title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 24.novembrī.#Eiropas Komisija pret Spānijas Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 89/552/EEK - Televīzijas apraide - Reklāmas klipi - Raidlaiks.#Lieta C-281/09.

text:
      Lieta C‑281/09
      Eiropas Komisija
      pret
      Spānijas Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 89/552/EEK – Televīzijas apraide – Reklāmas klipi – Raidlaiks
      Sprieduma kopsavilkums
      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Televīzijas apraides darbības – Direktīva 89/552 – Reklāmas klipa jēdziens
      (Padomes Direktīvas 89/552 18. panta 2. punkts)
      Direktīvas 89/552 par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu
         normatīvajos un administratīvajos aktos, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 97/36, 3. panta 2. punktā noteiktās prasības
         nepilda dalībvalsts, kura pieļauj, ka tādu noteiktu veidu reklāmas kā reklāmraidījumi, televīzijas reklāmas kampaņas klipi,
         reklāmas paziņojumi par sponsorēšanu un īsreklāmas valsts televīzijas kanālos tiek raidītas ilgāk par minētās direktīvas 18. panta
         2. punktā paredzēto maksimālo robežu – 20 % raidlaika diennakts stundā. Šo veidu reklāma ietilpst reklāmas klipu jēdzienā
         un tādēļ uz to attiecas nupat minētajā tiesību normā paredzētie raidlaika ierobežojumi.

      Proti, “reklāmas klips” Direktīvas 89/552 izpratnē principā ir ikviena televīzijas reklāma, ko raida starp raidījumiem vai
         pauzēs, ja vien attiecīgā veida reklāma nav kāda cita veida reklāma, kas īpaši regulēta minētajā direktīvā, kā tas konkrēti
         ir gadījumā ar “televeikalu”, vai arī sava pasniegšanas veida dēļ tai jābūt ilgākai par reklāmas klipiem, ja, piemērojot minētajiem
         reklāmas klipiem paredzētos raidlaika ierobežojumus, attiecīgā veida reklāmai tiktu nepamatoti radīts ne tik izdevīgs stāvoklis
         kā šiem [reklāmas] klipiem. Tādēļ, pat ja konkrēta kāda veida reklāma pēc savas dabas, proti, sava pasniegšanas veida dēļ,
         ir nedaudz ilgāka, nekā mēdz būt reklāmas klipi, ar šo apstākli vien nepietiek, lai to kvalificētu kā “cita veida reklāmu”
         Direktīvas 89/552 18. panta 1. punkta izpratnē.

      (sal. ar 52., 53., 55. un 56. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 24. novembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 89/552/EEK – Televīzijas apraide – Reklāmas klipi – Raidlaiks
      Lieta C‑281/09
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2009. gada 22. jūlijā cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv L. Losano Palasiosa [L. Lozano Palacios] un S. Vriņona [C. Vrignon], pārstāves, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Spānijas Karalisti, ko pārstāv N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv S. Behzadi‑Spensere [S. Behzadi‑Spencer] un S. Hetavejs [S. Hathaway], pārstāvji,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši M. Safjans [M. Safjan], M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Levits un M. Bergere [M. Berger] (referente),

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 7. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pieļaujot Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīvas 89/552/EEK
         par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un
         administratīvajos aktos (OV L 298, 23. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 1. sēj., 224. lpp.), kas grozīta
         ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvu 97/36/EK (OV L 202, 60. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu
         valodā, 6. nod., 2. sēj., 321. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 89/552”), 18. panta 2. punktā izklāstīto noteikumu klajus,
         atkārtotus un smagus pārkāpumus, Spānijas Karaliste nav izpildījusi iepriekš minētās direktīvas 3. panta 2. punktā, to skatot
         saistībā ar EKL 10. pantu, noteiktos pienākumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      2        Direktīvas 89/552 preambulas divdesmit septītajā apsvērumā ir teikts, ka, “lai nodrošinātu televīzijas skatītāju kā patērētāju
         interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, ir būtiski televīzijas reklāmu pakļaut noteikumu un standartu minimumam; un tā
         kā dalībvalstīm ir jāsaglabā tiesības noteikt sīkāk izstrādātas vai stingrākas normas [..]”.

      3        Direktīvas 89/552 1. pantā ir paredzēts:

      “Šajā direktīvā:
      [..]
      c)      “televīzijas reklāma” ir jebkurš paziņojums raidījumā vai nu par samaksu, vai līdzīgu atlīdzību vai valsts vai privāta uzņēmuma
         raidījums pašreklāmas nolūkā sakarā ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatu vai profesiju, lai veicinātu preču vai pakalpojumu,
         to skaitā nekustamā īpašuma, tiesību un pienākumu, piedāvājumu par samaksu;

      [..]
      e)      “sponsorēšana” ir jebkurš tāda valsts vai privāta uzņēmuma ieguldījums televīzijas programmas finansēšanā nolūkā popularizēt
         savu nosaukumu, preču zīmi, tēlu, darbību vai ražojumus, kas nav iesaistīts televīzijas raidījumu veidošanā un pārraidīšanā
         vai audiovizuālu darbu veidošanā;

      f)      “televeikals” ir tiešs piedāvājums, pārraidīts sabiedrībai nolūkā piedāvāt preces vai pakalpojumus, to skaitā nekustamo īpašumu,
         tiesības un pienākumus, par atlīdzību.”

      4        Direktīvas 89/552 3. panta 2. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis savā tiesību sistēmā ar atbilstīgiem līdzekļiem nodrošina, lai to jurisdikcijā esošās televīzijas raidorganizācijas
         efektīvi izpildītu šīs direktīvas noteikumus.”

      5        Saskaņā ar minētās direktīvas 17. panta 1. punktu:

      “Sponsorētie televīzijas raidījumi atbilst šādām prasībām:
      a)      sponsors nekādā gadījumā nedrīkst ietekmēt sponsorēto televīzijas raidījumu saturu un plānojumu tā, ka tas iespaidotu raidorganizācijas
         atbildību un raidījumu redakcionālo neatkarību attiecībā uz programmām;

      b)      ar sponsora vārdu un/vai logotipu raidījumu sākumā un beigās ir jābūt skaidri norādītam, ka tie ir sponsorēti raidījumi;
      c)      tajos nedrīkst aicināt pirkt vai nomāt sponsora vai trešās personas ražojumus vai pakalpojumus, jo īpaši ieteicot šos ražojumus
         vai pakalpojumus.”

      6        Direktīvas 89/552 18. panta sākotnējā redakcijā bija paredzēts:

      “1.      Reklāmas apjoms nepārsniedz [nedrīkst pārsniegt] 15 % no dienas raidlaika. Tomēr šo attiecību var palielināt līdz 20 %, lai
         iekļautu tādus reklāmas veidus [tādu veidu reklāmu] kā tieši piedāvājumi sabiedrībai pārdot, pirkt vai nomāt ražojumus vai
         sniegt pakalpojumus, ja vien reklāmas klipu kopapjoms nepārsniedz 15 %.

      2.      Reklāmas klipu kopapjoms vienā stundā nepārsniedz [nedrīkst pārsniegt] 20 %.
      [..]”
      7        Pēc grozījumiem, kas Direktīvas 89/552 18. pantā izdarīti ar Direktīvu 97/36, tajā ir noteikts:

      “1.      Televeikala klipu, reklāmas klipu un citu reklāmas veidu [citu veidu reklāmas] raidlaika kopapjoms, izņemot televeikala skatlogus
         18.a panta nozīmē, nepārsniedz [nedrīkst pārsniegt] 20 % no dienas raidlaika. Reklāmas klipu kopapjoms nepārsniedz [nedrīkst
         pārsniegt] 15 % no dienas raidlaika.

      2.      Reklāmas klipu un televeikala klipu kopapjoms vienā stundā nepārsniedz [nedrīkst pārsniegt] 20 %.
      3.      Šajā pantā reklāma nav:
      –        raidorganizācijas paziņojumi sakarā ar pašas veidotajām programmām un palīgproduktiem, kas atvasināti tieši no šīm programmām,
      –        valsts ziņojumi sabiedrībai un aicinājumi ziedot, ko pārraida bez maksas.”
       Valsts tiesības
      8        Spānijas tiesību sistēmā Direktīva 89/552 tika ieviesta ar 1994. gada 12. jūlija Likumu Nr. 25/1994 (1994. gada 13. jūlija
         BOE Nr. 166, 22342. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1999. gada 7. jūnija Likumu Nr. 22/1999, 2001. gada 9. jūlija
         Likumu Nr. 15/2001 un 2002. gada 28. oktobra Likumu Nr. 39/2002 (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 25/1994”).

      9        Tiesību aktus par reklāmu Spānijas administrācija piemēro atbilstoši 2001. gada 17. decembra reklāmas raidījumu interpretācijas
         kritērijiem, ko Informācijas sabiedrības satura galvenā apakšdirekcija piemēro uzraudzības un kontroles darbā (criterios interpretativos de emisiones publicitarias aplicados por la subdirección general de contenidos de la S.I. en sus
            servicios de inspección y control), (turpmāk tekstā – “interpretācijas kritēriji”).

      10      Interpretācijas kritēriju 5. lappusē sadaļā “Televīzijas reklāmas pasniegšanas veidi” no “citu veidu reklāmas” tiek nošķirti
         “[reklāmas] klipi”, un šai nošķiršanai saskaņā ar minētajiem kritērijiem “ir ievērojamas sekas attiecīgā raidlaika apjoma
         ierobežojumu ziņā”.

      11      Interpretācijas kritēriju 25. un nākamajās lappusēs reklāmai piemērojamie apjoma ierobežojumi stundā tiek īsumā izklāstīti
         šādi:

      “Ierobežojums stundā
      Katrā diennakts stundā visu veidu reklāmai un televeikala klipiem atvēlētais raidlaiks nedrīkst pārsniegt 17 minūtes.
      Ievērojot iepriekš norādīto ierobežojumu, reklāmas un televeikala klipiem atvēlētais laiks, izņemot pašreklāmu, šajā pašā
         laikposmā nedrīkst pārsniegt 12 minūtes.”

      12      Dienas ierobežojumi interpretācijas kritērijos ir noteikti šādi:

      “Visu veidu reklāmas un televeikala, izņemot šā panta 3. punktā minētos televeikala raidījumus, pārraidīšanai atvēlētais raidlaiks
         kopumā nepārsniedz 20 % dienas raidlaika.

      Reklāmas klipiem atvēlētais raidlaiks nedrīkst pārsniegt 15 % no dienas raidlaika kopumā.”
      13      Interpretācijas kritērijos tiek konkretizēti šādi dienas ierobežojumi:

      “(Visu veidu) reklāma un televeikala klipi: 20 % no dienas raidlaika.
      Šis ierobežojums attiecas uz visu veidu reklāmu un visu veidu televeikalu, izņemot televeikala raidījumus.
      Reklāmas klipi: 15 % no dienas raidlaika.
      Šis ierobežojums neattiecas nedz uz citu veidu reklāmu, nedz televeikala klipiem un raidījumiem.”
      14      Interpretācijas kritērijos reklāmas klipi tiek definēti šādi:

      “[Reklāmas] klipi: īss (parasti 10 līdz 30 sekundes ilgs) no raidījumiem neatkarīgs audiovizuāls reklāmas vēstījums. Tas ir
         ieraksta materiāls (uz pastāvīga nesēja), kuru var retranslēt.”

      15      Interpretācijas kritērijos “citu veidu reklāma” ir definēta šādi:

      “Reklāmraidījums: reklāmas vēstījumi, kas ir ilgāki par [reklāmas] klipiem, parasti ir argumentatīvi, informatīvi vai aprakstoši.
         Tas ir arī retranslējams ieraksta materiāls, lai gan ar ilgumu un argumentāciju saistīto īpašo iezīmju dēļ parasti tas netiek
         retranslēts.

      Televīzijas reklāmas kampaņas: ar kādu raidījumu saistīti reklāmas vēstījumi, kuros izmanto ar tiem saistītā raidījuma norises
         vietu, dekorācijas, scenogrāfiju un/vai kostīmus. Tas ir “plūsmas” materiāls, kuru paredzēts retranslēt nevis patstāvīgi,
         bet gan retranslējot raidījumu, kurā tas ir veidots. Tā kā vienas un tās pašas preces televīzijas reklāmas kampaņas raidījuma
         turpmākajās pārraidēs atbilst dažādiem (dažādu raidījuma epizožu) ierakstiem, tās nekad nav identiskas.

      Televīzijas reklāmas kampaņa var būt arī tikai raidījuma vadītāja mutisks vēstījums, ja vien tam ir reklāmas mērķis. [..]
      Reklāmas paziņojumi par sponsorēšanu: pēc vairāku televīzijas raidorganizāciju lūguma bijušais sakaru ģenerālsekretārs nolēma,
         ka citu veidu reklāmai pieskaitāms arī savdabīga veida kādas raidorganizācijas par “eiroklapīti” (“euroclaqueta”) nodēvētais
         reklāmas klips, kurā par raidījuma sponsorēšanu tiek paziņots vienlaikus ar sponsora reklāmu, ja vien tas atbilst šādiem trim
         nosacījumiem:

      –        tā ilgums nepārsniedz 10 sekundes;
      –        to pārraida tūlīt pirms vai pēc attiecīgā raidījuma;
      –        tā veidošanas īpatnības skaidri atšķiras no parasto [reklāmas] klipu veidošanai raksturīgajām. [..]
      Īsreklāmas: īsreklāmas, kas ietver reklāmas vēstījumus, uzskata par “citu veidu reklāmu”, ja to ilgums pārsniedz 60 sekundes
         un ja tās nav vienkāršs klipu apkopojums ar visnotaļ izplūdušu vienojošo elementu.”

       Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
      16      Neatkarīgai konsultāciju firmai Audimetrie Komisija pasūtīja pētījumu par vairāku lielo Spānijas raidorganizāciju plānojumu divu 2005. gada mēnešu atskaites periodā.
         Konstatējusi, ka, pēc tās teiktā, esot izdarīta virkne Direktīvas 89/552 11. un 18. panta noteikumu pārkāpumu, Komisija Spānijas
         Karalistei nosūtīja ar 2007. gada 26. janvāri datētu vēstuli, kurā tā aicināja šo dalībvalsti izklāstīt savus apsvērumus jautājumā
         par šā pētījuma rezultātiem.

      17      Pēc 2007. gada 13. martā rīkotās Komisijas dienestu tikšanās ar Spānijas administrāciju Spānijas Karaliste Komisijas dienestiem
         nosūtīja Rūpniecības, tūrisma un tirdzniecības ministrijas Informācijas sabiedrības attīstības ģenerāldirekcijas vēstuli,
         kurā tika sniegti paskaidrojumi par Spānijas iestāžu īstenoto praksi. No šīs atbildes Komisija secināja, ka Spānijas Karaliste
         nav izpildījusi Direktīvas 89/552 3. panta 2. punktā noteiktos pienākumus. Tādēļ tā Spānijas Karalistei nosūtīja ar 2007. gada
         11. jūliju datētu brīdinājuma vēstuli, aicinot to divu mēnešu laikā sniegt savus apsvērumus.

      18      Šajā vēstulē Komisija izklāstīja trīs iebildumus, pirmais no kuriem bija pamatots ar to, ka Spānijas Karaliste nav izpildījusi
         tai noteiktos pienākumus, sašaurināti definēdama Direktīvas 89/552 18. panta 2. punktā minēto “reklāmas klipu” jēdzienu, vienlaikus
         interpretēdama “citu veidu reklāmas” jēdzienu tik plaši, ka tas ietver tādu veidu reklāmu, kas, pēc Komisijas domām, ietilpst
         reklāmas klipu kategorijā. Tā kā pārējos iebildumus Komisija vēlāk atsauca, tie uz šo lietu neattiecas.

      19      Spānijas Karaliste uz minētā brīdinājuma vēstuli atbildēja ar 2007. gada 26. oktobra vēstuli, kuras pielikumā bija Rūpniecības,
         tūrisma un tirdzniecības ministrijas ziņojums. Jautājumā par reklāmas klipu jēdzienu Spānijas Karaliste norādīja, ka par minētā
         jēdziena interpretāciju joprojām esot domstarpības.

      20      2008. gada 8. maijā Komisija, uzskatīdama, ka no šīs atbildes izrietot, ka Spānijas Karaliste nav veikusi pasākumus, kas vajadzīgi,
         lai nodrošinātu Direktīvas 89/552 18. panta 2. punktā paredzēto pienākumu izpildi, šai dalībvalstij nosūtīja argumentētu atzinumu
         un aicināja veikt to izpildei vajadzīgos pasākumus divu mēnešu laikā kopš paziņošanas dienas.

      21      Spānijas Karalistes šajā ziņā 2008. gada 8. septembrī sniegto atbildi neuzskatīdama par apmierinošu, Komisija nolēma celt
         šo prasību.

      22      Spānijas Karaliste, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kura ir iestājusies lietā atbildētājas dalībvalsts
         atbalstam, lūdza šo prasību noraidīt.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      23      Jāatgādina, ka Komisijas prasība ir par četru veidu reklāmām, kas pārraidītas Spānijas televīzijas kanālos, proti, reklāmraidījumiem,
         televīzijas reklāmas kampaņām, reklāmas paziņojumiem par sponsorēšanu un īsreklāmām. Komisija uzskata, ka šo četru veidu reklāmu
         pārraidīšana Spānijā ietilpst reklāmas klipu jēdzienā, savukārt Spānijas Karaliste uzskata, ka tie ir “citu veidu reklāma”,
         un tāpēc uz to kā šādas reklāmas raidlaika ilgumu stundā un dienā ir attiecināmi atšķirīgi ierobežojumi.

      24      Komisija apgalvo, ka no 1996. gada 12. decembra sprieduma apvienotajās lietās C‑320/94, C‑328/94, C‑329/94 un no C‑337/94
         līdz C‑339/94 RTI u.c. (Recueil, I‑6471. lpp.) var secināt prezumpciju, ka ikviena veida reklāma, ko pārraida starp raidījumiem vai pauzēs, principā ir “reklāmas
         klips” Direktīvas 89/552 izpratnē un tādēļ ir pakārtots šīs direktīvas 18. panta 2. punktā paredzētajam laika ierobežojumam
         stundā. Tikai tas, ka noteiktu veidu reklāmām to pasniegšanas veida dēļ jābūt ievērojami ilgākām, izņēmuma kārtā pamatojot,
         ka uz tām neattiecas minētais ierobežojums.

      25      Komisija uzskata, ka aplūkoto četru veidu reklāmas parasti neilgst ievērojami ilgāk par parastajiem reklāmas klipiem. Tā piebilst,
         ka gadījumos, kad tās tomēr ilgst ilgāk, iemesls tam nebūt nav šo veidu reklāmas pasniegšanas īpatnības, ņemot vērā, ka šīs
         īpatnības ir līdzīgas vai pat identiskas parasto reklāmas klipu pasniegšanas īpatnībām.

      26      Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Komisija apgalvo, ka šo četru veidu reklāmas ietilpst reklāmas klipu jēdzienā. Konkrēti
         jautājumā par reklāmraidījumiem no Audimetrie veiktā pētījuma izrietot, ka tie tāpat kā reklāmas klipi tiek pārraidīti starp raidījumiem vai pauzēs, turklāt tikpat bieži,
         cik reklāmas klipi. Noteiktiem reklāmas klipiem reklāmraidījumi līdzinoties arī ilguma un suģestīvās ietekmes ziņā.

      27      Jautājumā par televīzijas reklāmas kampaņām Komisija precizē, ka tās prasība attiecas tikai uz televīzijas reklāmas kampaņas
         klipiem. To ilgums ir īss, proti, aptuveni vienu minūti, ko nevar uzskatīt par parasto reklāmas klipu ilgumu ievērojami pārsniedzošu.
         Turklāt televīzijas reklāmas kampaņas klipi esot veidoti kā “ieraksta vēstījumi”, kas, lai arī noteiktu darbojošos personu
         un īpašu vizuālo elementu esamības dēļ var tikt saistīti ar kādu konkrētu raidījumu, esot gluži autonomi no šiem raidījumiem.
         Turklāt tos tāpat kā parastos klipus pārraidot reklāmas skatlogos un esot paredzēts retranslēt, kas faktiski visnotaļ bieži
         tiekot arī darīts.
      28      Savukārt prasībā attiecībā uz reklāmas paziņojumiem par sponsorēšanu Komisija pamatojas uz šo paziņojumu definīciju, kas rodama
         interpretācijas kritērijos, saskaņā ar kuriem tas ir īpaša veida klips, tā dēvētā “eiroklapīte”, kurā par raidījuma sponsorēšanu
         tiek paziņots vienlaikus ar sponsora reklāmu un tādējādi sabiedrība tiek mudināta iegādāties sponsora preces vai pakalpojumus.
         Komisija atgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 89/552 17. pantu, lai vēstījumu varētu kvalificēt par “sponsorēšanu”, tajā nedrīkst
         būt pausts aicinājums iegādāties sponsora preces vai izmantot tā pakalpojumus.

      29      Arī jautājumā par īsreklāmām Komisija pamatojas uz to definīciju, kas rodama interpretācijas kritērijos, saskaņā ar kuriem
         īsreklāmas, kas ietver reklāmas vēstījumus, uzskata par “citu veidu reklāmu”, ja to ilgums pārsniedz 60 sekundes un ja tās
         nav vienkāršs klipu apkopojums ar visnotaļ izplūdušu vienojošo elementu. Taču Komisija apgalvo, ka šo īsreklāmu pasniegšanas
         veida un īpatnību dēļ to pārraidīšanai nekādā ziņā nav vajadzīgs ilgāks laiks kā parastajiem klipiem.

      30      Tādēļ, pēc šīs iestādes domām, Spānijas Karalistei pārmestā pienākumu neizpilde ir konstatēta, jo attiecīgās četru veidu reklāmas,
         kas esot uzskatītas par citu veidu reklāmām, nevis reklāmas klipiem, Spānijas televīzijas kanālos tikušas pārraidītas līdz
         pat 17 minūtēm ilgi ik stundu, šim ilgumam, pēc Komisijas domām, par 50 % pārsniedzot Direktīvas 89/552 18. panta 2. punktā
         paredzēto maksimālo ierobežojumu, proti, 12 minūtes stundā.

      31      Spānijas Karaliste apgalvo, ka Direktīvas 89/552 18. pantā nav definēts nedz reklāmas klipu, nedz citu veidu reklāmas jēdziens.
         Tie esot atvērti un numerus clausus kārtībā neierobežojami sugas vārdi, kas ietilpstot vispārīgākā televīzijas reklāmas jēdzienā. Proti, “citu veidu reklāmas”
         ietverot dažādu veidu reklāmas jaunrades darbus, kas vai nu sava ilguma un veidošanas, vai pārraidīšanas īpatnību, vai sava
         mērķa vai noteiktās saiknes ar raidījumu, vai televīzijas raidorganizācijas darbības dēļ nebūtu uzskatāmi par ietilpstošiem
         parastajā reklāmas klipu jēdzienā.

      32      Minētā dalībvalsts uzskata, ka Direktīvā 89/552 rodamā televīzijas reklāmas definīcija atbilst ļoti plašam virsjēdzienam,
         kurā ietilpst virkne reklāmas vēstījumu, kuru vidū ir ne vien reklāmas vai televeikala klipi, bet vienlīdz arī tādi citu veidu
         vēstījumu kā televīzijas reklāmas kampaņas, reklāmraidījumi, daļēja ekrāna reklāmas, paziņojumi par sponsorēšanu, reklāmraidījumiem
         pielīdzinātas īsreklāmas, pašreklāmas klipi, virtuālā reklāma un valsts dienestu paziņojumi, un pret visu šo veidu reklāmu
         var būt atšķirīga attieksme raidīšanas apjoma, raidījumu pārtraukšanas un savrupas vai kopīgas pārraidīšanas ziņā atkarībā
         no tai izvirzītajiem mērķiem.

      33      Proti, reklāmas klipu un citu veidu reklāmas jēdzienus, pēc Spānijas Karalistes domām, jāmēģina interpretēt, ņemot vērā Direktīvas 89/552
         mērķi. Šis mērķis esot meklēt līdzsvaru starp televīzijas raidorganizāciju finansējuma vajadzībām, to tiesībām brīvi veikt
         uzņēmējdarbību un redakcionālās neatkarības ievērošanu, no vienas puses, un televīzijas skatītāju personā esošo patērētāju
         interešu aizsardzību pret pārmērīgu reklāmu, no otras puses. Šo iemeslu dēļ Likumā Nr. 25/1994 ir paredzēts ne tikai 12 minūšu
         laika ierobežojums reklāmas un televeikala klipiem, bet arī vēl viens 17 minūšu ierobežojums jebkuru citu veidu aprēķināma
         apjoma reklāmas pārraidīšanai, ieskaitot raidorganizācijas produkcijas pašreklāmu, abus šos ierobežojumus neakumulējot vienā
         un tajā pašā stundā un joprojām ievērojot minētajā likumā reklāmas un televeikala klipiem noteikto 12 minūšu ierobežojumu.

      34      Spānijas Karaliste uzskata, ka attiecīgās četru veidu reklāmas neatbilst reklāmas klipu jēdzienam, ņemot vērā ne vien to parasto
         ilgumu, bet vienlīdz arī ne tik izteikto komerciālo agresivitāti, mazāku spēju suģestējoši ietekmēt patērētājus, kā arī apstākli,
         ka tās ne tik ļoti traucē televīzijas skatītājiem baudīt raidījumus.

      35      Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Komisijas prasība ir balstīta uz tādu reklāmas klipu jēdziena interpretāciju, kurā nav ņemtas
         vērā Direktīvā 89/552 paredzētās būtiskās atšķirības starp reklāmas klipiem un citu veidu reklāmu, konkrēti – sponsorēšanu
         un šajā 18. panta 3. punktā paredzētajiem raidorganizācijas paziņojumiem saistībā ar pašas veidotajiem raidījumiem.

      36      Apvienotā Karaliste uzskata, ka, ja vien sponsorēšana atbilst Direktīvas 89/552 17. pantā izklāstītajiem nosacījumiem, šīs
         direktīvas 18. pantā paredzētie ierobežojumi uz to nav attiecināmi. Tādēļ Komisijas nostāja, ka reklāmas paziņojumi par sponsorēšanu
         ir reklāmas klipi, esot kļūdaina. Ja reklāmas paziņojums par sponsorēšanu atbilst minētās direktīvas 17. pantā noteiktajām
         prasībām, apstāklis, ka ar to var veicināt kāda sponsora preču vai pakalpojumu noietu, nenozīmējot, ka tas būtu reklāmas klips.

      37      Jautājumā par raidorganizācijas paziņojumiem saistībā ar saviem raidījumiem Apvienotā Karaliste norāda, ka Komisija neņem
         vērā Direktīvas 89/552 18. panta 3. punktā paredzēto izņēmumu attiecībā uz minētajiem paziņojumiem. Komisijas nostājas iznākumā
         raidoragnizācijas paziņojumi esot ietilpināmi reklāmas klipu jēdzienā tāpēc vien, ka ar tiem tiek veicināts raidoragnizācijas
         sniegto pakalpojumu noiets. Pēc Apvienotās Karalistes domām, šī nostāja ir kļūdaina, jo tādējādi minētajā 18. panta 3. punktā
         paredzētajam izņēmumam tiek atņemta visa lietderīgā iedarbība.

       Tiesas vērtējums
      38      Savā prasībā Komisija pārmet, ka Spānijas Karaliste esot pārkāpusi Direktīvas 89/552 3. panta 2. punktu, pieļaudama, ka atkārtoti
         tiek pārkāpti minētās direktīvas 18. panta 2. punkta noteikumi, kuros paredzēts raidlaika ierobežojums stundā konkrēti attiecībā
         uz reklāmas klipiem. Proti, minētajā 18. pantā paredzēto “reklāmas klipu” jēdzienu Spānijas iestādes interpretējot kļūdaini
         un pārlieku šauri, un tādēļ tādu noteiktu veidu Spānijā pārraidītā televīzijas reklāma kā reklāmraidījumi, televīzijas reklāmas
         kampaņas, reklāmas paziņojumi par sponsorēšanu un īsreklāmas no šā jēdziena esot izslēgta un uz to netiek attiecināts minētais
         laika ierobežojums.

      39      Tādēļ šajā strīdā būtībā ir jāizlemj, vai attiecīgo četru veidu reklāmas jākvalificē kā reklāmas klipi, kā to apgalvo Komisija,
         vai arī tās ir “citu veidu reklāma”, kā to apgalvo Spānijas Karaliste.

      40      Šajā ziņā jāizpēta Direktīvas 89/552 18. panta 1. un 2. punktā rodamā “reklāmas klipu” jēdziena saturs.

      41      Jākonstatē, ka Direktīvā 89/552 nav nedz rodama šā jēdziena definīcija, nedz kāda norāde, ka tas būtu definējams saskaņā ar
         dalībvalstu tiesībām.

      42      Šajos apstākļos jāatgādina, ka gan no vajadzības Savienības tiesības piemērot vienveidīgi, gan no vienlīdzības principa izriet,
         ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu
         tiesībām, parasti visā Eiropas Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā attiecīgās normas kontekstu
         un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (šajā ziņā skat. 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā C‑195/06 Österreichischer Rundfunk, Krājums, I‑8817. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2011. gada 20. oktobra spriedumu lietā C‑396/09 Interedil, Krājums, I‑0000. lpp., 42. punkts).

      43      Tādējādi tvērums, ar kādu Savienības likumdevējs ir vēlējies apveltīt jēdzienu “reklāmas klipi” Direktīvas 89/552 18. panta
         1. un 2. punkta izpratnē, ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs tiesību normas kontekstu un ar attiecīgo regulējumu sasniedzamo mērķi
         (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Österreichischer Rundfunk, 25. punkts).

      44      No Direktīvas 89/552 preambulas divdesmit septītā apsvēruma, kā arī tās 18. panta 1. un 2. punkta izriet, ka šā panta mērķis
         ir līdzsvaroti aizsargāt gan televīzijas raidorganizāciju un reklāmdevēju finansiālās intereses, gan tiesību īpašnieku, proti,
         autoru un veidotāju, un televīzijas skatītāju personā esošo patērētāju intereses (pēc analoģijas skat. 2003. gada 23. oktobra
         spriedumu lietā C‑245/01 RTL Television, Recueil, I‑12489. lpp., 62. punkts).

      45      Jautājumā par šo pēdējo Tiesa jau ir uzsvērusi, ka televīzijas skatītāju personā esošo patērētāju aizsardzība pret pārmērīgu
         reklāmu ir minētās direktīvas mērķa nozīmīgs aspekts (iepriekš minētais spriedums lietā Österreichischer Rundfunk, 27. punkts).

      46      No paša iepriekš minētā preambulas divdesmit septītā apsvēruma izriet, ka, tieši ņemot vērā šo mērķi, Savienības likumdevējs
         ir gribējis nodrošināt televīzijas skatītāju personā esošo patērētāju interešu pilnīgu un pienācīgu aizsardzību, televīzijas
         reklāmu, televeikalu un sponsorēšanu pakārtojot noteiktam noteikumu minimumam un standartiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Österreichischer Rundfunk, 26. punkts).

      47      Proti, Direktīvā 89/552 ne vien ir noteikti ierobežojumi tās 1. panta c) punktā definētās televīzijas reklāmas raidlaikam,
         bet arī, kā izriet no šīs direktīvas 18. panta 2. punkta, dienas raidlaika ierobežojumi ir nošķirti no stundas raidlaika ierobežojumiem.
         Veicot šo nošķiršanu, ir ņemts vērā, ka atšķirībā no dienas raidlaika ierobežojumiem stundas raidlaika ierobežojumi tieši
         ietekmē plašākās auditorijas laiku, proti, laiku, kad vajadzība aizsargāt televīzijas skatītājus ir jo īpaši svarīga.

      48      Tiesa, kā atgādina Spānijas Karaliste, patiešām 1999. gada 28. oktobra spriedumā lietā C‑6/98 ARD (Recueil, I‑7599. lpp., 29. un 30. punkts) nosprieda, ka, ja Direktīvas 89/552 normas, ar kurām tiek ierobežota raidījumu raidīšana
         televīzijā, nav formulētas skaidri un nepārprotami, tās ir jāinterpretē šauri.

      49      Tomēr, kā savu secinājumu 75. punktā norādījis ģenerāladvokāts, no Direktīvas 89/552 18. panta izrietošais jēdziens “reklāmas
         klipi” joprojām jāinterpretē, ņemot vērā tās mērķi, proti, televīzijas reklāmas vēstījumu raidīšanas brīvību saskaņot ar vajadzību
         televīzijas skatītājus aizsargāt pret pārmērīgu reklāmas raidīšanu.

      50      Šajā ziņā Tiesa, kā to pareizi norāda Komisija, ir arī paskaidrojusi, ka reklāmas klipi parasti ir ļoti īsi, ar ļoti spēcīgu
         suģestējošo iedarbību apveltīti tirdzniecības veicināšanas raidījumi, kurus parasti pārraida blokos dažādos laika intervālos
         raidījumu laikā vai starp raidījumiem un kuru veidotāji ir preču piegādātāji vai pakalpojumu sniedzēji vai to aģentūras, nevis
         pašas raidorganizācijas (iepriekš minētais spriedums lietā RTI u.c., 31. punkts).

      51      Spriedumā iepriekš minētajā lietā RTI u.c. saistībā ar reklāmas klipu jēdziena nošķiršanu no Direktīvas 89/552 sākotnējā redakcijā rodamā “tādu reklāmas veidu
         [tādu veidu reklāmas] kā tieši piedāvājumi sabiedrībai” jēdziena Tiesa konstatēja, ka pamatojums, lai izņēmuma kārtā ne tik
         ļoti lielā mērā ierobežotu šo piedāvājumu raidlaiku, būtībā rodams apstāklī, ka to pasniegšanas veida dēļ tie ir ilgāki un,
         piemērojot reklāmas klipiem paredzētos raidlaika ierobežojumus, minētajiem piedāvājumiem tiktu radīts ne tik izdevīgs stāvoklis
         kā šiem [reklāmas] klipiem. Tā uzsvēra, ka turklāt šie kritēriji esot vienlīdz izmantojami arī attiecībā pret citu veidu tirdzniecības
         veicināšanas pasākumiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā RTI u.c., 32., 34. un 37. punkts).

      52      No tā izriet, ka “reklāmas klips” šīs Direktīvas 89/552 izpratnē principā ir ikviena televīzijas reklāma, ko raida starp raidījumiem
         vai pauzēs, ja vien attiecīgā veida reklāma nav kāda cita veida reklāma, kas īpaši regulēta minētajā direktīvā, kā tas konkrēti
         ir gadījumā ar “televeikalu”, vai arī sava pasniegšanas veida dēļ tai jābūt ilgākai par reklāmas klipiem, ja, piemērojot minētajiem
         reklāmas klipiem paredzētos raidlaika ierobežojumus, attiecīgā veida reklāmai tiktu nepamatoti radīts ne tik izdevīgs stāvoklis
         kā šiem [reklāmas] klipiem.

      53      Tādēļ, pat ja konkrēta kāda veida reklāma pēc savas dabas, proti, sava pasniegšanas veida dēļ, ir nedaudz ilgāka, nekā mēdz
         būt reklāmas klipi, ar šo apstākli vien nepietiek, lai to kvalificētu kā “cita veida reklāmu” Direktīvas 89/552 18. panta
         1. punkta izpratnē.

      54      No lietas materiāliem, konkrēti, šā sprieduma 16. punktā minētā Audimetrie ziņojuma, kurā norādīto faktu atbilstību patiesībai Spānijas Karaliste nav apstrīdējusi, izriet, ka ikviena no četru šajā
         lietā aplūkoto veidu reklāmām parasti ilgst ne vairāk kā divas minūtes.

      55      No iepriekš izklāstītā izriet, ka šo veidu reklāma ietilpst reklāmas klipu jēdzienā un tādēļ uz to attiecas Direktīvas 89/552
         18. panta 2. punktā paredzētie raidlaika ierobežojumi.

      56      Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, jākonstatē, ka, pieļaujot, ka tādu noteiktu veidu reklāmas kā reklāmraidījumi, televīzijas
         reklāmas kampaņas klipi, reklāmas paziņojumi par sponsorēšanu un īsreklāmas Spānijas televīzijas kanālos tiek raidītas ilgāk
         par Direktīvas 89/552 18. panta 2. punktā paredzēto maksimālo robežu – 20 % raidlaika diennakts stundā, Spānijas Karaliste
         nav izpildījusi minētās direktīvas 3. panta 2. punktā noteiktos pienākumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Spānijas
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Spānijas Karalistei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      pieļaujot, ka tādu noteiktu veidu reklāmas kā reklāmraidījumi, televīzijas reklāmas kampaņas klipi, reklāmas paziņojumi par
            sponsorēšanu un īsreklāmas Spānijas televīzijas kanālos tiek raidītas ilgāk par Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīvas 89/552/EEK
            par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un
            administratīvajos aktos, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvu 97/36/EK, 18. panta
            2. punktā paredzēto maksimālo robežu – 20 % raidlaika diennakts stundā, Spānijas Karaliste nav izpildījusi minētās direktīvas
            3. panta 2. punktā noteiktos pienākumus;
      2)      Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2007. gada 20. septembris.#Société des produits Nestlé SA pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs.#Lieta C-193/06 P.

text:
      Tiesas (trešā palāta) 2007. gada 20. septembra spriedums – Nestlé/ITSB
      (lieta C‑193/06 P)
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Regula (EK) Nr. 40/94 – 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts– Grafiska preču zīme, kas ietver vārdisku elementu “QUICKY” –Valsts agrāku vārdisku preču zīmju “QUICKIES” īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas iespēja – Visaptverošs vērtējums
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 34., 35., 46., 47. un 76. punktu)

      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (pirmā palāta) 2006. gada 22. februāra spriedumu lietā T‑74/04
               Nestlé
               /ITSB (persona, kas iestājusies lietā ‑
               Quick restaurants SA
               ), ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja prasību atcelt ITSB Apelāciju otrās padomes 2003. gada 17. decembra lēmumu (lieta R 922/2001‑2)
                  attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Société des produits Nestlé SA
                un
               Quick restaurants SA
            Rezolutīvā daļa:

                  atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 22. februāra spriedumu lietā T‑74/04 Nestlé/ITSB – Quick (“QUICKY”)
                     daļā, kurā Pirmās instances tiesa, pārkāpjot Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr.40/94 par Kopienas preču zīmi
                     8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, nav izvērtējusi konkrēto apzīmējumu vizuālo līdzību, pamatojoties uz šo apzīmējumu radīto
                     kopējo iespaidu;

                  pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt;

                  nodot lietu izskatīšanai Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā;

                  atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 7.septembrī.#N pret Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof te Arnhem - Nīderlande.#Personu brīva pārvietošanās - EKL 18. pants - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - EKL 43. pants - Tiešie nodokļi - Būtiskās dalības kapitāla vērtības nosacīta pieauguma aplikšana ar nodokli, pārceļot nodokļu rezidenci uz citu dalībvalsti.#Lieta C-470/04.

text:
      Lieta C‑470/04
      N
      pret
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo
      (Gerechtshof te Arnhem lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Personu brīva pārvietošanās – EKL 18. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – EKL 43. pants – Tiešie nodokļi – Būtiskās dalības kapitāla vērtības nosacīta pieauguma aplikšana ar nodokli, pārceļot nodokļu rezidenci uz citu dalībvalsti
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Līguma noteikumi – Piemērošanas joma
      (EKL 43. pants)
      2.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti
      (EKL 43. pants)
      3.        Kopienu tiesības – Indivīdiem piešķirtās tiesības – Dalībvalsts pārkāpums
      1.        Uz EKL 43. pantu var atsaukties tāds Kopienu pilsonis, kurš kopš domicila pārcelšanas dzīvo dalībvalstī un kuram pieder visas
         akcijas citās dalībvalstīs dibinātās sabiedrībās.

      (sal. ar 30. punktu un rezolutīvās daļas 1. punku)
      2.        EKL 43. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nepieļauj to, ka kāda dalībvalsts izveido kapitāla vērtības pieauguma nodokļa
         sistēmu gadījumā, ja nodokļu maksātājs pārceļ savu domicilu ārpus šīs dalībvalsts, ar ko šī nodokļa maksājuma pagarinājuma
         piešķiršana ir atkarīga no garantiju sniegšanas un kura pilnībā neņem vērā kapitāla vērtības samazinājumu, kas varētu rasties
         pēc tam, kad ieinteresētā persona ir pārcēlusi savu domicilu, un kas nav ņemts vērā uzņemošajā dalībvalstī.

      (sal. ar 55. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
      3.        Šķērslis, kas rodas, pārkāpjot Kopienu tiesības, no prasītās garantijas sniegšanas, nevar tikt atcelts ar atpakaļejošu spēku
         tikai ar to, ka tiek atbrīvota šī garantija. Akta, uz kura pamata šī garantija ir atbrīvota, forma nav būtiska šim novērtējumam.
         Ja dalībvalsts paredz kavējuma procentu maksu, atbrīvojot, pārkāpjot iekšējās tiesības, prasīto garantiju, šādi procenti ir
         maksājami arī tad, ja tiek pārkāptas Kopienu tiesības. Turklāt iesniedzējtiesai ir pienākums novērtēt atbilstīgi Tiesas sniegtajām
         ievirzēm un, ievērojot līdzvērtības principu un efektivitātes principu, attiecīgās dalībvalsts atbildību par radīto kaitējumu,
         liekot sniegt šādu garantiju.

      (sal. ar 67. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 7. septembrī (*)

      Personu brīva pārvietošanās – EKL 18. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – EKL 43. pants – Tiešie nodokļi – Būtiskās dalības kapitāla vērtības nosacīta pieauguma aplikšana ar nodokli, pārceļot nodokļu rezidenci uz citu dalībvalsti
      Lieta C-470/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Gerechtshof te Arnhem (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 27. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 2. novembrī, tiesvedībā

      N
      pret
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Klučka [J. Klučka] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        N vārdā – P. L. M. van Horkoms [P. L. M. van Gorkom], advocaat,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un K. A. H. M. ten Dama [C. A. H. M. ten Dam], pārstāves,

      –        Dānijas valdības vārdā – J. Molde [J. Molde], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W.-D. Plessing], pārstāvis,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Albencio [G. Albenzio], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un A. Veimārs [A. Weimar], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 30. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 18. un 43. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp N un Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo (turpmāk tekstā – “inspektors”) par inspektora lēmumu, ar kuru atzīta par nepieņemamu N sūdzība par paziņojumu par ienākuma nodokli un sociālās nodrošināšanas iemaksām 1997. gadam.

       Atbilstošās tiesību normas
       Likums par ienākuma nodokli
      3        Saskaņā ar 1964. gada Likuma par ienākuma nodokli (Wet op de inkomstenbelasting, turpmāk tekstā – “WIB”) 3. pantu valsts nodokļu maksātāja nodokli aprēķina no apliekamajiem ienākumiem, kas ietver tostarp saskaņā ar šī likuma
         4. pantu ienākumu no būtiskas dalības.

      4        Saskaņā ar WIB 20.a panta 1. punkta b) apakšpunktu peļņa no būtiskas dalības ir peļņas kopējā summa, kas radusies no dalības akciju atsavināšanas.
         Saskaņā ar šī panta 3. apakšpunktu būtiska dalība ir tad, ja nodokļu maksātājam tieši vai netieši pieder 5 % no sabiedrības
         kapitāla.

      5        WIB 20.a panta 6. punkta i) apakšpunkts paredz, ka valsts nodokļu maksātāja statusa zaudēšana, kas nav saistīta ar nāvi, ir pielīdzināma
         akciju atsavināšanai.

      6        No nosacītas atsavināšanas gūtās peļņas aprēķina nosacījumi ir definēti WIB 20.c pantā. Saskaņā ar šī panta 1. punktu peļņa no šādas atsavināšanas parasti ir starpība starp pirkuma un pārdevuma cenu.
         Saskaņā ar šī panta 4. punktu, ja nav atlīdzības par atsavināšanu vai iegādi, tirgus vērtība ir tā, kas var tikt noteikta
         dalībai atsavināšanas brīdī, kas tiek uzskatīta par atlīdzību. Ja nodokļu maksātājs izveido savu domicilu Nīderlandē, šī paša
         panta 7. punkts paredz, ka atsauces summa pirkuma cenas vietā būs vērtspapīru tirgus vērtība dienā, kurā šis nodokļu maksātājs
         ieceļoja šajā dalībvalstī.

      7        WIB 20.c panta 18. punkts noteic:

      “Ar ministra lēmumu nosaka noteikumus par pirkuma cenu gadījumos, kad nodokļu maksātāja īpašumā ir tādas sabiedrības akcijas,
         uz kuru attiecas 20.a panta 6. punkta i) apakšpunkts attiecībā uz nodokļu maksātāju iepriekšējā gadā. Ar ministra lēmumu var
         vienlīdz noteikt noteikumus par nodokļa, kas noteikts, piemērojot 20.a panta 6. punkta i) apakšpunktu vai 49. panta 4. punkta
         otro teikumu, samazinājumu, ja nodokļu maksātājs atgriežas Nīderlandē mazāk nekā 10 gadus pēc tam, kad pārcēla savu domicilu
         ārpus Nīderlandes.”

       Likums par nodokļu iekasēšanu
      8        Nodokļa maksājuma pagarinājums sakarā ar valsts nodokļu maksātāja statusa zaudēšanu, kas nav saistīts ar nāvi, bija paredzēts
         pamata lietas faktisko apstākļu laikā 1990. gada Likuma par nodokļu iekasēšanu (Invorderingswet, turpmāk tekstā – “IW”) 25. panta 6. punktā. Šis noteikums norādīja uz ministra lēmumu, lai paredzētu noteikumus par maksājuma pagarinājuma piešķiršanu
         uz 10 gadiem ar nosacījumu, ka ir sniegta pietiekama garantija. Šāds pagarinājums varētu beigties, ja it īpaši akcijas, uz
         kurām attiecas pagarinājums, būtu tikušas atsavinātas saskaņā ar WIB 20.a panta 1. punktu vai 6. punkta a)–h) apakšpunktu.

      9        Pamata lietas faktisko apstākļu laikā IW 26. panta 2. punkts noteica:

      “Ar ministra lēmumu nosaka noteikumus, saskaņā ar kuriem nodokļu maksātājam var tikt piešķirts nodokļa samazinājums, attiecībā
         uz kuru ir ticis piešķirts pagarinājums, pamatojoties uz 25. panta 6. punktu:

      [..]
      b)      līdz summai, kas atbilst ārvalstīs faktiski apliktajam nodoklim, atsavinot akcijas, izmantojot atsavināšanas priekšrocību
         25. panta 8. punkta izpratnē, paredzot, ka samazinājuma summa nepārsniedz nodokļa summu, attiecībā uz kuru turklāt tika piešķirts
         pagarinājums;

      c)      līdz summai, kas atbilst summai, kas vēl maksājama pēc 10 gadiem.”
       Lēmums par Likuma par nodokļu iekasēšanu izpildi
      10      1990. gada Lēmums par Likuma par nodokļu iekasēšanu izpildi (Uitvoeringsregeling invorderingswet, turpmāk tekstā – “URIW”) ir it īpaši paredzēts šī likuma 25. un 26. pantā. Šī lēmuma 2. un 4. pants noteic:

      “2. pants
      1.       Nodokļu iekasētājs ar pārsūdzamu lēmumu piešķir pēc nodokļu maksātāja lūguma – neņemot vērā procentus – maksājuma pagarinājumu
         gadījumos, ko paredz likuma 25. panta 6. punktā, ar nosacījumu, ka tiek sniegta garantija un tiek pieņemti nodokļu iekasētāja
         noteiktie piemērošanas nosacījumi.

      2.      Pagarinājums tiek piešķirts attiecībā uz nodokļa summu, kas maksājama saskaņā ar peļņu, kas ņemta vērā saskaņā ar [..] [WIB] 20.a panta 6. punkta i) apakšpunktu, kā arī attiecībā uz ar to saistītajiem procentiem [..].

      3.      Gadījumā, ja akcijas, priekšrocību akcijas vai kredītzīmes, uz ko attiecas pagarinājums, tiek atsavinātas saskaņā ar [..]
         [WIB] 20.a panta pirmo daļu vai sestās daļas a)–h) apakšpunktu, nodokļu iekasētājs ar lēmumu, ko var pārsūdzēt, izbeidz pagarinājumu
         attiecībā uz šīm akcijām [..].

      [..]
      4. pants
      1.      Nodokļu iekasētājs ar lēmumu, ko var pārsūdzēt, pēc nodokļu maksātāja lūguma piešķir ienākuma nodokļa samazinājumu līdz summai,
         kas paredzēta iepriekš minētajā apakšpunktā, tādos gadījumos, kas paredzēti likuma 26. panta 2. punktā, ar nosacījumu, ka
         attiecībā uz akciju [nodokļa] atlaide nevar būt lielāka par mazāko no šādām summām:

      1.      nodokļa summu, attiecībā uz kuru piešķirts pagarinājums saistībā ar šo akciju [..];
      2.      nodokļa summu, kas faktiski ir iekasēta ārvalstīs, atsavinot šo akciju, no peļņas, kas gūta no atsavināšanas un attiecībā
         uz kuru ir piešķirts maksājuma pagarinājums saskaņā ar 25. panta 6. punktu [..].”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      11      1997. gada 22. janvārī N pārcēla domicilu no Nīderlandes uz Apvienoto Karalisti. Brīdī, kad atstāja Nīderlandi, viņš bija vienīgais akcionārs trijās
         sabiedrībās ar ierobežotu atbildību, kas dibinātas saskaņā ar Nīderlandes tiesībām (besloten venootschappen), kuru faktiskā valde no šī paša datuma bija Kirasao (Nīderlandes Antiļu salas).

      12      Par 1997. gadu N deklarēja apliekamos ienākumus NLG 15 664 697 apmērā, no kuriem NLG 765 – no privātmājas un NLG 15 663 932 – peļņa no dalības.
         Nodokļu paziņojums, kas pamatots uz šo deklarāciju, bija par NLG 3 918 275, kam pieskaitīti NLG 228 429 kā procenti.

      13      Pēc lūguma N ieguva pagarinājumu šo summu samaksai. Tomēr saskaņā ar pamata lietas faktisko apstākļu laikā spēkā esošo valsts tiesisko
         regulējumu šāda pagarinājuma priekšnosacījums bija garantiju sniegšana. N līdz ar to ieķīlāja dalību vienā no šīm sabiedrībām.

      14      Pēc 2004. gada 11. marta sprieduma lietā C‑9/02 de Lasteyrie du Saillant (Recueil, I‑2409. lpp.) finanšu valsts sekretārs 2004. gada 13. aprīļa vēstulē pauda uzskatu, atbildot uz jautājumiem, ko bija uzdevis
         Nīderlandes parlamenta Otrās palātas biedrs, ka nosacījums par garantijas sniegšanu, lai saņemtu maksājuma pagarinājumu, būtu
         jāatceļ. Līdz ar to nodokļa iekasētājs paziņoja N, ka N sniegtā garantija varētu tikt uzskatīta par atbrīvotu.

      15      Kopš 2002. gada N Apvienotajā Karalistē apsaimnieko lauku saimniecību, kurā ir ābeļdārzs.

      16      Pamata prāva Gerechthof te Arnhem būtībā ir par jautājumu, vai pats princips, ka nodoklis, kas pamatots ar WIB, IW un URIW izveidoto sistēmu, kur darbība, sakarā ar kuru ir jāmaksā nodoklis, ir Nīderlandes iedzīvotāja, kam ir būtiska dalība WIB 20.a panta 3. punkta izpratnē, domicila pārcelšana uz citu dalībvalsti, ir saderīgs ar Kopienu tiesībām.

      17      Pakārtoti N apstrīd šīs nodokļu sistēmas ieviešanas nosacījumus. It īpaši viņš uzskata, ka pienākums sniegt garantijas, kas viņam bija
         jāpilda, lai varētu saņemt ar WIB noteiktā nodokļa maksājuma pagarinājumu, ir šķērslis tiesībām, ko tam piešķir Kopienu tiesības. Viņš arī uzskata, ka šis
         šķērslis nevar tikt atcelts ar atpakaļejošu spēku tikai ar vienkāršu šo garantiju atbrīvojumu, kas noteikts ar finanšu valsts
         sekretāra rīkojumu.

      18      Turklāt prasītājs pamata lietā apgalvo, ka Nīderlandes tiesiskais regulējums, ar ko paredz izmaksu atlīdzināšanu saskaņā ar
         pamatlikmi tam, kuram ir labvēlīgs tiesvedības iznākums, ir pretrunā Kopienu tiesībām, jo tiek ierobežota iespēja indivīdiem
         Nīderlandē atsaukties uz Kopienu tiesībām.

      19      Izskatot pēc būtības problēmu par WIB, IW un URIW paredzētās nodokļu sistēmas saderīgumu ar EKL 18. un 43. pantu, Gerechtshof te Arnhem nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai dalībvalsts iedzīvotājs, kas pārceļ savu domicilu no šīs dalībvalsts, lai to izveidotu citā dalībvalstī, var [tiesiskajās]
         attiecībās ar valsti, kuru atstāj, atsaukties uz EKL 18. panta piemērošanu, pamatojoties tikai uz to, ka nodoklis, par ko
         lemts sakarā ar tā emigrāciju, ir vai varētu būt šķērslis valsts atstāšanai?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, vai dalībvalsts iedzīvotājs, kas pārceļ savu domicilu no šīs dalībvalsts, lai
         to izveidotu citā dalībvalstī, var [tiesiskajās] attiecībās ar valsti, kuru atstāj, atsaukties uz EKL 43. panta piemērošanu
         gadījumā, ja nav uzreiz skaidrs vai ir iespējams, ka viņš šajā citā dalībvalstī veiks tādu ekonomisko darbību, kas ir paredzēta
         šajā pantā? Lai atbildētu uz iepriekšējo jautājumu, vai ir svarīgi, ka šī darbība tiek īstenota noteiktā termiņā? Ja jā, cik
         garu termiņu varētu noteikt?

      3)      Apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo vai otro jautājumu – vai EKL 18. pants vai EKL 43. pants nepieļauj attiecīgo Nīderlandes
         tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ienākuma nodoklis/nodoklis par sociālās nodrošināšanas maksājumiem var tikt noteikts
         sakarā ar paredzamo ienākumu gūšanu no būtiskas dalības, pamatojoties tikai ar to, ka Nīderlandes iedzīvotājs, kas izbeidz
         būt par valsts nodokļu maksātāju, jo pārceļ savu domicilu uz citu dalībvalsti, tiek uzskatīts par tādu, kas ir atsavinājis
         savas akcijas būtiskā dalībā?

      4)      Pozitīvas atbildes gadījumā uz trešo jautājumu – tādēļ, ka nodokļa maksājuma pagarinājuma piešķiršana ir atkarīga no garantijas
         sniegšanas, vai aplūkotais šķērslis var tikt atcelts ar atpakaļejošu spēku, atbrīvojot sniegto garantiju? Vai ir arī svarīgi,
         lai atbildētu uz šo jautājumu, zināt, vai garantija tika atbrīvota, pamatojoties uz likumīgu tiesisko regulējumu vai vadlīnijām,
         kas ir vai nav pieņemtas, veicot [noteikumu] ieviešanu? Vai ir svarīgi arī, lai atbildētu uz šo jautājumu, zināt, vai tiek
         piedāvāta kompensācija par iespējamo kaitējumu, kas nodarīts, sniedzot garantiju?

      5)      Apstiprinošas atbildes gadījumā uz trešo jautājumu un noraidošas atbildes gadījumā uz ceturtā jautājuma pirmo daļu – vai šo
         šķērsli var līdz ar to attaisnot?”

      20      Turklāt Gerechtshof te Arnhem norāda, ka “attiecībā uz atbildi uz jautājumu par to, vai gadījumā, ja nodokļu maksātāja prasība tiek apmierināta tiesvedībā
         par Kopienu tiesību pārkāpumu, Nīderlandes tiesāšanās izdevumu atmaksas sistēma (pamatlikmes sistēma) ir pretrunā Kopienu
         tiesībām, šī tiesa atbalsta jautājumu, ko šajā sakarā Tiesai uzdeva Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch lietā [kurā 2005. gada 5. jūlijā tika pieņemts spriedums lietā C‑376/03 D., Krājums, I‑5821. lpp.]”.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo un otro jautājumu
      21      Ar pirmajiem diviem jautājumiem, kas būtu jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, kuri EK līguma noteikumi ir piemērojami
         tādai lietai kā pamata lieta. Precīzāk, šī tiesa vēlas iegūt skaidrojumu par sakarību un saistību starp Eiropas Savienības
         pilsoņu pārvietošanās brīvību un uzturēšanās brīvību un brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      22      Šajā sakarā ir jāatbild, ka EKL 18. pants, kas vispārīgi nosaka Eiropas Savienības pilsoņa tiesības brīvi pārvietoties un
         uzturēties dalībvalstu teritorijās, ir skaidri izteikts EKL 43. pantā (1996. gada 29. februāra spriedums lietā C‑193/04 Skanavi un Chryssanthakopoulos, Recueil, I‑929. lpp., 22. punkts).

      23      Līdz ar to tikai tad, ja EKL 43. pants netiek piemērots attiecībā uz visu situāciju pamata lietā, attiecībā uz EKL 18. pantu
         ir jānovērtē tas, ko nenosedz EKL 43. pants.

       Par EKL 43. panta piemērojamību
      24      Ir jāpārbauda, vai tikai vienīgā šo sabiedrību akcionāra statuss ļauj N atsaukties uz EKL 43. pantu.

      25      Nīderlandes valdība uzskata, ka runa nav par uzņēmējdarbības brīvību vai šādas brīvības traucēkli, ja persona, kas uz to atsaucas,
         ekonomisku darbību patiesībā neveic.

      26      Šajā sakarā un saskaņā ar iedibināto judikatūru jēdziens “veikt uzņēmējdarbību” EKL 43. panta izpratnē ir ļoti plašs jēdziens,
         kas netieši paredz iespēju Kopienu pilsoņiem stabili un turpināti piedalīties dalībvalsts, kas nav to izcelsmes valsts, ekonomiskajā
         dzīvē (1995. gada 30. novembra spriedums lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil, I‑4165. lpp., 25. punkts). Precīzāk, Tiesa ir nospriedusi, ka dalība, kas atbilst 100 % sabiedrības kapitāla, kuras valde
         atrodas citā dalībvalstī, kas nav šīs dalības īpašnieka pastāvīgās dzīvesvietas valsts, neapšaubāmi iekļauj šo nodokļu maksātāju
         Līguma noteikumu par tiesībām veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā (skat. 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑251/98
         Baars, Recueil, I‑2787. lpp., 21. punkts).

      27      Uz brīvību veikt uzņēmējdarbību var atsaukties arī Kopienu pilsonis, kurš dzīvo dalībvalstī un kuram kādā citā dalībvalstī
         dibinātā sabiedrībā pieder daļas, kas tam piešķir noteiktu ietekmi uz šīs sabiedrības lēmumiem, kas ļauj tam kontrolēt sabiedrības
         darbības, kas vienmēr ir tā gadījumā, ja tam pieder 100 % akciju (skat. šajā sakarā iepriekš minēto spriedumu lietā Baars, 22. un 26. punkts).

      28      Ir jākonstatē, ka pamata prāvas pamatā esošā situācija ir tāda – Kopienu pilsonis kopš domicila pārcelšanas dzīvo citā dalībvalstī
         un viņam pieder visas akcijas citā dalībvalstī dibinātās sabiedrībās. No tā izriet, ka kopš šīs pārcelšanās uz N situāciju attiecas EKL 43. panta piemērošanas joma (skat. šajā sakarā 2006. gada 21. februāra spriedumu lieta C‑152/03 Ritter-Coulais, Krājums, I‑1711. lpp., 32. punkts).

      29      Šajos apstākļos nav jāpārbauda EKL 18. panta piemērojamība.

      30      Līdz ar to uz pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka uz EKL 43. pantu var atsaukties tāds Kopienu pilsonis kā prasītājs
         pamata lietā, kurš kopš domicila pārcelšanas dzīvo dalībvalstī un kuram pieder visas akcijas citās dalībvalstīs dibinātās
         sabiedrībās.

       Par trešo un piekto jautājumu
      31      Ar trešo un piekto jautājumu, kas arī būtu jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 43. pants ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ar to nepieļauj, ka kāda dalībvalsts izveido kapitāla vērtības pieauguma nodokļa sistēmu, ja tiek pārcelts nodokļu
         maksātāja nodokļu maksāšanas domicils ārpus šīs dalībvalsts, kā tas ir pamata lietā.

      32      Nīderlandes nodokļu tiesības paredzēja pamata lietas faktisko apstākļu laikā aplikt ar nodokli slēptu kapitāla vērtības pieaugumu
         dalībā sabiedrībās, aplikšanas ar nodokli priekšnosacījumam esot nodokļu maksātāja, būtisku daļu turētāja sabiedrībā, domicila
         pārcelšanai ārpus Nīderlandes.

      33      Šajā sakarā ir jāatceras, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai gan tiešā aplikšana ar nodokļiem ir dalībvalstu kompetencē,
         tām šī kompetence tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (iepriekš minētais spriedums lietā deLasteyrie du Saillant, 44. punkts, un 2005. gada 13. decembra spriedums lietā C‑446/03 Marks&Spencer, Krājums, I‑10837. lpp., 29. punkts).

      34      Nav strīda par to, ka, pat ja sistēma, ko pamata lietas faktisko apstākļu laikā izveidoja ar WIB, IW un URIW, neaizliedz Nīderlandes nodokļu maksātājam izmantot tiesības veikt uzņēmējdarbību, tomēr savas preventīvās iedarbības dēļ
         tā var ierobežot tiesību izmantošanu.

      35      Pēc analoģijas ar to, kā Tiesa jau ir nolēmusi attiecībā uz līdzīgu sistēmu (iepriekš minētais spriedums lietā de Lasteyrie du Saillant, 46. punkts), attiecībā uz nodokļu maksātāju, kurš vēlas pārcelt savu domicilu ārpus Nīderlandes teritorijas, izmantojot
         tiesības, ko tam nodrošina EKL 43. pants, pamata prāvas faktisko apstākļu laikā bija nelabvēlīga attieksme, salīdzinot ar
         personu, kas saglabāja dzīvesvietu Nīderlandē. Tikai sakarā ar pārcelšanas faktu šis nodokļu maksātājs kļuva par vēl neīstenotu
         ienākumu un ienākumu, ko viņam līdz ar to nebija, parādnieku, kamēr, ja viņš vēl arvien turpinātu dzīvot Nīderlandē, kapitāla
         vērtības pieaugumu apliktu ar nodokli tikai tad ja un ciktāl tas būtu realizēts. Šāda atšķirīga attieksme varēja radīt nevēlēšanos
         ieinteresētajai personai pārcelt domicilu ārpus Nīderlandes.

      36      Slēptā kapitāla vērtības pieauguma no dalības sabiedrībās nodokļa sistēmas nosacījumu pārbaude apstiprina šo secinājumu. Vispirms,
         lai gan būtu iespējams saņemt maksājuma pagarinājumu, tas nenotiek automātiski, bet saskaņā ar nosacījumiem, tostarp sniedzot
         garantijas. Garantijām pašām par sevi ir ierobežojoša iedarbība, jo tās liedz nodokļu maksātājam izmantot īpašumu, kas ir
         sniegts kā garantija (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā de Lasteyrie du Saillaint, 47. punkts).

      37      Līdz ar to vērtības pazemināšanās pēc domicila pārcelšanas netika ņemta vērā, lai samazinātu nodokļu parādu pamata prāvas
         faktisko apstākļu laikā. Šīs pārcelšanas brīdī noteiktais nodoklis par nerealizēto kapitāla vērtības pieaugumu, kas ir maksājams,
         ja notiek turpmāka attiecīgo vērtspapīru atsavināšana, kopsakarā ar maksājuma pagarinājumu var pārsniegt to, kas nodokļu maksātājam
         būtu bijis jāmaksā, ja atsavināšana būtu tikusi veikta tajā pašā dienā bez nodokļu maksātāja domicila pārcelšanas ārpus Nīderlandes.
         Šādā gadījumā ienākuma nodoklis tiktu aprēķināts, pamatojoties uz atsavināšanas brīdī patiesi īstenoto kapitāla vērtības pieaugumu,
         kas varētu būt mazāks vai nebūt vispār.

      38      Visbeidzot, kā arī izriet no ģenerāladvokātes secinājumiem tās secinājumu 79. punktā, prasītā nodokļu deklarācija, pārceļot
         domicilu ārpus Nīderlandes, ir papildu formalitāte, kas varētu traucēt tam, ka ieinteresētā persona dodas prom, un kas tiek
         piemērota nodokļu maksātajiem, kuri turpina dzīvot šajā dalībvalstī, tikai tad, kad tie faktiski atsavina savas daļas.

      39      Šādos apstākļos attiecīgais nodokļa režīms var traucēt izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību.

      40      Tomēr no iedibinātās judikatūras izriet, ka valsts pasākumi, kas var apgrūtināt vai padarīt par mazāk pievilcīgu Līgumā garantēto
         pamatbrīvību izmantošanu, var tomēr tikt pieļauti ar nosacījumu, ka tiem ir vispārēju interešu mērķis, ka tie ir atbilstoši,
         lai nodrošinātu tā īstenošanu, un ka tie nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu iecerēto mērķi (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā de Lasteyrie du Saillant, 49. punkts).

      41      Attiecībā vispirms uz nosacījumu par vispārēju interešu mērķa apmierināšanu un iespēju to sasniegt ar attiecīgo nodokļu režīmu
         iesniedzējtiesa konstatē, ka, ņemot vērā to pieņemšanas apstākļus, valsts noteikumi principā cenšas tostarp nodrošināt pilnvaru
         aplikt ar nodokli kapitāla vērtības pieaugumu no dalības sabiedrībās sadali starp dalībvalstīm. Kā uzskata Nīderlandes valdība,
         šī tiesiskā regulējuma mērķis vienlīdz ir kavēt nodokļu divkāršu uzlikšanu.

      42      Ir jāatgādina, pirmkārt, ka pilnvaru aplikt ar nodokļiem sadalījums starp dalībvalstīm ir Tiesas atzīts leģitīms mērķis (skat.
         šajā sakarā iepriekš minēto spriedumu lietā Marks&Spencer, 45. punkts). Otrkārt, saskaņā ar EKL 293. pantu dalībvalstis, ja ir nepieciešamība, savstarpēji vienojas, lai nodrošinātu
         par labu saviem pilsoņiem nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu Kopienas iekšienē.

      43      Tomēr, abstrahējoties no Konvencijas 90/436/EEK par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, koriģējot saistīto uzņēmumu ienākumus
         (OV 1990, L 225, 10. lpp.), Kopienā nav pieņemts neviens unificēšanas vai saskaņošanas pasākums, lai novērstu nodokļu dubulto
         uzlikšanu, un dalībvalstis atbilstoši EKL 293. pantam šajā sakarā nav noslēgušas nevienu daudzpusēju konvenciju (šajā sakarā
         skat. 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C‑336/96 Gilly, Recueil, I‑2793. lpp., 23. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā D., 50. punkts).

      44      Tieši šajā kontekstā Tiesa nosprieda, ka, ja nav unificēšanas vai saskaņošanas pasākumu Kopienā, dalībvalstis saglabā kompetenci
         līgumu vai vienpusējā ceļā definēt to pilnvaras nodokļu aplikšanā, it īpaši ņemot vērā nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu
         (iepriekš minētais spriedums lietā Gilly, 24. un 30. punkts; 1999. gada 21. septembra spriedums lietā C‑307/97 Saint-Gobain ZN, Recueil, I‑6161. lpp., 57. punkts; 2002. gada 12. decembra spriedums lietā C‑385/00 De Groot, Recueil, I‑11819. lpp., 93. punkts, un 2006. gada 23. februāra spriedums lietā C‑513/03 van Hilten-van der Heijden, Krājums, I‑1957. lpp., 47. un 48. punkts).

      45      Šajā sakarā nav nesaprātīgi dalībvalstīm vadīties no starptautiskās prakses un it īpaši no Ekonomiskās sadarbības un attīstības
         organizācijas (ESAO) konvenciju modeļiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gilly, 31. punkts, un van Hilten-van der Heijden, 48. punkts).

      46      Peļņa, kas gūta, atsavinot īpašumu, tiek aplikta ar nodokli saskaņā ar ESAO konvencijas modeļa par ienākumiem un peļņu 13. panta
         5. punktu, it īpaši tās 2005. gada redakcijā, līgumslēdzējā valstī, kur atsavinātājs dzīvo. Kā to uzsver ģenerāladvokāte secinājumu
         96. un 97. punktā, tieši saskaņā ar šo nodokļu teritorialitātes principu, kas ir saistīts ar pagaidu elementu, proti, uzturēšanos
         valsts teritorijā laikposmā, kad radusies ar nodokli apliekamā peļņa, attiecīgie valsts noteikumi paredz Nīderlandē reģistrētā
         kapitāla vērtības pieauguma nodokļa aprēķināšanu, kura summa ir noteikta attiecīgā nodokļu maksātāja emigrācijas brīdī un
         kura samaksa ir atcelta līdz faktiskai vērtspapīru atsavināšanai.

      47      No tā izriet, pirmkārt, ka attiecīgajam pasākumam pamata lietā ir vispārēju interešu mērķis un ka, otrkārt, tas ir atbilstīgs,
         lai nodrošinātu šī mērķa īstenošanu.

      48      Visbeidzot ir jāpārbauda, vai tāds pasākums kā pamata prāvas pamatā nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu tā
         mērķi.

      49      Lai gan šī sprieduma 38. punktā ir konstatēts, ka nodokļu deklarācija, kas tiek prasīta, pārceļot domicilu, kas nepieciešama,
         lai aprēķinātu ienākuma nodokli, ir administratīva formalitāte, kas varētu apgrūtināt vai padarīt par mazāk pievilcīgu Līgumā
         garantēto pamatbrīvību izmantošanu, tā tomēr nav uzskatāma par nesamērīgu, ņemot vērā leģitīmo mērķi sadalīt aplikšanas ar
         nodokļiem pilnvaras, it īpaši ar mērķi novērst nodokļu dubulto uzlikšanu dalībvalstu starpā.

      50      Lai gan ir iespējams noteikt daļu no nodokļa, kas pienākas izcelsmes valstij, vēlāk, vērtspapīru faktiskās atsavināšanās dienā,
         tas nemazinātu šāda nodokļu maksātāja pienākumus. Papildus nodokļu deklarācijai, tādai kā tā, kas ir jāiesniedz kompetentajām
         Nīderlandes iestādēm dalības atsavināšanas brīdī, nodokļu maksātājam ir jāsaglabā visi attaisnojošie dokumenti, pēc kuriem
         noteikt daļu tirgus cenu domicila pārcelšanas brīdī, kā arī attiecībā uz iespējamām atskaitāmām izmaksām.

      51      Savukārt attiecībā uz pienākumu sniegt garantijas, kas nepieciešamas, lai piešķirtu parasti maksājamā nodokļa maksājuma pagarinājumu,
         pat ja tas bez šaubām atvieglo šī nodokļa iekasēšanu no ārvalstnieka, tas pārsniedz to, kas ir noteikti nepieciešams, lai
         nodrošinātu šāda ar teritorialitātes principu pamatota nodokļu režīma funkcionēšanu un iedarbīgumu. Pastāv pamatbrīvības mazāk
         ierobežojoši pasākumi.

      52      Kā arī izriet no ģenerāladvokātes secinājumu 113. punkta, Kopienu likumdevējs ir jau veicis saskaņošanas pasākumus, kam būtībā
         ir tāds pats mērķis. Konkrēti, Padomes 1977. gada 19. decembra Direktīva 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju
         palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā, noteiktiem akcīzes nodokļiem un apdrošināšanas prēmiju aplikšanu ar nodokļiem (OV L 336,
         15. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2004. gada 16. novembra Direktīvu 2004/106/EK (OV L 359, 30. lpp.), kas ļauj dalībvalstij
         lūgt citas dalībvalsts kompetentajām iestādēm visa veida informāciju, kas tai ļauj pareizi noteikt ienākuma nodokļus (1999. gada
         28. oktobra spriedums lietā C‑55/98 Vestergaard, Recueil, I‑7641. lpp., 26. punkts, un 2003. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑442/01 Skandia un Ramstedt, Recueil, I‑6817. lpp., 42. punkts).

      53      Turklāt Padomes 1976. gada 15. marta Direktīva 76/308/EEK par savstarpēju palīdzību tādu prasījumu piedziņā, kas radušies
         no darbībām, kuras ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda finansēšanas sistēmas, kā arī lauksaimniecības
         un muitas nodokļu piedziņā (OV L 73, 18. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2001. gada 15. jūnija Direktīvu 2001/44/EK (OV L 175,
         17. lpp.), paredz, ka dalībvalsts var lūgt citas dalībvalsts palīdzību noteiktu nodokļu, tostarp ienākuma nodokļa un peļņas
         nodokļa, prasījumu piedziņā.

      54      Visbeidzot šajā kontekstā par saderīgu ir atzīstama, ņemot vērā tās mērķi, tāda ienākumu no vērtspapīriem nodokļa piedziņas
         sistēma, kas pilnībā ņem vērā kapitāla vērtības samazinājumu, kas var rasties pēc attiecīgā nodokļu maksātāja domicila pārcelšanas,
         ja vien šāds samazinājums nav jau ņemts vērā uzņemošajā dalībvalstī.

      55      Līdz ar to uz trešo un piekto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 43. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nepieļauj to, ka
         kāda dalībvalsts izveido kapitāla vērtības pieauguma nodokļa sistēmu gadījumā, ja nodokļu maksātājs pārceļ savu domicilu ārpus
         šīs dalībvalsts kā pamata lietā, ar ko šī nodokļa maksājuma pagarinājuma piešķiršana ir atkarīga no garantiju sniegšanas un
         kura pilnībā neņem vērā kapitāla vērtības samazinājumu, kas varētu rasties pēc tam, kad ieinteresētā persona ir pārcēlusi
         savu domicilu, un kas nav ņemts vērā uzņemošajā dalībvalstī.

       Par ceturto jautājumu
      56      Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai garantijas atbrīvošana, kas iesniegta, lai saņemtu vērtspapīru vērtības
         pieauguma nodokļa maksājuma pagarinājumu, noved tādā situācijā kā pamata lietā pie tā, ka ar atpakaļejošu spēku tiek atcelti
         jebkādi šķēršļi. Tā turklāt jautā, vai dokumenta, uz kura pamata garantijas tika atbrīvotas, forma jebkādi ietekmē novērtējumu.
         Visbeidzot tā vēlas zināt, vai pienākas kompensācija par iespējami radīto kaitējumu.

      57      Kā to norāda ģenerāladvokāte secinājumu 128. punktā, garantiju sniegšana, vispārīgi ņemot, ir saistīta ar izmaksām. It īpaši
         sabiedrības daļu ieķīlāšana var mazināt tās īpašnieka maksātspējas ticamību, uz ko tādā gadījumā attiecas mazāk izdevīgi kredīta
         nosacījumi. Tādējādi šādas sekas nevar tikt atlīdzinātas tikai ar garantijas atbrīvošanu.

      58      Turklāt nav strīda par to, ka jautājumam par akta, pamatojoties uz kuru šī garantija ir atbrīvota, formu nav nekādas nozīmes
         šajā sakarā.

      59      Attiecībā uz iespēju saņemt kompensāciju par nodarīto kaitējumu, kas saistīts ar garantijas sniegšanu, lai varētu saņemt attiecīgā
         nodokļa maksājuma pagarinājumu, ir jāatbild, ka dalībvalstu tiesu pienākums ir, piemērojot EKL 10. pantā izteikto sadarbības
         principu, nodrošināt tiesisko aizsardzību, kas ir indivīdiem no Kopienu tiesību tiešās iedarbības. Ja nav Kopienu tiesiskā
         regulējuma šajā jautājumā, katras dalībvalsts tiesiskajā kārtībā ir jānosaka kompetentās tiesas un jānoregulē procesuālā kārtība
         prasībām, kas paredzētas, lai nodrošinātu tiesības, kas indivīdiem ir no Kopienu tiesību tiešās iedarbības. Tomēr šī kārtība
         nedrīkst būt nelabvēlīgāka nekā tā, kas attiecas uz iekšēja rakstura līdzīgām prasībām (līdzvērtības princips), ne arī padarīt
         par neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, ko piešķir Kopienu tiesību sistēma (efektivitātes princips)
         (šajā sakarā skat. 1976. gada 16. decembra spriedumu lietā 33/76 Rewe, Recueil, 1989. lpp., 5. punkts; 1995. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑312/93 Peterbroeck, Recueil, I‑4599. lpp., 12. punkts, un 2001. gada 8. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑397/98 un C‑410/98 Metallgesellschaft u.c., Recueil, I‑1727. lpp.).

      60      Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka valsts tiesībās ir jānoregulē, ievērojot iepriekš minētos principus, visi papildu jautājumi,
         kas saistīti ar nepamatoti iekasētiem maksājumiem, tādiem kā iespējamo procentu samaksa, tajā skaitā dienu, sākot no kuras
         tie ir aprēķināmi, un to likmi (1976. gada 21. maija spriedums lietā 26/74 Roquette frères/Komisija, Recueil, 677. lpp., 11. un 12. punkts; 1980. gada 12. jūnija spriedums lietā 130/79 Express Dairy Foods, Recueil, 1887. lpp., 16. un 17. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Metallgesellschaft u.c., 86. punkts).

      61      Citādāk nav arī gadījumā ar lūgumu samaksāt nokavējuma procentus, kas paredzēti, lai segtu iespējamās izmaksas saistībā ar
         garantiju sniegšanu, ņemot vērā līdzību, kas pastāv starp nepamatoti iekasētu nodokļu atlīdzināšanu un garantijas, kas pieprasīta,
         pārkāpjot Kopienu tiesības, atbrīvojumu.

      62      Turklāt kaitējums, kas nodarīts, sniedzot garantiju, kas pieprasīta, pārkāpjot Kopienu tiesības, var radīt dalībvalsts, apstrīdētā
         pasākuma autores, atbildību.

      63      Attiecībā uz nosacījumiem, kuros dalībvalstij ir pienākums atlīdzināt kaitējumu, kas ir nodarīts indivīdiem, pārkāpjot Kopienu
         tiesības, par ko tā var būt atbildīga, no Tiesas judikatūras izriet, ka to ir trīs, proti, ka pārkāpto tiesību normas mērķis
         ir piešķirt tiesības indivīdiem, ka pārkāpums ir pietiekami būtisks un ka pastāv tieša cēloņsakarība starp valsts pienākuma
         pārkāpumu un cietušajām personām nodarīto kaitējumu. Šo apstākļu novērtējums ir atkarīgs no katra veida situācijas (1996. gada
         5. marta spriedums apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie de pêcheur un Factortame, Recueil, I‑1029. lpp., 51. punkts; 1996. gada 8. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑178/94, C‑179/04 un no C‑188/94 līdz C‑190/94
         Dillenkofer u.c., Recueil, I‑4845. lpp., 21. punkts, un 2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑424/97 Haim, Recueil, I‑5123. lpp., 36. punkts).

      64      Attiecībā it īpaši uz otro jautājamu Tiesa jau ir nospriedusi, ka, pirmkārt, Kopienu tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks,
         ja dalībvalsts, īstenojot savas normatīvās pilnvaras, acīmredzami un nozīmīgi ir pārkāpusi ierobežojumus savu pilnvaru izmantošanā
         (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Brasserie de pêcheur un Factortame, 55. punkts, un Dillenkofer u.c., 25. punkts), un ka, otrkārt, ja dalībvalstij brīdī, kad tā ir veikusi pārkāpumu, ir tikai vērā ņemami ierobežota rīcības
         brīvība vai pat tās nav, ar vienkāršu Kopienu tiesību pārkāpumu var pietikt, lai konstatētu pietiekami būtisku pārkāpumu (1996. gada
         23. maija spriedums lietā C‑5/94 Hedley Lomas, Recueil, I‑2553. lpp., 28. punkts).

      65      Lai noteiktu, vai Kopienu tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, valsts tiesai, kurai iesniegta prasība par kompensāciju,
         ir jāņem vērā visi faktori, kas raksturo tās izskatāmo situāciju. Šo faktoru starpā ir it īpaši pārkāptā noteikuma skaidrības
         un precizitātes pakāpe, veiktās pienākumu neizpildes un nodarītā kaitējuma tīšais vai netīšais raksturs, iespējamās kļūdas
         tiesību piemērošanā attaisnojamība vai neattaisnojamība, apstāklis, ka Kopienu iestādes nostāja varēja veicināt Kopienu tiesībām
         pretēja valsts pasākuma vai prakses pieņemšanu vai uzturēšanu (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Brasserie de pêcheur un Factortame, 56. punkts, un Haim, 43. punkts).

      66      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka attiecīgie Kopienu tiesību noteikumi ir Līguma noteikumi, kas bija spēkā un tieši piemērojami
         vēl pirms pamata lietas faktiskajiem apstākļiem. Līdz ar to laikā, kad attiecīgā nodokļu sistēma stājās spēkā, proti, 1997. gada
         1. janvārī, Tiesa nebija vēl pieņēmusi iepriekš minēto spriedumu lietā de Lasteyrie du Saillant, kurā tā pirmo reizi nosprieda, ka pienākums iesniegt garantijas, lai saņemtu vērtspapīru vērtības pieauguma nodokļa maksājuma
         pagarinājumu, kas vairākos aspektos ir analogs pamata lietā esošajam, ir pretrunā brīvībai veikt uzņēmējdarbību.

      67      Līdz ar to uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka šķērslis, kas rodas no, pārkāpjot Kopienu tiesības, prasītās garantijas sniegšanas,
         nevar tikt atcelts ar atpakaļejošu spēku tikai ar to, ka tiek atbrīvota šī garantija. Akta, uz kura pamata šī garantija ir
         atbrīvota, forma nav būtiska šim novērtējumam. Ja dalībvalsts paredz kavējuma procentu maksu, atbrīvojot, pārkāpjot iekšējās
         tiesības, prasīto garantiju, šādi procenti ir maksājami arī tad, ja tiek pārkāptas Kopienu tiesības. Turklāt iesniedzējtiesai
         ir pienākums novērtēt atbilstīgi Tiesas sniegtajām ievirzēm un, ievērojot līdzvērtības principu un efektivitātes principu,
         attiecīgās dalībvalsts atbildību par radīto kaitējumu, liekot sniegt šādu garantiju.

       Par izdevumu atlīdzināšanai piemērojamo režīmu
      68      Lai gan iesniedzējtiesas lēmuma rezolutīvajā daļā ir norādīti tikai pieci iepriekš aplūkotie jautājumi, no lūguma, kurā ir
         atsauce uz spriedumu lietā D., šķiet, ka iesniedzējtiesa būtībā vēlas iegūt skaidrojumus par Nīderlandes noteikumu, kas piemērojami izdevumu atmaksai,
         saderīgumu ar Kopienu tiesībām. Šajā lietā tas ir viens no jautājumiem, ar ko iesniedzējtiesa saskaras pamata prāvā.

      69      Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka nepieciešamība sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kas būtu noderīga valsts
         tiesai, prasa, lai valsts tiesa definētu uzdoto jautājumu faktiskos un tiesiskos apstākļus vai lai tā vismaz izskaidrotu faktiskos
         pieņēmumus, uz ko pamatoti šie jautājumi (skat. it īpaši 1993. gada 26. janvāra spriedumu apvienotajās lietās no C‑320/90
         līdz C‑322/90 Telemarsicabruzzo u.c., Recueil, I‑393. lpp., 6. un 7. punkts; 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑67/96 Albany, Recueil, I‑5751. lpp., 39. punkts, un 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑176/96 Lehtonen un Castors Braine, Recueil, I‑2681. lpp., 22. punkts).

      70      Iesniedzējtiesu lēmumos sniegtajai informācijai ne tikai ir jāļauj Tiesai sniegt noderīgas atbildes, bet tai ir arī jādod
         iespēja dalībvalstu valdībām un citām ieinteresētajām pusēm iesniegt apsvērumus atbilstīgi Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu
         23. pantam. Tiesai ir jāraugās, lai šī iespēja tiktu nodrošināta, ņemot vērā faktu, ka saskaņā ar iepriekš minēto noteikumu
         tikai iesniedzējtiesu lēmumi tiek paziņoti ieinteresētajām pusēm (skat. it īpaši 1995. gada 23. marta rīkojumu lietā C‑458/93
         Saddik, Recueil, I‑511. lpp., 13. punkts; kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Albany, 40. punkts, un lietā Lehtonen un Castors Braine, 23. punkts).

      71      Ir jākonstatē, ka attiecībā uz sistēmu, kas tiek piemērota izdevumu atmaksai, šie nosacījumi nav ievēroti.

      72      Šajos apstākļos jautājums par šo sistēmu ir nepieņemams.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      73      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      uz EKL 43. pantu var atsaukties tāds Kopienu pilsonis kā prasītājs pamata lietā, kurš kopš domicila pārcelšanas dzīvo dalībvalstī
            un kuram pieder visas akcijas citās dalībvalstīs dibinātās sabiedrībās;
      2)      EKL 43. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nepieļauj to, ka kāda dalībvalsts izveido kapitāla vērtības pieauguma nodokļa
            sistēmu gadījumā, ja nodokļu maksātājs pārceļ savu domicilu ārpus šīs dalībvalsts kā pamata lietā, ar ko šī nodokļa maksājuma
            pagarinājuma piešķiršana ir atkarīga no garantiju sniegšanas un kura pilnībā neņem vērā kapitāla vērtības samazinājumu, kas
            varētu rasties pēc tam, kad ieinteresētā persona ir pārcēlusi savu domicilu, un kas nav ņemts vērā uzņemošajā dalībvalstī;
      3)      šķērslis, kas rodas, pārkāpjot Kopienu tiesības, no prasītās garantijas sniegšanas, nevar tikt atcelts ar atpakaļejošu spēku
            tikai ar to, ka tiek atbrīvota šī garantija. Akta, uz kura pamata šī garantija ir atbrīvota, forma nav būtiska šim novērtējumam.
            Ja dalībvalsts paredz kavējuma procentu maksu, atbrīvojot, pārkāpjot iekšējās tiesības, prasīto garantiju, šādi procenti ir
            maksājami arī tad, ja tiek pārkāptas Kopienu tiesības. Turklāt iesniedzējtiesai ir pienākums novērtēt atbilstīgi Tiesas sniegtajām
            ievirzēm un, ievērojot līdzvērtības principu un efektivitātes principu, attiecīgās dalībvalsts atbildību par radīto kaitējumu,
            liekot sniegt šādu garantiju.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2011. gada 15.novembrī. # Václav Hrbek pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme "alpine" - Pilnvaru nepareiza izmantošana - Regulas (EK) Nr. 207/2009 65. panta 2. punkts - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-434/10.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2011. gada 15. novembra spriedums – Hrbek/ITSB – Outdoor Group (“ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT”)
      (lieta T‑434/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “alpine” – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Regulas (EK) Nr. 207/2009 65. panta 2. punkts – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 31., 47.,
         65. un 71.–74. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2010. gada 8. jūlija lēmumu lietā R 1441/2009‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               The Outdoor Group Ltd
                un
               Václav Hrbek
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Václav Hrbek k‑gs atlīdzina tiesāšanās izdevumus.