title: Tiesas (otrā palāta) 2014. gada 3. septembra spriedums.#X.#Korkein hallinto-oikeus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 79/7/EEK – Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm sociālā nodrošinājuma jomā – Darba ņēmēju apdrošināšana pret nelaimes gadījumiem – Fiksēta atlīdzības summa par nepārejošu kaitējumu – Aktuārs aprēķins, pamatojoties uz vidējo paredzamo dzīves ilgumu atkarībā no šīs atlīdzības saņēmēja dzimuma – Pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums.#Lieta C‑318/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑318/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Korkein hallinto‑oikeus  (Somija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 7. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 11. jūnijā, tiesvedībā, ko uzsācis
            X .
            TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referents), tiesneši Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ], Dž. Arestis [ G. Arestis ], Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ] un A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ],
            ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
            sekretāre C. Stremholma [ C. Strömholm ], galvenā administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 2. aprīļa tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – X  vārdā – K. Kuusi , asianajaja ,
            – Somijas valdības vārdā – H. Leppo , pārstāve,
            – Grieķijas valdības vārdā – E.‑M. Mamouna  un M. Tassopoulou , pārstāves,
            – Eiropas Komisijas vārdā – D. Martin  un I. Koskinen , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2014. gada 15. maija tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvas 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos (OV 1979, L 6, 24. lpp.) 4. pantu.
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp X  un Sociālo lietu un veselības ministriju (turpmāk tekstā – “ministrija”) par fiksētas atlīdzības piešķiršanu sakarā ar nelaimes gadījumu darbā.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Direktīva 79/7 atbilstoši tās 3. panta 1. punkta a) apakšpunktam ir piemērojama likumā noteiktajām sistēmām, kas nodrošina aizsardzību, it īpaši pret nelaimes gadījumiem darbā.
            4. Saskaņā ar šīs direktīvas 4. panta 1. punktu:
            “Vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē to, ka nepastāv nekāda – ne tieša, ne netieša – diskriminācija dzimuma dēļ, jo īpaši atsaucoties uz civilo vai ģimenes stāvokli, konkrēti, attiecībā uz:
            – sociālā nodrošinājuma sistēmu darbības apjomu un pieejas nosacījumiem,
            – pienākumu veikt iemaksas un iemaksu aprēķināšanu,
            – pabalstu [apdrošināšanas atlīdzību] aprēķināšanu, ietverot palielinājumus, kas maksājami attiecībā uz laulāto un par apgādājamiem, un nosacījumus, kas reglamentē termiņus, kuros ir tiesības uz pabalstiem [apdrošināšanas atlīdzībām], un to saglabāšanu.”
            Somijas tiesības
            5. Apdrošināšana pret nelaimes gadījumiem ir valsts pārvaldes uzdevumus, kura izpilde Somijā ir uzticēta privātām apdrošināšanas sabiedrībām. Darba devējiem, lai izpildītu pienākumu nodrošināt darba ņēmēju drošību nelaimes gadījumu darbā jomā, ir jānoslēdz apdrošināšanas līgums ar apdrošināšanas sabiedrību, kas ir tiesīga apdrošināt riskus, kas noteikti 1982. gada Likumā par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā ( Tapaturmavakuutuslaki ), kas ir grozīts 1992. gadā (turpmāk tekstā – “Likums par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem”). Izveidotās likumiskās apdrošināšanas izmaksas sedz apdrošināšanas prēmijas, ko maksā darba devējs.
            6. Atlīdzība par nepārejošu kaitējumu ir viens no apdrošināšanas pret nelaimes gadījumiem maksājumiem. Tā ietilpst likumiskajā sociālā nodrošinājuma sistēmā. Tās mērķis ir atlīdzināt darba ņēmējam minēto kaitējumu, kas radies nelaimes gadījuma darbā vai arodslimības dēļ, tas ir, viņa darbaspēju samazinājuma uz visu mūžu dēļ.
            7. Šī likuma 14. panta 1. punkta 1. apakšpunktā ir paredzēts samaksāt it īpaši atlīdzību par nepārejošu kaitējumu kā atlīdzību traumas vai slimības gadījumā, ko izraisījis nelaimes gadījums darbā.
            8. Likuma par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem 18.b panta 1. punktā ir paredzēts, ka atlīdzība par nepārejošu kaitējumu tiek izmaksāta atbilstoši kā vienreizēja atlīdzība vai pensija. Saskaņā ar minētā panta 3. punktu vienreizēja atlīdzība tiek aprēķināta saskaņā ar ministrijas apstiprinātiem kritērijiem kā kapitāla summa, kas atbilst paliekošā kaitējuma kapitāla vērtībai, ņemot vērā darba ņēmēja vecumu.
            9. Ministrijas 1982. gada 30. decembra rīkojumā par kapitāla vērtības aprēķināšanas kritērijiem attiecībā uz pensijām, ko maksā sakarā ar nelaimes gadījumiem, vai, ja netiek maksāta pensija, vienreizējas atlīdzības izmaksas noteikšanai, ir noteikti kritēriji, pamatojoties uz kuriem tiek aprēķināta pēdējā minētā atlīdzība.
            10. Šajā ziņā šī rīkojuma pielikumā ir noteiktas šādas formulas:
            “ Piemērojamais mirstības koeficients ir (TLE-82), palielinot vecumu par 3 gadiem, tas ir,
            u x  = 0,0000797 e 0,0875 (x+3)  (vīriešiem)
            u x = 0,0000168 e 0,1000 (y+3) (sievietēm). ”
            11. Vispārīgā nepārejošā kaitējuma noteikšanai, traumu un slimību radītie zaudējumi tiek iedalīti 20 grupās atkarībā no to medicīniskā rakstura un smaguma pakāpes. Piešķirtās atlīdzības summa ir atkarīga no kaitējuma grupas. Atlīdzība par mazāk smagām traumām un slimībām, kas ietilpst 1.–10. kaitējuma grupā, tiek vienmēr izmaksāta kā vienreizēja apdrošināšanas atlīdzība. 11.–20. kaitējumu grupas gadījumā apdrošinātie var izvēlēties vienreizēju atlīdzību vai ikmēneša pensiju uz mūžu.
            Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi
            12. X , dzimis 1953. gadā, tika ievainots nelaimes gadījumā darbā 1991. gada 27. augustā. Vakuutusoikeus  (Sociālās apdrošināšanas tiesa) ar 2005. gada 18. oktobra nolēmumu konstatēja, ka viņam ir tiesības uz fiksētu zaudējumu atlīdzību par nepārejošu kaitējumu, piemērojot Likumu par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem.
            13. Pēc šī nolēmuma pieņemšanas kompetentā apdrošināšanas sabiedrība ar 2005. gada 16. decembra lēmumiem noteica fiksētās atlīdzības summu EUR 4197,98 apmērā, tajā ietverot visus palielinājumus, kas jāizmaksā X  kā šī zaudējumu atlīdzība.
            14. X iesniedza sūdzību par šiem lēmumiem, apgalvojot, ka vienreizējā atlīdzība par paliekošu kaitējumu bija jāaprēķina, pamatojoties uz tiem pašiem kritērijiem, kādi ir paredzēti sievietēm. 2006. gada 31. augustā Sūdzību sakarā ar nelaimes gadījumiem darbā komisija sūdzību noraidīja. Šo lēmumu 2008. gada 27. maijā apstiprināja Vakuutusoikeus .
            15. X k-gs 2008. gada 13. oktobra vēstulē ministrijai apgalvoja, ka fiksētā summa, kas viņam tika izmaksāta par paliekošo kaitējumu, tika noteikta, neievērojot Savienības tiesību normas par vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm. X  tātad prasa naudas summu EUR 278,89 apmērā, pieskaitot kavējuma procentus. Šī summa atbilst starpībai starp X saņemto atlīdzības summu un atlīdzības summu, ko saņemtu līdzīga vecuma sieviete, kas atrastos līdzīgā situācijā. Ministrija 2009. gada 27. maijā atteicās maksāt pieprasīto summu.
            16. 2009. gada 17. jūnijā X  cēla prasību Helsingin hallinto‑oikeus  (Helsinku administratīvā tiesa), prasot piespriest Somijas valstij samaksāt strīdīgo summu. Helsingin hallinto‑oikeus  ar 2010. gada 2. decembra lēmumu atzina šo prasību par nepieņemamu, pamatojot ar to, ka tai nav kompetences.
            17. Tad X  pārsūdzēja šo nolēmumu Korkein hallinto‑oikeus  (Augstākā administratīvā tiesa), kas 2012. gada 28. novembrī atcēla Helsingin hallinto‑oikeus  nolēmumu.
            18. Par lietas būtību, pēc iesniedzējtiesas uzskata, rodas jautājums, vai Savienības tiesību normas par vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm un it īpaši Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkts liedz valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru likumā noteiktais sociālā nodrošinājuma pabalsts, kas jāmaksā sakarā ar nelaimes gadījumu darbā, ir atšķirīgs sievietēm un vīriešiem tādu aktuāro faktoru dēļ, kuri atkarīgi no personas dzimuma.
            19. Iesniedzējtiesa norāda arī, ka, ja Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas liedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir lietā, kuru tā izskata, rodas jautājums, vai ir izpildīti nosacījumi. lai iestātos attiecīgās dalībvalsts atbildība par Savienības tiesību pārkāpumu.
            20. Šādos apstākļos Korkein hallinto‑oikeus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai Direktīvas [79/7] 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru, aprēķinot likumā noteikto sociālā nodrošinājuma pabalstu sakarā ar nelaimes gadījumu darbā, kā aktuāro faktoru piemēro atšķirīgu paredzamo dzīves ilgumu vīriešiem un sievietēm, ja, izmantojot šo faktoru, vīrietim maksātās vienreizējās atlīdzības summa ir mazāka nekā atlīdzības summa, ko saņemtu tāda paša vecuma sieviete, kas atrodas līdzīgā situācijā?
            2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai šajā lietā ir izpildīts dalībvalsts atbildības nosacījums par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu, ja it īpaši tiek ņemts vērā, ka:
            – Tiesa savā judikatūrā nav skaidri paudusi nostāju par to, vai, aprēķinot likumā noteiktos sociālā nodrošinājuma sistēmu pabalstus, kas ietilpst Direktīvas 79/7 piemērošanas jomā, drīkst piemērot tādus aktuāros faktorus, kuri atšķiras atkarībā no personas dzimuma;
            – Tiesa spriedumā Association belge des Consommateurs Test‑Achats u.c. (C‑236/09, EU:C:2011:100) ir atzinusi, ka Padomes 2004. gada 13. decembra Direktīvas 2004/113/EK, ar kuru īsteno principu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz pieeju precēm un pakalpojumiem, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu [(OV L 373, 37. lpp.)], 5. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru šādu faktoru izmantošana ir pieļaujama, ir jāuzskata par spēkā neesošu kopš brīža, kad beidzas atbilstošais pārejas laikposms, un
            – Savienības likumdevējs Direktīvā [2004/113] un Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvā 2006/54/EK par tādu principu īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos [(OV L 204, 23. lpp.)], pastāvot noteiktiem nosacījumiem, ir pieļāvis šādu ar dzimumu pamatotu aktuāru faktoru izmantošanu, aprēķinot apdrošināšanas atlīdzības šo direktīvu izpratnē, un valsts likumdevējs, pamatojoties uz to, ir pieņēmis, ka attiecīgos faktorus drīkst izmantot arī likumā noteikto sociālā nodrošinājuma sistēmu jomā šīs lietas izpratnē?”
            Par Tiesas kompetenci
            21. Somijas valdība tiesas sēdē norādīja, ka lietas pamatā esošie fakti, proti, X  nelaimes gadījums darbā, notika 1991. gadā, tas ir, pirms Somijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai. Tā kā attiecīgā fiksētā atlīdzība ir vērsta uz to, lai atlīdzinātu paliekošo kaitējumu, ko radījis minētais nelaimes gadījums darbā, Savienības tiesību piemērojamībai svarīgs ir tikai datums, kas izraisīja šo kaitējumu. Šādos apstākļos Somijas valdība uzskata, ka Tiesai nav kompetences atbildēt iesniedzējtiesai.
            22. Šajā ziņā ir jānorāda, ka tiesiskais akts, kas ir pamatlietas priekšmets, tika pieņemts 2008. gadā ar Vakuutusoikeus lēmumu. Ir skaidrs arī, ka atlīdzība par paliekošo kaitējumu, par kuru ir runa, ir vērsta uz nelaimes gadījuma seku kompensēšanu X  visu viņa mūžu.
            23. No minētā izriet, ka pamatlietas priekšmets nav situācija, kuras sekas pilnībā būtu iestājušās pirms Somijas Republikas pievienošanās Savienībai.
            24. Tādējādi Tiesai ir kompetence atbildēt iesniedzējtiesai.
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            25. Lai atbildētu uz pirmo jautājumu, vispirms ir jānorāda, ka tad, ja ir taisnība, ka pamatlietā aplūkoto atlīdzību ir izmaksājusi privāta apdrošināšanas sabiedrība, darba ņēmēju apdrošināšana pret nelaimes gadījumiem Somijā un minētās atlīdzības piešķiršanas kritēriji ir “likumisko” sistēmu daļas, kuras nodrošina aizsardzību pret nelaimes gadījumu darbā risku Direktīvas 79/7 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Līdz ar to pamatlietā aplūkotā atlīdzība ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
            26. Jāatgādina, ka Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktā ir aizliegta it īpaši jebkāda tieša vai netieša diskriminācija dzimuma dēļ, aprēķinot tajā norādītās apdrošināšanas atlīdzības.
            27. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlieta attiecas uz atlīdzības summas, kas ir jāmaksā kā atlīdzība par nelaimes gadījumu darbā un kas tiek izmaksāta vienu reizi kā fiksēta atlīdzība, aprēķināšanas noteikumiem. Minētais aprēķins ir jāveic atkarībā it īpaši no darba ņēmēja vecuma, kā arī viņa paredzamā dzīves ilguma. Lai noteiktu šo pēdējo faktoru, jāņem vērā darba ņēmēja dzimums.
            28. Ir skaidrs, ka atbilstoši pamatlietā aplūkotās fiksētās atlīdzības aprēķina noteikumiem sievietei tādā pašā vecumā kā X , kas ir cietusi tajā pašā dienā, kad viņš, identiskā nelaimes gadījumā darbā un cietusi tādu pašu kaitējumu, ir tiesības uz lielāku fiksēto atlīdzību nekā saņēma X .
            29. Somijas valdība tomēr apgalvo, ka šāda sieviete un X  neatrodas salīdzināmā situācijā. Šajā ziņā tā paskaidro, ka vienreizējās kompensācijas kā atlīdzības par paliekošu kaitējumu noteikumi, kas paredzēti valsts tiesiskajā regulējumā, ir paredzēti, lai ļautu noteikt tās summu līdzvērtīgā līmenī šīs pašas atlīdzības kopējai summai gadījumā, kad tā tiek izmaksāta kā mūža pensija. Ņemot vērā to, ka sieviešu un vīriešu paredzamais dzīves ilgums atšķiras, līdzīga mirstības koeficienta piemērošanas rezultātā abiem dzimumiem vienreizēja kompensācija cietušajai sievietei vairāk neatbilstu tās ieguvējas parastajam vidējam paredzamajam dzīves ilgumam.
            30. Somijas valdība precizē, ka diferenciācija atkarībā no dzimuma ir vajadzīga, lai novērstu nelabvēlīgāku attieksmi pret sievietēm nekā pret vīriešiem. Sievietēm, kam statistiski ir lielāks paredzamais dzīves ilgums, atlīdzībai, kas ir paredzēta, lai kopumā atlīdzinātu kaitējumu, ko cietusī persona cieš parastā dzīves ilguma laikā, esot jābūt lielākai nekā vīriešiem. Līdz ar to šeit nepastāvot diskriminācija starp vīriešiem un sievietēm.
            31. Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 29. punktā, jānorāda, ka šāda argumentācija ļautu labākajā gadījumā pamatot nevienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm, piešķirot tādu apdrošināšanas atlīdzību, kāda tiek aplūkota pamatlietā, bet nevis pilnīgi noliegt, kā to ir atzinusi Somijas valdība tiesas sēdē, ka Somijas tiesību normu piemērošana izraisa nevienlīdzīgu attieksmi, jo tā identiskos apstākļos pamato atšķirīgas atlīdzības.
            32. Tātad ir jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotās apdrošināšanas pret nelaimes gadījumiem sistēmas normas ietver nevienlīdzīgu attieksmi, kas var radīt Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktam pretēju diskrimināciju.
            33. Šādos apstākļos ir jānosaka, vai šī nevienlīdzīgā attieksme var tikt attaisnota.
            34. Attiecībā uz iespējamiem atkāpes no vienlīdzīgas attieksmes principa, kas paredzēts Direktīvas 79/7 4. panta 1. punktā, iemesliem jākonstatē, ka faktora, kas balstīts uz parasto paredzamo dzīves ilgumu, ņemšana vērā nav paredzēta ne šīs direktīvas 4. panta 2. punktā, kas ietver tiesību nomas par mātes aizsardzību, ne minētās direktīvas 7. panta 1. punktā, kurā dalībvalstīm ir atļauts izslēgt no tās piemērošanas jomas noteiktus noteikumus, priekšrocības un pabalstus sociālā nodrošinājuma jomā.
            35. Turklāt no Direktīvas 79/7 7. panta 1. punkta neizriet, ka tajā noteiktie atkāpju iemesli nav izsmeļoši un ka dalībvalstis var brīvi izstrādāt citus iemeslus atkāpei no vienlīdzīgas attieksmes principa. Tas, ka šāda faktora ņemšana vērā nav tieši aizliegta šīs direktīvas normās, nevar tikt interpretēts tādējādi, ka valsts likumdevējam ir atļauts paredzēt šo faktoru kā tādas atlīdzības, kāda ir pamatlietā, aprēķina elementu.
            36. Somijas valdība tomēr apgalvo, ka šīs atlīdzības summas atšķirības atkarībā no attiecīgā darba ņēmēja dzimuma var attaisnot ar sieviešu un vīriešu vidējā paredzamā dzīves ilguma objektīvo atšķirību. Jebkurš cits risinājums būtu nelabvēlīgs sievietēm, kuru paredzamais dzīves ilgums ir lielāks nekā vīriešiem, jo fiksētās atlīdzības mērķis ir kompensēt kaitējuma sekas visā cietušās personas atlikušās dzīves laikā.
            37. Šajā ziņā svarīgi ir norādīt, ka, neraugoties uz to, ka fiksētā atlīdzība, par ko ir runa pamatlietā, ir paredzēta sistēmā, kurā ir fiksētas arī apdrošināšanas atlīdzības par kaitējumu nelaimes gadījumā darbā dēļ, kas tiek maksātas visas cietušās personas atlikušās dzīves laikā, šo atlīdzību nevar aprēķināt, pamatojoties uz vīriešu un sieviešu vidējā dzīves ilguma vispārinājumu.
            38. Šāds vispārinājums var radīt diskriminējošu attieksmi pret vīriešu dzimuma apdrošinātajiem salīdzinājuma ar sieviešu dzimuma apdrošinātajām. Turklāt, ņemot vērā vidējos statistikas datus atkarībā no dzimuma, jāsaskaras ar to, ka nav drošības par to, ka apdrošinātajai [sievietei] vienmēr ir lielāks paredzamais dzīves ilgums nekā tāda paša vecuma apdrošinātajam [vīrietim], kas atrodas salīdzināmā situācijā.
            39. No šiem apsvērumiem izriet, ka pamatlietā aplūkotā valsts sistēma nav pamatota.
            40. Tātad uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, aprēķinot likumā noteikto sociālā nodrošinājuma pabalstu sakarā ar nelaimes gadījumu darbā, kā aktuāro faktoru piemēro atšķirīgu paredzamo dzīves ilgumu vīriešiem un sievietēm, ja, izmantojot šo faktoru, vīrietim maksātās vienreizējās atlīdzības summa ir mazāka nekā atlīdzības summa, ko saņemtu tāda paša vecuma sieviete, kas atrodas līdzīgā situācijā.
            Par otro jautājumu
            41. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai tāds Direktīvas 97/7 4. panta 1. punkta pārkāpums, kāds ir pamatlietā, ir jākvalificē kā “pietiekami būtisks” Savienības tiesību pārkāpums, kas ir viens no nosacījumiem, kas tiek prasīti, lai attiecīgajai dalībvalstij iestātos atbildība.
            42. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa sava sprieduma Brasserie du pêcheur et Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79) 56. punktā ir precizējusi, ka to elementu vidū, kas varētu būt jāņem vērā kompetentajai tiesai, ir arī pārkāptās normas skaidrības un precizitātes pakāpe, novērtēšanas brīvības apmērs, ko pārkāptā norma sniedz valsts iestādēm vai Savienībai, tas, vai pieļautā neizpilde vai radītais kaitējums noticis ar nodomu vai nejauši, iespējamās kļūdas tiesību piemērošanā attaisnojamība vai neattaisnojamība, apstāklis, ka Savienības iestādes nostāja varēja veicināt Savienības tiesībām pretēju pasākumu veikšanu, pieņemšanu vai paturēšanu spēkā.
            43. Tiesa ir arī uzsvērusi, ka nosacījumu, kas ļauj noteikt dalībvalstu atbildību par personām nodarīto kaitējumu, kurš ir radies Savienības tiesību pārkāpumu rezultātā, piemērošana principā ir jāveic valsts tiesām saskaņā ar Tiesas sniegtajiem norādījumiem šādu nosacījumu ieviešanai (skat. spriedumu Test Claimants in the FII Group Litigation , C‑446/04, EU:C:2006:774, 210. punkts un tajā minētā judikatūra).
            44. No minētā izriet, ka Tiesa nevar aizstāt valsts tiesas apsvērumus ar saviem apsvērumiem (skat. spriedumu Brasserie du pêcheur et Factortame , EU:C:1996:79, 58. punkts). Tomēr Tiesa var norādīt tām virzienus un sniegt norādes šī principa īstenošanai (skat. spriedumu Köbler , C‑224/01, EU:C:2003:513, 100. punkts).
            45. Attiecībā uz šo lietu ir jānorāda trīs elementi, kas ir jāņem vērā, lai atbildētu uz jautājumu, vai aplūkotās valsts tiesību normas ir jāuzskata par “pietiekami būtisku” Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta pārkāpumu.
            46. Pirmkārt, Tiesa līdz šim nav taisījusi spriedumu par vienlīdzīgas attieksmes principa, kas paredzēts šīs direktīvas 4. panta 1. punktā, piemērojamību un tā interpretāciju. Turklāt iepriekš konstatētais Savienības tiesību pārkāpums attiecībā uz X  ir konkretizēts tikai 2008. gadā ar Vakuutusoikeus galīgo lēmumu.
            47. Otrkārt, ne par Somijas tiesību aktiem, kas aplūkoti pamatlietā, ne arī par citas valsts tiesību aktiem nav celta prasība par valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam sakarā ar Direktīvas 79/7 4. panta 1. punkta pārkāpumu.
            48. Treškārt, svarīgi ir norādīt, ka attiecībā uz Savienības likumdevēja pieņemtajiem tiesību aktiem, ar ko ir jāievieš vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm princips, ar Direktīvas 2004/113 5. panta 2. punktu dalībvalstīm ir atļauts pirms 2007. gada 21. decembra lemt par pieļaujamajām samērīgajām atšķirībām indivīdu prēmiju un apdrošināšanas izmaksu aprēķināšanā gadījumos, kad dzimuma kā noteicošā faktora izmantošana riska novērtēšanā balstās uz atbilstošiem un precīziem aktuārajiem un statistikas datiem. Turklāt Savienības likumdevējs Direktīvas 2006/54 9. panta 1. punkta h) apakšpunktā, nolemjot, ka noteikts skaits profesionālo sociālā nodrošinājuma sistēmu noteikumu, kas balstīti uz dzimumu, ir pretēji vienlīdzīgas attieksmes principam, tomēr atkāpēs no šī principa noteiktos gadījumos ir iekļāvis aktuārus faktorus, kas atšķiras atkarībā no dzimuma.
            49. Attiecībā uz pirmo no šīm tiesību normām Tiesa 2011. gada 1. martā ir nolēmusi sprieduma Association belge des Consommateurs Test-Achats u.c. (EU:C:2011:100) 32. punktā, ka atļauja attiecīgajām dalībvalstīm bez ierobežojumiem laikā saglabāt atkāpi no noteikuma par vienādām apdrošināšanas prēmijām un izmaksām abu dzimumu pārstāvjiem ir pretēja Direktīvā 2004/113 izvirzītā mērķa par vienlīdzīgu attieksmi pret sievietēm un vīriešiem sasniegšanai, un precizējusi, ka šī tiesību norma sava diskriminējošā rakstura dēļ ir jāuzskata par spēkā neesošu.
            50. Ņemot vērā iepriekš minētos elementus, iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai šajā lietā Savienības tiesību pārkāpums ir jāuzskata par “pietiekami būtisku”.
            51. Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai ir izpildīti nosacījumi, lai iestātos dalībvalsts atbildība. Turklāt attiecībā uz jautājumu, vai aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ir “pietiekami būtisks” Savienības tiesību pārkāpums, šai tiesai ir jāņem vērā it īpaši fakts, ka Tiesa vēl nav lēmusi par faktora, kas balstīts uz paredzamo dzīves ilgumu atkarībā no vecuma, ņemšanu vērā, nosakot apdrošināšanas atlīdzību, kas tiek maksāta atbilstoši likumā noteiktajai sociālā nodrošinājuma sistēmai un ietilpst Direktīvas 79/7 piemērošanas jomā, pieļaujamību. Iesniedzējtiesai ir jāņem vērā arī Savienības likumdevēja dalībvalstīm piešķirtās tiesības, kas izteiktas Direktīvas 2004/113 5. panta 2. punktā, kā arī Direktīvas 2006/54 9. panta 1. punkta  h) apakšpunktā. Minētā tiesa turklāt ir aicināta ņemt vērā, ka Tiesa 2011. gada 1. martā (C‑236/09, EU:C:2011:100) ir nospriedusi, ka pirmā no minētajām normām ir spēkā neesoša, jo ar to tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm princips.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            52. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
            1) Padomes 1978. gada 19. decembra Direktīvas 79/7/EEK par pakāpenisku vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm īstenošanu sociālā nodrošinājuma jautājumos 4. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, aprēķinot likumā noteikto sociālā nodrošinājuma pabalstu sakarā ar nelaimes gadījumu darbā, kā aktuāro faktoru piemēro atšķirīgu paredzamo dzīves ilgumu vīriešiem un sievietēm, ja, izmantojot šo faktoru, vīrietim maksātās vienreizējās atlīdzības summa ir mazāka nekā atlīdzības summa, ko saņemtu tāda paša vecuma sieviete, kas atrodas līdzīgā situācijā;
            2) iesniedzējtiesai ir jānovērtē, vai ir izpildīti nosacījumi, lai iestātos dalībvalsts atbildība. Turklāt attiecībā uz jautājumu, vai aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ir “pietiekami būtisks” Savienības tiesību pārkāpums, šai tiesai ir jāņem vērā it īpaši fakts, ka Tiesa vēl nav lēmusi par faktora, kas balstīts uz paredzamo dzīves ilgumu atkarībā no vecuma, ņemšanu vērā, nosakot apdrošināšanas atlīdzību, kas tiek maksāta atbilstoši likumā noteiktajai sociālā nodrošinājuma sistēmai un ietilpst Direktīvas 79/7 piemērošanas jomā, pieļaujamību. Iesniedzējtiesai ir jāņem vērā arī Savienības likumdevēja dalībvalstīm piešķirtās tiesības, kas izteiktas Padomes 2004. gada 13. decembra Direktīvas 2004/113/EK, ar kuru īsteno principu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz pieeju precēm un pakalpojumiem, preču piegādi un pakalpojumu sniegšanu, 5. panta 2. punktā, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvas 2006/54/EK par tādu principu īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos, 9. panta 1. punkta h) apakšpunktā. Minētā tiesa turklāt ir aicināta ņemt vērā, ka Tiesa 2011. gada 1. martā (C‑236/09, EU:C:2011:100) ir nospriedusi, ka pirmā no minētajām normām ir spēkā neesoša, jo ar to tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm princips.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā) 1999. gada 7.jūlijā. # British Steel plc pret Eiropas Kopienu Komisiju. # EOTK - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Valsts atbalsts - Juridiskais pamats. # Lieta T-89/96.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2017. gada 8. jūnijs.#Kaane American International Tobacco Company FZE, iepriekš Kaane American International Tobacco Co. Ltd. pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Atcelšanas process – Eiropas Savienības grafiska preču zīme “GOLD MOUNT” – Preču zīmes faktiskas izmantošanas neesamība – Pamatotu neizmantošanas iemeslu neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 51. panta 1. punkta a) apakšpunkts.#Lieta T-294/16.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 28.jūnijā. # ATB Norte, SL pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "BRICOCENTER" reģistrācijas pieteikums - Agrākas Kopienas grafiskas preču zīmes "ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro" un "CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-480/09.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2011. gada 28. jūnija spriedums – ATB Norte/ITSB – Bricocenter Italia (“BRICOCENTER”)
      (lieta T‑480/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “BRICOCENTER” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Kopienas grafiskas preču zīmes “ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro” un “CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro“ – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 25., 33.,
         34., 57., 66. un 67. punktu)

      Priekšmets
      Prasība par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 28. septembra lēmumu lietā R 1045/2008‑4 attiecībā uz iebildumu procesu
         starp ATB Norte, SL un Bricocenter Italia Srl

         Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Bricocenter Italia Srl

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “BRICOCENTER” attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 35. klasē – reģistrācijas pieteikums Nr. 4935185

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               ATB Norte, SL

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               agrākas Kopienas grafiskas preču zīmes “ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro” (Nr. 989046) un “CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro“
                  (Nr. 3262623) attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 35., 37. un 39. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apstrīdēto lēmumu atcelt un iebildumus pilnībā noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju ceturtās padomes 2009. gada 28. septembra
                     lēmumu lietā R 1045/2008‑4 daļā, kurā Apelāciju padome ir apmierinājusi Bricocenter Italia Srl apelācijas sūdzību attiecībā
                     uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajiem pakalpojumiem “reklāma”, “komercdarījumu vadīšana” un “uzņēmumu
                     pārvaldīšana”;

                  2)

                  	pārējā daļā prasību noraidīt;

                  3)

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia un ITSB katrs pats sedz savus tiesāšanās izdevumus, kas radušies procesā Vispārējā tiesā.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2017. gada 5. maijs.#Globo Media, SA pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “GLOBO MEDIA” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts grafiska preču zīme “TV GLOBO PORTUGAL” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-262/16.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 26. janvāris.#Villeroy & Boch Belgium SA pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas vannas istabu aprīkojuma tirgi – Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta pārkāpums – Cenu saskaņošana un konfidenciālas komercinformācijas apmaiņa – Vienots pārkāpums – Pierādījums – Naudas sodi – Neierobežota kompetence – Saprātīgs termiņš – Samērīgums.#Lieta C-642/13 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2017. gada 26. janvārī (
            *1
         )
      “Apelācija — Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas vannas istabu aprīkojuma tirgi — Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta pārkāpums — Cenu saskaņošana un konfidenciālas komercinformācijas apmaiņa — Vienots pārkāpums — Pierādījums — Naudas sodi — Neierobežota kompetence — Saprātīgs termiņš — Samērīgums”
      Lieta C‑642/13 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2013. gada 29. novembrī iesniedza

            Villeroy & Boch Belgium SA
          , Brisele (Beļģija), ko pārstāv O. W. Brouwer un N. Lorjé, advocaten,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otra lietas dalībniece –

         Eiropas Komisija, ko pārstāv L. Malferrari un F. Ronkes Agerbeek, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano], kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši M. Bergere [M. Berger], E. Levits, S. Rodins [S. Rodin] (referents) un F. Biltšens [F. Biltgen],
      ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet],
      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 10. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Apelācijas sūdzībā Villeroy & Boch Belgium SA (turpmāk tekstā – “Villeroy & Boch Beļģija”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2013. gada 16. septembra spriedumu Villeroy & Boch Austria u.c./Komisija (T‑373/10, T‑374/10, T‑382/10 un T‑402/10, nav publicēts; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2013:455), ciktāl ar šo spriedumu Vispārējā tiesa ir noraidījusi tās prasību, kurā tika lūgts atcelt Komisijas 2010. gada 23. jūnija Lēmumu C(2010) 4185, galīgā redakcija, par LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/39092 – Vannas istabu aprīkojums) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl tas uz to attiecas.

         Atbilstošās tiesību normas

         Regula (EK) Nr. 1/2003

               2

               Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102. pantā] (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:
               “2.   Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas [naudas sodus] uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:

                        a)

                        pārkāpj [LESD 101. vai 102.] pantu [..]
                        [..]

                  Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda [naudas sods] nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
               [..]
               3.   Nosakot soda naudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.”

         2006. gada pamatnostādnes

               3

               Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), 2. punktā ir norādīts, ka naudas sodu noteikšanai “Komisijai jāņem vērā pārkāpuma smagums un tā ilgums” un “uzliktais naudas sods nedrīkst pārsniegt robežas, kas norādītas Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā un trešajā daļā”.

               4

               2006. gada pamatnostādņu 37. punktā ir noteikts:
               “Lai gan šīs pamatnostādnes sniedz vispārēju metodiku naudas soda noteikšanai, konkrētie lietas apstākļi vai vajadzība panākt preventīvu iedarbību var attaisnot Komisijas novirzīšanos no šīs metodikas vai no 21. punktā minētajiem ierobežojumiem.”

         Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

               5

               Preces, uz kurām attiecās aizliegtā vienošanās, ir vannas istabu aprīkojums, kas ietilpst kādā no trim šādu preču apakšgrupām, proti, sanitārtehnikas izstrādājumi, dušas nodalījumi un to piederumi, kā arī keramikas izstrādājumi (turpmāk tekstā – “trīs preču apakšgrupas”).

               6

               Tiesvedības priekšvēsturi Vispārējā tiesa ir aprakstījusi pārsūdzētā sprieduma 1.–19. punktā, un to var rezumēt šādi.

               7

               Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja LESD 101. panta 1. punkta un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta pārkāpumu vannas istabu aprīkojuma nozarē. Šis pārkāpums, kurā esot piedalījušies 17 uzņēmumi, esot norisinājies dažādos laikposmos no 1992. gada 16. oktobra līdz 2004. gada 9. novembrim un esot izpaudies kā pret konkurenci vērstu nolīgumu vai saskaņotu darbību kopums Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas teritorijā.

               8

               Precīzāk, Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka konstatēto pārkāpumu veidojot, pirmkārt, minēto vannas istabu aprīkojuma ražotāju ikgadējo cenu paaugstinājumu un citu tarifikācijas elementu saskaņošana, kas esot notikusi regulārajās nacionālo profesionālo apvienību rīkotajās sanāksmēs, otrkārt, cenu noteikšana vai saskaņošana saistībā ar īpašiem notikumiem, tādiem kā izejvielu cenu paaugstināšana, euro ieviešana, kā arī ceļu nodevu ieviešana, un, treškārt, konfidenciālās komercinformācijas izpaušana un apmaiņa. Komisija turklāt konstatēja, ka cenu noteikšana vannas istabu aprīkojuma nozarē esot notikusi atbilstoši ikgadējam ciklam. Šādi ražotāji esot noteikuši savus cenrāžus, kas parasti esot bijuši spēkā uz gadu un esot bijuši pamats komerciālajām attiecībām ar vairumtirgotājiem.

                  9

                  Villeroy & Boch Beļģija, kā arī pārējās prasītājas pirmajā instancē – Villeroy & Boch Austria GmbH (turpmāk tekstā – “Villeroy & Boch Austrija”), Villeroy & Boch AG un Villeroy & Boch SAS (turpmāk tekstā – “Villeroy & Boch Francija”) – darbojas vannas istabu aprīkojuma nozarē. Villeroy & Boch pieder visas kapitāla daļas Villeroy & Boch Austrija, Villeroy & Boch Francija, Villeroy & Boch Beļģija, Ucosan BV un tās meitasuzņēmumos, kā arī Villeroy & Boch SARL (turpmāk tekstā – “Villeroy & Boch Luksemburga”).

               10

               2004. gada 15. jūlijāMasco Corp. un tās meitasuzņēmumi, tostarp Hansgrohe AG, kas ražo sanitārtehnikas izstrādājumus, un Hüppe GmbH, kas ražo dušas nodalījumus, informēja Komisiju par aizliegto vienošanos vannas istabu aprīkojuma nozarē un lūdza piemērot atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) vai, ja tas netiktu piemērots, samazināt tām uzliekamo naudas sodu apmēru. 2005. gada 2. martā Komisija atbilstoši šā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktam un 15. punktam pieņēma lēmumu par nosacītu atbrīvojumu no naudas sodiem par labu Masco.

               11

               2004. gada 9. un 10. novembrī Komisija veica iepriekš nepaziņotas pārbaudes vairāku sabiedrību un nacionālo profesionālo apvienību, kas darbojas vannas istabu aprīkojuma nozarē, telpās.

               12

               2004. gada 15. un 19. novembrī Grohe Beteiligungs GmbH un tās meitasuzņēmumi, kā arī American Standard Inc attiecīgi lūdza piemērot atbrīvojumu no naudas sodiem atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību vai, ja tas netiktu piemērots, samazināt to naudas sodu apmēru.

               13

               Pēc tam, kad laikposmā no 2005. gada 15. novembra līdz 2006. gada 16. maijam Komisija bija pieprasījusi informāciju no vairākām sabiedrībām un apvienībām, kuras darbojas vannas istabu aprīkojuma nozarē, tai skaitā no prasītājām pirmajā instancē, tā 2007. gada 26. martā pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas tām tika paziņots.

               14

               2006. gada 17. un 19. janvārī Roca SARL, kā arī Hansa Metallwerke AG un tās meitasuzņēmumi arī attiecīgi lūdza piemērot atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši 2002. gada paziņojumam par sadarbību vai, ja tas netiktu piemērots, samazināt tiem uzlikto naudas sodu apmēru. 2006. gada 20. janvārīAloys F. Dornbracht GmbH & Co. KG Armaturenfabrik iesniedza līdzīgu lūgumu.

               15

               Pēc uzklausīšanas sēdes, kura notika no 2007. gada 12. novembra līdz 14. novembrim un kurā piedalījās prasītājas pirmajā instancē, un pēc 2009. gada 9. jūlija faktu izklāsta vēstules nosūtīšanas, kurā to uzmanība tika vērsta uz noteiktiem pierādījumiem, uz kuriem Komisija plānoja balstīties, pieņemot galīgo lēmumu, un pēc papildu informācijas pieprasījumiem, kas vēlāk tika nosūtīti minētajām prasītājām, Komisija 2010. gada 23. jūnijā pieņēma apstrīdēto lēmumu. Šajā lēmumā tā pauda nostāju, ka šā sprieduma 8. punktā aprakstītās darbības esot daļa no vispārēja plāna, kura mērķis esot ierobežot konkurenci starp minētā lēmuma adresātiem, un šīm darbībām esot vienota un turpināta pārkāpuma pazīmes, kura piemērošanas jomā ir iekļautas trīs preču apakšgrupas un kurš attiecas uz Beļģijas, Vācijas, Francijas, Itālijas, Nīderlandes un Austrijas teritorijām. Šajā ziņā šī iestāde tostarp ir uzsvērusi, ka minētās darbības esot atbildušas vairākkārtēji novērojamam modelim, kas sešās dalībvalstīs, kurās tika veikta Komisijas izmeklēšana, esot bijis viens un tas pats. Tāpat tā norādīja, ka pastāv nacionālas profesionālas apvienības, kuras attiecas uz visām trim preču apakšgrupām un kuras tā nosauca par “saskaņošanas struktūrām”, nacionālas profesionālas apvienības, kuras ietver dalībniekus, kas darbojas ar vismaz divām no šīm trim preču apakšgrupām, un kuras tā nosauca par “daudzpreču apvienībām”, kā arī specializētas apvienības, kuras ietver dalībniekus, kas darbojas ar vienu no šīm trim preču apakšgrupām. Visbeidzot tā konstatēja, ka pastāv centrāla uzņēmumu grupa, kura ir piedalījusies aizliegtās vienošanās darbībās dažādās dalībvalstīs un saskaņošanas struktūrās un daudzpreču apvienībās.

               16

               Komisijas ieskatā, prasītājas pirmajā instancē ir piedalījušās attiecīgajā pārkāpumā kā šādu apvienību biedri, proti, IndustrieForum Sanitär, kas no 2001. gada ir aizstājusi Freundeskreis der deutschen Sanitärindustrie, Arbeitskreis Baden und Duschen, kas no 2003. gada ir aizstājusi Arbeitskreis Duschabtrennungen un Fachverband Sanitär‑Keramische Industrie Vācijā, Arbeitskreis Sanitärindustrie Austrijā, Vitreous China‑group (turpmāk tekstā – “VCG”) Beļģijā, Sanitair Fabrikanten Platform Nīderlandē un Association française des industries de céramique sanitaire Francijā. Attiecībā uz Nīderlandē izdarīto pārkāpumu Komisija apstrīdētā lēmuma 1179. apsvērumā būtībā ir konstatējusi, ka uzņēmumiem, kas šajos pārkāpumos ir piedalījušies, par to nevar tikt uzlikts naudas sods noilguma dēļ.

               17

               Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija ir uzskaitījusi uzņēmumus, kuriem tā uzlikusi sodus par LESD 101. panta un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta pārkāpumu laikā no 1994. gada 1. janvāra, jo tie bija aizliegtās vienošanās dalībnieki vannas istabu aprīkojuma nozarē Beļģijā, Vācijā, Francijā, Itālijā, Nīderlandē un Austrijā dažādos periodos laikposmā no 1992. gada 16. oktobra līdz 2004. gada 9. novembrim. Runājot par prasītājām pirmajā instancē, Komisija minētā lēmuma 1. panta 1. punktā Villeroy & Boch ir uzlikusi naudas sodu par tās dalību minētajā vienotajā pārkāpumā no 1994. gada 28. septembra līdz 2004. gada 9. novembrim un tās meitasuzņēmumiem Villeroy & Boch Beļģija, Villeroy & Boch Francija un Villeroy & Boch Austrija par periodiem no 1994. gada 12. oktobra līdz agrākais 2004. gada 9. novembrim.

               18

               Apstrīdētā lēmuma 2. panta 8. punktā Komisija ir uzlikusi naudas sodus, pirmkārt, Villeroy & Boch EUR 54436347 apmērā, otrkārt, solidāri Villeroy & Boch un Villeroy & Boch Austrija EUR 6083604 apmērā, treškārt, solidāri Villeroy & Boch un Villeroy & Boch Beļģija EUR 2942608 apmērā un, ceturtkārt, solidāri Villeroy & Boch un Villeroy & Boch Francija EUR 8068441 apmērā. Tātad kopējais prasītājām pirmajā instancē uzlikto naudas sodu apmērs bija EUR 71531000.

               19

               Lai noteiktu naudas sodu apmēru, Komisija balstījās uz 2006. gada pamatnostādnēm.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               20

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 9. septembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja cēla prasību lietā T‑402/10, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz to attiecas, vai pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru.

               21

               Savu prasījumu lēmuma atcelšanai pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja Vispārējā tiesā, ka Komisija konstatēto pārkāpumu ir kļūdaini kvalificējusi kā vienotu, saliktu un turpinātu pārkāpumu, un pārkārtoti, ka, šādi rīkojoties, tā nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, nenosakot pietiekami precīzi konkrētos tirgus. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apgalvoja, ka Komisija nav pierādījusi tās līdzdalību pārkāpumā Beļģijā. Visbeidzot tā ir apstrīdējusi tai uzliktā naudas soda solidārumu un apgalvo, ka tā aprēķinā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, jo šis naudas sods bija jāsamazina, ņemot vērā administratīvā procesa pārmērīgo ilgumu, un ka naudas sods bija nesamērīgs.

               22

               Pakārtoti apelācijas sūdzības iesniedzēja prasīja samazināt uzliktā naudas soda apmēru.

               23

               Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja visu prasību pilnībā.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               24

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:

                        —

                        pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar šo spriedumu Vispārējā tiesa ir noraidījusi tās prasību;

                        —

                        pakārtoti daļēji atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                        —

                        vēl pakārtotāk samazināt apelācijas sūdzības iesniedzējai uzlikto naudas sodu;

                        —

                        vispakārtotāk atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējai tiesai un

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               25

               Komisija lūdz Tiesu:

                        —

                        noraidīt apelācijas sūdzību pilnībā kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu un

                        —

                        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelāciju

               26

               Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza četrus pamatus. Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot pārkāpumu, kas iespējami ir izdarīts Beļģijā. Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, konstatējot saliktu un turpinātu pārkāpumu. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa neesot īstenojusi savu neierobežoto kompetenci, nesamazinot apelācijas sūdzības iesniedzējai uzliktā naudas soda apmēru. Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts samērīguma princips.

         Par pirmo pamatu – kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot pierādījumus saistībā ar Beļģijā iespējami izdarīto pārkāpumu

      Lietas dalībnieku argumenti

               27

               Ar pirmo pamatu, kas ir iedalīts četrās daļās, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, pirmkārt, Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus attiecībā uz Beļģijā iespējami izdarīto pārkāpumu un nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Vispārējās tiesas norādītais pamatojums pārsūdzētā sprieduma 243. un nākamajos punktos esot faktiski balstīts kļūdainā pieņēmumā, ka pēc 2003. gada 1. janvāraM. Z. vēl arvien piederēja pie tās personāla. Patiesībā, kā apelācijas sūdzības iesniedzēja to esot izklāstījusi tiesas sēdē Vispārējā tiesā un kā tiesa to pati šajā tiesas sēdē esot konstatējusi, M. Z. kopš šā datuma vairs nesot bijis nekādu organizatorisku vai no darba līguma izrietošu saišu ar to, kas tādējādi izslēdz apelācijas sūdzības iesniedzējas vainošanu jebkādos faktos.

               28

               Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja pakārtoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi LESD 101. pantu, uzskatot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir piedalījusies pārkāpumā saistībā ar keramikas izstrādājumiem Beļģijā, lai gan tā vairs nedarbojās šajā tirgū kopš 2002. gada beigām, un ka nav ticis pierādīts, ka tās nodoms ir bijis palīdzēt īstenot aizliegtās vienošanās dalībnieku mērķus. Konkrētāk, Vispārējā tiesa neesot norādījusi, ar kādām “darbībām” apelācijas sūdzības iesniedzēja pēc aiziešanas no tirgus būtu varējusi saskaņoties ar pārējiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem tirgus ierobežošanai šajā tirgū. Atbilstoši Vispārējās tiesas motivācijai 2013. gada 16. septembra spriedumos Wabco Europe u.c./Komisija (T‑380/10, EU:T:2013:449, 79. un nākamie punkti), kā arī Keramag Keramische Werke u.c./Komisija (T‑379/10 un T‑381/10, nav publicēts, EU:T:2013:457, 222. un nākamie punkti) apelācijas sūdzības iesniedzēju neesot iespējams vainot trešo personu izdarītos faktos, kas ir norisinājušies pēc tās aiziešanas no tirgus datuma. Katrā ziņā faktu pretrunīgais vērtējums pārsūdzētajā spriedumā un 2013. gada 16. septembra spriedumā Wabco Europe u.c./Komisija (T‑380/10, EU:T:2013:449) esot vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, kas kaitē apelācijas sūdzības iesniedzējai.

               29

               Treškārt, attiecībā uz pierādījumu par saskaņoto darbību esamību 2003. gada 28. un 29. aprīļa sanāksmē Vispārējā tiesa esot atzinusi pārsūdzētā sprieduma 271. punktā, ka pierādījumu sniegšana esot aprobežota ar apsvērumu, ka tas, ka nav ticis noteikts vienots procents bonusu piešķiršanai vairumtirgotājiem, “neļauj izslēgt to, ka attiecīgās informācijas apmaiņas rezultātā konkurence tika izkropļota”. Tomēr, pat ja būtu bijis jāuzskata, ka šī Vispārējās tiesas tēze ir pamatota, ar to loģiski nepietiek, lai pierādītu pārkāpumu. Esot vai nu pienākuma norādīt pamatojumu LESD 296. panta otrās daļas izpratnē neizpilde, vai Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta 1. punktā noteiktā in dubio pro reo principa pārkāpums.

               30

               Ceturtkārt, pārsūdzētā sprieduma 272. un 274. punktā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, ciktāl visi inkriminētie pārkāpumi Beļģijas vannas istabu keramikas preču tirgū tiek aplūkoti kā vienots, salikts un turpināts pārkāpums.

               31

               Fakti, ko Komisija konstatējusi, pamatojoties uz VCG sanāksmēm, faktiski neļaujot secināt, ka viss konstatētā pārkāpuma laikposms ir jāinterpretē kā vienots pārkāpums. Tieši pretēji, pēc 2003. gada 28. un 29. aprīļa VCG sanāksmes esot bijis acīmredzams pārtraukums, kas esot šķērslis tam, lai vienota un turpināta pārkāpuma veidošanai juridiskā ziņā tiktu sapludinātas iepriekšējās un vēlākās sanāksmes.

               32

               Komisijas ieskatā, pirmais pamats ir jānoraida.

         Tiesas vērtējums

               33

               Attiecībā, pirmkārt, uz apelācijas pirmā pamata pirmo daļu par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi un pierādījumu sagrozīšanu, ciktāl Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvojumu, ka no 2003. gada 1. janvāraM. Z. vairs nebija nekādu saišu ar to, ir jānorāda, ka rakstveida procesā Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēja, lai apstrīdētu savu dalību aizliegtās vienošanās darbībās Beļģijā no šā datuma, ir tikai norādījusi, ka Villeroy & Boch Luksemburga “2002. gadā beigās bija pārņēmusi Beļģijas sabiedrības keramikas uzņēmumu”. Tā tikai mutvārdu procesā Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmo reizi skaidri apgalvoja, ka viņu nevar vainot pretkonkurences rīcībā Beļģijas keramikas preču tirgū kopš 2003. gada 1. janvāra, jo persona, kas piedalījās aizliegtās vienošanās sanāksmēs, proti, M. Z., kopš šā datuma vairs nebija tās, bet gan Villeroy & Boch Luksemburga darbinieks.

               34

               Taču saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 48. panta 2. punktu tiesvedības laikā jaunu pamatu izvirzīšana nav atļauta, ja vien tie nav pamatoti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas tika atklāti tiesvedības laikā. Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītais arguments tiesas sēdē Vispārējā tiesā bija acīmredzami nepieņemams, jo attiecās uz jaunu pamatu, kas balstīts faktā, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja norādīja pirmā un kas netika atklāts tiesvedības laikā.

               35

               Protams, Vispārējā tiesa skaidri nelēma par šā argumenta pieņemamību vai pamatotību. Tomēr atbilstoši Tiesas judikatūrai Vispārējai tiesai nevar prasīt, lai tā katru reizi, kad kāds lietas dalībnieks tiesvedības gaitā norāda jaunu pamatu, kas acīmredzami neatbilst tās reglamenta 48. panta 2. punkta prasībām, vai nu paskaidro spriedumā iemeslus, kuru dēļ šis pamats nav pieņemams, vai to izskata pēc būtības (it īpaši skat. spriedumu, 2014. gada 20. marts, Rousse Industry/Komisija, C‑271/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:175, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav neizpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, pārsūdzētā sprieduma 248. punktā apstiprinot, neņemdama vērā apelācijas sūdzības iesniedzējas novēloto apgalvojumu, ka kopš 2003. gada 1. janvāraM. Z. vairs nebija tās darbinieks, un nepaskaidrodama, kādēļ šis apgalvojums ir acīmredzami nepieņemams, ka M. Z. dalība aizliegtās vienošanās sanāksmēs “pierāda, ka Villeroy & Boch Beļģija turpināja aktīvi piedalīties pārkāpumā savās interesēs, kā arī tā uzņēmuma interesēs konkurences tiesību izpratnē, pie kuras tā piederēja”.

               37

               Tātad pirmā pamata pirmā daļa ir nepamatota.

               38

               Attiecībā, otrkārt, uz šā pamata otro daļu par LESD 101. panta pārkāpumu ir jāuzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd Vispārējās tiesas konstatējumu, ka VCG sanāksmēm pirms 2003. gada 1. janvāra bija prettiesisks raksturs, bet uzskata, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini atzinusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir piedalījusies pārkāpumā, lai arī tā vairs nebija aktīva Beļģijas keramikas preču tirgū kopš 2002. gada beigām.

               39

               Atbilstoši pastāvīgajai Tiesas judikatūrai nevar tikt uzskatīts, ka LESD 101. panta 1. punkts attiecas vai nu tikai uz uzņēmumiem, kuri darbojas tirgū, ko ir skāruši konkurences ierobežojumi, vai minētā tirgus augšupējos, lejupējos vai blakus tirgos, vai arī uz uzņēmumiem, kuri ir ierobežojoši savu rīcības autonomiju attiecīgajā tirgū atbilstoši nolīgumam vai saskaņotai darbībai. Proti, no iedibinātas Tiesas judikatūras izriet, ka LESD 101. panta 1. punkta formulējums vispārīgi attiecas uz visiem nolīgumiem un visām saskaņotām darbībām, kas vai nu horizontālās, vai vertikālās attiecībās izkropļo konkurenci iekšējā tirgū, neatkarīgi no tirgus, kurā dalībnieki darbojas, un no tā, ka tikai uz viena no šiem dalībniekiem komerciālo rīcību ir attiecināmi konkrēto vienošanos noteikumi (skat. šajā ziņā spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 34. un 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               40

               No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 242. punktā Vispārējā tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka uzņēmums var pārkāpt LESD 101. panta 1. punktā paredzēto aizliegumu, ja tā rīcības, kas ir saskaņota ar citu uzņēmumu rīcību, mērķis ir ierobežot konkurenci attiecīgajā konkrētajā tirgū, un tam pašam nav obligāti jādarbojas minētajā konkrētajā tirgū.

               41

               Šajā ziņā ir jāprecizē, ka, pirmkārt, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa pierādīja, ka tā ir aktīvi piedalījusies pārmestajā pārkāpumā. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 244. un 248. punktā tā ir uzsvērusi, ka M. Z. nepārtraukta piedalīšanās apelācijas sūdzības iesniedzējas vārdā VCG sanāksmēs – kuru prettiesisko raksturu tā neapstrīd – pirms 2003. gada 1. janvāra, proti, tajā skaitā arī pēc tam, kad apelācijas sūdzības iesniedzēja bija beigusi darboties keramikas preču tirgū, pierāda tās aktīvu dalību pārkāpumā. Otrkārt, pretēji tam, ko norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, dažādā šā pārkāpuma dalībniecēm pārmestā rīcība, kurā tā pati piedalījās, tika detalizēti izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 255.–277. punktā.

               42

               No iepriekš izklāstītā izriet, ka ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments par to, ka tā no 2002. gada beigām bija izbeigusi jebkādu darbību keramikas preču jomā.

               43

               Šis secinājums nav apšaubāms tā risinājuma gaismā, kas rasts 2013. gada 16. septembra spriedumā Wabco Europe u.c./Komisija (T‑380/10, EU:T:2013:449, 84. punkts) un 2013. gada 16. septembra spriedumā Keramag Keramische Werke u.c./Komisija (T‑379/10 un T‑381/10, nav publicēts, EU:T:2013:457, 220. un nākamies punkti). Proti, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Vispārējās tiesas pienākums pamatot savus spriedumus principā nevar sniegties tiktāl, ka tai ir jāpamato savs rastais risinājums vienā lietā attiecībā uz tās citā lietā rasto risinājumu, lai arī tas attiektos uz to pašu lēmumu (skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija, C‑444/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:464, 66. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               44

               No tā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa nav pamatota.

               45

               Visbeidzot, treškārt, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem, kas norādīti šā pamata trešajā un ceturtajā daļā, ir jānorāda, ka ar tiem apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumu par Vispārējās tiesas pieļautajām kļūdām tiesību piemērošanā aizsegā būtībā vēlas apstrīdēt tās veikto pierādījumu vērtējumu. Taču Vispārējās tiesas vērtējums par faktiska apstākļa pierādījuma spēku principā nevar tikt pakļauts Tiesas pārbaudei apelācijas tiesvedībā. Proti, kā izriet no LESD 256. panta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, apelācijas sūdzību var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem. Tādējādi tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt atbilstošos faktus, kā arī novērtēt pierādījumus, izņemot šo faktu un šo pierādījumu sagrozīšanas gadījumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2003. gada 2. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija, C‑182/99 P, EU:C:2003:526, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).

               46

               Minētie argumenti līdz ar to ir jānoraida kā nepieņemami.

               47

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.

         Par otro pamatu – vienota, salikta un turpināta pārkāpuma esamību

      Lietas dalībnieku argumenti

               48

               Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pārkāpts LESD 101. pants un EEZ līguma 53. pants, jo šajā lietā Vispārējā tiesa ir kļūdaini konstatējusi vienotu, saliktu un turpinātu pārkāpumu.

               49

               Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, pirmkārt, ka vienota, salikta un turpināta pārkāpuma juridiskais jēdziens ir nesaderīgs ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu un tādēļ nevar tikt piemērots. Proti, šim jēdzienam neesot nekāda juridiska pamata Savienības tiesībās. Turklāt, izmantojot vienota, salikta un turpināta pārkāpuma jēdzienu, Komisija esot mākslīgi pārgrupējusi dažādus neatkarīgus tirgus, lai secinātu, ka ir izdarīts vienots vispārējs pārkāpums, tādējādi izvairoties no iespējami atsevišķu pārkāpumu noilguma. Papildus tam apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pārsūdzētais spriedums ir nepietiekami pamatots, ciktāl Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz tās argumentiem par šo jautājumu.

               50

               Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, konstatējot vienotu pārkāpumu, it īpaši Itālijas teritorijā šajā lietā, pārsūdzētajā spriedumā ir pārkāpti lietas taisnīgas izskatīšanas principi. Proti, tā kā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja var tikt vainota pārkāpumā, kurā tā nav piedalījusies, bet kas ietilpst vienotā pārkāpumā, kurā tā ir piedalījusies, lai apstrīdētu savu dalību šajā vienotajā pārkāpumā, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarot lietderīgi norādīt uz faktu, ka nav piedalījusies pirmajā pārkāpumā un tādējādi tai esot liegts efektīvs aizstāvības līdzeklis. Tā esot varējusi apstrīdēt vienīgi to, ka ir zinājusi par attiecīgo pārkāpumu.

               51

               Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja pakārtoti uzskata, ka vienota pārkāpuma atzīšanas nosacījumi šajā lietā nav izpildīti, jo Komisija nav noteikusi konkrēto tirgu un nav pierādīta papildinošas saiknes esamība starp dažādajām pārmestajām rīcībām.

               52

               Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka katrā gadījumā, tā kā apstrīdētais lēmums attiecībā uz noteiktām dalībvalstīm ir daļēji ticis atcelts ar 2013. gada 16. septembra spriedumu Wabco Europe u.c./Komisija (T‑380/10, EU:T:2013:449), 2013. gada 16. septembra spriedumu Keramag Keramische Werke u.c./Komisija (T‑379/10 un T‑381/10, nav publicēts, EU:T:2013:457), kā arī 2013. gada 16. septembra spriedumu Duravit u.c./Komisija (T‑364/10, nav publicēts, EU:T:2013:477) un tā kā noteikti uzņēmumi varēja arī nezināt par visu pārkāpumu, nevarēja būt tāds vispārējs pārkāpums, kāds ir definēts šajā lēmumā.

               53

               Komisijas ieskatā, otrais pamats ir jānoraida.

         Tiesas vērtējums

               54

               Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums var izrietēt ne tikai no atsevišķas darbības, bet arī no virknes darbību vai turpinātas rīcības, pat ja viens vai vairāki šīs darbību virknes vai turpinātās rīcības elementi paši, aplūkojot atsevišķi, arī var būt minētās normas pārkāpums. Tā, ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā”, to identiskā mērķa dēļ izkropļojot konkurenci iekšējā tirgū, Komisijai ir tiesības noteikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 156. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               55

               Uzņēmums, kas šādā vienotā un saliktā pārkāpumā ir piedalījies ar tādu savu rīcību, uz kuru attiecas tādi LESD 101. panta 1. punkta jēdzieni kā nolīgums vai saskaņotas darbības ar mērķi, kas ir vērsts pret konkurenci, un kura ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu šī paša pārkāpuma ietvaros veiktu rīcību par visu laikposmu, kad tas minētajā pārkāpumā ir piedalījies. Tā tas ir gadījumā, ja tiek pierādīts, ka minētais uzņēmums ir centies ar savu rīcību veicināt kopīgo mērķu, uz kuriem tiecās visi dalībnieki, sasniegšanu un ka tas zināja par pārkāpjošo rīcību, ko bija iecerējuši vai īstenojuši citi uzņēmumi, lai sasniegtu tos pašus mērķus, vai ka tas varēja saprātīgi paredzēt šādu rīcību un ka tas bija gatavs uzņemties risku (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 157. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               56

               Tādējādi uzņēmums var būt tieši piedalījies visā pret konkurenci vērstajā rīcībā, kura veido vienotu un turpinātu pārkāpumu, un šādā gadījumā Komisijai ir tiesības to saukt pie atbildības par visu šo rīcību un līdz ar to – par minēto pārkāpumu kopumā. Uzņēmums var arī būt tieši piedalījies tikai vienotu un turpinātu pārkāpumu veidojošās pret konkurenci vērstās rīcības daļā, bet tas var būt zinājis par visu pārējo pārkāpjošo rīcību, ko iecerējuši vai īstenojuši pārējie aizliegtās vienošanās dalībnieki to pašu mērķu labā, vai arī tas ir varējis to saprātīgi paredzēt un ir bijis gatavs uzņemties risku. Šādā gadījumā Komisijai arī ir tiesības noteikt šim uzņēmumam atbildību par visu pret konkurenci vērsto rīcību, kas veido šo pārkāpumu, un tādējādi – par šo pārkāpumu kopumā (skat. spriedumu, 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 158. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               57

               Turklāt, lai dažādas darbības kvalificētu kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, nav jāpārbauda, vai tās veido papildinošu saikni tādā nozīmē, ka katra no tām ir vērsta pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un mijiedarbojoties veicina visu to pret konkurenci vērsto seku īstenošanu, kuras vēlējās pārkāpuma izdarītāji vispārējā plāna ietvaros, kam ir vienots mērķis. Savukārt nosacījums par vienota mērķa jēdzienu nozīmē, ka ir jāpārbauda, vai nav apstākļu, kas raksturo dažādo rīcību, kura veido pārkāpumu, un kas var liecināt, ka rīcībai, ko faktiski ir īstenojuši citi dalību ņēmušie uzņēmumi nav tā paša pret konkurenci vērstā mērķa vai seku un tādēļ šī rīcība neietilpst “kopējā plānā” tās identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci iekšējā tirgū (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 19. decembris, Siemens u.c./Komisija, C‑239/11 P, C‑489/11 P un C‑498/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:866, 247. un 248. punkts).

               58

               Turklāt no Tiesas judikatūras nevar tikt secināts, ka LESD 101. panta 1. punkts attiecas vai nu tikai uz uzņēmumiem, kuri darbojas tirgū, ko ir skāruši konkurences ierobežojumi, vai minētā tirgus augšupējos, lejupējos vai blakus tirgos, vai arī uz uzņēmumiem, kuri ir ierobežojoši savu rīcības autonomiju attiecīgajā tirgū atbilstoši nolīgumam vai saskaņotai darbībai. Proti, no iedibinātas Tiesas judikatūras, kas ir minēta šā sprieduma 39. punktā, izriet, ka LESD 101. panta 1. punkta formulējums vispārīgi attiecas uz visiem nolīgumiem un visām saskaņotām darbībām, kas vai nu horizontālās, vai vertikālās attiecībās izkropļo konkurenci iekšējā tirgū, neatkarīgi no tirgus, kurā dalībnieki darbojas, un no tā, ka tikai uz viena no šiem dalībniekiem komerciālo rīcību ir attiecināmi konkrēto vienošanos noteikumi (skat. šajā ziņā spriedumu, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 34. un 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               59

               Ņemot vērā šo judikatūru, pirmkārt, ir jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, ka vienota, salikta un turpināta pārkāpuma juridiskais jēdziens esot nesaderīgs ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu un pārkāpjot lietas taisnīgas izskatīšanas principu, neaplūkojot šā pēdējā argumenta pieņemamību.

               60

               Otrkārt, ir jākonstatē, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam Vispārējā tiesa, atgādinot par šo judikatūru pārsūdzētā sprieduma 32.–34., 41., 42. un 46.–48. punktā, šo spriedumu ir juridiski pietiekami pamatojusi.

               61

               Treškārt, runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, ka šajā lietā neesot izpildīti vienota pārkāpuma atzīšanas nosacījumi, jo Komisija neesot noteikusi konkrēto tirgu, ir jākonstatē – kā Vispārējā tiesa ir pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 54. punktā un ko atzīst apelācijas sūdzības iesniedzēja –, ka apstāklis, ka preču tirgi un ģeogrāfiskie tirgi, uz kuriem attiecas pārkāpums, ir atšķirīgi, nekādā ziņā neliedz konstatēt vienotu pārkāpumu. Tādēļ šis arguments katrā ziņā ir neefektīvs.

               62

               Ceturtkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 63.–71. punktā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka Komisija šajā lietā varēja secināt vienota mērķa esamību, lai pierādītu vienota pārkāpuma izdarīšanu. Proti, pamatojoties uz pārsūdzētā sprieduma 66., 69. un 71. punktā konstatētajiem faktiem, tā ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka dažādajām pārmestajām rīcībām bija viens un tas pats mērķis, proti, saskaņot visu vannas istabu aprīkojuma ražotāju rīcību attiecībā pret vairumtirgotājiem. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam kopējā mērķa jēdziens – kā izriet no minētā 66., 69. un 71. punkta – nav ticis noteikts, vispārīgi atsaucoties uz konkurences izkropļojumu pārkāpuma skartajos tirgos, bet gan atsaucoties uz dažādiem objektīviem apstākļiem, piemēram, vairumtirgotāju centrālo lomu izplatīšanas ķēdē, šīs ķēdes iezīmēm, saskaņošanas struktūru un daudzpreču apvienību pastāvēšanu, koluzīvo vienošanos īstenošanas līdzību un attiecīgo darbību pārklāšanos materiālajā, ģeogrāfiskajā un laika ziņā.

               63

               Tā kā šajos apstākļos, nepastāvot vajadzībai pierādīt papildinošas saiknes esamību starp pārmestajām darbībām, vienotā un turpinātā pārkāpumā var tikt vainoti nekonkurējoši uzņēmumi un tam nav vajadzīga sistemātiska konkrēto tirgu noteikšana, ņemot vērā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir, pirmkārt, atbildīga par savu tiešo līdzdalību pārmestajā pārkāpumā un, otrkārt, atbildīga par savu netiešo līdzdalību šajā pārkāpumā, ciktāl tā zināja par visu citu pārkāpjošo rīcību, ko citi attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībnieki plānoja vai īstenoja, lai sasniegtu tos pašus mērķus, vai par to, ka tā varēja saprātīgi to paredzēt un bija gatava uzņemties risku, Vispārējai tiesai nevar tikt pārmests, ka tā ir uzskatījusi, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, secinot šajā lietā vienota un turpināta pārkāpuma esamību.

               64

               Visbeidzot, runājot par argumentāciju, kura ir saistīta ar daļējo atcelšanu, kas ir noteikta Vispārējās tiesas spriedumos, kuri skar to pašu pārkāpumu, kas ir šīs lietas priekšmets, ir jāatgādina, ka pierādījumu novērtēšana attiecībā uz dažādajiem valstu tirgiem ir Vispārējās tiesas ekskluzīvajā kompetencē. Ciktāl šīs argumentācijas mērķis ir apšaubīt vienota, salikta un turpināta pārkāpuma esamību, ir jāuzsver, ka fakts, ka Vispārējā tiesa ir daļēji atcēlusi apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas skar pierādījumu par noteiktu attiecīgo uzņēmumu līdzdalību pārkāpumā noteiktos ģeogrāfiskajos tirgos attiecīgajos laikposmos, nav pietiekams, lai apšaubītu Vispārējās tiesas konstatējumu, ka pastāv kopējs plāns, kurš attiecas uz trim preču apakšgrupām un uz sešām attiecīgajām dalībvalstīm un kuram ir identisks mērķis, kas izkropļo konkurenci. Attiecīgā gadījumā šādas daļējas atcelšanas rezultātā var vienīgi tikt samazināts naudas sods, kas uzlikts katram no attiecīgajiem uzņēmumiem, ciktāl attiecīgie ģeogrāfiskie tirgi ir tikuši ņemti vērā uzliktā naudas soda aprēķinā.

               65

               Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kā daļēji neefektīvs un daļēji nepamatots.

         Par trešo un ceturto pamatu – atbilstoši neierobežotajai kompetencei veicamo pārbaudi un naudas soda samērīgumu

      Lietas dalībnieku argumenti

               66

               Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka tiesiskās noteiktības iemeslu dēļ un lai nodrošinātu tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, Vispārējai tiesai un Tiesai ir visās lietās, kas tām iesniegtas izskatīšanai par Komisijas noteiktu naudas sodu vai kavējuma naudu, efektīvi jāīsteno neierobežota kompetence, kura tām ir piešķirta ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu, it īpaši tādā kontekstā, kad neviena tiesību norma neparedz sodu saskaņošanu un kad no 1998. līdz 2006. gadam Komisija ir piemērojusi trīs atšķirīgas naudas sodu aprēķina metodes.

               67

               Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumiem esot veikusi tikai tiesiskuma pārbaudi attiecībā uz naudas soda apmēru.

               68

               Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šajā gadījumā Vispārējai tiesai esot bijis jāsamazina naudas soda apmērs, ņemot vērā pārkāpuma smagumu, kurš skar tikai ierobežotu dalībvalstu skaitu. Komisija par šo pārkāpumu ir uzlikusi sodu, kas ir nesamērīgs un stingrāks nekā par šāda paša veida pārkāpumu, kurš skāra visu Eiropas Ekonomikas zonas teritoriju, uzliktais sods.

               69

               Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja kritiski vērtē faktu, ka tai nav ticis piemērots naudas soda apmēra samazinājums ļoti ilgā administratīvā procesa dēļ, kas norisinājās gandrīz sešus gadus.

               70

               Ar ceturto pamatu prasītāja apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pārkāpts samērīguma princips, no kura izriet, ka sodam ir jāatspoguļo pārkāpuma smagums. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka, lai noteiktu šo smagumu, Vispārējai tiesai ir jāņem vērā attiecīgā pārkāpuma sekas tirgū, kā arī attiecīgajos tirgos īstenotais apgrozījums, ko tā nav izdarījusi.

               71

               Vispārējai tiesai esot bijis arī jāpārliecinās, ka apstrīdētajā lēmumā uzlikto naudas sodu apmērs ir absolūti samērīgs, kas tā neesot, ja uzliktais naudas sods ir EUR 2,94 miljoni par apgrozījumu no pārkāpuma, kas ir aptuveni EUR 5,2 miljoni.

               72

               Tādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz Tiesai labot šo Vispārējās tiesas prettiesisko bezdarbību un pašai samazināt uzliktā naudas soda apmēru.

               73

               Komisija lūdz noraidīt trešo un ceturto pamatu.

         Tiesas vērtējums

               74

               Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 263. pantā noteiktā tiesiskuma pārbaude nozīmē, ka Savienības tiesa veic apstrīdētā lēmuma pārbaudi gan saistībā ar faktiskajiem, gan tiesiskajiem apstākļiem, ņemot vērā prasītāja izvirzītos argumentus, un ka tā ir tiesīga novērtēt pierādījumus, atcelt minēto lēmumu un grozīt naudas sodu apmēru (skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 53. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               75

               Tiesiskuma pārbaudi papildina neierobežota kompetence, kas Savienības tiesai ir atzīta Regulas Nr. 1/2003 31. pantā saskaņā ar LESD 261. pantu. Šī kompetence pilnvaro tiesu papildus vienkāršai sankciju tiesiskuma pārbaudei aizstāt Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai noteikto kavējuma naudu (skat. spriedumu, 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

               76

               Lai izpildītu prasības par atbilstoši neierobežotajai kompetencei veicamo pārbaudi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē saistībā ar naudas sodu, Savienības tiesai ir pienākums, īstenojot LESD 261. un 263. pantā paredzētās pilnvaras, pārbaudīt visus iebildumus attiecībā uz tiesību jautājumiem vai faktiem, kuri vērsti uz to, lai pierādītu, ka naudas soda apmērs neatbilst pārkāpuma smagumam un ilgumam (skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing un Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 75. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               77

               Taču šīs neierobežotās kompetences īstenošana tomēr nav pielīdzināma pārbaudei pēc savas ierosmes un notiek uz sacīkstes principu balstītā tiesvedībā. Līdz ar to prasītājs principā ir tas, kuram ir jāizvirza pamati pret apstrīdēto lēmumu un jāiesniedz pierādījumi, lai pamatotu šos pamatus (skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing un Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 76. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               78

               Šajā ziņā ir jāuzsver, ka, pēc savas ierosmes neveicot visu apstrīdētā lēmuma pārbaudi, netiek pārkāpts efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips. Proti, šī principa ievērošanai nav nepieciešams, lai Vispārējā tiesa – kurai, protams, ir jāatbild uz izvirzītajiem pamatiem un jāveic faktisko un tiesisko apstākļu pārbaude – pēc savas ierosmes no jauna veiktu lietas pilnīgu izmeklēšanu (skat. spriedumu, 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 66. punkts).

               79

               Turklāt atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai ir jāatgādina, ka vienīgi Vispārējai tiesai ir kompetence pārbaudīt veidu, kādā Komisija katrā konkrētajā gadījumā ir novērtējusi prettiesiskās rīcības smagumu. Apelācijas tiesvedībā Tiesas veiktās pārbaudes priekšmets ir, pirmkārt, izvērtēt, cik lielā mērā Vispārējā tiesa juridiski pareizi ir ņēmusi vērā visus būtiskos apstākļus, lai novērtētu konkrētās rīcības smagumu saskaņā ar LESD 101. pantu un Regulas Nr. 1/2003 23. pantu, un, otrkārt, izvērtēt, vai Vispārējā tiesa no juridiskā viedokļa pietiekami ir atbildējusi uz visiem argumentiem, kas ir izvirzīti lūguma par naudas soda apmēra samazināšanu pamatojumam. Savienības konkurences tiesību pārkāpumu smagums ir jāpierāda, ņemot vērā lielu skaitu apstākļu, piemēram, it īpaši naudas sodu preventīvo raksturu, lietas īpašos apstākļus un tās kontekstu, tai skaitā katra uzņēmuma rīcību, lomu, kas katram no tiem ir bijusi aizliegtās vienošanās izveidē, peļņu, ko tie ir varējuši no tās gūt, to lielumu un attiecīgo preču vērtību, kā arī risku, ko šā veida pārkāpumi rada Savienības mērķiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Team Relocations u.c./Komisija, C‑444/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:464, 95., 99. un 100. punkts).

               80

               Turklāt Tiesai, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, nav taisnīguma apsvērumu dēļ ar savu novērtējumu jāaizstāj Vispārējās tiesas vērtējums, kuru tā, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ir veikusi, lemjot par naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem uzlikti par Savienības tiesību pārkāpumu. Tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka sankcijas līmenis ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs, tai šajā ziņā būtu jākonstatē kļūda tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi neatbilstoša naudas soda apmēra dēļ (it īpaši skat. spriedumu, 2013. gada 30. maijs, Quinn Barlo u.c./Komisija, C‑70/12 P, nav publicēts, EU:C:2013:351, 57. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               81

               Trešais un ceturtais pamats ir jāizvērtē, ņemot vērā šo judikatūru.

               82

               Proti, no šīs judikatūras skaidri izriet, ka, pirmkārt, atbilstoši neierobežotajai kompetencei veiktā pārbaude attiecas tikai uz piemēroto sankciju, nevis uz apstrīdēto lēmumu kopumā un, otrkārt, nedz neierobežotā kompetence, nedz tiesiskuma pārbaude nav ekvivalenta pārbaudei pēc savas ierosmes un tādējādi tās nenozīmē, ka Vispārējai tiesai pēc savas ierosmes ir no jauna jāveic lietas pilnīga izmeklēšana neatkarīgi no prasītājas izvirzītajiem iebildumiem.

               83

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa, sākot no pārsūdzētā sprieduma 335. punkta, ir īstenojusi efektīvu pārbaudi attiecībā uz naudas soda apmēru, atbildējusi uz dažādiem apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem un minētā sprieduma 397.–402. punktā ir lēmusi par naudas soda apmēra samazināšanas prasījumiem, tādējādi, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvotajam, neaprobežojoties ar šā apmēra tiesiskuma pārbaudi. Šajā ziņā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 384. punktā ir it īpaši norādījusi, ka 15 % koeficients, kas ir piemērots saskaņā ar “pārkāpuma smaguma” un “papildsummas” koeficientiem, bija minimums, ņemot vērā attiecīgā pārkāpuma sevišķo smagumu, un pēc tam šā paša sprieduma 397.–401. punktā ir uzskatījusi, ka neviens no prasītāju pirmajā instancē norādītajiem apstākļiem neattaisno naudas soda apmēra samazināšanu.

               84

               Konkrētāk runājot par pārmestā pārkāpuma smaguma pārbaudi, ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 381. punktā it īpaši ir norādījusi uz 2006. gada pamatnostādņu 23. punktu, kurā ir noteikts, ka “horizontālas vienošanās par cenu noteikšanu, tirgus sadali un ražošanas izlaides ierobežošanu, kas parasti ir slepenas, pēc sava rakstura pieder pie vissmagākajiem konkurences ierobežojumiem. Saskaņā ar konkurences politiku par tām jāpiemēro smags sods. Tāpēc, nosakot pārdošanas apjoma daļu par šādiem pārkāpumiem, tai jāatrodas diapazona augšdaļā”. Minētā sprieduma 383. punktā Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pamatojumu, ko Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 1211. apsvērumā, saskaņā ar kuru cenu horizontāla saskaņošana sava rakstura dēļ ir viens no kaitīgākajiem konkurences ierobežojumiem un pārkāpums ir vienots, turpināts un salikts pārkāpums, kas attiecas uz sešām dalībvalstīm un skar trīs preču apakšgrupas, un tikai tad tā pārsūdzētā sprieduma 384. punktā ir konstatējusi attiecīgā pārkāpuma sevišķi smago raksturu, kas attaisno pārkāpuma smaguma koeficienta piemērošanu 15 % apmērā, un minētā sprieduma 385. punktā ir konstatējusi apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzdalību “centrālā uzņēmumu grupā”, kura ir īstenojusi konstatēto pārkāpumu.

               85

               Šādi ņēmusi vērā visus aspektus, kas ir būtiski pārmestā pārkāpuma smaguma novērtēšanai, tā kā cenu horizontālā saskaņošana un apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzdalība pārkāpumā turklāt esot pierādīta, un atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentiem par šo jautājumu, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā un ir izpildījusi savu pienākumu veikt efektīvu apstrīdētā lēmuma pārbaudi tiesā.

               86

               Runājot par administratīvā procesa pārmērīgā ilguma izvērtēšanu, ir jāatgādina, ka, lai gan tas, ka Komisija ir pārkāpusi saprātīga termiņa ievērošanas principu, var attaisnot tāda lēmuma atcelšanu, kas ir pieņemts uz LESD 101. un 102. panta pamata notiekošā administratīvajā procesā, ciktāl ar to vienlaikus ir pārkāptas arī attiecīgā uzņēmuma tiesības uz aizstāvību, šāda saprātīga termiņa ievērošanas principa pārkāpuma sekas – ja tas tiek pierādīts – nevar būt uzliktā naudas soda apmēra samazināšana (it īpaši skat. spriedumus, 2016. gada 9. jūnijs, CEPSA/Komisija, C‑608/13 P, EU:C:2016:414, 61. punkts, un 2016. gada 9. jūnijs, PROAS/Komisija, C‑616/13 P, EU:C:2016:415, 74. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Šajā lietā, kā tas izriet no šā sprieduma 69. punkta, nav strīda par to, ka ar savu argumentu par to, ka Vispārējā tiesa nav pareizi novērtējusi pārmērīgo administratīvā procesa ilgumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja vēlas tikai panākt tai uzliktā naudas soda apmēra samazināšanu.

               87

               Tādējādi, neaplūkojot tā pamatotību, šis arguments ir jānoraida kā neefektīvs.

               88

               Visbeidzot, runājot par uzliktā naudas soda apmēra samērīgumu, apelācijas sūdzības iesniedzēja neizvirza nevienu argumentu, kas varētu pierādīt, ka piemērotās sankcijas apmērs ir neatbilstošs vai pārmērīgs. Šajā ziņā ir jānoraida arguments, ka naudas sods EUR 2,94 miljonu apmērā esot nesamērīgs salīdzinājumā ar apgrozījumu EUR 5,2 miljonu apmērā, uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās. Proti, nav strīda par to, ka šajā lietā Villeroy & Boch un tās meitasuzņēmumiem uzliktā naudas soda apmērs ir ticis samazināts tādējādi, lai nepārsniegtu 10 % no to apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam. Šī robežvērtība jau nodrošina, ka šā naudas soda apmērs nav nesamērīgs salīdzinājumā ar uzņēmuma lielumu, kas tiek noteikts, izmantojot tā kopējo apgrozījumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 280.–282. punkts).

               89

               Līdz ar to trešais un ceturtais pamats ir jānoraida kā daļēji neefektīvi un daļēji nepamatoti.

               90

               Tā kā neviens no apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītajiem pamatiem nav apmierināms, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               91

               Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši tā paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           apelācijas sūdzību noraidīt;

                              2)

                              Villeroy & Boch Belgium SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	* Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 13.decembrī. # Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskās preču zīmes "Schinken King" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "King" - Agrākas valsts un Kopienas vārdiskas preču zīmes "Curry King" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) - Pienākums norādīt pamatojumu - Regulas Nr. 40/94 73. pants (tagad- Regulas Nr. 207/2009 75. pants). # Lieta T-61/09.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2011. gada 13. decembra spriedums – Meica/ITSB – Bösinger Fleischwaren (“Schinken King”)
      (lieta T‑61/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “Schinken King” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “King” – Agrākas valsts un Kopienas vārdiskas preču zīmes “Curry King” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) – Pienākums norādīt pamatojumu – Regulas Nr. 40/94 73. pants (tagad – Regulas Nr. 207/2009 75. pants
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 40., 41.,
         51.–53. un 57.–62. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 11. decembra lēmumu lietā R 1049/2007‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG
                un
               Bösinger Fleischwaren GmbH
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 11. decembra
                     lēmumu lietā R 1049/2007‑1;

                  2)

                  	ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG tiesāšanās izdevumus.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2014. gada 14. maijā. # Patricia Cocco pret Eiropas Komisiju. # Lieta F-17/13.