title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 10. novembris.#Eco-Emballages SA pret Sphère France SAS u.c. un Melitta France SAS u.c. pret Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie.#Tribunal de commerce de Paris un Conseil d'État lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Direktīva 94/62/EK – 3. pants – Iepakojums un izlietotais iepakojums – Jēdziens – Ar lokanu materiālu aptīti rullīši, caurulītes un cilindri (“serdeņi”) – Direktīva 2013/2/ES – Spēkā esamība – Eiropas Komisijas veikti grozījumi Direktīvas 94/62/EK I pielikumā ietvertajā iepakojuma piemēru sarakstā – “Iepakojuma ”jēdziena neievērošana – Īstenošanas pilnvaru pārkāpums.#Apvienotās lietas C-313/15 un C-530/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2016. gada 10. novembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Vide — Direktīva 94/62/EK — 3. pants — Iepakojums un izlietotais iepakojums — Jēdziens — Ar lokanu materiālu aptīti rullīši, caurulītes un cilindri (“serdeņi”) — Direktīva 2013/2/ES — Spēkā esamība — Eiropas Komisijas veikti grozījumi Direktīvas 94/62/EK I pielikumā ietvertajā iepakojuma piemēru sarakstā — “Iepakojuma” jēdziena neievērošana — Īstenošanas pilnvaru pārkāpums”
      Apvienotās lietas C‑313/15 un C‑530/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko tribunal de commerce de Paris [Parīzes komerctiesa] (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 19. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 25. jūnijā, un ko Conseil d’État [Valsts padome] (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 1. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 8. oktobrī, tiesvedībās

            Eco‑Emballages SA

      pret

            Sphère France SAS,

            Carrefour Import SAS,

            SCA Tissue France SAS,

            Melitta France SAS,

            SCA Hygiène Products SAS,

            Wepa France SAS
         , iepriekš – Wepa Troyes SAS,

            Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

            Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

            Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

            Kimberl-Clark SAS,

            Gopack SAS,

            Délipapier SAS,

            Scamark SAS,

            CMC France SARL,

            Schweitzer SAS,

            Paul Hartmann SA,

            Wepa France SAS
         , iepriekš –
            Wepa Lille SAS
          ,

            Système U Centrale Nationale SA,

            Industrie Cartarie Tronchetti France SAS,

      piedaloties

            Group’Hygiène syndicat professionnel
          (lieta C‑313/15),
      un

            Melitta France SAS,

            Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

            Délipapier SAS,

            Gopack SAS,

            Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

            Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

            Kimberl-Clark SAS,

            Wepa France SAS
         , iepriekš – Lucart France,

            Paul Hartmann SA,

            SCA Hygiène Products SAS,

            SCA Tissue France SAS,

            Group’Hygiène syndicat professionnel

      pret

            Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie,

      piedaloties

            Industrie Cartarie Tronchetti France SAS
          (lieta C‑530/15).
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši M. Vilars [M. Vilaras] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess-Bordona [M. Campos Sánchez-Bordona],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 4. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Eco-Emballages SA vārdā – L. Koehler‑Magne, avocat,

               —

                  Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, Kimberly-Clark SAS, Wepa France SAS, iepriekš – Lucart France, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS, CMC France SARL un Group’Hygiène syndicat professionnel vārdā – N. Chahid‑Nouraï, J.‑M. Leprêtre un C. Boillot, avocats,

               —

                  Melitta France SAS un Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG vārdā – H. Weil un A. de Lalande, avocats,

               —

                  Système U Centrale Nationale SAS vārdā – A. Gossement, avocat,

               —

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un J. Traband kā arī S. Ghiandoni, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – E. Sanfrutos Cano, F. Simonetti un S. Petrova, kā arī C. Zadra, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 13. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (OV 1994, L 365, 10. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Direktīvu 2004/12/EK (OV 2004, L 47, 26. lpp.), (turpmāk tekstā – “Direktīva 94/62”) 3. pantu, kā arī par Komisijas 2013. gada 7. februāra Direktīvas 2013/2/ES par Direktīvas 94/62 I pielikuma grozījumiem (OV 2013, L 37, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 2013/2”) spēkā esamību.

               2

               Lūgums lietā C‑313/15 tika iesniegts tiesvedībā starp Eco-Emballages SA un Sphère France SAS, Carrefour Import SAS, SCA Tissue France SAS, Melitta France SAS, SCA Hygiène Products SAS, Wepa France SAS, iepriekš – Wepa Troyes SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Kimberly-Clark SAS, Gopack SAS, Délipapier SAS, Scamark SAS, CMC France SARL, Schweitzer SAS, Paul Hartmann SA, Wepa France SAS, iepriekš – Wepa Lille SAS, Système U Centrale Nationale SA, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS par šo pēdējo atteikumu veikt finansiālu maksājumu, kas jāmaksā par tādu izstrādājumu pārstrādi, kurus tie ir laiduši tirgū, sākot no 2007. gada 1. janvāra, un kurus Eco-Emballages uzskata par iepakojuma izstrādājumiem.

               3

               Lūgums lietā C‑530/15 tika iesniegts prasībā par pilnvaru pārsniegšanu, kuru Melitta France SAS, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Kimberly-Clark SAS, Wepa France SAS, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS, kā arī Group’Hygiène syndicat professionnel ir cēlušas par ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie [ekoloģijas, ilgtspējīgas attīstības un enerģētikas ministra] 2013. gada 6. augusta rīkojumu, ar ko tiek grozīts 2012. gada 7. februāra rīkojums par Vides kodeksa R. 543-43. pantā definēto kritēriju, ar kuriem precizē “iepakojuma” jēdzienu, piemērošanas piemēriem (2013. gada 27. augustaJORF, 14487. lpp.; turpmāk tekstā – “2013. gada 6. augusta rīkojums”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               4

               Direktīvas 94/62 3. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Šajā direktīvā:

                        1.

                        “Iepakojums” ir visi ražojumi, kas izgatavoti no jebkura veida materiāliem un ko izmanto, lai iepakotu, aizsargātu, pārkrautu, piegādātu vai noformētu preces, sākot ar izejvielām un beidzot ar pārstrādātām precēm, sākot ar ražotāju un beidzot ar lietotāju vai patērētāju. Arī “vienreiz lietojamie” materiāli, ko izmanto tādiem pašiem mērķiem, uzskatāmi par iepakojumu.
                        “Iepakojums” ir tikai:

                                 a)

                                 tirdzniecības jeb primārais iepakojums, t.i., iepakojums, kas paredzēts, lai veidotu tirdzniecības vienības gala lietotājam vai patērētājam tirdzniecības vietā;

                                 b)

                                 grupas jeb sekundārais iepakojums, t.i., iepakojums, kas paredzēts noteikta daudzuma tirdzniecības vienību grupēšanai tirdzniecības vietā, ja tās šādā veidā pārdod gala lietotājam vai patērētājam vai ja iepakojums ir domāts tikai lai papildinātu skatlogus tirdzniecības vietā; tā noņemšana neietekmē produkta raksturlielumus;

                                 c)

                                 transporta jeb terciārais iepakojums, t.i., iepakojums, ko izmanto, lai atvieglotu vairāku tirdzniecības vienību vai grupas iepakojumu pārkraušanu un transportēšanu un izvairītos no bojājumiem, fiziski pārkraujot un transportējot. Transporta iepakojums neietver konteinerus, ko izmanto auto, dzelzceļa, jūras un avio pārvadājumiem.

                           Iepakojuma definīcija pamatojas uz kritērijiem, kas norādīti turpmāk. Direktīvas I pielikumā uzskaitītie priekšmeti ļauj gūt priekšstatu par šo kritēriju piemērošanu.

                                 i)

                                 Priekšmetus uzskata par iepakojumu, ja tie atbilst iepriekš minētajai definīcijai, neskarot citas funkcijas, ko šis iepakojums vēl varētu pildīt, izņemot gadījumus, kad šis priekšmets ir produkta neatņemama daļa un tas vajadzīgs, lai ietvertu, atbalstītu vai uzglabātu minēto produktu visu tā kalpošanas laiku, un visas tā sastāvdaļas paredzēts izmantot, patērēt vai atbrīvoties no tām vienlaicīgi.

                                 ii)

                                 Priekšmetus, kas projektēti un paredzēti piepildīšanai tirdzniecības vietā, kā arī vienreizlietojamus priekšmetus, ko piepilda tirdzniecības vietā vai kas projektēti un paredzēti piepildīšanai tirdzniecības vietā, uzskata par iepakojumu, ja tie pilda iepakojuma funkcijas.

                                 iii)

                                 Iepakojuma sastāvdaļas un palīgelementus, kas iekļauti iepakojumā, uzskata par tā iepakojuma daļu, kurā tie ir iekļauti. Palīgelementus, kas piekārti vai piestiprināti tieši produktam un pilda iepakojuma funkciju, uzskata par iepakojumu, izņemot gadījumus, kad tie ir minētā produkta neatņemama daļa un visas to sastāvdaļas paredzēts patērēt vai atbrīvoties no tām vienlaicīgi.

                           Komisija saskaņā ar 21. pantā minēto procedūru izvērtē un vajadzības gadījumā pārskata I pielikumā ietvertos piemērus, kas ilustrē iepakojuma definīciju. Pirmām kārtām to dara attiecībā uz šādiem priekšmetiem: CD un video kasešu apvalki, puķu podi, ar elastīgu materiālu aptītas tūbiņas un cilindri, pašlīmējošo etiķešu aizsargpapīrs un iesaiņojamais papīrs. [..]”

               5

               Direktīvas 2013/2 preambulas 2. un 4. apsvērumā ir precizēts:

                        “(2)

                        Tiesiskās noteiktības un iepakojuma definīcijas interpretācijas saskaņošanas labad ir nepieciešams pārskatīt un grozīt ilustrējošo piemēru sarakstu, lai viestu skaidrību arī citos gadījumos, kad palikusi neskaidra robeža starp to, kas ir, un to, kas nav iepakojums. Pārskatot ievēroti dalībvalstu un ekonomikas dalībnieku aicinājumi pilnveidot direktīvas īstenošanu un veidot visā iekšējā tirgū vienādus konkurences apstākļus.

                  [..]

                        (4)

                        Ar Direktīvas 94/62/EK 21. pantu izveidotā komiteja nav sniegusi atzinumu par šajā direktīvā paredzētajiem pasākumiem, tāpēc Komisija priekšlikumu par minētajiem pasākumiem iesniedza Padomei un nosūtīja Eiropas Parlamentam. Padome nav rīkojusies divu mēnešu laikā, kā paredzēts 5.a pantā Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmumā 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību [(OV 1999, L 184, 23. lpp.)], un tāpēc Komisija bez kavēšanās ir iesniegusi priekšlikumu Eiropas Parlamentam. Eiropas Parlaments četru mēnešu laikā pēc minētās nosūtīšanas neiebilda pret pasākumu.”

               6

               Direktīvas 94/62 I pielikumā “Paskaidrojoši piemēri direktīvas 3. panta 1. punktā minētajiem kritērijiem”, kas grozīts ar Direktīvu 2013/2, ir noteikts:
               “Kritērija i) paskaidrojošie piemēri
               Iepakojums
               [..]
               Ar lokanu materiālu (piemēram, plastikāta plēvi, alumīniju vai papīru) aptīti rullīši, caurulītes un cilindri, izņemot rullīšus, caurulītes un cilindrus, kas veidoti kā daļa no ražošanas iekārtas un kurus neizmanto, lai ražojumu iepakotu kā tirdzniecības vienību
               [..]”

         Francijas tiesību akti

               7

               Vides kodeksa L. 541-10-II pantā ir noteikts:
               “Piemērojot ražotāja paplašinātas atbildības principu, [atkritumus radošu produktu] vai to ražošanā izmantotu sastāvdaļu un materiālu ražotājiem, importētājiem un izplatītājiem var tikt uzlikts pienākums nodrošināt to radīto atkritumu novēršanu un apsaimniekošanu vai piedalīties tajā.
               Ražotāji, importētāji un izplatītāji, kuriem augšminētais pienākums ir uzlikts ar šīs sadaļas tiesību normām vai atbilstoši tām, izpilda savu pienākumu, izveidojot individuālu atkritumu savākšanas un pārstrādes sistēmu vai kopīgi izveidojot vides organizāciju, kam tie veic finansiālu maksājumu un kam tie nodod šo pienākumu, kura vadību tie nodrošina. Ražotājs, importētājs vai izplatītājs, kurš ir izveidojis apstiprinātu individuālu atkritumu savākšanas un pārstrādes sistēmu vai akreditētu vides organizāciju, ja tas nodrošina atkritumu apsaimniekošanu atbilstoši šī panta II punktam, ir atkritumu turētājs šīs nodaļas izpratnē.
               [..]
               Valsts akreditē vides organizācijas uz ilgākais sešiem gadiem, ja tās pierāda, ka tām ir atbilstoša tehniskā un finanšu spēja, lai izpildītu starpministriju rīkojumā noteikto specifikāciju prasības, un pēc nozares ieinteresētās personas pārstāvošās organizācijas atzinuma saņemšanas.
               [..]”

               8

               Šī kodeksa L. 543-56. pantā ir noteikts:
               “Ikvienam ražotājam vai importētājam, kura preces tiek pārdotas tāda veida iepakojumā kā R. 543-55. pantā minētais, vai, ja ražotāju vai importētāju nevar noteikt, par šo preču pirmo laišanu tirgū atbildīgajai personai ir pienākums piedalīties visa to izlietotā iepakojuma apsaimniekošanā vai to nodrošināt, atbilstoši Vispārējā pašvaldību kodeksa L. 2224-13. līdz L. 2224-16. pantam.”

               9

               Vides kodeksa R. 543-43. pantā ir noteikts:

                        “I.

                        Šajā apakšsadaļā “iepakojums” ir visi priekšmeti, kas izgatavoti no jebkura veida materiāliem un ko izmanto, lai iepakotu un aizsargātu preces, ļautu tās pārkraut, pārvadāt tās no ražotāja līdz patērētājam vai lietotājam un nodrošinātu to pasniegšanu. Arī “vienreiz lietojamie” materiāli, ko izmanto tādiem pašiem mērķiem, uzskatāmi par iepakojumu.

                  Turklāt “iepakojuma” definīcija ir balstīta uz šādiem kritērijiem:

                        1°

                        Priekšmetus uzskata par iepakojumu, ja tie atbilst iepriekš minētajai definīcijai, neskarot citas funkcijas, ko šis iepakojums vēl varētu pildīt, izņemot gadījumus, kad šis priekšmets ir produkta neatņemama daļa un tas vajadzīgs, lai ietvertu, atbalstītu vai uzglabātu minēto produktu visu tā kalpošanas laiku, un visas tā sastāvdaļas paredzēts izmantot, patērēt vai atbrīvoties no tām vienlaicīgi.

                  [..]
               Šo kritēriju piemērošanas piemēri tiek precizēti ar vides ministra rīkojumu.”

               10

               2013. gada 6. augusta rīkojumā, ar ko tiek grozīts 1. pants 2012. gada 7. februāra rīkojumā par Vides kodeksa R. 543-43. pantā definēto kritēriju, ar kuriem precizē “iepakojuma” jēdzienu, piemērošanas piemēriem, ir paredzēts:
               “Vides kodeksa R. 543-43. panta I punkta i) kritērija piemēri:

                        —

                        iepakojums:
                        [..]

                                 —

                                 ar lokanu materiālu (piemēram, plastikāta plēvi, alumīniju vai papīru) aptīti rullīši, caurulītes un cilindri, izņemot rullīšus, caurulītes un cilindrus, kas veidoti kā daļa no ražošanas iekārtas un ko neizmanto, lai ražojumu iepakotu kā tirdzniecības vienību.”

         Pamatlietas, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā

         Lieta C‑313/15

               11

               Sabiedrība Eco-emballages ir valsts akreditēta vides organizācija, kura ir tiesīga ar uzņēmumiem, kas Francijas tirgū laiž iepakojumu, noslēgt līgumus, ar kuriem tiek izpildīts šo uzņēmumu pienākums piedalīties mājsaimniecību izlietotā iepakojuma apglabāšanā, pretī saņemot maksājumu, kas aprēķināts atkarībā no izplatītā iepakojuma daudzuma un to veidojošo materiālu svara.

               12

               2013. gada janvārī Eco-emballages cēla prasību pret atbildētājiem uzņēmumiem, lai, pamatojoties uz Vides kodeksa R. 543-43. pantu, ar kuru Francijas tiesību sistēmā tiek transponēta Direktīva 94/62, šie uzņēmumi tai veiktu maksājumus par serdeņiem rullīšu, caurulīšu un cilindru formā, ap kuriem aptīts noteikts daudzums lokanu patērētājiem pārdotu produktu, tādu kā iesaiņojamā plēve, alumīnija folija, tualetes papīrs vai absorbējošais papīrs, ko tie ir pārdevuši, sākot no 2007. gada 1. janvāra.

               13

               Atbildētāji pamatlietā tomēr apgalvo, ka šie serdeņi neatbilst “iepakojuma” definīcijai Direktīvas 94/62 3. panta izpratnē. Tie it īpaši uzsver, pirmkārt, ka pats jēdziens “iepakojums” katrā ziņā norāda uz kaut ko, kas, ja arī nav preces iesaiņojums, tad vismaz atrodas tās ārpusē, un, otrkārt, ka serdenis ne ietver preci, ne arī to neaizsargā un tādējādi nav vis runa par ārēju iesaiņojumu, bet gan par tās iekšēju sastāvdaļu. Treškārt, tie uzsver, ka līdz pat šim brīdim nekad nav ticis uzskatīts, ka serdenis varētu veidot iepakojumu tieši tāpēc, ka prece tajā netiek iepakota, kā izriet tostarp no parlamenta debatēm par Direktīvas 2004/12 pieņemšanu. Katrā ziņā Direktīva 2013/2, kuru, kā atgādināts tās preambulā, nav apstiprinājis ne Eiropas Parlaments, ne Padome, ir tikai Komisijas vienas pašas sastādīts ilustratīvs ceļvedis.

               14

               Apgalvojot, ka nebūt nepastāv vienprātība par to, ka serdeņi būtu atzīstami par iepakojumu, daži no atbildētājiem pamatlietā tādējādi lūdza tribunal de commerce de Paris [Parīzes komerctiesu] (Francija) lūgt Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai noteiktu, vai Direktīvas 94/62 3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver serdeņus.

               15

               Atgādinājusi Direktīvas 94/62 3. panta formulējumu un tad konstatējusi, ka Direktīvu 2013/2, ar kuru tika grozīts vienīgi Direktīvas 94/62 I pielikums, ir pieņēmusi tikai Komisija, jo ar Direktīvas 94/62 21. pantu izveidotā komiteja nebija sniegusi atzinumu un Padome nebija pieņēmusi lēmumu par Komisijas priekšlikumu, iesniedzējtiesa uzskatīja, ka tā ir tikai ilustratīva, ka tai nav direktīvas pantu autoritatīvā rakstura un ka tādējādi ar to nav grozīta iepakojuma vispārējā definīcija.

               16

               Šādos apstākļos tribunal de commerce de Paris nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai iepakojuma jēdzienā, kas definēts Direktīvas [94/62] 3. pantā, ietilpst “kartona serdeņi” (rullīši, caurulītes un cilindri), ap kuriem ir aptīts elastīgs materiāls, piemēram, papīrs vai plēve, kas tiek pārdots patērētājam?”

         Lieta C‑530/15

               17

               Ar 2013. gada 28. oktobrī reģistrētu prasības pieteikumu atbildētāji pamatlietā vērsās iesniedzējtiesā, Conseil d’État [Valsts Padome] (Francija), ar prasību par pilnvaru pārsniegšanu, lai panāktu, ka tiek atcelts 2013. gada 6. augusta rīkojums.

               18

               Iesniedzējtiesa precizē, ka ar 2013. gada 6. augusta rīkojumu Francijas tiesībās tiek transponēta Direktīva 2013/2, iepakojuma piemēru uzskaitījumu papildinot ar serdeņiem, kā tie definēti šajā direktīvā, ka sabiedrība Eco-Emballages 2013. gada janvārī tribunal de commerce de Paris cēla prasību pret virkni sabiedrību, tostarp prasītājiem pamatlietā, lai konstatētu kredītsaistību esamību saistībā ar maksājumiem, kas jāveic par tāda paša veida serdeņiem kā tie, par kuriem ir runa lietā C‑313/15 un kurus ietver daži no to tirgotajiem produktiem, un ka minētā tiesa ar 2015. gada 19. jūnija lēmumu iesniedza Tiesai šī sprieduma 16. punktā minēto prejudiciālo jautājumu par Direktīvas 94/62 3. panta interpretāciju.

               19

               Iesniedzējtiesa norāda arī, ka gadījumā, ka Tiesa sniegtu noliedzošu atbildi uz jautājumu, kuru lietā C‑313/15 ir uzdevusi tribunal de commerce de Paris, prasītājas sabiedrības apstrīd Direktīvas 2013/2 spēkā esamību, apgalvojot, ka, iekļaujot serdeņus iepakojuma piemēru sarakstā, ar šo direktīvu nav ievērots “iepakojuma” jēdziens Direktīvas 94/62 3. panta izpratnē un ir pārsniegtas Komisijai tās īstenošanas pilnvaru ietvaros dotā pilnvarojuma robežas.

               20

               Šajos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
               “Vai, iekļaujot “serdeņus” (rullīši, caurulītes un cilindri), ap kuriem ir aptīts elastīgs materiāls, piemēram, papīrs vai plēve, kas tiek pārdots patērētājam, starp iepakojuma piemēriem, Direktīvā [2013/2] nav ievērots iepakojuma jēdziens, kā tas definēts Direktīvas [94/62] 3. pantā, un ir pārsniegtas tiesības, kas Eiropas Komisijai piešķirtas saistībā ar tās izpildes kompetenci?”

         Tiesvedība Tiesā

               21

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 28. oktobra rīkojumu lietas C‑313/15 un C‑530/15 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai.

         Par prejudiciālo jautājumu lietā C‑313/15

               22

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka serdeņi rullīšu, caurulīšu un cilindru formā, ap kuriem aptīts lokans materiāls, kas tiek pārdots patērētājam, ir “iepakojums” šīs tiesību normas izpratnē.

               23

               Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 94/62 1. pantu tās mērķis ir it īpaši novērst un samazināt jebkādu iepakojuma un izlietotā iepakojuma nelabvēlīgu ietekmi uz vidi dalībvalstīs un trešajās valstīs, tādējādi nodrošinot augsta līmeņa vides aizsardzību, uzliekot dalībvalstīm pienākumu ieviest šī iepakojuma, kā arī izlietotā iepakojuma savākšanas un reģenerācijas sistēmu. Šai nolūkā, ka izriet no Direktīvas 94/62 preambulas 5. punkta un it īpaši tās 2. panta 1. punkta, šī direktīva attiecas uz jebkādu Eiropas Savienības tirgū laisto iepakojumu un visu izlietoto iepakojumu.

               24

               No tā izriet, kā Tiesa jau ir nospriedusi, ka iepakojuma jēdziens ir jāinterpretē plaši (šajā ziņā skat. spriedumu, 2004. gada 29. aprīlis, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, 56. un 57. punkts).

               25

               Turpinājumā jāatgādina, ka, lai izstrādājums būtu iepakojums Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta izpratnē, tam, pirmkārt, jāatbilst diviem Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā paredzētajiem nosacījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2004. gada 29. aprīlis, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, 47. punkts) un, otrkārt, jāatbilst šīs direktīvas 3. panta 1. punkta trešajā daļā uzskaitītajiem kritērijiem.

               26

               Tādējādi, pirmkārt, lai izstrādājums būtu “iepakojums” Direktīvas 94/62 izpratnē, tam, pirmām kārtām, atbilstoši šis direktīvs 3. panta 1. punktam ir jābūt domātam, lai iepakotu un aizsargātu preces, lai pārkrautu, piegādātu vai noformētu preces, sākot ar ražotāju un beidzot ar lietotāju vai patērētāju. Šīs pašas tiesību normas otrajā teikumā turklāt norādīts, ka visi “vienreiz lietojamie” materiāli, ko izmanto tādiem pašiem mērķiem, arī ir uzskatāmi par iepakojumu.

               27

               Kā Tiesa jau ir nospriedusi, dažādas iespējamās iepakojuma funkcijas Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta pirmajā daļā nav uzskaitītas kumulatīvi (spriedums, 2004. gada 29. aprīlis, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, 49. punkts).

               28

               Otrām kārtām, šādam produktam jāietilpst kādā no iepakojuma kategorijām, kas uzskaitītas un definētas Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta otrās daļas a)–c) apakšpunktā, proti, tam jābūt tirdzniecības, grupas vai transporta iepakojumam.

               29

               Otrkārt, saskaņā ar Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta trešās daļas i) apakšpunktu priekšmetu, kurš atbilst šī paša 3. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā minētajai iepakojuma jēdziena pozitīvajai definīcijai, uzskata par iepakojumu, izņemot gadījumus, kad šis priekšmets ir produkta neatņemama daļa un tas vajadzīgs, lai ietvertu, atbalstītu vai uzglabātu minēto produktu visu tā kalpošanas laiku, un visas tā sastāvdaļas paredzēts izmantot, patērēt vai atbrīvoties no tām vienlaicīgi.

               30

               Šajā ziņā jāuzsver, ka no šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka šie trīs tajā uzskaitītie negatīvie kritēriji ir kumulatīvi. Tādējādi tikai tādi izstrādājumi, kuri, lai gan atbilst iepakojuma pozitīvajai definīcijai, vienlaicīgi atbilst šiem trīs kritērijiem, netiek uzskatīti par iepakojumu Direktīvas 94/62 izpratnē.

               31

               Šajā gadījumā jāatzīst, ka serdeņi, kas ir priekšmeti, ap kuriem ir aptīti lokani materiāli, tādi kā plastikāta plēve, alumīnija folija, tualetes papīrs vai absorbējošais papīrs, atbilst Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā minētajai iepakojuma jēdziena pozitīvajai definīcijai un neatbilst šī jēdziena negatīvās definīcijas kritērijiem, kas minēti šī paša panta trešās daļas i) apakšpunktā.

               32

               Pirmkārt, lai gan ir taisnība, ka šādi serdeņi nav domāti, lai iepakotu šīs preces, tie tomēr vienlaicīgi veic šo lokano preču atbalsta un spoles funkcijas un tādējādi to aizsargāšanas un noformēšanas funkcijas Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē.

               33

               Šajā ziņā, kā savu secinājumu 42.–44. punktā norādījis ģenerāladvokāts, serdeņi ap tām aptītās lokanās preces aizsargā no iekšpuses, un tas precēm piešķir stingrumu, kas ļauj tās noformēt un atvieglo to transportēšanu un izmantošanu. Turklāt serdenis ir “vienreiz lietojams” izstrādājums šī 3. panta 1. punkta pirmās daļas otra teikuma izpratnē, tiklīdz ap to aptītā lokanā prece ir izlietota.

               34

               Turklāt, ciktāl serdenis ir paredzēts, lai kopā ar ap to aptīto lokano materiālu veidotu vienību patērētājam tirdzniecības vietā, tas atbilst Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktā paredzētajai primārā iepakojuma definīcijai.

               35

               Otrkārt, lai gan ir taisnība, ka serdeņi, ņemot vērā to atbalsta un spoles funkcijas ap tiem aptītajiem lokanajiem produktiem, ir nepieciešami, lai atbalstītu šos produktus visu to kalpošanas laiku, tie tomēr neatbilst Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta trešās daļas i) apakšpunktā minētajiem negatīvās definīcijas kritērijiem. Pretēji Direktīvas 94/62 I pielikumā minētajiem tējas maisiņiem vai tējas kapsulām kā tādu priekšmetu piemēriem, kuri nav iepakojums šīs tiesību normas izpratnē, serdenis nav lokanā produkta, kuram tas kalpo par atbalstu un spoli, neatņemama daļa un to nav paredzēts izmantot, patērēt vai no tā atbrīvoties vienlaicīgi ar produktu, bet, gluži pretēji, tas turpina pastāvēt un ir jāizmet, tiklīdz šis produkts ir izlietots.

               36

               Visbeidzot, jānorāda, ka interpretāciju, saskaņā ar kuru serdeņi ir iepakojums Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta izpratnē, apstiprina tas, ka Komisija pieņēma Direktīvu 2013/2, ar ko tika grozīts Direktīvas 94/62 I pielikums, kurā tagad “ar lokanu materiālu aptīti rullīši, caurulītes un cilindri” ir minēti tāda iepakojuma piemēru sarakstā, kas atbilst Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkta trešās daļas i) apakšpunktā minētajam kritērijam.

               37

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 94/62 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka serdeņi rullīšu, caurulīšu un cilindru formā, ap kuriem aptīts lokans materiāls, kas tiek pārdots patērētājam, ir “iepakojums” šīs tiesību normas izpratnē.

         Par prejudiciālo jautājumu lietā C‑530/15

               38

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa gadījumā, ja uz lietā C‑313/15 uzdoto jautājumu Tiesa sniegtu noliedzošu atbildi, vaicā, vai, pieņemot Direktīvu 2013/2, ar kuru serdeņi tiek iekļauti Direktīvas 94/62 I pielikumā ietvertajos iepakojuma piemēros, Komisija nav ievērojusi “iepakojuma” jēdzienu, kā tas definēts šīs pēdējās direktīvas 3. pantā, un pārsniegusi tai tās īstenošanas pilnvaru ietvaros dotā pilnvarojuma robežas.

               39

               Ņemot vērā Tiesas sniegto apstiprinošo atbildi uz lietā C‑313/15 uzdoto jautājumu, uz lietā C‑530/15 uzdoto jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               40

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šīs tiesvedības ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīvas 94/62/EK par iepakojumu un izlietoto iepakojumu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Direktīvu 2004/12/EK, 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka serdeņi rullīšu, caurulīšu un cilindru formā, ap kuriem ir aptīts lokans materiāls, kas tiek pārdots patērētājam, ir “iepakojums” šīs tiesību normas izpratnē.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1999. gada 5.oktobrī. # Kriminālprocesi pret Paolo Lirussi (C-175/98) un Francesca Bizzaro (C-177/98). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretore di Udine - Itālija. # Direktīvas 75/442/EEK un 91/689/EEK. # Apvienotās lietas C-175/98 un C-177/98.


Tiesas spriedums 2001. gada 8.martā. # Friedrich Jauch pret Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landesgericht Feldkirch - Austrija. # Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums. # Lieta C-215/99.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1983. gada 20. oktobrī. # Max Gutmann pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis - Nepamatotu maksājumu atgūšana. # Lieta 92/82.


Tiesas spriedums 1980. gada 27. februārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Īriju. # Lieta 55/79.


title: Tiesas (otrā palāta) 2013. gada 11. jūlija spriedums.#Amazon.com International Sales Inc. u.c. pret Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH.#Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Tiesību aktu tuvināšana – Intelektuālais īpašums – Autortiesības un blakustiesības – Ekskluzīvas reproducēšanas tiesības – Direktīva 2001/29/EK – 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Taisnīga atlīdzība – Vienāda piemērošana ar iespējamām tiesībām uz nodevas par kopēšanu privātai lietošanai, kas paredzēta atlīdzības finansēšanai, atmaksāšanu – Ieņēmumu pārskaitīšana daļēji tiesību subjektiem un daļēji sociālām vai kultūras iestādēm – Nodevas par kopēšanu privātai lietošanai divkārša samaksāšana pārrobežu darījumā.#Lieta C‑521/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-521/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberster Gerichtshof  (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 20. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 12. oktobrī, tiesvedībā
            Amazon.com International Sales Inc .,
            Amazon EU Sàrl ,
            Amazon.de GmbH ,
            Amazon.com GmbH , likvidācijas procesā,
            Amazon Logistik GmbH
            pret
            Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH .
            TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referente), tiesneši Dž. Arestis [ G. Arestis ], Ž. K. Bonišo [ J.-C. Bonichot ], A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ] un Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ],
            ģenerāladvokāts P. Mengoci [ P. Mengozzi ],
            sekretārs K. Malaceks [ K. Malacek ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 6. decembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Amazon.com International Sales Inc. , Amazon EU Sàrl , Amazon.de GmbH, Amazon.com GmbH  un Amazon Logistik GmbH  vārdā – G. Kucsko  un U. Börger , Rechtsanwälte , kā arī B. Van Asbroeck , advokāts,
            – Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH  vārdā – M. Walter , Rechtsanwalt , un U. Sedlaczek ,
            – Austrijas valdības vārdā – A. Posch , pārstāvis,
            – Francijas valdības vārdā – G. de Bergues  un S. Menez , pārstāvji,
            – Polijas valdības vārdā – B. Majczyna , M. Szpunar  un M. Drwięcki , pārstāvji,
            – Somijas valdības vārdā – M. Pere , pārstāve,
            – Eiropas Komisijas vārdā – J. Samnadda  un F. Bulst , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2013. gada 7. martā tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Amazon.com International Sales Inc ., Amazon EU Sàrl , Amazon.de GmbH , Amazon.com GmbH , likvidācijas procesā, un Amazon Logistik GmbH  (turpmāk tekstā kopā – “ Amazon ”), no vienas puses, un Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH  (turpmāk tekstā – “ Austro-Mechana ”), no otras puses, par Austro-Mechana  prasību samaksāt atlīdzību, kas saskaņā ar Austrijas tiesisko regulējumu pienākoties tādēļ, ka tirgū laisti datu nesēji.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Saskaņā ar Direktīvas 2001/29 preambulas 10., 11. un 35. apsvērumu:
            “(10)	Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par viņu darbu izmantošanu, bet producentiem tā jāsaņem, lai varētu finansēt šo darbību. Lai izgatavotu produktus, piemēram, skaņu ierakstus, filmas vai multimediju produktus un sniegtu pakalpojumus, piemēram, pakalpojumus “pēc pieprasījuma”, vajadzīgi ievērojami ieguldījumi. Lai garantētu minētās atlīdzības pieejamību un nodrošinātu iespēju iegūt labu atdevi no ieguldījumiem, vajadzīga intelektuālā īpašuma tiesību pienācīga aizsardzība.
            (11) Autortiesību un blakustiesību stingra un efektīva aizsardzības sistēma ir viens no galvenajiem veidiem, kā nodrošināt to, lai Eiropas kultūras jaunrade un producēšana saņemtu vajadzīgos resursus, un kā aizsargāt mākslas darbu radītāju un izpildītāju neatkarību un cieņu.
            [..]
            (35) Dažos izņēmumu vai ierobežojumu gadījumos tiesību subjektiem būtu jāsaņem taisnīga atlīdzība, ar ko tiem pienācīgi atlīdzina par viņu aizsargāto darbu vai cita tiesību objekta izmantošanu. Nosakot attiecīgās taisnīgās atlīdzības veidu, sīku procedūru un iespējamo apjomu, būtu jāņem vērā īpašie apstākļi katrā gadījumā. Novērtējot attiecīgos apstākļus, noderīgs kritērijs būtu iespējamais kaitējums, ko attiecīgā darbība nodara tiesību subjektiem. Gadījumos, kad tiesību subjekti jau ir saņēmuši samaksu kādā citā veidā, piemēram, kā daļu no maksas par licenci, īpašs vai atsevišķs maksājums var arī nepienākties. Nosakot taisnīgas atlīdzības apjomu, pilnībā būtu jāņem vērā šajā direktīvā minēto tehnoloģisko aizsardzības pasākumu izmantošanas pakāpe. Dažos gadījumos, ja tiesību subjekta aizskārums ir minimāls, maksājumu saistību var nebūt.”
            4. Minētās direktīvas 2. pantā ir noteikts:
            “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
            a) autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
            b) izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
            c) skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
            d) filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;
            e) raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”
            5. Šīs pašas direktīvas 5. panta ar virsrakstu “Atbrīvojumi un ierobežojumi” 2. punktā ir noteikts:
            “Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām šādos gadījumos:
            [..]
            b) reproducēšana uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls, ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana vai nepiemērošana attiecīgajam darbam vai tiesību objektam;
            [..].”
            Austrijas tiesības
            6. 1936. gada 9. aprīļa Autortiesību likuma ( Urheberrechtsgesetz ; BGBl . 111/1936), kas grozīts ar jaunu 2003. gada Autortiesību likumu ( Urheberrechtsgesetz-Novelle 2003 , BGBl . I, 32/2003; turpmāk tekstā – “ UrhG ”), 42. pants ir formulēts šādi:
            “1. Jebkura persona personiskai lietošanai drīkst taisīt darba atsevišķas kopijas uz papīra vai līdzīga materiāla.
            [..]
            4. Jebkura fiziska persona personiskai lietošanai vai mērķiem, kas tieši vai netieši nav tirdzniecības mērķi, drīkst taisīt darba atsevišķas kopijas uz materiāliem, kas nav 1. punktā minētie.
            [..]”
            7. UrhG 42.b pantā ir noteikts:
            “1. Ja, ņemot vērā darba būtību, ir paredzams, ka izplatīts darbs, sabiedrībai nodots darbs vai uz video vai audio datu nesējiem fiksēts darbs, kas ir radīts tirdzniecības mērķiem, vai nu saskaņā ar 42. panta 2.–7. punktu tiks reproducēts, fiksējot to uz video vai audio datu nesējiem, personiskai jeb privātai lietošanai, darba autoram ir tiesības saņemt pienācīgu atlīdzību (tā saukto “tukšo kasešu atlīdzību”), ja datu nesēji valsts teritorijā par atlīdzību tiek laisti tirgū tirdzniecības mērķiem; par datu nesējiem uzskata tukšus video vai audio datu nesējus, kas der šādām reprodukcijas darbībām, vai citus tam paredzētus video un audio datu nesējus.
            [..]
            3. Atlīdzība ir jāmaksā šādām personām:
            1) attiecībā uz tukšo kasešu atlīdzību un atlīdzību par iekārtām, persona, kura valsts teritorijā par atlīdzību tirdzniecības nolūkā pirmo reizi laiž tirgū datu nesējus vai reproducēšanas iekārtas;
            [..]
            5. Tiesības uz atlīdzību atbilstoši 1. un 2. punktam var īstenot tikai kolektīvās pārvaldījuma organizācijas.
            6. Kolektīvā pārvaldījuma organizācijai pienācīgā atlīdzība ir jāatmaksā:
            1) personai, kas datu nesējus vai reproducēšanas iekārtas pirms pārdošanas galalietotājam eksportē uz ārzemēm;
            2) personai, kas izmanto datu nesējus reproducēšanai ar tiesību subjekta atļauju, pietiek ar norādēm šajā nozīmē.”
            8. 2006. gada 13. janvāra Likuma par kolektīvā pārvaldījuma organizācijām ( Verwertungsgesellschaftengesetz ; BGBl. I, 9/2006) 13. pantā ir noteikts:
            “1. Kolektīvā pārvaldījuma organizācijas var izveidot sociālās vai kultūras iestādes to pārstāvētajiem tiesību subjektiem un viņu ģimenes locekļiem.
            2. Kolektīvā pārvaldījuma organizācijām, kuras atsaucas uz tiesībām uz tukšo kasešu atlīdzību, ir pienākums izveidot iestādes sociāliem un kultūras mērķiem un tām pārskaitīt 50 % no kopējiem šīs atlīdzības rezultātā gūtajiem ieņēmumiem, atskaitot attiecīgās administratīvās izmaksas. [..]
            3. Kolektīvā pārvaldījuma organizācijām ir jāpieņem stingri noteikumi par summām, ko pārskaita to iestādes sociāliem un kultūras mērķiem.
            4. Attiecībā uz līdzekļiem, kas pārskaitīti sociālajām un kultūras iestādēm no tukšo kasešu atlīdzības, Federācijas kanclers, pieņemot reglamentu, var noteikt, kādi apstākļi ir jāņem vērā, pieņemot 3. punktā minētos stingros noteikumus. Šajā ministra reglamentā ir tostarp jānodrošina:
            1) līdzsvars starp sociālajām iestādēm piešķirtajām summām un kultūras iestādēm piešķirtajām summām;
            2) iespēja sociālajām iestādēm pirmām kārtām sniegt individuālu atbalstu grūtībās nonākušajiem tiesību subjektiem;
            3) lai kultūras iestādēm piešķirtās summas tiktu izmantotas tiesību subjektu interesēs.”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            9. Austro-Mechana  ir autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija, kas īsteno autortiesību un blakustiesību subjektu tiesības uz atlīdzību par datu nesējiem, kas paredzēta UrhG 42.b panta 1. punktā.
            10. Amazon ir starptautiska [uzņēmumu] grupa, kas internetā tirgo preces, tostarp minētajā tiesību normā minētos datu nesējus.
            11. Izpildot tādu Austrijā esošu klientu internetā veiktus pasūtījumus, kuri šajā nolūkā vispirms ir parakstījuši līgumus ar Amazon.com International Sales Inc ., kas reģistrēta ASV, un no 2006. gada maija – ar Amazon EU Sàrl , kas reģistrēta Luksemburgā, Amazon Austrijā laida tirgū datu nesējus UrhG  42.b panta 1. punkta izpratnē.
            12. Austro-Mechana iesūdzēja Amazon Handelsgericht Wien [Vīnes Komerctiesā], lai panāktu pienācīgas atlīdzības UrhG  42.b panta 1. punkta izpratnē solidāru samaksu par datu nesējiem, kas Austrijā laisti tirgū 2002.–2004. gadā.
            13. Par datu nesējiem, kas tirgū laisti 2004. gada pirmajā semestrī, Austro-Mechana pieprasītā atlīdzības summa ir EUR 1 856 275. Par pārējo laikposmu, uz kuru attiecas tās prasība piespriest samaksu, Austro-Mechana  ir lūgusi izdot rīkojumu Amazon  iesniegt vajadzīgos grāmatvedības datus, lai varētu aprēķināt parāda summu.
            14. Savā starpspriedumā Handelsgericht Wien apmierināja lūgumu izdot rīkojumu un atlika lēmuma pieņemšanu par prasību piespriest samaksu. Tā kā šis spriedums tika apstiprināts apelācijas kārtībā, Amazon  vērsās Oberster Gerichtshof [Augstākajā tiesā] kā pēdējā instancē.
            15. Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai “taisnīga atlīdzība” Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē pastāv, ja
            a) tiesību subjektiem minētās direktīvas 2. panta izpratnē ir tiesības, kuras var īstenot tikai kolektīvā pārvaldījuma organizācija, prasīt taisnīgu samaksu no personām, kas tirdzniecības mērķiem un par atlīdzību pirmo reizi vietējā tirgū laiž minēto tiesību subjektu darbu reproducēšanai piemērotu datu nesēju,
            b) šīs tiesības nav atkarīgas no tā, vai datu nesēji tiek pārdoti tirdzniecības starpniekiem, fiziskām vai juridiskām personām lietošanai, kas nav paredzēta privātām vajadzībām, vai arī tos pārdod fiziskām personām privātām vajadzībām,
            c) bet personai, kura izmanto datu nesējus reproducēšanai ar tiesību subjekta atļauju vai kura pirms pārdošanas galalietotājam atkārtoti eksportē datu nesējus, ir tiesības pieprasīt kolektīvā pārvaldījuma organizācijai atmaksāt atlīdzību?
            2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
            a) vai pastāv “taisnīga atlīdzība” Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ja pirmā jautājuma a) daļā minētās tiesības ir tikai tad, ja datu nesēji tiek pārdoti fiziskām personām, kuras tos izmanto reproducēšanai privātām vajadzībām?
            b) Ja atbilde uz otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša:
            vai, pārdodot datu nesējus fiziskām personām, ir jāpieņem, ka tās tos izmantos reproducēšanai privātām vajadzībām, kamēr nav pierādīts pretējais?
            3) Ja atbilde uz pirmo jautājumu vai otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša:
            vai no Direktīvas 2001/29 5. panta vai citām Savienības tiesību normām izriet, ka kolektīvā pārvaldījuma organizācijas īstenojamas tiesības uz taisnīgu atlīdzību nepastāv, ja kolektīvā pārvaldījuma organizācijai likumā ir paredzēts pienākums pusi no ieņēmumiem pārskaitīt nevis tiesību subjektiem, bet gan sociālajām un kultūras iestādēm?
            4) Ja atbilde uz pirmo jautājumu vai otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša:
            vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta vai kādas citas Savienības tiesību normas dēļ kolektīvā pārvaldījuma organizācija nevar īstenot tiesības uz taisnīgu atlīdzību, ja taisnīga samaksa par datu nesēju pārdošanu jau ir samaksāta citā dalībvalstī (iespējams, saskaņā ar noteikumiem, kas neatbilst Savienības tiesībām)?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            16. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā vienādi tiek piemērota nodeva par kopēšanu privātai lietošanai, pirmo reizi tās teritorijā tirdzniecības nolūkā par atlīdzību laižot tirgū datu nesējus, ko var izmantot reproducēšanai, vienlaikus paredzot tiesības uz to nodevu atmaksāšanu, kas samaksātas gadījumā, kad šo nesēju galīgā lietošana neietilpst šajā tiesību normā uzskaitītajos gadījumos.
            17. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar minētās direktīvas 2. pantu dalībvalstis minētajā tiesību normā norādītajiem tiesību subjektiem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji attiecībā uz viņu darbiem, viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu, viņu skaņu ierakstiem, filmu oriģinālu un kopijām, kā arī to pārraidīto raidījumu fiksēšanu.
            18. Tomēr atbilstoši tās pašas direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktam dalībvalstis var paredzēt izņēmumu no autora ekskluzīvajām reproducēšanas tiesībām uz savu darbu vai to ierobežojumu, ja reproducēšana notiek uz jebkura materiāla, ko privātai lietošanai veic fiziska persona ar mērķi, kurš ne tieši, ne netieši nav komerciāls (tā sauktais “privātās kopēšanas” izņēmums).
            19. Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja dalībvalstis izlemj valsts tiesībās ieviest privātās kopēšanas izņēmumu, tām saskaņā ar minēto 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu it īpaši ir jāparedz pienākums maksāt “taisnīgu atlīdzību” ekskluzīvu reproducēšanas tiesību subjektiem (skat. 2010. gada 21. oktobra spriedumu lietā C-467/08 Padawan , Krājums, I-10055. lpp., 30. punkts, un 2011. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-462/09 Stichting de Thuiskopie , Krājums, I-5331. lpp., 22. punkts).
            20. Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka, tā kā Direktīvas 2001/29 tiesību normās nav tieši reglamentēts šis jautājums, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, nosakot, kam ir jāmaksā šī taisnīgā atlīdzība (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Stichting de Thuiskopie , 23. punkts). Tas pats attiecas uz šīs atlīdzības veida, sīkas procedūras un iespējamā apjoma noteikšanu.
            21. Tā kā direktīvā nav paredzēti pietiekami precīzi Savienības tiesību kritēriji, lai noteiktu no tās izrietošo pienākumu robežas, dalībvalstīm savā teritorijā ir jānosaka atbilstošie kritēriji, lai Savienības tiesībās un it īpaši attiecīgajā direktīvā noteiktajās robežās nodrošinātu šīs direktīvas noteikumu ievērošanu (attiecībā uz atkāpi no publiskā patapinājuma ekskluzīvajām tiesībām, kas paredzētas Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvā 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.), skat. 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-36/05 Komisija/Spānija, Krājums, I-10313. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
            22. Kā norādīts Direktīvas 2001/29 preambulas 35. apsvērumā, nosakot šādas taisnīgās atlīdzības veidu, sīku procedūru un iespējamo apjomu, būtu jāņem vērā katra gadījuma īpašie apstākļi.
            23. Attiecībā uz “privātās kopēšanas” izņēmumu, kas minēts šīs direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā, Tiesa jau ir nospriedusi, ka, tā kā ekskluzīvo reproducēšanas tiesību subjektam kaitējumu rada tā persona, kura, iepriekš nelūdzot minētā tiesību subjekta atļauju, privātai lietošanai izgatavo aizsargāta darba reprodukciju, principā šai personai ir pienākums atlīdzināt šīs reproducēšanas rezultātā radušos kaitējumu, finansējot atlīdzību, kas tiek izmaksāta šim tiesību subjektam (iepriekš minētie spriedumi lietā Padawan , 45. punkts, un lietā Stichting de Thuiskopie , 26. punkts).
            24. Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā praktiskās grūtības identificēt privātos lietotājus, kā arī noteikt tiem pienākumu kompensēt ekskluzīvo tiesību subjektiem nodarīto kaitējumu, dalībvalstis taisnīgas atlīdzības finansēšanai drīkst noteikt “nodevu par kopēšanu privātai lietošanai”, kas jāmaksā nevis attiecīgajām privātpersonām, bet gan tām personām, kurām ir digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesēji un kuras tādēļ minētās reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesējus juridiski vai faktiski nodod privātpersonu rīcībā vai sniedz tām reproducēšanas pakalpojumus. Šādā sistēmā tieši personām, kurām ir minētās reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesēji, ir jāmaksā nodeva par kopēšanu privātai lietošanai (iepriekš minētie spriedumi lietā Padawan , 46. punkts, un lietā Stichting de Thuiskopie , 27. punkts).
            25. Tiesa vēl ir precizējusi, ka, tā kā minētā sistēma ļauj maksātājiem nodevas par kopēšanu privātai lietošanai summu iekļaut cenā par minēto digitālās reproducēšanas iekārtu, ierīču un datu nesēju nodošanu rīcībā vai sniegtā reproducēšanas pakalpojuma cenā, beigās visu nodevas maksu uzņemas privātais lietotājs, kas maksā šo cenu, un tas atbilst “taisnīgam līdzsvaram”, kāds jārod starp ekskluzīvo tiesību subjektu un minēto aizsargāto darbu izmantotāju interesēm (iepriekš minētais spriedums lietā Stichting de Thuiskopie , 28. punkts).
            26. Šajā lietā UrhG 42.b pantā ieviestajā taisnīgas atlīdzības finansēšanas sistēmā Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē nodevu par kopēšanu privātai lietošanai maksā personas, kas tirdzniecības nolūkā par atlīdzību laiž tirgū datu nesējus, ko var izmantot reproducēšanai.
            27. Principā šāda sistēma, kā jau ticis norādīts šā sprieduma 25. punktā, ļauj maksātājiem iekļaut šīs nodevas summu šo pašu datu nesēju pārdošanas cenā, tādējādi saskaņā ar “taisnīga līdzsvara” prasību beigās nodevu maksā privātais lietotājs, kurš samaksā šo cenu, pieņemot, ka šāds lietotājs ir galalietotājs.
            28. Proti, Tiesa ir nospriedusi, ka tāda taisnīgas atlīdzības finansējuma sistēma kā šī sprieduma 24. un 25. punktā izklāstītā ar “taisnīga līdzsvara” prasībām ir saderīga tikai tad, ja ir uzskatāms, ka attiecīgās digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesējus izmanto, lai izgatavotu kopijas privātai lietošanai, un tādējādi var radīt kaitējumu aizsargātā darba autoram. Tādējādi attiecībā uz šīm prasībām pastāv vajadzīgā saikne starp nodevas par kopēšanu privātai lietošanai piemērošanu minētajām digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem un to lietošanu privātai reproducēšanai, tādējādi Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punktam neatbilst nodevas par kopiju privātai lietošanai vienāda piemērošana visu veidu digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem, tostarp gadījumā, kad minētās iekārtas ir iegādājušās personas, kas nav fiziskās personas, mērķiem, kas nav kopēšana privātai lietošanai (iepriekš minētais spriedums lietā Padawan , 52. un 53. punkts).
            29. Tomēr attiecīgajā sistēmā pamatlietā nodeva par kopēšanu privātai lietošanai vienādi tiek piemērota visiem datu nesējiem, ko var izmantot reproducēšanai, tostarp gadījumā, ja to galīgā lietošana neietilpst Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētajos gadījumos.
            30. Līdz ar to rodas jautājums, vai šādā gadījumā tiesības uz samaksātās nodevas atmaksāšanu ļauj saskaņā ar Direktīvas 2001/29 prasībām izveidot “taisnīgu līdzsvaru” starp ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektu interesēm un aizsargāto darbu lietotāju interesēm.
            31. Šajā ziņā ir jāatzīst, ka taisnīgas atlīdzības finansējuma sistēma, ko veido nodevas par kopēšanu privātai lietošanai vienāda piemērošana datu nesēju, ko var izmantot reproducēšanai, laišanai tirgū, kas notiek tirdzniecības nolūkā par atlīdzību, un vienlaikus – šādas tiesības uz atmaksāšanu, ciktāl šīs pēdējās minētās tiesības ir efektīvas un nepadara samaksātās nodevas atmaksāšanu pārmērīgi sarežģītu, var tikt atzīta par atbilstošu Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktam, ja ar šā sprieduma 24. punktā minētajām praktiskajām grūtībām vai citām līdzīgām grūtībām var attaisnot šādu piemērošanu.
            32. Proti, ja dalībvalsts savās valsts tiesībās paredz izņēmumu saistībā ar kopiju privātai lietošanai, tai atbilstoši savai teritoriālajai kompetencei ir jānodrošina, lai ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjekti, kuriem ir nodarīts kaitējums tādēļ, ka šajā valstī dzīvojoši galalietotāji ir reproducējuši aizsargātos darbus, faktiski saņemtu taisnīgu atlīdzību par to (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Stichting de Thuiskopie , 36. punkts). Tādējādi, ja šādā atlīdzības saņemšanā rodas grūtības, attiecīgajai dalībvalstij, ņemot vērā katra atsevišķā gadījuma apstākļus, tās ir arī jāpārvar.
            33. Tomēr, ja praktisko grūtību nav vai ja tās nav pietiekamas, nav vajadzīgās saiknes starp nodevas par kopēšanu privātai lietošanai piemērošanu datu nesējiem, no vienas puses, un to lietošanu privātai reprodukcijai, no otras puses, tādējādi šīs nodevas vienāda piemērošana nav attaisnota un neatbilst “taisnīga līdzsvara” prasībām, kas jārod starp minēto tiesību subjektu un aizsargāto darbu lietotāju interesēm.
            34. Valsts tiesai, ņemot vērā katras valsts sistēmas īpatnības un Direktīvā 2001/29 noteiktās robežas, ir jāpārbauda, vai ar praktiskām grūtībām ir attaisnojama šāda taisnīgas atlīdzības finansēšanas sistēma un, ja ir, vai tiesības uz tādu nodevu atmaksāšanu, kas iespējami samaksātas gadījumā, kas neietilpst Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētajos gadījumos, ir efektīvas un nepadara šo nodevu atmaksāšanu pārmērīgi sarežģītu.
            35. Šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, pirmkārt, vai nodevas par kopēšanu privātai lietošanai vienāda piemērošana tādēļ, ka datu nesēji, ko var izmantot reprodukcijai, tirdzniecības nolūkā par atlīdzību tiek laisti tirgū, visos gadījumos atbilst pietiekamu praktisko grūtību prasībai. Šajā saistībā būtu jāņem vērā rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē Austro-Mechana a priori minētā izņēmuma piemērojamība, efektivitāte, pieejamība, reklāma un lietošanas vienkāršība.
            36. Otrkārt, iesniedzējtiesai tāpat ir jāpārbauda, vai tiesību uz atmaksāšanu piemērojamība, efektivitāte, pieejamība, reklāma un lietošanas vienkāršība ļauj mazināt iespējamo līdzsvara trūkumu, kas radīts ar sistēmu, lai novērstu konstatētās praktiskās grūtības. Šajā ziņā ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa pati uzsver, ka atmaksāšanas gadījumu ir vairāk, nekā skaidri minēts UrhG 42.b panta 6. punktā.
            37. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā vienādi tiek piemērota nodeva par kopēšanu privātai lietošanai, pirmo reizi tās teritorijā tirdzniecības nolūkā par atlīdzību laižot tirgū datu nesējus, ko var izmantot reproducēšanai, vienlaikus paredzot tiesības uz to nodevu atmaksāšanu, kas samaksātas gadījumā, kad šo nesēju galīgā lietošana neietilpst šajā tiesību normā uzskaitītajos gadījumos, ja ar praktiskajām grūtībām ir attaisnojama šāda taisnīgās atlīdzības finansēšanas sistēma un ja šīs tiesības uz atmaksāšanu ir efektīvas un nepadara samaksātās nodevas atmaksāšanu pārmērīgi sarežģītu, kas, ņemot vērā katras valsts sistēmas īpatnības un šajā direktīva noteiktās robežas, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            Par otro jautājumu
            38. Tā kā otrais jautājums ir pakārtots pirmajam un tā kā atbilde uz šo pirmo jautājumu ir atkarīga no iesniedzējtiesas vērtējuma, ir jāatbild arī uz otro jautājumu.
            39. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka dalībvalsts šajā tiesību normā minētajā taisnīgas atlīdzības finansēšanas sistēmā, izmantojot nodevu par kopēšanu privātai lietošanai, ko maksā personas, pirmo reizi tās teritorijā tirdzniecības nolūkā un par atlīdzību laižot tirgū datu nesējus, kas var tikt izmantoti reproducēšanai, nosaka atspēkojamu prezumpciju par šādu datu nesēju privātu lietošanu gadījumā, ja tie tiek pārdoti fiziskām personām.
            40. Šajā ziņā ir jāatzīst, ka dalībvalstis minētās atlīdzības veida, sīkas procedūras un iespējamā apjoma noteikšanas rīcības brīvības ietvaros var paredzēt prezumpcijas, tostarp – kā atgādināts šā sprieduma 32. punktā – tad, ja taisnīgas atlīdzības faktiska saņemšana par kaitējumu, kas ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektiem radīts šo dalībvalstu teritorijā, rada grūtības.
            41. Tādai finansēšanas sistēmai līdzīgās sistēmās kā tā, kas ieviesta ar UrhG 42.b pantu, Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ja datu nesēji, kas var tikt izmantoti reproducēšanai, tiek nodoti privātām personām izmantošanai privātiem mērķiem, nav jāpierāda, ka tās ar šiem nesējiem tiešām ir izgatavojušas kopijas privātai lietošanai un tādējādi patiešām ir radījušas kaitējumu ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektiem, jo attiecībā uz šīm fiziskajām personām likumīgi var pieņemt, ka tās pilnībā izmanto tām piešķirtās lietošanas tiesības, t.i., ka tās izmanto visas minēto datu nesēju iespējas, tostarp reproducēšanas iespēju (iepriekš minētais spriedums lietā Padawan , 54. un 55. punkts).
            42. Proti, tikai ar šo datu nesēju spēju izgatavot kopijas pietiek, lai attaisnotu nodevas par kopiju privātai lietošanai piemērošanu, ar nosacījumu, ka minētie datu nesēji ir nodoti fizisku personu – kā privātu lietotāju – rīcībā (iepriekš minētais spriedums lietā Padawan , 56. punkts).
            43. Tomēr, ņemot vērā praktiskās grūtības, nosakot, vai datu nesēji, ko var izmantot reproducēšanai, ir izmantoti privātai lietošanai, atspēkojamas prezumpcijas noteikšana par šādu lietošanu, nododot šos nesējus fiziskai personai, principā ir attaisnota un atbilst prasībai par “taisnīgu līdzsvaru” starp ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektu interesēm un aizsargāto darbu lietotāju interesēm.
            44. Valsts tiesai, ņemot vērā katras valsts sistēmas īpatnības un Direktīvā 2001/29 noteiktās robežas, ir jāpārbauda, vai ar praktiskajām grūtībām, nosakot, vai attiecīgie datu nesēji ir tikuši izmantoti privātai lietošanai, ir attaisnota šādas prezumpcijas noteikšana un – katrā ziņā – vai paredzētās prezumpcijas dēļ galu galā netiek uzlikta nodeva par kopēšanu privātai lietošanai gadījumā, ja šo datu nesēju galīgā lietošana acīmredzami neietilpst Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā noteiktajos gadījumos.
            45. Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētajā taisnīgas atlīdzības finansēšanas sistēmā, izmantojot nodevu par kopēšanu privātai lietošanai, ko maksā personas, pirmo reizi attiecīgās dalībvalsts teritorijā tirdzniecības nolūkā un par atlīdzību laižot tirgū datu nesējus, kas var tikt izmantoti reproducēšanai, minētajai tiesību normai nav pretrunā tas, ka šī dalībvalsts nosaka atspēkojamu prezumpciju par šādu datu nesēju privātu lietošanu gadījumā, ja tie tiek pārdoti fiziskām personām, ja ar praktiskajām grūtībām, nosakot, vai attiecīgie datu nesēji ir tikuši izmantoti privātai lietošanai, ir attaisnota šādas prezumpcijas noteikšana, ciktāl paredzētās prezumpcijas dēļ galu galā netiek uzlikta nodeva par kopēšanu privātai lietošanai gadījumā, ja šo datu nesēju galīgā lietošana acīmredzami neietilpst šajā pašā tiesību normā noteiktajos gadījumos.
            Par trešo jautājumu
            46. Ar savu trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētās tiesības uz taisnīgu atlīdzību vai nodeva par kopēšanu privātai lietošanai, kas ir paredzēta šīs atlīdzības finansēšanai, var tikt liegtas tādēļ, ka puse no ieņēmumiem par minēto atlīdzību vai nodevu tiek pārskaitīta nevis tieši šīs atlīdzības tiesību subjektiem, bet šiem tiesību subjektiem izveidotajām sociālajām un kultūras iestādēm.
            47. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka taisnīgas atlīdzības koncepcija un apmērs Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir saistīti ar kaitējumu, kas ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektiem rodas, kad viņu aizsargātie darbi bez viņu atļaujas tiek reproducēti privātai lietošanai. Šādā aspektā taisnīga atlīdzība ir uzskatāma par pretizpildījumu autora ciestajam kaitējumam, un tātad tā noteikti ir jāaprēķina, pamatojoties uz aizsargāto darbu autoriem, ieviešot izņēmumu saistībā ar kopiju privātai lietošanai, nodarītā kaitējuma kritēriju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Padawan , 40. un 42. punkts).
            48. Turklāt Tiesa jau ir atzinusi, ka attiecībā uz tiesībām uz taisnīgu atlīdzību, kas maksājama ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektiem privātās kopēšanas izņēmuma dēļ, ne no vienas Direktīvas 2001/29 tiesību normas neizriet, ka Savienības likumdevējs tiesību uz šo atlīdzību subjektiem būtu paredzējis iespēju no tām atteikties (2012. gada 9. februāra spriedums lietā C-277/10 Luksan , 105. punkts).
            49. Tomēr, kā ģenerāladvokāts norādīja savu secinājumu 76. punktā, Direktīvā 2001/29 dalībvalstīm, kas savās valsts tiesībās ir ieviesušas privātas kopēšanas izņēmumu, nav uzlikts pienākums izmaksāt autoriem visu taisnīgo atlīdzību naudā un arī nav aizliegts šīm dalībvalstīm, īstenojot savu plašo rīcības brīvību, paredzēt taisnīgas atlīdzības daļas sniegumu netiešas atlīdzības formā.
            50. Šajā ziņā tas, ka taisnīga atlīdzība ir jāuzskata par pretizpildījumu kaitējumam, kas nodarīts ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektiem privātās kopēšanas izņēmuma ieviešanas dēļ, un ka tā noteikti ir jāaprēķina, pamatojoties uz šo kaitējumu, nav šķērslis tam, lai daļa ieņēmumu, kas paredzēti taisnīgai atlīdzībai, netieši tiktu pārskaitīta tiesību subjektiem ar viņiem izveidotu sociālu un kultūras iestāžu starpniecību.
            51. Proti, kā savu secinājumu 76. punktā norādījis ģenerāladvokāts, atlīdzības sistēma par privāto kopiju šobrīd noteikti ir aptuvena attiecībā uz datu nesēju lielāko daļu, jo praksē nav iespējams noteikt, kāds darbs ir ticis reproducēts, kurš to ir izdarījis un uz kāda datu nesēja.
            52. Turklāt ir jānorāda, ka šāda taisnīgas atlīdzības netiešas saņemšanas sistēma šīs atlīdzības tiesību subjektiem atbilst vienam no Direktīvā 2001/29 paredzētajiem pienācīgas intelektuālā īpašuma tiesiskās aizsardzības mērķiem, kas – kā izriet no šīs direktīvas preambulas 10. un 11. apsvēruma – ir nodrošināt to, lai Eiropas kultūras jaunrade un producēšana saņemtu vajadzīgos resursus, kas tai ļautu turpināt radošo un māksliniecisko darbību, kā arī aizsargāt mākslas darbu radītāju un izpildītāju neatkarību un cieņu.
            53. Līdz ar to tas, ka taisnīgai atlīdzībai paredzēto ieņēmumu Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē daļa ir paredzēta tiesību uz šo atlīdzību subjektiem izveidotām sociālām un kultūras iestādēm, pats par sevi nav pretrunā minētās atlīdzības mērķim, ja minētie tiesību subjekti patiešām gūst labumu no šīm sociālajām un kultūras iestādēm un ja minēto iestāžu darbības noteikumi nav diskriminējoši, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            54. Proti, šīs atlīdzības mērķim nebūtu atbilstoši, ja minētās iestādes piešķirtu savu peļņu citām personām, nevis tiesību subjektiem vai to tiesiski vai faktiski liegtu tiem, kuriem nav attiecīgās dalībvalsts pilsonības.
            55. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētās tiesības uz taisnīgu atlīdzību vai nodeva par kopēšanu privātai lietošanai, kas ir paredzēta šīs atlīdzības finansēšanai, nevar tikt liegtas tādēļ, ka puse no ieņēmumiem par minēto atlīdzību vai nodevu tiek pārskaitīta nevis tieši šīs pašas atlīdzības tiesību subjektiem, bet šiem tiesību subjektiem izveidotajām sociālajām un kultūras iestādēm, ja minētie tiesību subjekti patiešām gūst labumu no šīm sociālajām un kultūras iestādēm un ja minēto iestāžu darbības noteikumi nav diskriminējoši, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            Par ceturto jautājumu
            56. Ar savu ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts paredzētais pienākums, tirdzniecības nolūkā par atlīdzību laižot tirgū datu nesējus, ko var izmantot reproducēšanai, samaksāt nodevu par kopēšanu privātai lietošanai, kas paredzēta šajā tiesību normā minētās taisnīgās atlīdzības finansēšanai, var tikt izslēgts tādēļ, ka analoģiska nodeva jau ir tikusi samaksāta citā dalībvalstī.
            57. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā dalībvalstij, kas valsts tiesībās ir ieviesusi privātās kopēšanas izņēmumu, ir noteikts pienākums attiecībā uz rezultātu tādā ziņā, ka šai valstij saskaņā ar savām pilnvarām ir jānodrošina, ka tiek faktiski iekasēta taisnīga atlīdzība, kas paredzēta, lai atlīdzinātu pārkāpto ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektiem nodarīto kaitējumu, tostarp, ja tas ir nodarīts minētās dalībvalsts teritorijā (iepriekš minētais spriedums lietā Stichting de Thuiskopie , 34. punkts).
            58. Ņemot vērā, ka galalietotājiem, kas, iepriekš nelūdzot ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjekta atļauju, privātai lietošanai izgatavo aizsargāta darba reprodukciju un kas tādējādi nodara tam kaitējumu, principā ir pienākums atlīdzināt viņam šo kaitējumu, var pieņemt, ka atlīdzināmais kaitējums ir radies tās dalībvalsts teritorijā, kurā dzīvo šie galalietotāji (iepriekš minētais spriedums lietā Stichting de Thuiskopie , 35. punkts).
            59. Līdz ar to, ja dalībvalsts savās valsts tiesībās ir ieviesusi privātās kopēšanas izņēmumu un ja galalietotāji, kas privātā kārtā ir izgatavojuši aizsargāta darba reprodukciju, dzīvo tās teritorijā, šai dalībvalstij atbilstoši savai teritoriālajai kompetencei ir jānodrošina, ka faktiski tiek iekasēta taisnīga atlīdzība par ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektiem minētās valsts teritorijā nodarīto kaitējumu (iepriekš minētais spriedums lietā Stichting de Thuiskopie , 36. punkts).
            60. Turklāt ir jāatgādina, ka attiecīgās dalībvalsts izvēlētā iekasēšanas sistēma neatbrīvo šo valsti no pienākuma attiecībā uz rezultātu, kas tai uzliek pienākumu nodrošināt, lai ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektiem, kam ir nodarīts kaitējums, faktiski tiktu pārskaitīta taisnīga atlīdzība par tās teritorijā nodarīto kaitējumu (iepriekš minētais spriedums lietā Stichting de Thuiskopie , 39. punkts).
            61. Šajā ziņā šo pienākumu neietekmē tas, ka distanču līgumos profesionāls pārdevējs, nododot šīs dalībvalsts teritorijā dzīvojoša pircēja – kā galalietotāja – rīcībā reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesējus, ir reģistrēts citā dalībvalstī (iepriekš minētais spriedums lietā Stichting de Thuiskopie , 40. punkts).
            62. Ņemot vērā, ka taisnīga atlīdzība – kā ir ticis atgādināts šā sprieduma 47. punktā – ir jāuzskata par pretizpildījumu ekskluzīvo reprodukcijas tiesību subjektu kaitējumam, kas tiem nodarīts privātās kopēšanas izņēmuma dēļ, un tātad tā noteikti ir jāaprēķina, pamatojoties uz šī kaitējuma kritēriju, nevar pamatoti apgalvot, ka datu nesēju, ko var izmantot reproducēšanai, nogādāšana no vienas dalībvalsts uz otru dalībvalsti var palielināt šiem tiesību subjektiem radīto kaitējumu.
            63. Proti, Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā taisnīga atlīdzība ir paredzēta nevis par datu nesēju, ko var izmantot reproducēšanai, laišanu tirgū, bet par pašu reproducēšanu uz jebkāda datu nesēja, ko veic fiziska persona privātai lietošanai un mērķiem, kas tieši vai netieši nav tirdzniecības mērķis. Tomēr šāda reproducēšana nenotiek tādēļ, ka datu nesēji, ko var izmantot reproducēšanai, tiek nogādāti no vienas dalībvalsts uz otru dalībvalsti.
            64. Ņemot vērā, ka dalībvalstij, kas savās valsts tiesībās ir ieviesusi privātās kopēšanas izņēmumu un kurā dzīvo galalietotājs, kurš privātā kārtā izgatavo aizsargāta darba reprodukciju, atbilstoši savai teritoriālajai kompetencei ir jānodrošina, ka faktiski tiek iekasēta taisnīga atlīdzība par tiesību subjektam nodarīto kaitējumu, uz to, ka nodeva, kas paredzēta šīs atlīdzības finansēšanai, jau ir tikusi samaksāta citā dalībvalstī, nevar atsaukties, lai atteiktos maksāt šo atlīdzību vai tās finansēšanai paredzēto nodevu pirmajā dalībvalstī.
            65. Tomēr perona, kas iepriekš ir samaksājusi šo nodevu dalībvalstī, kas nav teritoriāli kompetenta, var tai pieprasīt to atmaksāt saskaņā ar attiecīgās valsts tiesībām.
            66. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts paredzētais pienākums, tirdzniecības nolūkā par atlīdzību laižot tirgū datu nesējus, ko var izmantot reproducēšanai, samaksāt nodevu par kopēšanu privātai lietošanai, kas paredzēta šajā tiesību normā minētās taisnīgās atlīdzības finansēšanai, nevar tikt izslēgts tādēļ, ka analoģiska nodeva jau ir tikusi samaksāta citā dalībvalstī.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            67. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
            1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā vienādi tiek piemērota nodeva par kopēšanu privātai lietošanai, pirmo reizi tās teritorijā tirdzniecības nolūkā par atlīdzību laižot tirgū datu nesējus, ko var izmantot reproducēšanai, vienlaikus paredzot tiesības uz to nodevu atmaksāšanu, kas samaksātas gadījumā, kad šo nesēju galīgā lietošana neietilpst šajā tiesību normā uzskaitītajos gadījumos, ja ar praktiskajām grūtībām ir attaisnojama šāda taisnīgās atlīdzības finansēšanas sistēma un ja šīs tiesības uz atmaksāšanu ir efektīvas un nepadara samaksātās nodevas atmaksāšanu pārmērīgi sarežģītu, kas, ņemot vērā katras valsts sistēmas īpatnības un šajā direktīva noteiktās robežas, ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;
            2) Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētajā taisnīgas atlīdzības finansēšanas sistēmā, izmantojot nodevu par kopēšanu privātai lietošanai, ko maksā personas, pirmo reizi attiecīgās dalībvalsts teritorijā tirdzniecības nolūkā un par atlīdzību laižot tirgū datu nesējus, kas var tikt izmantoti reproducēšanai, minētajai tiesību normai nav pretrunā tas, ka šī dalībvalsts nosaka atspēkojamu prezumpciju par šādu datu nesēju privātu lietošanu gadījumā, ja tie tiek pārdoti fiziskām personām, ja ar praktiskajām grūtībām, nosakot, vai attiecīgie datu nesēji ir tikuši izmantoti privātai lietošanai, ir attaisnota šādas prezumpcijas noteikšana, ciktāl paredzētās prezumpcijas dēļ galu galā netiek uzlikta nodeva par kopēšanu privātai lietošanai gadījumā, ja šo datu nesēju galīgā lietošana acīmredzami neietilpst šajā pašā tiesību normā noteiktajos gadījumos;
            3) Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētās tiesības uz taisnīgu atlīdzību vai nodeva par kopēšanu privātai lietošanai, kas ir paredzēta šīs atlīdzības finansēšanai, nevar tikt liegtas tādēļ, ka puse no ieņēmumiem par minēto atlīdzību vai nodevu tiek pārskaitīta nevis tieši šīs pašas atlīdzības tiesību subjektiem, bet šiem tiesību subjektiem izveidotajām sociālajām un kultūras iestādēm, ja minētie tiesību subjekti patiešām gūst labumu no šīm sociālajām un kultūras iestādēm un ja minēto iestāžu darbības noteikumi nav diskriminējoši, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;
            4) Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts paredzētais pienākums, tirdzniecības nolūkā par atlīdzību laižot tirgū datu nesējus, ko var izmantot reproducēšanai, samaksāt nodevu par kopēšanu privātai lietošanai, kas paredzēta šajā tiesību normā minētās taisnīgās atlīdzības finansēšanai, nevar tikt izslēgts tādēļ, ka analoģiska nodeva jau ir tikusi samaksāta citā dalībvalstī.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1983. gada 24. novembrī. # Benito D'Amario pret Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundessozialgericht - Vācija. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta 320/82.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1996. gada 7. novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Pienākumu neizpilde. # Lieta C-262/95.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 29. novembra spriedums.#Econord SpA pret Comune di Cagno u.c.#Consiglio di Stato lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Direktīva 2004/18/EK – Līgumslēdzēja iestāde, kas no tās juridiski neatkarīgu līguma slēgšanas tiesību ieguvēju kontrolē tāpat kā savus dienestus – Pienākuma rīkot konkursa procedūru atbilstoši Savienības tiesību normām neesamība (tā sauktā “in house” līguma slēgšanas tiesību piešķiršana) – Līguma slēgšanas tiesību ieguvējs, kuru kopīgi kontrolē vairākas reģionālās un vietējās pašvaldības – Nosacījumi “in house” līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas piemērošanai.#Apvienotās lietas C‑182/11 un C‑183/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Apvienotās lietas C-182/11 un C-183/11
            par diviem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Consiglio di Stato  (Itālija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2011. gada 23. februārī un kas Tiesā reģistrēti 2011. gada 18. aprīlī, tiesvedībās
            Econord SpA
            pret
            Comune di Cagno  (C-182/11),
            Comune di Varese ,
            Comune di Solbiate  (C-183/11),
            Comune di Varese .
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ], kas pilda trešās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], E. Juhāss [ E. Juhász ] (referents), T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] un D. Švābi [ D. Šváby ],
            ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Comune di Cagno un Comune di Solbiate  vārdā – C. Colombo , avvocatessa ,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz P. Gentili , avvocato dello Stato ,
            – Austrijas valdības vārdā – M. Fruhmann , pārstāvis,
            – Polijas valdības vārdā – M. Szpunar , pārstāvis,
            – Eiropas Komisijas vārdā – C. Zadra  un P. Manzini , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 19. jūlija tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Savienības tiesības saistībā ar pakalpojuma sabiedrības interesēs tiešās jeb tā sauktās “in house” līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas izņēmuma piemērošanas nosacījumiem.
            2. Šie lūgumi ir iesniegti saistībā ar tiesvedību starp Econord SpA un Comune di Varese [Varēzes pašvaldību], Comune di Cagno [Kanjo pašvaldību] un Comune di Solbiate [Solbjates pašvaldību] par publisko iepirkumu līguma, ko divas pēdējās minētās pašvaldības tieši piešķīrušas ASPEM SpA  (turpmāk tekstā – “ ASPEM ”), neorganizējot šī publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru atbilstoši Savienības tiesību normām, tiesiskumu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu, piegādes valsts [piegāžu publiskā iepirkuma] līgumu un pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), 1. panta ar nosaukumu “Definīcijas” 2. punktā ir noteikts:
            “a) “Valsts [publiskā iepirkuma] līgumi” ir finansiāli līgumi, kurus rakstveidā savstarpēji noslēdz viens vai vairāki komersanti un viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un kuru mērķis ir būvdarbu realizācija, produkcijas piegāde vai pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas izpratnē.
            [..]
            d) “pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumi” ir valsts [publiskā iepirkuma] līgumi, kuri nav būvdarbu vai piegādes līgumi un kuru mērķis ir II pielikumā minēto pakalpojumu sniegšana.
            [..]”
            4. Šīs direktīvas 1. panta 4. punktā ir paredzēts:
            ““Pakalpojumu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgums, izņemot to, ka atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu ir vai nu konkrētā pakalpojuma izmantošanas tiesības, vai arī šīs tiesības un samaksa.”
            5. Saskaņā ar minētās direktīvas 20. pantu:
            “Tādu līgumu slēgšanas tiesības, kuru priekšmets ir II A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, piešķir saskaņā ar 23. līdz 55. pantu.”
            6. Šīs pašas direktīvas II A pielikuma 16. punktā ir minēti “notekūdeņu un atkritumu aizvākšana; sanitārijas un līdzīgi pakalpojumi”.
            Itālijas tiesības
            7. 2000. gada 18. augusta Dekrētlikuma Nr. 267 (Likumu par vietējo organizāciju struktūru konsolidētais teksts; 2000. gada 28. septembra GURI  Nr. 227 – kārtējais pielikums Nr. 162; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 267/2000”) 30. pantā ir noteikts:
            “1. Lai koordinētā veidā nodrošinātu atsevišķu funkciju izpildi un pakalpojumu sniegšanu, vietējās pašvaldības var savā starpā noslēgt attiecīgus līgumus.
            2. Minētajos līgumos ir jānosaka mērķi, ilgums, iestāžu, kas noslēdz līgumu, konsultēšanās formas, to finanšu attiecības un savstarpējie pienākumi un garantijas.
            3. Konkrēta pakalpojuma pārvaldībai uz noteiktu laiku vai kāda uzdevuma veikšanai valsts un reģions to kompetencē ietilpstošajās jomās var paredzēt vietējo pašvaldību obligātā līguma formas, nosakot standarta noteikumus.
            4. Šajā pantā minētajos līgumos var arī paredzēt, ka tiek izveidoti kopīgi biroji, kas darbojas, izmantojot personālu, kurš nav saistīts ar pašvaldībām, kuras ir noslēgušas līgumu, un kam uztic veikt publiskas funkcijas to pašvaldību vietā, kuras ir noslēgušas līgumu, vai arī, ka pašvaldības, kas ir noslēgušas līgumu, savas funkcijas deleģē kādai no tām, kas darbojas deleģējošo iestāžu vietā un vārdā.”
            8. Dekrētlikuma Nr. 267/2000 113. panta ar virsrakstu “Tīklu pārvaldība un ekonomiski nozīmīgu vietējo sabiedrisko pakalpojumu sniegšana” 5. punktā ir noteikts:
            “[Vietējos sabiedriskos] pakalpojumus [vietējās pašvaldības] sniedz atbilstoši nozaru tiesiskajam regulējumam un, ievērojot Eiropas Savienības tiesisko regulējumu, pakalpojumu sniegšanas tiesības piešķir:
            [..]
            c) pilnībā publiska kapitāla sabiedrībām ar nosacījumu, ka valsts iestāde vai iestādes, kam pieder pamatkapitāls, pār sabiedrību veic kontroli, kas ir tāda pati kā kontrole pār pašas dienestiem, un ka šī sabiedrība savas darbības lielāko daļu veic kopā ar valsts iestādi vai iestādēm, kas to kontrolē.”
            Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
            9. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka Comune di Varese nodibināja ASPEM , lai tas kā “in house” pakalpojumu sniedzējs tās teritorijā nodrošinātu publisko pakalpojumu, galvenokārt pilsētas uzkopšanas dienesta pakalpojumu pārvaldību. Lietas faktu rašanās laikā Comune di Varese  gandrīz pilnībā piederēja šīs sabiedrības kapitāldaļas, kas tai nodrošināja šīs sabiedrības kontroli.
            10. 2005. gadā, pieņemot virkni lēmumu, Comune di Cagno  un Comune di Solbiate  par vēlamo pilsētas uzkopšanas dienesta, precīzāk, cieto sadzīves atkritumu aizvākšanas pakalpojumu, pārvaldības formu izvēlējās sistēmu, kas tiek koordinēta kopā ar citām pašvaldībām saskaņā ar Dekrētlikuma Nr. 267/2000 30. pantu un 113. panta 5. punkta c) apakšpunktu, šajā nolūkā apstiprinot ar Comune di Varese  noslēgto vienošanos par pilsētas uzkopšanas dienesta piešķiršanu pret atlīdzību ASPEM , un kļuva par tās biedriem kā valsts akcionāres, piedaloties pamatkapitālā, kas izpaudās tādējādi, ka katra no šīm pašvaldībām iegādājās vienu akciju.
            11. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka ASPEM  pamatkapitāls ir EUR 173 785, ko veido tāds pats skaits akciju, kuru nominālvērtība ir viens euro par katru. Comune di Varese ir vairākuma akcionārs, jo tai pieder 173 467 akcijas. Pārējās 318 akcijas ir sadalītas starp 36 Varēzes provinces pašvaldībām, kurām pieder atsevišķas kapitāldaļas, kuru skaits svārstās no 1 līdz 19 akcijām.
            12. Vienlaicīgi ar šo daļu iegādi Comune di Cagno un Comune di Solbiate līdz ar citām ieinteresētajām pašvaldībām noslēdza akcionāru vienošanos, kurā bija noteiktas to tiesības konsultēties, iecelt vienu locekli auditoru komitejā un iecelt amatā vienu valdes locekli, pamatojoties uz kopīgu vienošanos ar pārējām pašvaldību apvienībām.
            13. Šādā kontekstā šīs abas pašvaldības uzskatīja, ka šajā gadījumā ir izpildīti nosacījumi par pakalpojuma sabiedrības interesēm “in house” piešķiršanu, jo šīs abas pašvaldības kopīgi kontrolēja ASPEM . Tādējādi tās šīs līguma slēgšanas tiesības tieši piešķīra ASPEM . Econord SpA  apstrīdēja šo tiešo piešķiršanu, norādot, ka šajā gadījumā netika nodrošināta abu pašvaldību kontrole pār ASPEM un tādējādi līguma slēgšanas tiesības bija jāpiešķir atbilstoši Savienības tiesību normām.
            14. Consiglio di Stato  [Valsts padome] norāda, ka 1999. gada 18. novembra spriedums lietā C-107/98 Teckal  ( Recueil , I-8121. lpp.) ir jāuzskata par atskaites punktu judikatūrā, ar kuru tiek precizēti nosacījumi, kas attaisno publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību tiešu piešķiršanu. Saskaņā ar šī sprieduma 50. punktu publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību tieša piešķiršana pat attiecībā uz formāli un juridiski no līgumslēdzējas iestādes nošķirtu personu ir attaisnota gadījumā, ja reģionālā iestāde attiecīgo personu kontrolē tāpat, kā tā kontrolē savus dienestus, un vienlaicīgi šī persona lielāko daļu savas darbības veic kopā ar šo iestādi vai iestādēm, kas ir tās turētājas. Šādā gadījumā nav jāuzskata, ka attiecīgajai personai būtu trešās personas raksturiezīmes, salīdzinot ar līgumslēdzēja iestādi. Consiglio di Stato norāda, ka pamatlietās no šiem abiem iepriekš minētā sprieduma lietā Teckel  50. punktā minētajiem kumulatīvajiem nosacījumiem tiek apstrīdēts tikai nosacījums par “tādas pašas kontroles” esamību.
            15. Consiglio di Stato norāda, ka 2005. gada 13. oktobra spriedumā lietā C-458/03 Parking Brixen  (Krājums, I-8585. lpp.) Tiesa noteica samērā stingrus nosacījumus attiecībā uz “tādas pašas kontroles” esamības atzīšanu un šajā saistībā ieviesa būtisku skaitu konkrētu norāžu.
            16. Tomēr vēlāk 2007. gada 19. aprīļa spriedumā lietā C-295/05 Asemfo  (Krājums, I-2999. lpp.), 2008. gada 17. jūlija spriedumā lietā C-371/05 Komisija/Itālija un 2008. gada 13. novembra spriedumā lietā C-324/07 Coditel Brabant  (Krājums, I-8457. lpp.) Tiesa esot pierādījusi atvērtību un mīkstinājusi nosacījumus, kas ir jāizpilda, lai tiktu atzīta “tādas pašas kontroles” esamība. Precīzāk, Consiglio di Stato no šī pēdējā sprieduma izdara secinājumu, ka var tikt uzskatīts, ka “in house” sabiedrība pastāv tad, ja to kopīgi kontrolē vairākas pašvaldības, un ka, ciktāl tas attiecas uz kontroli, kas tiek īstenota pār minēto sabiedrību, nav nozīmes katras šīs pašvaldības individuālajai situācijai.
            17. Iesniedzējtiesa norāda, ka šajā gadījumā Comune di Varese  pilnībā kontrolē ASPEM , bet tā tas nav Comune di Cagno un Comune di Solbiate  gadījumā. Vienas vienīgas akcijas iegāde un akcionāru vienošanās, kas ir īpaši vāja, neradot pamatu nekāda veida faktiskai kopējai attiecīgās sabiedrības kontrolei, tādējādi šīs abas pēdējās minētās pašvaldības nevarot ietekmēt ASPEM  lēmumus un nevarot atbilst “tādas pašas kontroles” kritērijam. Tomēr saistībā ar iepriekš minēto spriedumu lietā Coditel Brabant  neesot nozīmes tam, kāda saistībā ar kontroles īstenošanu ir katras no šo pašvaldību, kas ir dalībnieces [ ASPEM ], individuālā situācija.
            18. Šādos apstākļos Consiglio di Stato nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai princips, ka atsevišķas valsts iestādes, kas ir ad hoc  sabiedrības dalībniece, situācijai nav nozīmes, ir jāpiemēro arī tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā, vienai no apvienībā ietilpstošajām pašvaldībām pieder tikai viena ad hoc sabiedrības akcija un akcionāru vienošanās, kas panāktas valsts iestāžu starpā, nav piemērotas, lai pašvaldībai, kas ir apvienības dalībniece, sniegtu iespēju veikt efektīvu kontroli pār ad hoc sabiedrību, kā rezultātā dalību sabiedrībā varētu uzskatīt tikai par formālu aizsegu līgumam par pakalpojumu sniegšanu?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            Ievada apsvērumi
            19. Comune di Cagno  un Comune di Solbiate  norāda, ka pēc tam, kad bija radušies fakti, kas ir šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā, tās uzsāka atklātus konkursus, kuru rezultātā attiecīgās līguma slēgšanas tiesības ar galīgu lēmumu tika piešķirtas ASPEM . Šis vēlāk veiktais novērtējums ietekmējot Tiesas atbildes uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu lietderību.
            20. Itālijas valdība norāda, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams, jo tajā nav pietiekami precīzi izklāstīti lietas tiesiskie un faktiskie apstākļi.
            21. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā noteiktās procedūras ietvaros, kuras pamatā ir skaidra funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, vienīgi valsts tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt faktus pamatlietā, kā arī interpretēt un piemērot valsts tiesības. Tāpat vienīgi valsts tiesai, kura iztiesā lietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir jāizvērtē, ņemot vērā lietas īpatnības, gan Tiesai uzdodamo jautājumu nepieciešamība, gan to atbilstība. Līdz ar to, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (2012. gada 25. oktobra spriedums lietā C-553/11 Rintisch , 15. punkts un tajā minētā judikatūra).
            22. Tādēļ valsts tiesas lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai lietderīgi atbildētu uz tai uzdotajiem jautājumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Rintisch , 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
            23. Tomēr tā tas nav pamatlietā. Iesniedzējtiesa lūdz Tiesu izskaidrot tās judikatūru saistībā ar kontroli, kuru vairākas līgumslēdzējas iestādes kopīgi īsteno attiecībā uz līguma slēgšanas tiesību ieguvēju, kurš tām kopīgi pieder, kā arī nosacījumus, saskaņā ar kuriem ir jāuzskata, ka šādā gadījumā tiek veikta “tāda pati kontrole” – šim jautājumam nenoliedzami ir saistība ar pamatlietu priekšmetu. Turklāt Tiesa uzskata, ka šajā lūgumā ietvertā informācija par tiesisko regulējumu un faktiem ir pietiekama, lai tā varētu sniegt lietderīgu atbildi uz uzdoto jautājumu.
            24. No tā izriet, ka lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemami.
            Par lietas būtību
            25. Saskaņā ar iedibinātu judikatūru līgumslēdzēja iestāde, piemēram, pašvaldība, var uzsākt publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, ja tā līguma slēgšanas tiesību ieguvēju kontrolē tāpat, kā tā kontrolē savus dienestus, un ja šis ieguvējs lielāko daļu savu darbību veic kopā ar šo līgumslēdzēja iestādi vai iestādēm, kas ir tā turētājas (iepriekš minētais spriedums lietā Teckal , 50. punkts). Nav šaubu par to, ka šī judikatūra, kas sākotnēji tika pieņemta, lai interpretētu Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/36/EEK, ar ko koordinē piegāžu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 1. lpp.), ir piemērojama arī būvdarbu un pakalpojumu publiskā iepirkuma procedūrām.
            26. Tāpat jānorāda, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai jautājums par to, vai runa ir par pakalpojumu koncesiju vai par pakalpojumu publisko iepirkumu, un šajā pēdējā gadījumā – vai tirgus vērtība sasniedz Savienības tiesību normās noteikto slieksni, neietekmē atbildi, kas Tiesai ir jāsniedz uz prejudiciālo jautājumu, jo izņēmums no Savienības tiesību noteikumu piemērošanas gadījumā, ja ir izpildīti “tādas pašas kontroles” veikšanas nosacījumi, ir piemērojams visās šajās situācijās (šajā ziņā skat. 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C-573/07 Sea , Krājums, I-8127. lpp., 31.–40. punkts).
            27. Saskaņā ar pastāvīgu judikatūru “tāda pati kontrole” ir tad, ja attiecīgais ieguvējs tiek kontrolēts, kas līgumslēdzēja iestādei ļauj ietekmēt tās lēmumus. Ir jābūt noteicošas ietekmes iespējai gan attiecībā uz šī ieguvēja stratēģiskajiem mērķiem, gan arī uz svarīgiem lēmumiem (iepriekš minētie spriedumi lietā Parking Brixen , 65. punkts; lietā Coditel Brabant , 28. punkts, un Sea , 65. punkts). Citiem vārdiem sakot, līgumslēdzēja iestādei ir jābūt iespējai veikt pār šo ieguvēju strukturālu un funkcionālu kontroli (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 26. punkts). Tiesa arī pieprasa, lai kontrole būtu faktiska (iepriekš minētais spriedums lietā Coditel Brabant , 46. punkts).
            28. Saskaņā ar judikatūru gadījumā, ja atsauce tiek veikta uz ieguvēju, kurš kopīgi pieder vairākām valsts iestādēm, šīs iestādes var kopīgi veikt “tādu pašu kontroli” un nav nepieciešams, lai šo kontroli katra no tām veiktu atsevišķi (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Coditel Brabant , 47. un 50. punkts, kā arī Sea , 59. punkts).
            29. No tā izriet, ka, ja valsts iestāde kļūst par mazākuma kapitāldaļu turētāju akciju sabiedrībā ar pilnībā publisku kapitālu, lai attiecīgajai sabiedrībai piešķirtu sabiedrisko pakalpojumu pārvaldību, kontroli, kuru šajā sabiedrībā iesaistītās valsts iestādes īsteno, var uzskatīt par kontroli, kas ir tāda pati kā kontrole, kuru tās īsteno pār saviem dienestiem, tad, ja to šīs iestādes īsteno kopā (iepriekš minētais spriedums lietā Sea , 63. punkts).
            30. Šādos apstākļos, pat ja vairākas valsts iestādes izmanto vienu kopīgu sabiedrību, lai veiktu kopīgu publisko pakalpojumu uzdevumu, protams, nav nepieciešams, lai katrai no šīm iestādēm pašai par sevi būtu individuālas kontroles pilnvaras pār šo iestādi, tomēr kontrole, kas pār to tiek īstenota, nevar būt atkarīga tikai no vienas valsts iestādes kontroles pilnvarām, kurai attiecīgajā sabiedrībā pieder vairākuma kapitāldaļas, pretējā gadījumā tiktu atņemta jēga pašam kopējas kontroles jēdzienam.
            31. Tādas līgumslēdzēja iestādes funkcijas saistībā ar līguma slēgšanas tiesību ieguvēju, kurš pieder vairākām [līgumslēdzēja iestādēm] kopā, kas tai nesniedz nekādu iespēju piedalīties šī ieguvēja kontrolē, faktiski atvērtu iespēju Savienības tiesību normu publisko iepirkumu jomā vai pakalpojumu koncesiju jomā piemērošanas apiešanai, jo pilnībā formāla dalība šādā ieguvējā vai kopīgā iestādē, ar kuru tiek nodrošināta tās pārvalde, atbrīvotu šo līgumslēdzēja iestādi no pienākuma uzsākt konkursa procedūru atbilstoši Savienības noteikumiem, jo šī pēdējā minētā iestāde nekādi nepiedalītos šī ieguvēja “tādā pašā kontrolē” (šajā ziņā skat. 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-231/03 Coname , Krājums, I-7287. lpp., 24. punkts).
            32. No tā izriet, ka pamatlietās iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tas, ka Comune di Cagno  un Comune di Solbiate  ir parakstījušas akcionāru vienošanos, ar kuru tām tiek noteiktas tiesības konsultēties, iecelt vienu locekli auditoru komitejā un iecelt amatā vienu valdes locekli, pamatojoties uz vienošanos ar pārējām pašvaldībām, uz kurām attiecas šī vienošanās, ļauj šīm pašvaldībām faktiski piedalīties ASPEM  kontrolē.
            33. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka gadījumā, ja vairākas valsts iestādes kā līgumslēdzēja iestādes kopīgi izveido sabiedrību, kuras uzdevums ir īstenot to sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu, vai ja valsts iestāde ir šādas sabiedrības dalībniece, Tiesas judikatūrā ieviestais nosacījums, saskaņā ar kuru šīm iestādēm, lai tās tiktu atbrīvotas no pienākuma uzsākt publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras atbilstoši Savienības tiesību normām, ir kopīgi jāveic kontrole pār ieguvēju, kas ir tāda pati kā kontrole, kuru tās īsteno pār saviem dienestiem, ir izpildīts tad, ja katrai no šīm iestādēm ir gan kapitāldaļas, gan pārstāvība minētā ieguvēja vadības institūcijās.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            34. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            Ja vairākas valsts iestādes kā līgumslēdzējas iestādes kopīgi izveido sabiedrību, kuras uzdevums ir īstenot to sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu, vai ja valsts iestāde ir šādas sabiedrības dalībniece, Eiropas Savienības Tiesas judikatūrā ieviestais nosacījums, saskaņā ar kuru šīm iestādēm, lai tās tiktu atbrīvotas no pienākuma uzsākt publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras atbilstoši Savienības tiesību normām, ir kopīgi jāveic kontrole pār šo ieguvēju, kas ir tāda pati kā kontrole, kuru tās īsteno pār saviem dienestiem, ir izpildīts tad, ja katrai no šīm iestādēm ir gan kapitāldaļas, gan pārstāvība minētā ieguvēja vadības institūcijās.