. 105; turpmāk tekstā – “ZBLD”), 23. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:

      “2.      Ikvienam Bulgārijas pilsonim ir tiesības, uzrādot personu apliecinošu dokumentu, izceļot no valsts un atgriezties tajā, šķērsojot
         Bulgārijas Republikas iekšējās robežas ar citām Eiropas Savienības dalībvalstīm, kā arī attiecīgā gadījumā – šķērsojot starptautiskajos
         līgumos paredzētās robežas.

      3.      2. punktā minētās tiesības drīkst ierobežot tikai tiesību aktos paredzētos gadījumos ar mērķi aizsargāt valsts drošību, sabiedrisko
         kārtību, valsts pilsoņu veselību, kā arī citu valsts pilsoņu tiesības un brīvības.”

      8        ZBLD 75. pantā ir paredzēts:

      “No valsts nedrīkst izceļot:
      [..]
      5.      personas, attiecībā uz kurām ir lūgts piemērot Nodokļu un sociālā nodrošinājuma lietu kodeksa 182. panta 2. punkta 2. apakšpunkta
         a) daļā un 221. panta 6. punkta 1. apakšpunkta a) un b) daļā paredzēto aizliegumu.”

       Nodokļu un sociālā nodrošinājuma lietu kodekss
      9        Nodokļu un sociālā nodrošinājuma lietu kodeksa (Danachno-osiguritelen protsesualen kodeks, 2005. gada 29. decembra DV Nr. 105), tā 2010. gadā grozītajā redakcijā (2010. gada 23. februāra DV Nr. 15), 182. pantā ir noteikts:

      “1.      Ja parāds netiek samaksāts tiesību aktos paredzētajā termiņā, iestāde, kura ir konstatējusi parāda esamību, pirms piespiedu
         piedziņas pasākumu veikšanas nosūta parādniekam brīdinājuma vēstuli ar lūgumu samaksāt parādu 7 dienu laikā. Kārtību, kādā
         iestādei, kura konstatējusi parāda esamību, ir jānosūta šī brīdinājuma vēstule, reglamentē atbilstošie 6. sadaļas noteikumi.
         Valsts ieņēmumu dienesta konstatēto parādu gadījumā brīdinājuma vēstuli nosūta tiesu izpildītājs.

      2.      a)      Vienlaicīgi ar 1. punktā paredzēto brīdinājuma vēstuli vai arī pēc tās nosūtīšanas 1. punktā minētā iestāde – gadījumā, ja
         parāda summa pārsniedz BGN 5000 un nav iesniegts nodrošinājums attiecīgās pamatsummas un procentu maksājumu apmērā, – var
         lūgt Iekšlietu ministrijas pārraudzībā esošajām iestādēm liegt parādniekam un attiecīgās sabiedrības uzraudzības vai vadības
         institūciju locekļiem izceļot no valsts, kā arī neizsniegt vai atsaukt jau izsniegtās pases un citus līdzvērtīgus dokumentus,
         kas nepieciešami valsts robežas šķērsošanai.

      [..]
      4.      2. punktā norādītie pasākumi, pamatojoties uz kompetentās iestādes veikto novērtējumu, var tikt piemēroti vienlaicīgi vai
         arī atsevišķi, ņemot vērā parāda summu vai parādnieka rīcību, un līdz pat parāda summas galīgai nomaksai.”

      10      Šā kodeksa 221. panta 6. punktā ir paredzēts:

      “Ja kompetentā iestāde nav piemērojusi 182. panta 2. punkta 2. apakšpunktā vai 4. punktā paredzētos pasākumus un ja parāda
         summa ir lielāka par BGN 5000 un nav iesniegts nodrošinājums attiecīgās pamatsummas un procentu maksājumu apmērā, tiesu izpildītājam
         ir iespēja:

      1.      lūgt Iekšlietu ministrijas pārraudzībā esošajām iestādēm:
      a)      liegt parādniekam vai attiecīgās sabiedrības uzraudzības vai vadības institūciju locekļiem izceļot no valsts;
      b)      neizsniegt vai arī atsaukt jau izsniegtās pases un citus līdzvērtīgus dokumentus, kas nepieciešami valsts robežas šķērsošanai.”
       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      11      Bulgārijas pilsonis P. Aladzhovs ir viens no trim sabiedrības Yu.B.N. Kargo vadītājiem.

      12      Ar 1995. gada 10. oktobra paziņojumu par nodokli, 1999. gada 20. augusta rīkojumu par nodokļu piedziņu, 2000. gada 10. aprīļa
         brīdinājuma vēstuli un 2001. gada 26. septembra paziņojumu Bulgārijas valsts neveiksmīgi bija mēģinājusi panākt no šīs sabiedrības
         nodokļa parāda BGN 44 449 (aptuveni EUR 22 000) apmērā samaksu, kas atbilst šīs sabiedrības nenomaksātajam pievienotās vērtības
         nodoklim un muitas nodoklim, kā arī ar to saistīto procentu maksājumu samaksu.

      13      Iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka attiecībā uz šo prasījumu nav iestājies noilgums un ka 2009. gada 19. jūnijā veiktā attiecīgās
         sabiedrības bankas kontos esošo naudas līdzekļu un tai piederošo transportlīdzekļu apķīlāšana nav ļāvusi nodrošināt parāda
         samaksu, jo sabiedrības bankas kontos nebija pietiekami naudas līdzekļi un transportlīdzekļu atrašanās vieta nebija zināma.

      14      Līdz ar to, ņemot vērā Valsts ieņēmumu dienesta 2009. gada 30. jūlija lūgumu, direktora vietnieks saskaņā ar Nodokļu un sociālā
         nodrošinājuma lietu kodeksa 221. panta 6. punkta 1. apakšpunkta a) un b) daļu 2009. gada 25. novembrī, pamatojoties uz ZBLD 75. panta 5. punktu, piemēroja P. Aladzhovam aizliegumu izceļot no valsts līdz brīdim, kamēr tiks apmierināts valsts prasījums
         vai iesniegts nodrošinājums attiecībā uz šī prasījuma pilnīgu samaksu. Iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka direktora vietniekam
         bija saistoša kompetence attiecībā uz šāda pasākuma piemērošanu.

      15      Iesniedzējtiesā P. Aladzhovs lūdza atcelt šo lēmumu un norādīja, ka, tā kā viņš ir arī kādas citas sabiedrības, proti, sabiedrības
         Bultrako AD, kas ir “Honda” markas automašīnu oficiālais izplatītājs Bulgārijā, tirdzniecības nodaļas vadītājs, šis aizliegums izceļot
         no valsts būtiski apdraud viņa profesionālās darbības veikšanu, kas ir saistīta ar biežiem braucieniem uz ārvalstīm.

      16      Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka, būdams Savienības pilsonis, P. Aladzhovs varēja atsaukties – tai skaitā attiecībā pret
         tās valsts iestādēm, kuras pilsonis viņš ir, – uz tiesībām, kas izriet no šī statusa, un tai skaitā uz tiesībām brīvi pārvietoties
         atbilstoši LESD 20. un 21. pantam un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 45. panta 1. punktam. Iesniedzējtiesa ir piezīmējusi,
         ka šīs tiesības tomēr nav beznosacījuma tiesības un Līgumā par Eiropas Savienības darbību vai tā piemērošanai pieņemtajos
         noteikumos šīm tiesībām var būt noteikti ierobežojumi un nosacījumi.

      17      Tāpat iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka, kaut arī Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Savienības pilsoņu
         pārvietošanās brīvība var tikt ierobežota sabiedriskās kārtības apsvērumu dēļ, Bulgārijas Konstitūcijā šāds Bulgārijas pilsoņu
         pārvietošanās brīvības ierobežošanas pamats nav paredzēts. Savukārt Konstitūcijā ir minēts ar citu pilsoņu tiesību un brīvību
         aizsardzību saistīts pamats, kurš nav norādīts Direktīvā 2004/38.

      18      Iesniedzējtiesa turklāt ir atzīmējusi, ka strīdīgais lēmums tika pieņemts, nevis pamatojoties uz likumu, ar kuru Bulgārijas
         tiesībās tika transponēta Direktīva 2004/38, bet gan pamatojoties uz citiem tiesību aktiem.

      19      Turklāt iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvību ierobežojošiem
         pasākumiem ir jābūt pamatotiem ar faktiskiem, attiecīgajā brīdī esošiem un pietiekami nopietniem draudiem, kas skar vienu
         no sabiedrības pamatinteresēm, un tiem ir jābūt nepieciešamiem un samērīgiem. Šajā ziņā tā ir arī atzīmējusi, ka Eiropas Cilvēktiesību
         tiesa jau ir atzinusi, ka mērķis veikt efektīvu nodokļa parāda piedziņu var būt leģitīms pamats tās pārvietošanās brīvības
         ierobežošanai, kura ir paredzēta Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 4. protokola 2. pantā, kas
         1950. gada 4. novembrī parakstīta Romā (skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2006. gada 23. maija spriedumu lietā Riener pret Bulgāriju).

      20      Iesniedzējtiesa tāpat ir konstatējusi, ka, kaut arī Padomes 2008. gada 26. maija Direktīvā 2008/55/EK par savstarpējo palīdzību
         prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem (OV L 150, 28. lpp.) un Komisijas 2008. gada
         28. novembra Regulā (EK) Nr. 1179/2008, ar ko nosaka sīki izstrādātu kārtību, kā īstenot atsevišķus noteikumus Direktīvā 2008/55
         (OV L 319, 21. lpp.), ir paredzēts dalībvalstu savstarpējās palīdzības mehānisms saistībā ar prasījumu piedziņu, no lietas
         materiāliem neizriet, ka šī mehānisma ietvaros būtu īstenoti kādi pasākumi ar mērķi veikt attiecīgā prasījuma piedziņu.

      21      Visbeidzot iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka valsts tiesību normas attiecībā uz šāda pasākuma, ar kuru ir noteikts aizliegums
         izceļot no valsts teritorijas, pieņemšanu neparedz, ka administratīvajai iestādei būtu jāpārbauda šī pasākuma radītās sekas
         uz attiecīgās personas profesionālo situāciju, nedz arī uz parādā esošās sabiedrības komercdarbību un tādējādi uz tās spēju
         atmaksāt parādu.

      22      Šādos apstākļos Administrativen sad Sofia‑grad nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai uz aizliegumu izceļot no kādas Eiropas Savienības dalībvalsts, kas attiecībā uz šīs valsts pilsoni, kurš ir saskaņā ar
         šīs valsts tiesībām reģistrētas komercsabiedrības vadītājs, noteikts šīs sabiedrības valstij nenomaksātā parāda dēļ, attiecas
         Direktīvas 2004/38 [..] 27. panta 1. punktā paredzētais ar “sabiedriskās kārtības” aizsardzību saistītais pamatojums, ņemot
         vērā pamata lietā esošos apstākļus un vienlaicīgi ievērojot šādus apstākļus:

      –        šīs dalībvalsts Konstitūcijā nav paredzēta fizisku personu tiesību uz brīvu pārvietošanos ierobežošana ar mērķi nodrošināt
         “sabiedriskās kārtības” aizsardzību;

      –        ar “sabiedrisko kārtību” saistītais pamatojums kā iepriekš minētā aizlieguma pamatojums ir norādīts valsts likumā, kurš ir
         pieņemts cita Savienības tiesību akta transponēšanai;

      –        ar “sabiedrisko kārtību” saistītais pamatojums iepriekš minētās direktīvas normas izpratnē ietver arī ar “citu pilsoņu tiesību
         aizsardzību” saistīto pamatojumu, ja ar valsts prasījuma piedziņu tiek veikts pasākums dalībvalsts ieņēmumu nodrošināšanai?

      2)      Vai pamata lietā esošajos apstākļos no Savienības pilsoņu tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanai noteiktajiem ierobežojumiem
         un nosacījumiem, kā arī no to ieviešanai atbilstoši Savienības tiesībām veiktajiem pasākumiem izriet, ka ir pieļaujams tāds
         valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru dalībvalsts savam pilsonim, kurš ir saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts tiesībām
         reģistrētas komercsabiedrības vadītājs, var piemērot administratīvu piespiedu līdzekli “aizlieguma izceļot no valsts” veidā,
         ņemot vērā šīs sabiedrības valstij nenomaksāto parādu, kas saskaņā ar šīs valsts tiesībām ir kvalificējams kā “ievērojams”,
         ja šī valsts prasījuma piedziņai ir iespējams izmantot Direktīvā 2008/55 [..], kā arī Regulā [..] Nr. 1179/2008 [..] paredzēto
         savstarpējās palīdzības starp dalībvalstīm procedūru?

      3)      Vai pamata lietā esošajos apstākļos samērīguma princips, Savienības pilsoņu tiesību uz brīvu pārvietošanos izmantošanai noteiktie
         ierobežojumi un nosacījumi, kā arī to ieviešanai atbilstoši Savienības tiesībām veiktie pasākumi un it īpaši Direktīvas 2004/38
         [..] 27. panta 1. un 2. punktā paredzētie kritēriji ir interpretējami tādējādi, ka gadījumā, ja saskaņā ar dalībvalsts tiesībām
         reģistrētai komercsabiedrībai ir tāds parāds valstij, kas atbilstoši šīs valsts tiesībām ir kvalificējams kā “ievērojams parāds”,
         ir pieļaujams, ka attiecībā uz fizisko personu, kas ir attiecīgās sabiedrības vadītājs, tiek noteikts aizliegums izceļot no
         šīs dalībvalsts, pastāvot šādiem apstākļiem:

      –        “ievērojama” parāda valstij esamība tiek uzskatīta par faktiskiem, attiecīgajā brīdī esošiem un pietiekami nopietniem draudiem,
         kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm, kuru dēļ likumdevējs ir uzskatījis par vajadzīgu ieviest konkrēto administratīvo
         piespiedu pasākumu “aizlieguma izceļot no valsts” veidā;

      –        nav paredzēts izvērtēt apstākļus, kas ir saistīti ar sabiedrības vadītāja personisko rīcību un viņa pamattiesību, kā, piemēram,
         viņa tiesību uz tādas profesionālās darbības citās darba tiesiskajās attiecībās veikšanu, kas ietver braucienus uz ārvalstīm,
         pārkāpumu;

      –        pēc aizlieguma piemērošanas netiek izvērtēta tā ietekme uz parādā esošās sabiedrības komercdarbību, kā arī netiek izvērtētas
         parāda valstij nomaksas iespējas;

      –        aizliegums tiek noteikts, pamatojoties uz attiecīgu lūgumu, kuram ir saistošs raksturs, ciktāl tajā ir apliecināts, ka konkrētajai
         komercsabiedrībai ir “ievērojams” parāds valstij, ka šis parāds nav nodrošināts pamatsummas un procentu maksājumu apmērā un
         ka persona, attiecībā uz kuru tiek lūgts noteikt aizliegumu, ir šīs komercsabiedrības vadības institūcijas loceklis;

      –        aizliegums ir spēkā līdz brīdim, kamēr parāds valstij netiek pilnībā nomaksāts vai nodrošināts, neparedzot šī aizlieguma adresātam
         iespēju lūgt šo aizliegumu noteikušajai iestādei to pārskatīt un ņemt vērā attiecībā uz parādu pastāvošo noilguma termiņu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      23      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības pieļauj tādu dalībvalsts tiesību
         normu, kas ļauj administratīvajai iestādei aizliegt šīs valsts pilsonim izceļot no tās teritorijas, ņemot vērā sabiedrības,
         kuras viens no vadītājiem ir šis pilsonis, nenomaksāto nodokļu parādu.

      24      Lai sniegtu lietderīgu atbildi uz šo jautājumu, ir jānorāda, ka P. Aladzhovam kā Bulgārijas pilsonim ir Savienības pilsoņa
         statuss atbilstoši LESD 20. pantam un tādēļ viņš arī attiecībā uz savu izcelsmes dalībvalsti var atsaukties uz tiesībām, kas
         ir saistītas ar šādu statusu, arī uz LESD 21. pantā piešķirtajām tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā
         (it īpaši skat. 2008. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑33/07 Jipa, Krājums, I‑5157. lpp., 17. punkts, un 2011. gada 5. maija spriedumu lietā C‑434/09 McCarthy, Krājums, I‑0000. lpp., 48. punkts).

      25      Tiesības brīvi pārvietoties ietver gan Savienības pilsoņu tiesības ieceļot dalībvalstī, kas nav to izcelsmes dalībvalsts,
         gan arī atbilstošas tiesības izceļot no tās. Kā Tiesai jau ir bijusi iespēja uzsvērt, Līgumā garantētās pamatbrīvības būtu
         bezjēdzīgas, ja izcelsmes dalībvalsts bez pienācīga pamatojuma varētu aizliegt saviem pilsoņiem izceļot no tās teritorijas,
         lai ieceļotu citas dalībvalsts teritorijā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Jipa, 18. punkts).

      26      Direktīvas 2004/38 4. panta 1. punktā turklāt ir tieši paredzēts, ka visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas apliecību
         vai pasi ir tiesības izceļot no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti.

      27      No tā izriet, ka uz tādu situāciju kā P. Aladzhova – kurš no tās valsts teritorijas, kuras pilsonis viņš ir, plāno doties
         uz citas dalībvalsts teritoriju – situāciju attiecas Savienības pilsoņu tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos citās
         dalībvalstīs.

      28      Tomēr Savienības pilsoņu tiesības uz brīvu pārvietošanos nav beznosacījumu, bet Līgumā, kā arī tā piemērošanai pieņemtajos
         noteikumos šīm tiesībām var būt noteikti ierobežojumi un nosacījumi (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Jipa, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

      29      Šie ierobežojumi un nosacījumi it īpaši izriet no Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punkta, atbilstoši kuram dalībvalstīm ir
         ļauts ierobežot Savienības pilsoņu vai viņu ģimenes locekļu pārvietošanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai
         sabiedrības veselības apsvērumu dēļ. Saskaņā ar šo pašu tiesību normu šādus apsvērumus tomēr nedrīkst izmantot “ekonomiskos
         nolūkos”.

      30      Tādēļ, lai atbilstoši Savienības tiesībām būtu pieļaujams tāds valsts pasākums, kāds tika piemērots P. Aladzhovam, kam tika
         liegts izceļot no valsts teritorijas, un par kuru ir zināms, ka tas nav ticis piemērots valsts drošības vai sabiedrības veselības
         apsvērumu dēļ, tam ir jābūt pamatotam ar to, ka tas ir ticis veikts ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem saistītu iemeslu
         dēļ, un ir jābūt izpildītam nosacījumam, ka šie apsvērumi nebija izvirzīti ekonomiskos nolūkos.

      31      Šajā ziņā iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka valsts likums, ar kuru tika transponēta Direktīva 2004/38, attiecībā uz Bulgārijas
         Republikas pilsoņiem nav piemērojams.

      32      Tomēr šāds apstāklis katrā ziņā nevar liegt valsts tiesai nodrošināt pamata lietā piemērojamo Savienības tiesību normu pilnīgu
         iedarbību, kā norādīts šā sprieduma 27. punktā, un it īpaši – Direktīvas 2004/38 27. panta pilnīgu iedarbību. Tādējādi valsts
         tiesai vajadzības gadījumā ir pienākums nepiemērot jebkuru Savienības tiesībām pretrunā esošu valsts tiesību normu, it īpaši
         atceļot individuālu administratīvu lēmumu, kas ir pieņemts, pamatojoties uz šo tiesību normu (šajā ziņā skat. 2010. gada 5. oktobra
         spriedumu lietā C‑173/09 Elchinov, Krājums, I‑8889. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt uz šī panta noteikumiem – kas ir beznosacījuma un
         pietiekami precīzi – privātpersona var atsaukties attiecībā pret dalībvalsti, kuras pilsonis tas ir (pēc analoģijas skat.
         1974. gada 4. decembra spriedumu lietā 41/74 van Duyn, Recueil, 1337. lpp., 9.–15. punkts).

      33      Tāpat arī nav nozīmes tam apstāklim, ka, kā norādījusi iesniedzējtiesa, Bulgārijas Konstitūcijā, pamatojot Bulgārijas pilsoņu
         pārvietošanās brīvības ierobežojumu, kā pamatojums nav norādīti ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības
         veselības apsvērumiem saistīti iemesli, bet īpaši ir minēts ar citu pilsoņu tiesību un brīvību aizsardzību saistīts pamatojums,
         balstoties uz kuru tika pieņemts ZBLD. Būtībā nozīme ir tikai tam, vai valsts pilsoņa brīvas pārvietošanās ierobežojuma, kas ir ticis noteikts, lai – kā tas ir
         pamata lietā – īstenotu nodokļa prasījuma piedziņu, un kas atbilstoši valsts tiesībām ir pamatots ar vēlmi aizsargāt citu
         pilsoņu tiesības, pamatā ir tāds apsvērums, kuru varētu uzskatīt par iemeslu, kas ir saistīts ar sabiedrisko kārtību Savienības
         tiesību izpratnē.

      34      Tiesa vienmēr ir uzsvērusi, ka, lai arī dalībvalstīm saskaņā ar to vajadzībām, kuras katrā dalībvalstī un laika periodā var
         atšķirties, principā ir tiesības noteikt sabiedriskās kārtības un valsts drošības prasības, tomēr Savienības kontekstā un
         it īpaši kā pamatojums atkāpei no personu brīvas pārvietošanās pamatprincipa šīs prasības ir jāinterpretē šauri un to saturu
         nevar noteikt katra dalībvalsts vienpusēji bez Savienības iestāžu kontroles (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Jipa, 23. punkts).

      35      Tiesa tādējādi ir precizējusi, ka sabiedriskās kārtības jēdziens katrā ziņā nozīmē, ka papildus sabiedriskiem traucējumiem,
         ko rada jebkurš likumpārkāpums, pastāv faktisks, attiecīgajā brīdī esošs un pietiekami nopietns apdraudējums, kas skar vienu
         no sabiedrības pamatinteresēm (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Jipa, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

      36      Šajā ziņā iesniedzējtiesa ir atsaukusies uz vispārējo interešu raksturu, kas piemīt valsts pārvaldes iestāžu uzdevumam nodrošināt
         budžeta ieņēmumus, un uz mērķi aizsargāt citu pilsoņu tiesības, kas ir valsts prasījumu piedziņas pamatā. Iesniedzējtiesa
         arī norāda, ka nodokļa parāda nepiedzīšana no attiecīgās parādā esošās sabiedrības pamata lietā tiek uzskatīta par sabiedrības
         pamatinterešu apdraudējumu.

      37      Nav noliedzams, ka nevar principiāli izslēgt – kā to turklāt ir atzinusi arī Eiropas Cilvēktiesību tiesa (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Riener, 114.–117. punkts) –, ka nodokļu prasījumu nepiedzīšana var būt pretrunā sabiedriskās kārtības prasībām. Tomēr, ņemot vērā
         Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās jomā pastāvošās Savienības tiesību normas, tas tā var būt tikai tad, ja pastāv faktisks,
         attiecīgajā brīdī esošs un pietiekami nopietns apdraudējums, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm, un ievērojot, piemēram,
         attiecīgo summu būtisko apmēru vai ar krāpšanas apkarošanu nodokļu jomā saistītās vajadzības.

      38      Turklāt, tā kā valsts prasījumu un it īpaši nodokļu prasījumu piedziņas mērķis ir nodrošināt attiecīgās dalībvalsts veikto
         darbību finansēšanu atbilstoši izvēlei, kas atbilst tās vispārīgajai politikai ekonomiskajos un sociālajos jautājumos (šajā
         ziņā skat. 2011. gada 6. septembra spriedumu lietā C‑398/09 Lady & Kid u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 24. punkts), valsts iestāžu veiktos pasākumus ar mērķi nodrošināt šo piedziņu principā tāpat
         nevar uzskatīt pat tādiem, kas ir tikuši veikti vienīgi ekonomiskos nolūkos Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punkta noteikumu
         izpratnē.

      39      Tomēr informācija, kas ir ietverta lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu un atspoguļota šā sprieduma 36. punktā, vien
         neļauj pārbaudīt, vai tādi pasākumi kā pamata lietā ir veikti, pamatojoties uz šādiem apsvērumiem, un it īpaši neļauj secināt,
         ka tie ir veikti vienīgi ekonomiskos nolūkos. Šajā ziņā nepieciešamās pārbaudes ir jāveic valsts tiesai.

      40      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības pieļauj tādu dalībvalsts tiesību
         normu, kas ļauj administratīvajai iestādei aizliegt šīs valsts pilsonim izceļot no tās teritorijas, ņemot vērā sabiedrības,
         kuras viens no vadītājiem ir šis pilsonis, nenomaksāto nodokļu parādu, ja tiek izpildīts divkāršs nosacījums, proti, ja attiecīgais
         pasākums ir veikts, lai noteiktos izņēmuma rakstura apstākļos, kas it īpaši var izrietēt no šī parāda veida vai ievērojamā
         apmēra, nodrošinātos pret faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu, kas skar vienu no sabiedrības
         pamatinteresēm, un ja mērķis, ko šādi iecerēts sasniegt, nav saistīts vienīgi ar ekonomiskiem nolūkiem. Valsts tiesai ir jāpārbauda,
         vai šis divkāršais nosacījums ir izpildīts.

       Par otro un trešo jautājumu
      41      Uzdodot otro un trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, pastāvot kādiem nosacījumiem, tāda
         veida tiesību akti kā pamata lietā var tikt atzīti par samērīgiem un atbilstošiem prasībai, saskaņā ar kuru pārvietošanās
         brīvības ierobežojumiem ir jābūt pamatotiem ar attiecīgās personas personisko rīcību, ja, pirmkārt, pastāv Kopienu instrumenti
         savstarpējai palīdzībai nodokļu jomā un, otrkārt, attiecīgos tiesību aktus raksturo stingrība un automātiska piemērojamība.

      42      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punktu pasākumiem, ko veic sabiedriskās kārtības vai
         valsts drošības apsvērumu dēļ, ir jāatbilst samērīguma principam un jābūt pamatotiem tikai ar attiecīgā indivīda personisko
         rīcību. Turklāt, kā izriet no šā sprieduma 35. punktā minētās judikatūras, attiecīgās personas rīcībai ir jārada faktiski,
         attiecīgajā brīdī esoši un pietiekami nopietni draudi, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm. Nav pieņemami apsvērumi,
         kas atdalīti no konkrētā gadījuma iezīmēm vai pamatojas uz vispārējas profilakses apsvērumiem.

      43      Šādos apstākļos leģislatīva vai reglamentējoša valsts tiesību norma, kas piešķir automātisku raksturu lēmumam, ar kuru tikai
         nodokļa parāda pastāvēšanas dēļ ir noteikts aizliegums izceļot no valsts teritorijas, neņemot vērā attiecīgā indivīda personisko
         rīcību, neatbilst Savienības tiesībās izvirzītajām prasībām (šajā ziņā skat. 1999. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑348/96
         Calfa, Recueil, I‑11. lpp., 27. un 28. punkts).

      44      Pamata lietā, ņemot vērā lēmumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, šķiet, ka nedz Nodokļu un sociālā nodrošinājuma lietu
         kodeksa noteikumi, nedz ZBLD noteikumi, pamatojoties uz kuriem tika pieņemts administrācijas lēmums aizliegt P. Aladzhovam izceļot no Bulgārijas teritorijas,
         neparedz kompetentajām administratīvajām iestādēm pienākumu ņemt vērā attiecīgās personas personisko rīcību. Nenoliedzami,
         ka Nodokļu un sociālā nodrošinājuma lietu kodeksa noteikumi šķietami neizslēdz šādu ņemšanu vērā, jo tie piešķir šajos noteikumos
         minētajām iestādēm rīcības brīvību, paredzot, ka tās “var” lūgt piemērot šādu aizliegumu atbilstoši ZBLD. Šādā kontekstā ir jākonstatē, ka, lai arī šīm iestādēm netiek liegts ņemt vērā šo rīcību, tādas tiesību normas kā pamata
         lietā šķietami neparedz iepriekš minētajam pienākumam analogu pienākumu, kas vienīgais atbilst Savienības tiesībām.

      45      No iesniedzējtiesas Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem turklāt izriet, ka prasītājam piemērotā pasākuma pamatā šķietami
         ir vienīgi sabiedrības, viens no kuras vadītājiem viņš ir, nodokļu parāds un ka attiecīgais pasākums ir ticis piemērots vienīgi
         šī statusa dēļ, neveicot konkrētu attiecīgās personas personiskās rīcības izvērtējumu un nenorādot ne uz kādu apdraudējumu,
         ko šī persona varētu radīt sabiedriskajai kārtībai.

      46      Tomēr Tiesai nav jāizvērtē valsts pasākumu saderība ar Savienības tiesībām un iesniedzējtiesai ir jākonstatē viss nepieciešamais
         šīs saderības izvērtēšanai (iepriekš minētais spriedums lietā Jipa, 28. punkts).

      47      Pārbaudot samērīguma principa ievērošanu, iesniedzējtiesai ir arī jānosaka, vai izceļošanas no valsts teritorijas aizliegums
         ir atbilstošs, lai nodrošinātu sasniedzamā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai (šajā
         ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Jipa, 29. punkts). Šajā ziņā, pat pieņemot, ka attiecīgā parāda piedziņas neiespējamība ir faktisks, attiecīgajā brīdī esošs un
         pietiekami nopietns apdraudējums, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm, iesniedzējtiesai it īpaši ir jāpārbauda, vai,
         liedzot P. Aladzhovam iespēju veikt daļu no viņa profesionālās darbības ārvalstīs un tādējādi liedzot viņam daļu no ienākumiem,
         attiecīgais aizliegumu saturošais pasākums, pirmkārt, ir atbilstošs, lai nodrošinātu nodokļa piedziņu, ko ar to ir paredzēts
         sasniegt, un, otrkārt, vai tas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai. Tāpat tai ir jāpārbauda, vai nepastāv citi aizliegumam
         izceļot no valsts teritorijas alternatīvi pasākumi, kas būtu bijuši tikpat efektīvi, lai īstenotu šo piedziņu, tomēr nebūtu
         apdraudējuši pārvietošanās brīvību.

      48      Attiecīgā gadījumā šādi alternatīvi pasākumi var ietvert pasākumus, kurus valsts iestādes var veikt atbilstoši Direktīvai 2008/55,
         uz kuru ir norādījusi valsts tiesa. Tomēr valsts tiesai katrā ziņā ir jāpārbauda, vai attiecīgās dalībvalsts prasījums ietilpst
         šīs direktīvas piemērošanas jomā.

      49      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka, pat pieņemot, ka tāds pasākums, ar kuru
         noteikts aizliegums izceļot no valsts teritorijas, kāds pamata lietā ir piemērots P. Aladzhovam, ir ticis pieņemts atbilstoši
         Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, šā paša panta 2. punktā paredzētie nosacījumi nepieļauj
         šādu pasākumu,

      –        ja tā pamatā ir vienīgi sabiedrības, viens no kuras vadītājiem ir attiecīgā persona, nodokļu parāds un ja attiecīgais pasākums
         ir ticis piemērots vienīgi šī statusa dēļ, neveicot konkrētu attiecīgās personas personiskās rīcības izvērtējumu un nenorādot
         ne uz kādu apdraudējumu, ko šī persona varētu radīt sabiedriskajai kārtībai, un

      –        ja aizliegums izceļot no valsts teritorijas nav atbilstošs, lai nodrošinātu sasniedzamā mērķa īstenošanu, un pārsniedz to,
         kas ir nepieciešams tā sasniegšanai.

      Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas tā ir tās izskatāmajā lietā.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      50      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      Savienības tiesības pieļauj tādu dalībvalsts tiesību normu, kas ļauj administratīvajai iestādei aizliegt šīs valsts pilsonim
            izceļot no tās teritorijas, ņemot vērā sabiedrības, kuras viens no vadītājiem ir šis pilsonis, nenomaksāto nodokļu parādu,
            ja tiek izpildīts divkāršs nosacījums, proti, ja attiecīgais pasākums ir veikts, lai noteiktos izņēmuma rakstura apstākļos,
            kas it īpaši var izrietēt no šī parāda veida vai ievērojamā apmēra, nodrošinātos pret faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un
            pietiekami nopietnu apdraudējumu, kas skar vienu no sabiedrības pamatinteresēm, un ja mērķis, ko šādi iecerēts sasniegt, nav
            saistīts vienīgi ar ekonomiskiem nolūkiem. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai šis divkāršais nosacījums ir izpildīts;
      2)      pat pieņemot, ka tāds pasākums, ar kuru noteikts aizliegums izceļot no valsts teritorijas, kāds pamata lietā ir piemērots
            P. Aladzhovam, ir ticis pieņemts atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par
            Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu
            (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK
            un 93/96/EEK, 27. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, šā paša panta 2. punktā paredzētie nosacījumi nepieļauj šādu
            pasākumu,
      –        ja tā pamatā ir vienīgi sabiedrības, viens no kuras vadītājiem ir attiecīgā persona, nodokļu parāds un ja attiecīgais pasākums
            ir ticis piemērots vienīgi šī statusa dēļ, neveicot konkrētu attiecīgās personas personiskās rīcības izvērtējumu un nenorādot
            ne uz kādu apdraudējumu, ko šī persona varētu radīt sabiedriskajai kārtībai, un
      –        ja aizliegums izceļot no valsts teritorijas nav atbilstošs, lai nodrošinātu sasniedzamā mērķa īstenošanu, un pārsniedz to,
            kas ir nepieciešams tā sasniegšanai.
      Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas tā ir tās izskatāmajā lietā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – bulgāru.


title: Civildienesta tiesas spriedums (otrā palāta), 2009. gada 29. septembris.#Petrus Kerstens pret Eiropas Komisija.#Lieta F-102/07.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 29. septembrī
      Lieta F‑102/07
      Petrus Kerstens
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – 2004., 2005. un 2006. gada paaugstināšana amatā – Prioritātes punktu piešķiršana – Ģenerāldirektoru piešķirtie prioritātes punkti – Prioritātes punkti, ar kuriem atzīst iestādes interesēs paveikto darbu – Nediskriminācijas princips – Pienākums norādīt pamatojumu
      Priekšmets Prasība, kas ir celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru P. Kerstens lūdz atcelt iecēlējinstitūcijas (AIPN) 2005. gada 23. novembra lēmumu, ar kuru tam piešķirti katra ģenerāldirektorāta rīcībā nodotie 3 prioritātes punkti (ĢDPP),
         konkrētajā gadījumā – Atalgojuma un individuālo tiesību biroja 2004. gada paaugstināšanā amatā (2005. gada 23. novembra Informations administratives Nr. 85‑2005); AIPN 2005. gada 23. novembra lēmumu, ar kuru tam 2005. gada paaugstināšanā amatā piešķirti 0 ĢDPP (Informations administratives Nr. 85‑2005); AIPN 2006. gada 17. novembra lēmumu, ar kuru tam 2006. gada paaugstināšanā amatā piešķirti 0 ĢDPP (2006. gada 17. novembra Informations administratives Nr. 55‑2006); AIPN 2006. gada 17. novembra lēmumu, ar kuru tam 2006. gada paaugstināšanā amatā piešķirti 0 prioritātes punkti, atzīstot iestādes
         interesēs veikto darbu (Informations administratives Nr. 55‑2006); AIPN 2007. gada 15. jūnija lēmumu, ar kuru noraidītas 2007. gada 16. un 22. februāra sūdzības

      Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums – Noteikumi – Komisijas ieviesta sistēma – Prioritātes punktu
            piešķiršana ģenerāldirektorātos
      (Civildienesta noteikumu 45. pants)
      2.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums – Noteikumi – Komisijas ieviesta sistēma – Prioritātes punktu
            piešķiršana – Kritēriji
      (Civildienesta noteikumu 45. pants)
      1.      Komisijas pieņemtajos Civildienesta noteikumu 45. panta Vispārīgajos īstenošanas noteikumos, kā tas izriet no to 5. panta
         1. punkta, paredzēts piešķirt atlīdzību vislabākos rezultātus sasniegušajiem ierēdņiem, it īpaši tiem, kuri ir snieguši ieguldījumu
         tādu rezultātu sasniegšanā, kas pārsniedz to individuālos mērķus, vai kuri ir veltījuši īpašas pūles un ir guvuši ievērojamus
         rezultātus savu pienākumu izpildē, kā to apliecina to karjeras attīstības ziņojums. Katra ģenerāldirektorāta rīcībā nodotie
         “lielie” prioritātes punkti, proti, prioritātes punkti no 6 līdz 10, atbilstoši Vispārīgo īstenošanas noteikumu 5. panta 2. punktam
         ir rezervēti labāko sniegumu uzrādījušajiem ierēdņiem, kuri ir iesnieguši pierādījumus par saviem īpašajiem nopelniem, savukārt
         “mazie” prioritātes punkti, proti, no 0 līdz 4, atbilstoši šai pašai tiesību normai tiek sadalīti starp pārējiem ierēdņiem,
         kuri Vispārīgo īstenošanas noteikumu izpratnē tiek atzīti par nopelnus guvušiem.

      Prioritātes punktu piešķiršanai tātad jāpamatojas uz apsvērumiem, kas saistīti ar konkrēto ierēdņu īpašajiem nopelniem, “lielie”
         prioritātes punktiem paliek rezervēti ierēdņiem, kuri ir pierādījuši ārkārtējus nopelnus.

      No minētā izriet, ka ģenerāldirektoram, piešķirot “lielos” prioritātes punktus, nav pienākuma izmantot visu šim mērķim viņa
         rīcībā esošo punktu skaitu.

      Vispārīgo īstenošanas noteikumu 5. panta 3. punktā paredzēts, ka principā katrs ģenerāldirektorāts izmanto tā rīcībā esošo
         prioritātes punktu skaitu, tomēr tā zemsvītras piezīmēs precizēts, ka šī tiesību norma nevar likt apstrīdēt nopelnu novērtēšanas
         principu laikā, īpaši grupās ar nelielu darbinieku skaitu, kurās var pamatot neizlietoto prioritātes punktu esamību.

      (skat. 65.–68. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2006. gada 19. oktobris, T‑311/04 Buendía Sierra/Komisija, Krājums, II‑4137. lpp., 290. punkts; 2007. gada 3. maijs, T‑261/04 Crespinet/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑0000. un II‑A‑2‑0000. lpp., 57. punkts; 2009. gada 1. aprīlis, T‑385/04 Valero Jordana/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑0000. un II‑A‑2‑0000. lpp., 130. punkts.

      2.      Pat ja darba stāžs pakāpē pakārtoti var tikt ņemts vērā katra ģenerāldirektorāta rīcībā esošo prioritātes punktu piešķiršanā
         ierēdņiem, kuriem ir vienādi nopelni, ja šie punkti ir nepietiekami, nopelnu kritērijam ir pārāka nozīme. Piešķirt izšķirošu
         nozīmi darba stāžam lēmumā par prioritātes punktu piešķiršanu būtu pretēji Civildienesta noteikumu 45. pantam un Komisijas
         pieņemto Civildienesta noteikumu 45. panta Vispārīgo īstenošanas noteikumu 5. pantam, tostarp 5. pantā nav atsauces uz darba
         stāžu pakāpē kā uz prioritātes punktu piešķiršanas kritēriju.

      (skat. 140. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2007. gada 4. jūlijs, T‑502/04 Lopparelli/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑0000. un II‑A‑2‑0000. lpp., 89. punkts; Valero Jordana/Komisija, minēts iepriekš, 145. punkts.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 7. janvārī. # Aalborg Portland A/S (C-204/00 P), Irish Cement Ltd (C-205/00 P), Ciments français SA (C-211/00 P), Italcementi - Fabbriche Riunite Cemento SpA (C-213/00 P), Buzzi Unicem SpA (C-217/00 P) un Cementir - Cementerie del Tirreno SpA (C-219/00 P) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Konkurence - Naudas sods. # Apvienotās lietas C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2015. gada 30. jūnijā. # Gambling Commission pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-404/10 RENV.