title: Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2014. gada 12.martā. # CR pret Eiropas Parlamentu. # Lieta F-128/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta F‑128/12
            par prasību, kas celta saskaņā LESD 270. pantu, kurš piemērojams EAEKL atbilstoši tā 106.a pantam,
            CR , Eiropas Parlamenta ierēdnis, ar dzīvesvietu M . (Francija), ko pārstāv A. Salerno  un B. Cortese , avocats ,
            prasītājs,
            pret
            Eiropas Parlamentu , ko pārstāv V. Montebello-Demogeot  un E. Taneva , pārstāves,
            atbildētājs,
            ko atbalsta
            Eiropas Savienības Padome , ko pārstāv M. Bauer  un A. Bisch , pārstāvji,
            persona, kas iestājusies lietā.
            CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs Š. van Rapenbušs [ S. Van Raepenbusch ], tiesneši R. Barentss [ R. Barents ] un K. Brādlijs [ K. Bradley ] (referents),
            sekretārs J. Tomacs [ J. Tomac ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 12. decembra tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 29. oktobrī, CR  iesniedza šo prasību atcelt Eiropas Parlamenta lēmumu par nepamatotu maksājumu, kas saņemti kā apgādājamā bērna pabalsts, atgūšanu pēc piecu gadu noilguma termiņa beigām.
            Atbilstošās tiesību normas
            2. Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 67. pantā ir noteikts:
            “1. Ģimenes pabalsti ir šādi:
            [..]
            b) pabalsts attiecībā uz apgādājamu bērnu;
            [..].
            2. Ierēdņiem, kas saņem šajā pantā minētos ģimenes pabalstus, ir pienākums deklarēt līdzīga rakstura pabalstus, kurus tie saņem no citiem avotiem, un šādus pabalstus atskaita no pabalstiem, kuri izmaksāti saskaņā ar [Civildienesta noteikumu] VII pielikuma 1., 2. un 3. pantu.
            [..]”
            3. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 85. pantu:
            “Jebkuru nepamatoti pārmaksāto summu atmaksā, ja tās saņēmējs zināja, ka nav pienācīga iemesla tās samaksai, vai arī ja fakts par pārmaksāto summu nepārprotami norādīja uz to, ka tās saņēmējs nevarēja par to nezināt.
            Atmaksas pieprasījums jāiesniedz ne vēlāk kā piecu gadu laikā no dienas, kurā summa ir samaksāta. Ja iecēlējinstitūcija var konstatēt, ka saņēmējs ar nodomu maldinājis administrāciju, lai iegūtu attiecīgo summu, atmaksas pieprasījumu neatzīst par spēkā neesošu, pat ja šis laikposms ir pagājis.”
            Tiesvedības rašanās fakti
            4. Prasītājs, AD 12 pakāpes ierēdnis, uzsāka darbu Parlamentā 1983. gada 1. jūlijā un kopš šī datuma tajā ieņēma dažādus administratīvus amatus. Tostarp no 2004. gada 1. janvāra līdz 2008. gada maijam viņš bija nodarbināts juridiskajā dienestā, kurā no 2005. gada 1. februāra līdz 2008. gada 30. aprīlim viņš ietilpa nodaļā, kura strādāja ar Civildienesta noteikumos noteiktajām tiesībām.
            5. Kā četru bērnu tēvs prasītājs kopš 1991. gada oktobra saņēma Civildienesta noteikumu 67. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzēto apgādājamā bērna pabalstu.
            6. Ar 2011. gada 13. oktobra paziņojumu Parlamenta Personāla ģenerāldirektorāta Personāla administratīvās dzīves vadības direkcijas Individuālo tiesību un atalgojuma nodaļas vadītājs paziņoja prasītājam to, ka Parlamenta rīcībā esošie dati liek uzskatīt, ka viņam ir bijušas tiesības saņemt Francijas iestāžu izmaksājamo apgādājamā bērnu pabalstu, un lūdza viņam iesniegt viņa dzīvesvietas Caisse d’allocations familiales  [Ģimenes pabalstu izmaksas iestādes] (turpmāk tekstā – “ CAF ”) apliecinājumu par viņa situāciju, proti, vai nu izmaksas apliecinājumu, vai izmaksas atteikumu. Pēc tam tika norādīts, ka gadījumā, ja šāds apliecinājums netiks iesniegts līdz 2011. gada 31. oktobrim, pirmkārt, līdz tam izmaksātais apgādājamā bērna pabalsts tiks samazināts par summu, kādu prasītājs bija tiesīgs saņemt no CAF , un, otrkārt, administrācija veiks detalizētu viņa lietas materiālu izvērtējumu, kā arī attiecīgā gadījumā sāks visu nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu.
            7. Pēc 2011. gada 13. oktobra paziņojuma saņemšanas prasītājs sazinājās ar CAF , lūdzot izsniegt Parlamenta prasīto apliecinājumu, un informēja Parlamenta administrāciju, ka, pēc viņa ieskata, viņam nebūs iespējams šo apliecinājumu saņemt noteiktajā termiņā.
            8. Ar 2011. gada 11. novembra vēstuli Individuālo tiesību un atalgojuma nodaļas vadītājs informēja prasītāju, ka, tā kā noteiktajā termiņā viņš nav iesniedzis prasīto apliecinājumu, Parlamenta izmaksājamais apgādājamā bērna pabalsts pēc tā iniciatīvas ar 2011. gada decembri tiek samazināts par summu, kas atbilst summai, kādu viņš bija tiesīgs saņemt no CAF . Paziņojumā tika piebilsts, ka šis samazinājums tiks piemērots ar atpakaļejošu datumu no prasītāja otrā bērna piedzimšanas 1996. gada janvārī, kas deva tiesības uz CAF  izmaksājamo pabalstu.
            9. Ar 2011. gada 9. decembra paziņojumu Personāla administratīvās dzīves vadības direkcijas direktors (turpmāk tekstā – “direktors”) informēja prasītāju, ka viņa lietas materiālu pārbaudē ir secināts, ka viņš ir saņēmis CAF  izmaksātus ģimenes pabalstus “no 1999. gada septembra pēc otrā bērna piedzimšanas”. Direktors uzskata, ka prasītājs bija “apzināti maldinājis administrāciju, lai panāktu ģimenes pabalstu izmaksu bez to summu atskaitījuma, kas atbilst līdzīga rakstura saņemtajām summām no citiem avotiem”, jo viņš nebija informējis administrāciju par viņa saņemtajiem valsts pabalstiem un nebija aktualizējis savus datus pēdējās divās ikgadējās informācijas veidlapās. Tādēļ, uzskatot, ka ir izpildīti Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrā teikuma nosacījumi, direktors informēja prasītāju, ka tas, rīkojoties kā iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”), ir nolēmis uzsākt nepamatoti samaksāto summu atgūšanu ne vien par pēdējiem pieciem gadiem, bet par visu laika posmu no 1999. gada septembra, veicot ieturējumus no viņa atalgojuma laika posmā no 2012. gada janvāra līdz 2014. gada janvārim (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
            10. Ar 2012. gada 5. janvāra vēstuli CAF  atbildēja uz prasītāja informācijas pieprasījumu un nosūtīja viņam izrakstu par viņa saņemtajiem pakalpojumiem no tās laika posmā no 1998. gada 1. aprīļa līdz 2011. gada 31. decembrim, tostarp pakalpojumu ar nosaukumu “ ģimenes pabalsts”, kas tika izmaksāts no 1999. gada septembra. Turklāt CAF  norādīja prasītājam, ka nav iespējams iegūt apliecinājumu par laika posmu no 1996. gada janvāra.
            11. 2012. gada 7. martā prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu vienīgi, ciktāl ar to bija nolemts atgūt nepamatoti samaksātās summas par ilgāku laiku nekā pieci gadi. Faktiski prasītājs neapstrīdēja pēdējos piecos gados nepamatoti samaksāto summu atgūšanu.
            12. Ar 2012. gada 2. jūlija lēmumu Parlamenta ģenerālsekretārs, rīkojoties kā iecēlējinstitūcija, noraidīja sūdzību, vienlaikus informējot prasītāju, ka kompetentais dienests ir pārrēķinājis atgūstamo summu apmēru atbilstoši CAF  2012. gada 5. janvāra vēstulē norādītajai informācijai.
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            13. Ar 2013. gada 1. martā Civildienesta tiesas kancelejā iesniegto procesuālo rakstu Eiropas Savienības Padome lūdza atļauju iestāties lietā Parlamenta prasījumu atbalstam. Ar Civildienesta tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2013. gada 8. maija rīkojumu tika apmierināts gan šis lūgums, gan attiecīgi prasītāja un Parlamenta pieteikumi par konfidencialitāti attiecībā uz prasības pieteikumam un iebildumu rakstam pievienotajiem pielikumiem.
            14. Prasītāja prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
            – atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to, piemērojot Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otro teikumu, ir nolemts atgūt visu no 1999. gada septembra nepamatoti saņemto summu, nevis tikai to summu, kas nepamatoti saņemta pēdējo piecu gadu laikā;
            – tiktāl, cik nepieciešams, atcelt 2012. gada 2. jūlija lēmumu par sūdzības noraidīšanu;
            – piespriest atbildētājam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
            15. Parlamenta prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
            – noraidīt prasību;
            – piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            16. Padomes prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
            – atzīt izvirzīto iebildi par prettiesiskumu attiecībā pret Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otro teikumu par nepamatotu;
            – noraidīt prasību kā nepamatotu.
            Juridiskais pamatojums
            Par prasījumiem atcelt lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība
            17. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tie prasījumi atcelt tiesību aktus, kas formāli vērsti pret lēmumu, ar kuru ir noraidīta sūdzība, gadījumā, ja šim lēmumam nav autonoma satura, nozīmē, ka Civildienesta tiesā tiek apstrīdēts akts, par kuru ir tikusi iesniegta sūdzība (šajā ziņā skat. Tiesas 1989. gada 17. janvāra spriedumu lietā 293/87 Vainker /Parlaments, 8. punkts).
            18. Šajā gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka ar 2012. gada 2. jūlija lēmumu, ar kuru noraidīta prasītāja sūdzība, ir apstiprināts apstrīdētais lēmums, precizējot šī lēmuma pamatā esošo argumentāciju. Taču šādā gadījumā ir jāizvērtē tieši sākotnējā nelabvēlīgā akta tiesiskums, ņemot vērā lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība, ietverto pamatojumu, pieņemot, ka šis pamatojums sakrīt ar šo aktu (Civildienesta tiesas 2012. gada 18. aprīļa spriedums lietā F‑50/11 Buxton /Parlaments, 21. punkts, un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to prasījumiem, kas vērsti pret lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība, nav autonoma satura, un tādējādi tie ir jāuzlūko kā formāli vērsti pret apstrīdēto lēmumu, kāds tas precizēts lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 10. jūnija spriedumu lietā T‑258/01 Eveillard /Komisija, 32. punkts).
            Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
            19. Prasības pieteikums ir jāsaprot tā, ka, pamatojot prasījumus atcelt apstrīdēto lēmumu, tajā būtībā tiek izvirzīti divi pamati, kuros tiek norādīts, pirmkārt, uz Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrā teikuma pārkāpumu un, otrkārt, iebilde par Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas prettiesiskumu.
            20. Civildienesta tiesa vispirms izvērtēs iebildi par Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrā teikuma prettiesiskumu, jo gadījumā, ja šī iebilde par prettiesiskumu ir jāapmierina, vairs nebūs vajadzīgs izvērtēt pirmo pamatu.
            Par pamatu – iebilde par Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrā teikuma prettiesiskumu
            21. Prasītājs uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tādēļ, ka tas ir pamatots ar Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otro teikumu – tiesību normu, kas pati esot prettiesiska. Proti, pēc prasītāja ieskata, ar šo tiesību normu tiekot pārkāpts tiesiskās noteiktības princips un samērīguma principu, jo tajā nav paredzēts noilguma termiņš administrācijas rīcībai gadījumā, kad ierēdnis apzināti ir to maldinājis.
            – Par iebildes par prettiesiskumu pieņemamību
            22. Vispirms jākonstatē, ka iebilde par Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrā teikuma prettiesiskumu nekādā veidā nav tikusi izvirzīta pirmstiesas procedūras ietvaros.
            23. Protams, atbildētājs un lietā iestājusies persona tiešām nav izvirzījuši pret prasītāju iebildi par nepieņemamību. Gluži pretēji – atbildot uz Civildienesta tiesas jautājumiem tiesas sēdē par iebildes par prettiesiskumu pieņemamību kontekstā par sūdzības un vēlāka prasības pieteikuma savstarpējas atbilstības prasību, tie abi bija vienisprātis par to, ka iebildes par prettiesiskumu, uz kurām savstarpējas atbilstības prasība nebūtu jāattiecina, ir jānodala no citiem pamatiem, kuriem savstarpējas atbilstības prasība ir jāpiemēro veidā, kā to sava 2013. gada 25. oktobra sprieduma lietā T‑476/11 P Komisija/ Moschonaki  70.–80. un 82. punktā atgādinājusi Vispārējā tiesa, un līdz ar to nelūdz Civildienesta tiesu atzīt izvirzīto iebildi par prettiesiskumu par nepieņemamu.
            24. Tomēr sūdzības un prasības savstarpējā atbilstība, no kuras ir atkarīga pēdējās pieņemamība, ir sabiedriskās kārtības jautājums, kas tiesai ir jāizskata pēc savas ierosmes (Civildienesta tiesas 2012. gada 17. jūlija spriedums lietā F‑54/11 BG /Ombuds, 57. punkts un tajā minētā judikatūra, spriedums pārsūdzēts Vispārējā tiesā, lieta T‑406/12 P).
            25. Šajā ziņā jāatgādina, ka Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktā ir paredzēts, ka Savienības tiesās prasība ir pieņemama tikai tad, ja vispirms iecēlējinstitūcijai ir iesniegta sūdzība.
            26. Saskaņā ar judikatūru savstarpējas atbilstības prasība starp sūdzību šīs tiesību normas izpratnē un tai sekojošo prasības pieteikumu izriet no Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punkta. Šī norma pieprasa – tās neizpildes gadījumā nozīmējot prasības nepieņemamību –, ka Savienības tiesās izvirzītajam pamatam ir jābūt norādītam jau pirmstiesas procedūras laikā, lai iecēlējinstitūcija varētu uzzināt ieinteresētās personas kritiku par apstrīdēto lēmumu. Savstarpējas atbilstības prasība tiek attaisnota ar pirmstiesas procedūras mērķi, proti, ļaut panākt izlīgumu par strīdiem, kas radušies starp ierēdņiem un administrāciju (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/ Moschonaki , 71. un 72. punkts un tajā minētā judikatūra).
            27. Turklāt judikatūrā ir precizēts, ka savstarpējas atbilstības prasības starp prasības pieteikumu un sūdzību īstenošanai un tās kontrolei Savienības tiesās vienlaikus ir jāgarantē, ka tiek ievērots, pirmkārt, efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, kurš nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā ar mērķi, lai ieinteresētā persona varētu efektīvi apstrīdēt viņai nelabvēlīgu iecēlējinstitūcijas lēmumu, un, otrkārt, tiesiskās noteiktības princips, lai jau sūdzības stadijā iecēlējinstitūcija varētu uzzināt ieinteresētās personas kritiku par apstrīdēto lēmumu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/ Moschonaki , 82. punkts).
            28. Visbeidzot, judikatūrā savstarpējas atbilstības prasība ir attiecināta uz prasību, kuras ietvaros ir izvirzīta iebilde par prettiesiskumu, apstiprinot, ka, lai šāda iebilde būtu pieņemama, tai jābūt norādītai sūdzībā (Civildienesta tiesas 2008. gada 11. decembra spriedums lietā F‑136/06 Reali /Komisija, 44.–51. punkts, kas tika apstiprināts ar Vispārējās tiesas 2010. gada 27. oktobra spriedumu lietā T‑65/09 P Reali /Komisija, 46.–49. punkts).
            29. Taču Civildienesta tiesa uzskata, ka kopš iepriekš minētā 2010. gada 27. oktobra sprieduma lietā Reali /Komisija judikatūra par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu Hartas 47. panta kontekstā (skat., piemēram, Tiesas 2012. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑199/11 Otis u.c., 54.–63. punkts, un 2013. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑40/12 P Gascogne Sack Deutschland  (agrāk – Sachsa Verpackung )/Komisija, 75. un 76. punkts, kā arī Vispārējās tiesas 2011. gada 15. septembra spriedumu lietā T‑234/07 Koninklijke Grolsch /Komisija, 39. un 40. punkts) ir attīstījusies, kas attaisno to, ka tā pārskata iespēju piemērot savstarpējas atbilstības prasību gadījumā, kad iebilde par prettiesiskumu pirmo reizi ir izvirzīta prasībā tiesā.
            30. It īpaši iepriekš minētajā spriedumā lietā Koninklijke Grolsch /Komisija Vispārējā tiesa, vispirms konstatējusi, ka nevienā Savienības tiesību normā nav noteikts, ka paziņojuma par iebildumiem adresātam administratīvajā procesā būtu pienākums apstrīdēt dažādos šajā paziņojumā iekļautos faktiskos vai tiesiskos apstākļus, pretējā gadījumā tam būtu liegts to darīt vēlāk tiesvedības stadijā, noraidīja Eiropas Komisijas argumentu, ar kuru tika apšaubīta pamata pieņemamība tādēļ, ka tas skaidri un precīzi nebija izvirzīts administratīvā procesa laikā (37. un 39. punkts). Faktiski Vispārējā tiesa nosprieda, ka aprakstītajos apstākļos šāds arguments nozīmētu ierobežot prasītājas iespēju vērsties tiesā un it īpaši tās tiesības uz savas lietas izskatīšanu tiesā. Taču, kā to atgādināja Vispārējā tiesa, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un piekļuvi objektīvai tiesai ir garantētas Hartas 47. pantā (40. punkts).
            31. Kaut gan patiešām šī sprieduma 27. un 28. punktā minētā judikatūra ir attīstīta no civildienesta atšķirīgās jomās, iepriekš minētais spriedums lietā Koninklijke Grolsch /Komisija attiecas uz iespējas vērsties tiesā ierobežojuma, kuru likumdevējs nav tieši paredzējis, atbilstību Hartas 47. pantam. Tātad ir runa par situāciju, kas ir analoģiska savstarpējas atbilstības prasības piemērošanai iebildes par prettiesiskumu gadījumā, kas ir prasība, kura, lai arī tās pamats ir Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts, ir judikatūras izcelsmes norma.
            32. Taču Civildienesta tiesa uzskata, ka apsvērumi, kas skar attiecīgi pirmstiesas procedūras mērķi, iebildes par prettiesiskumu raksturu un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu, nepieļauj to, ka iebilde par prettiesiskumu, kura pirmo reizi ir izvirzīta prasībā, tiek atzīta par nepieņemamu vienīgi tā iemesla dēļ, ka tā nav bijusi izvirzīta pirms prasības celšanas iesniegtajā sūdzībā.
            33. Pirmkārt, attiecībā uz pirmstiesas procedūras mērķi no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šai procedūrai nav jēgas, ja iebildumi tiek vērsti pret lēmumu, kuru iecēlējinstitūcija vairs nevar mainīt (Tiesas 1978. gada 16. marta spriedums lietā 7/77 Ritter von Wüllerstorff un Urbair /Komisija, 7. punkts, un 1983. gada 14. jūlija spriedums lietā 144/82 Detti /Tiesa, 16. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. janvāra spriedums lietā T‑386/00 Gonçalves /Parlaments, 34. punkts). Tāpat judikatūrā ir izslēgta nepieciešamība iesniegt sūdzību par konkursu atlases komisiju pieņemtajiem lēmumiem (Civildienesta tiesas 2012. gada 20. jūnija spriedums lietā F‑66/11 Cristina /Komisija, 34. punkts) vai par novērtējuma ziņojumu (Tiesas 1980. gada 3. jūlija spriedums apvienotajās lietās 6/79 un 97/79 Grassi /Padome, 15. punkts).
            34. Tāpat arī pienākums izvirzīt iebildi par prettiesiskumu sūdzībā, lai to vēlāk neatzītu par nepieņemamu, neatbilstu pirmstiesas procedūras mērķim, kas atgādināts šā sprieduma 24. punktā.
            35. Proti, ņemot vērā Eiropas Savienības iestāžu izdoto aktu tiesiskuma prezumpcijas principu, saskaņā ar kuru Eiropas Savienības tiesiskais regulējums ir uzskatāms par pilnā mērā spēkā esošu līdz brīdim, kad tā nelikumību ir konstatējusi kompetentā tiesa (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā 101/78 Granaria , 4. punkts; 1988. gada 7. jūnija spriedums lietā 63/87 Komisija/Grieķija, 10. punkts, un 2004. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑475/01 Komisija/Grieķija, 18. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 30. septembra spriedums lietā T‑13/97 Losch /Tiesa, 99. punkts; 1998. gada 30. septembra spriedums lietā T‑154/96 Chvatal u.c./Tiesa, 112. punkts; 2001. gada 12. jūlija spriedums lietā T‑120/99 Kik /ITSB (“Kik”), 55. punkts, un 2008. gada 17. septembra spriedums lietā T‑218/06 Neurim Pharmaceuticals (1991) /ITSB – Eurim‑Pharm Arzneimittel  (“Neurim PHARMACEUTICALS”), 52. punkts), iecēlējinstitūcija nevar izvēlēties nepiemērot spēkā esošu vispārēju aktu, kas, tāsprāt, ir pretrunā tiesību normai ar augstāku juridisko spēku, tikai tādēļ, lai atrisinātu strīdu ārpustiesas ceļā (šajā ziņā skat. Civildienesta tiesas 2011. gada 7. jūnija spriedumu lietā F‑64/10 Mantzouratos /Parlaments, 22. punkts).
            36. Tāda izvēle a fortiori  ir izslēgta, ja iecēlējinstitūcija rīkojas saistošās kompetences situācijā, kā tas ir gadījumā, kad ir izpildīti Civildienesta noteikumu 85. panta piemērošanas nosacījumi un kad administrācijai ir pienākums atgūt kādam no tās darbiniekiem nepamatoti izmaksātās summas. Saistošās kompetences īstenošanas ietvaros iecēlējinstitūcijai nav tiesību atcelt vai grozīt darbinieka apstrīdēto lēmumu, pat ja tā uzskatītu, ka izvirzītā iebilde par prettiesiskumu pret tiesību normu, uz kuras pamata ir pieņemts apstrīdētais lēmums, ir pamatota.
            37. Turklāt tas, ka iebilde par prettiesiskumu tiek izvirzīta pirmo reizi prasībā, nedrīkst ietekmēt tiesiskās noteiktības principu, jo, pat ja kopš sūdzības stadijas iecēlējinstitūcijai būtu bijusi zināma iebilde par prettiesiskumu, tā nevarētu uz šo apstākli atsaukties, lai atrisinātu strīdu ar savu darbinieku izlīguma ceļā.
            38. Otrkārt, attiecībā uz iebildes par prettiesiskumu raksturu – saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 277. pantā ir nostiprināts vispārējs princips, ar kuru ikvienam lietas dalībniekam tiek nodrošinātas tiesības, – lai panāktu tiesību akta, par kuru tas var celt prasību, atcelšanu, ar blakus prasību apstrīdēt tāda Savienības iestāžu iepriekš pieņemta tiesību akta spēkā esamību, kas ir apstrīdētā tiesību akta juridiskais pamats, ja šim lietas dalībniekam nav bijis tiesību, pamatojoties uz LESD 263. pantu, celt tiešu prasību pret šādu aktu, kurš tam ir radījis sekas, nebūdams tiesīgs lūgt tā atcelšanu (Tiesas 1979. gada 6. marta spriedums lietā 92/78 Simmenthal /Komisija, 39. punkts, un 1984. gada 19. janvāra spriedums lietā 262/80 Andersen u.c./Parlaments, 6. punkts). Tādējādi LESD 277. panta mērķis ir aizsargāt personu no prettiesiska normatīvā akta piemērošanas, ievērojot to, ka spriedumam, ar kuru tiek konstatēta nepiemērojamība, ir iedarbība tikai uz konkrētās lietas dalībniekiem un ka ar šo spriedumu netiek apstrīdēts pats akts, kas ir kļuvis neapstrīdams (Pirmās instances tiesas 2006. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑173/04 Carius /Komisija, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
            39. Taču, pieņemot, ka pienākums izvirzīt iebildi par prettiesiskumu sūdzībā, lai to vēlāk neatzītu par nepieņemamu, varētu atbilst pirmstiesas procedūras mērķim, Civildienesta tiesa uzskata, ka pašas iebildes par prettiesiskumu raksturs ir līdzsvarot tiesiskuma principu un tiesiskās noteiktības principu.
            40. Visbeidzot, no LESD 277. panta redakcijas izriet, ka lietas dalībnieks var apstrīdēt vispārpiemērojamu aktu pēc prasības celšanai paredzētā termiņa beigām vienīgi tiesvedības ietvaros Savienības tiesās. Tātad šāda izņēmuma iedarbība nevar pilnībā izpausties administratīvas sūdzības procedūras ietvaros.
            41. Visbeidzot treškārt, Civildienesta tiesa atgādina, ka efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas šobrīd ir nostiprināts Hartas 47. panta otrajā daļā, saskaņā ar kuru “ikvienai personai ir tiesības uz [..] lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā”. Šī daļa atbilst Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas paraks tīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECTK”), 6. panta 1. punktam (Tiesas 2013. gada 28. februāra spriedums lietā C‑334/12 RX‑II (pārskatīšana) Arango Jaramillo u.c./EIB, 40. un 42. punkts).
            42. No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras attiecībā uz ECTK 6. panta 1. punkta interpretāciju, uz kuru ir jāatsaucas atbilstoši Hartas 52. panta 3. punktam, izriet, ka tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā nav absolūtas. Šo tiesību īstenošana ir pakļauta ierobežojumiem, tostarp nosacījumiem attiecībā uz prasības pieņemamību. Lai arī ieinteresētajām personām ir jārēķinās, ka ir piemērojami attiecīgie tiesību akti, to piemērošana nedrīkst kavēt tās izmantot pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus (šajā ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2011. gada 6. decembra spriedumu lietā Anastasakis pret Grieķiju, pieprasījums Nr. 41959/08, Recueil des arrêts et décisions  vēl nav publicēts, 24. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā (pārskatīšana) Arango Jaramillo u.c./EIB, 43. punkts, un Tiesas 2010. gada 16. novembra rīkojumu lietā C‑73/10 P Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert /Komisija, 53. punkts).
            43. Konkrēti Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir precizējusi, ka ar prasības pieņemamību saistītie tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā ierobežojumi nevar ierobežot indivīda iespēju vērsties tiesā tādā veidā vai tādā apmērā, ka tiktu apdraudēta tā tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā būtība. Šādi ierobežojumi atbilst ECTK 6. panta 1. punktam vienīgi tad, ja tiem ir leģitīms mērķis un ja pastāv saprātīgs samērīgums starp izmantotajiem līdzekļiem un sasniedzamajiem mērķiem (skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2006. gada 24. maija spriedumu lietā Liakopoulou pret Grieķiju, pieprasījums Nr. 20627/04, Recueil des arrêts et décisions  nav publicēts, 17. punkts; 2008. gada 24. aprīļa spriedumu lietā Kemp u.c. pret Luksemburgu, pieprasījums Nr. 17140/05, Recueil des arrêts et décisions  nav publicēts, 47. punkts, un 2014. gada 9. janvāra spriedumu lietā Viard pret Franciju, pieprasījums Nr. 71658/10, 29. punkts). Proti, tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā ir apdraudētas, kad to tiesiskais regulējums pārstāj kalpot tiesiskās noteiktības un pareizas tiesvedības mērķiem, radot sava veida barjeru, kas kavē indivīda iespējas panākt savas lietas izskatīšanu pēc būtības kompetentajā tiesā (skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci [ P. Mengozzi ] viedokli iepriekš minētajā lietā (pārskatīšana) Arango Jaramillo u.c./EIB, 58.–60. punkts, un Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2009. gada 24. februāra spriedumu lietā L’Erablière pret Beļģiju, pieprasījums Nr. 49230/07, Recueil des arrêts et décisions  vēl nav publicēts, 35. punkts).
            44. Taču iebildes par prettiesiskumu, kas pirmo reizi norādīta prasības pieteikumā, nepieņemamība kā sankcija ir uzskatāma par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ierobežojumu, kas ir nesamērīgs ar savstarpējas atbilstības prasības sasniedzamo mērķi, proti, ļaut panākt izlīgumu strīdos, kas radušies starp konkrēto ierēdni un administrāciju (šajā ziņā skat. iepriekš minēto Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu lietā Liakopoulou  pret Grieķiju, 20. punkts).
            45. Šajā ziņā Civildienesta tiesa atgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiek uzskatīts, ka ikviens parasti rūpīgs ierēdnis pārzina Civildienesta noteikumus (Pirmās instances tiesas 1999. gada 19. maija spriedums apvienotajās lietās T‑34/96 un T‑163/96 Connolly /Komisija, 168. punkts un tajā minētā judikatūra) un it īpaši viņa atalgojumu regulējošās normas (skat. Civildienesta tiesas 2013. gada 21. novembra spriedumu apvienotajās lietās F‑72/12 un F‑10/13 Roulet /Komisija, 48. punkts un tajā minētā judikatūra). Savukārt iebilde par prettiesiskumu var likt Civildienesta tiesai izvērtēt to normu likumību, kuras ierēdņiem ir pienākums zināt, ņemot vērā vispārējos principus vai augstāka juridiskā spēka tiesību normas, kas var pārsniegt Civildienesta noteikumu normās noteikto. Tā kā iebildei par prettiesiskumu ir tāds raksturs, kā arī tādēļ, ka argumentācija, kas liek ieinteresētajai personai meklēt un izvirzīt šādu iebildi, no ierēdņa vai darbinieka, kurš iesniedz sūdzību un kuram ne vienmēr ir atbilstoša juridiska kompetence, nevar pieprasīt, lai tas noformulētu šādu iebildi pirmstiesas procedūras stadijā, pretējā gadījumā draudot ar vēlāku tās nepieņemamību. Tāds atzinums par nepieņemamību ir uzskatāms par nesamērīgu un netaisnīgu sodu attiecībā pret konkrēto darbinieku.
            46. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, izvirzītā iebilde par prettiesiskumu ir jāatzīst par pieņemamu.
            – Par iebildes par prettiesiskumu pirmo daļu par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu
            47. Prasītājs pēc būtības apgalvo, ka noilguma termiņa neesamība administrācijas rīcībai uz Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrā teikuma pamata ļaujot iecēlējinstitūcijai bezgalīgi novilcināt savu pilnvaru īstenošanu nepamatotu maksājumu atgūšanas jomā. Tādēļ šī tiesību norma neatbilstot tiesiskās noteiktības principam, un tāpēc konkrētajā gadījumā tās piemērošana esot jānoraida ārpus piecu gadu noilguma termiņa.
            48. Civildienesta tiesa atgādina, pirmkārt, ka noilgums, liedzot bezgalīgi apšaubīt laika gaitā jau nostabilizējušās situācijas, stiprina tiesisko noteiktību, taču tas var arī pieļaut, ka nostabilizējas situācijas, kuras vismaz sākotnēji bija pretlikumīgas. Tātad tas, kādā mērā to izmanto, izriet no strīda izšķiršanas starp tiesiskās noteiktības prasībām un likumīguma prasībām, ievērojot vēsturiskos un sociālos apstākļus, kas valda sabiedrībā kādā noteiktā laikā. Šā iemesla dēļ tas, kādu izvēli izdarīt, ir tikai likumdevēja ziņā. Tāpēc izvēles dēļ, kādu Savienības likumdevējs izdarījis attiecībā uz noilguma noteikumu ieviešanu un attiecīgu termiņu noteikšanu, to nevar pakļaut Savienības tiesu kontrolei (Pirmās instances tiesas 2005. gada 6. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑22/02 un T‑23/02 Sumitomo Chemical  un Sumika Fine Chemicals /Komisija, 82. un 83. punkts).
            49. Fakts, ka administrācijas pilnvaru īstenošanai, kas ļauj administrācijai veikt darbības nepamatotu maksājumu atgūšanai gadījumos, nav paredzēts piemērot piecu gadu noilguma termiņu, ja tā var pierādīt, ka ieinteresētā persona to ir apzināti maldinājusi, pats par sevi nevar būt prettiesisks no tiesiskās noteiktības principa ievērošanas viedokļa (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Sumitomo Chemical  un Sumika Fine Chemicals /Komisija, 83. punkts).
            50. Turklāt prasītāja arguments, ka, nepastāvot noilguma termiņam, administrācija var bezgalīgi vilcināt rīcību, nav nekā juridiski pamatots. Proti, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tad, ja Savienības likumdevējs nav noteicis noilguma termiņu, tiesiskās noteiktības pamatprasība nepieļauj to, ka administrācija bezgalīgi var atlikt savu pilnvaru īstenošanu (attiecībā uz valsts atbalsta atmaksāšanu skat. Tiesas 2008. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C‑408/04 P Komisija/ Salzgitter , 100. punkts). Šādā situācijā attiecīgajai administrācijai ir pienākums rīkoties saprātīgā termiņā pēc tam, kad tā ir uzzinājusi par faktiem (attiecībā uz nepamatoti izmaksāta apgādnieka pabalsta atgūšanu skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 5. novembra spriedumu lietā T‑205/01 Ronsse /Komisija, 52. punkts, tāpat attiecībā uz disciplinārlietas uzsākšanu skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 10. jūnija spriedumu lietā T‑307/01 François /Komisija, 48. un 49. punkts, un Civildienesta tiesas 2012. gada 8. marta spriedumu lietā F‑12/10 Kerstens /Komisija, 124. un 125. punkts).
            51. No tā izriet, ka iebildes par prettiesiskumu pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota, turklāt Civildienesta tiesai nav jāizlemj jautājums, vai šajā lietā administrācija ir rīkojusies saprātīgā termiņā, jo prasītājs nav formulējis pārmetumus administrācijai šajā ziņā.
            – Par iebildes par prettiesiskumu otro daļu par samērīguma principa pārkāpumu
            52. Prasītājs uzskata, ka izņēmums no Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrajā teikumā paredzētā piecu gadu noilguma termiņa ir pretrunā samērīguma principam.
            53. It īpaši prasītājs apgalvo, ka judikatūrā konkurences tiesību jomā ir atzīti noilguma termiņi no trīs līdz pieciem gadiem. Savukārt Tiesa esot nolēmusi, ka samērīguma princips neļauj piemērot 30 gadu noilguma termiņu strīdos par nepamatoti saņemtu eksporta kompensāciju atgūšanu Savienības finanšu interešu aizsardzības kontekstā.
            54. Turklāt prasītājs norāda, ka Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 248, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 13. decembra Regulu (EK, Euratom) Nr. 1995/2006 (OV L 390, 1. lpp.), 73.a pantā ir paredzēts piecu gadu noilguma termiņš “[Savienības] tiesībām [prasījumiem] attiecībā pret trešām personām un trešo personu tiesībām [prasījumiem] attiecībā pret [Savienību]”.
            55. Taču šajā lietā nepamatoti samaksāto maksājumu atgūšana tiek veikta par laika posmu, kas pārsniedz 12 gadus un kas prasītāju esot pakļāvis ilgam tiesiskas nenoteiktības periodam un riskam, ka viņš vairs nespēs pierādīt savas rīcības likumīgumu.
            56. Vispirms Civildienesta tiesa secina, ka ir jānoraida prasītāja arguments, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai noilguma termiņš 30 gadi pats par sevi esot neatbilstošs samērīguma principam un ka līdz ar to jebkāda noilguma termiņa neesamība viennozīmīgi esot prettiesiska.
            57. Faktiski Tiesas 2011. gada 5. maija spriedums apvienotajās lietās C‑201/10 un C‑202/10 Ze Fu Fleischhandel  un Vion Trading , uz kuru prasītājs atsaucas sava apgalvojuma pamatojumam, attiecas uz Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.), kurā ir regulētas administratīvās pārbaudes, veicamie pasākumi un sodi par saimnieciskās darbības subjektu izdarītajiem pārkāpumiem, interpretāciju (Pirmās instances tiesas 2006. gada 22. novembra spriedums lietā T‑282/04 Itālija/Komisija, 83. punkts) un tādējādi tam nav nozīmes tiesiskajās attiecībās starp Savienības iestādēm un to darbiniekiem.
            58. Katrā ziņā iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Ze Fu Fleischhandel  un Vion Trading nepamato prasītāja apgalvojumu. Proti, šā sprieduma 41. un 43. punktā Tiesa nosprieda, ka “nav noliegts, ka šāds civiltiesībās paredzēts noteikums par 30 gadu noilguma termiņu varētu būt vajadzīgs un samērīgs [..] minētā noteikuma sasniedzamā un valsts likumdevēja definētā mērķa saistībā”, bet ka šajā lietā šis termiņš pārsniedza to, kāds bija nepieciešams, “ņemot vērā Savienības finanšu interešu aizsardzības mērķi, kuram Savienības likumdevējs uzskatīja, ka noilguma termiņš četri gadi, pat trīs gadi jau ir pietiekams”.
            59. Tātad izņēmuma piemērošana administrācijai no Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrajā teikumā paredzētā piecu gadu noilguma termiņa pati par sevi nav pretrunā samērīguma principam. Tomēr ir jāpārbauda, vai, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 85. pantā noteikto mērķi, likumdevējs nav pārkāpis samērīguma principu konkrētajā gadījumā.
            60. Vispirms Civildienesta tiesa atgādina, ka saskaņā ar judikatūru atbilstoši samērīguma principam Savienības tiesiskā regulējuma tiesiskums ir pakļauts nosacījumam, ka pasākumi, kas ar to tiek īstenoti, ir piemēroti attiecīgajā tiesiskajā regulējumā leģitīmi noteikto mērķu īstenošanai un nepārsniedz to, kas vajadzīgs to sasniegšanai, ņemot vērā, ka, ja ir jāizvēlas starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, principā ir jāizmanto mazāk ierobežojošais (Civildienesta tiesas 2012. gada 28. marta spriedums lietā F‑36/10 Rapone /Komisija, 50. punkts).
            61. Civildienesta noteikumu 85. pantā izvirzītais mērķis viennozīmīgi ir Savienības finanšu interešu aizsardzība specifiskajā attiecību kontekstā starp Savienības iestādēm un to darbiniekiem, proti, personām, kuras ar šīm iestādēm saista Civildienesta noteikumu 11. pantā tieši paredzētais uzticības pienākums, kas it īpaši prasa, lai ierēdnis rīkotos “tikai Savienības interesēs” un lai viņam uzticētos pienākumus viņš izpildītu, “atbilstoši tā uzticības pienākumam pret Savienību”.
            62. Taču jākonstatē, ka Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrais teikums paredz administrācijas pienākumu pilnībā atgūt nepamatoti samaksātās summas konkrētā situācijā, kad tā var pierādīt, ka konkrētais darbinieks to ir apzināti maldinājis, tādējādi pārkāpjot savu iepriekš minēto uzticības pienākumu.
            63. Šādos apstākļos Civildienesta tiesa secina, ka izņēmums no piecu gadu noilguma termiņa nav nesamērīgs ar sasniedzamo mērķi.
            64. Turklāt izņēmuma no piecu gadu noilguma termiņa piemērošana administrācijai, kad tā veic darbības nepamatoti samaksāto summu atgūšanai Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrajā teikumā paredzētajā situācijā, atbilst Finanšu regulas 73.a pantam, kurā ir noteikts piecu gadu noilguma termiņš, “neskarot īpašu regulu [īpaša regulējuma] noteikumus”. Faktiski Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrais teikums ir tieši šāds “īpašs regulu [īpaša regulējuma] noteikums”, kas attiecas uz specifisko gadījumu, kad darbinieks apzināti maldinājis savu administrāciju.
            65. Tādējādi iebildes par prettiesiskumu otrā daļa un līdz ar to arī iebilde par prettiesiskumu kopumā ir jānoraida kā nepamatota.
            Par pamatu par Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrā teikuma pārkāpumu
            66. Prasītājs norāda, ka, lai būtu iespējams piemērot Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otro teikumu, administrācijai ir jāpierāda konkrētā darbinieka nolūks maldināt to, un uzskata, ka šajā lietā šo tiesību normu iecēlējinstitūcija ir piemērojusi, nesniedzot šādu pierādījumu. It īpaši prasītājs uzskata, ka apstrīdētais lēmums esot pamatots ar “vienkāršiem konstatējumiem”, kuri, ņemot vērā to, ka Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrais teikums jāinterpretē “ļoti šauri”, neesot pietiekami, lai pierādītu viņa vēlmi maldināt administrāciju.
            67. Civildienesta tiesa vispirms atgādina, ka atbilstoši Civildienesta noteikumu 85. panta otrajai daļai pieprasījums atmaksāt nepamatoti saņemtu summu jāiesniedz vēlākais piecu gadu laikā no dienas, kad summa tika izmaksāta. Tomēr šis piecu gadu termiņš attiecībā uz iecēlējinstitūciju nav piemērojams, ja tā var pierādīt, ka ieinteresētā persona ir apzināti maldinājusi administrāciju, lai panāktu šīs summas samaksu.
            68. Tādējādi no Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrā teikuma skaidri izriet, ka administrācijai ir jāpierāda konkrētā darbinieka nolūks maldināt to, ko turklāt lietas dalībnieki neapšauba.
            69. Šajā lietā prasītājs lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu vienīgi, ciktāl ar to nolemts atgūt nepamatoti samaksātās summas par laika posmu pirms minētajiem pieciem gadiem. Tātad, pirmkārt, jāsecina, ka prasītājs neapstrīd ne to, ka viņš zināja par ģimenes pabalsta izmaksas prettiesiskumu, ne to, ka šis prettiesiskums bija tik acīmredzams, ka viņš nevarēja par to nezināt.
            70. Otrkārt, jāatzīmē, ka apstrīdētajā lēmumā iecēlējinstitūcija ir norādījusi, ka prasītājs administrācijai nav uzrādījis no CAF  saņemtos pabalstus, lai gan sakarā ar saviem dažādajiem amatiem Parlamentā viņš atradās sevišķi privileģētā stāvoklī, lai zinātu, ka viņam tas ir jādara. Iecēlējinstitūcija pieminējusi arī to, ka prasītājs nav atbildējis uz lūgumu aktualizēt savus datus ikgadējās informācijas veidlapās 2009. gadā un 2010. gadā.
            71. Treškārt, lēmumā, ar kuru noraidīta sūdzība, iecēlējinstitūcija norāda uz to, ka prasītājs “vairākkārt sniedzis nepatiesas ziņas, gan aizpildot ikgadējās informācijas veidlapas no 1996. gada līdz 2005. gadam, gan aizpildot iesniedzamās informācijas veidlapas [..] sakarā ar [viņa] bērnu piedzimšanu”, un attiecībā uz ikgadējām informācijas veidlapām, ka laika posmā no 1996. gada līdz 1998. gadam viņš vienmēr norādīja, ka ne viņš, ne viņa sieva “ārpus Kopienām” nav saņēmuši ar viņu bērniem saistītus ģimenes pabalstus. Tāpat laika posmā no 1999. gada līdz 2005. gadam prasītājs ar savu parakstu apliecināja, ka viņš nav saņēmis pabalstus no citiem avotiem, jo viņš nebija ar krustiņu atzīmējis attiecīgo kvadrātiņu, kas norādīja uz šiem pabalstiem. Turklāt pretēji ikgadējās informācijas veidlapās esošajām instrukcijām viņš saviem paziņojumiem nekad nepievienoja CAF  apliecinājumus. Turklāt iecēlējinstitūcija konstatē arī to, ka “pēc [viņa] otrā, trešā un ceturtā bērna piedzimšanas [prasītājs] katrā reizē aizpildāmajā informācijas veidlapā sniedza nepatiesas ziņas, lai panāktu apgādājamā bērna pabalstu saņemšanu”. Visbeidzot iecēlējinstitūcija norādīja, pirmkārt, ka prasītājs neapstrīdēja nepamatoti samaksāto summu atgūšanu par pēdējiem pieciem gadiem un, otrkārt, ka sakarā ar savu augsto amata līmeni, jurista izglītību un faktu, ka viņš strādāja civildienestā, prasītājs atradās sevišķi labā stāvoklī, lai zinātu no Civildienesta noteikumu 67. panta 2. punkta izrietošo pienākumu deklarēt tāda paša rakstura pabalstus kā apgādājamā bērna pabalsts.
            72. Tātad jākonstatē, ka apstrīdēto lēmumu iecēlējinstitūcija ir balstījusi nevis uz “vienkāršiem konstatējumiem”, kā to apgalvo prasītājs, bet gan uz apstākli, ka šis pēdējais kā ierēdnis ar augstu amata līmeni un jurista pieredzi civildienesta jomā vairākkārt bija sniedzis administrācijai nepatiesas deklarācijas, neapstrīdot ne to, ka viņam bija zināms, ka maksājumi ir prettiesiski, ne to, ka viņam bija pienākums to zināt.
            73. Civildienesta tiesa secina, ka iepriekš minētie apstākļi tiesiski pietiekami pierāda prasītāja gribu maldināt administrāciju un ka tātad ir izpildīti Civildienesta noteikumu 85. panta otrās daļas otrā teikuma piemērošanas priekšnosacījumi.
            74. Šo secinājumu neietekmē prasītāja apgalvojums, ka pēc viņa otrā bērna piedzimšanas viņš telefoniski esot sazinājies ar Parlamenta administrāciju, kas viņam esot norādījusi, ka viņam nav jādeklarē CAF  maksātie pabalsti. Faktiski prasītājs ne vien nav iesniedzis Civildienesta tiesai pierādījumus šāda apgalvojuma pamatojumam, bet arī no tā nav atvasinājis nekādus secinājumus vai argumentus.
            75. Līdz ar to šis pamats ir jānoraida kā juridiski nepamatots.
            76. No iepriekš minētā izriet, ka prasība ir jānoraida kā nepamatota.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            77. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot šā reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, pusei, kurai spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījusi otra puse. Saskaņā ar šā panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka pusei, kurai spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šā pienākuma.
            78. No iepriekš minētā pamatojuma izriet, ka prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt Parlaments savos prasījumos ir skaidri lūdzis piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā šīs lietas apstākļos Reglamenta 87. panta 2. punkta piemērošana nav attaisnota, prasītājam ir jāsedz savi un jāatlīdzina Parlamenta tiesāšanās izdevumi.
            79. Atbilstoši Reglamenta 89. panta 4. punktam persona, kas iestājas lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            CIVILDIENESTA TIESA (trešā palāta)
            nospriež:
            1) prasību noraidīt;
            2) CR sedz pats savus un atlīdzina Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumus;
            3) Eiropas Savienības Padome, kas iestājusies lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.


Tiesas spriedums 1973. gada 13. decembrī. # Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders pret NV Indiamex un Feitelijke Vereniging De Belder. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Arbeidsrechtbank Antwerpen - Beļģija. # Apvienotās lietas 37 un 38-73.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 6.oktobrī.#Medion AG pret Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberlandesgericht Düsseldorf - Vācija.#Preču zīmes - Direktīva 89/104/EEK - 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Sajaukšanas iespēja - Preču zīmes izmantošana, ko veic trešā persona - Salikts apzīmējums, kas ietver trešās personas nosaukumu, kuram seko preču zīme.#Lieta C-120/04.

text:
      Lieta C‑120/04
      Medion AG
      pret
      Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH
      (Oberlandesgericht Düsseldorf lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Sajaukšanas iespēja – Preču zīmes izmantošana, ko veic trešā persona – Salikts apzīmējums, kas ietver trešās personas nosaukumu, kuram seko preču zīme
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 9. jūnijā

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2005. gada 6. oktobrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Preču zīmes – Direktīva 89/104 – Reģistrētas preču zīmes īpašnieka tiesības iebilst pret šīs preču
            zīmes prettiesisku izmantošanu – Apzīmējums, ko izmanto identiskām vai līdzīgām precēm – Sajaukšanas iespēja – Vērtējuma kritēriji
            – Trešās personas uzņēmuma nosaukuma un reģistrētas preču zīmes kombinācija
      (Padomes Direktīvas 89/104 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      Pirmās direktīvas 89/104 par preču zīmēm 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču vai pakalpojumu
         identiskuma dēļ sabiedrībai var rasties sajaukšanas iespēja gadījumā, ja apstrīdēto apzīmējumu veido trešās personas uzņēmuma
         nosaukuma, no vienas puses, un reģistrētas preču zīmes ar parastu atšķirtspēju, no otras puses, kombinācija un ja saliktā
         apzīmējuma kopējo iespaidu rada ne tikai agrākā preču zīme vien, bet šajā apzīmējumā tā saglabā patstāvīgu apzīmējošo stāvokli.

      (sal. ar 37. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2005. gada 6. oktobrī (*)

      Preču zīmes – Direktīva 89/104/EEK – 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Sajaukšanas iespēja – Preču zīmes izmantošana, ko veic trešā persona – Salikts apzīmējums, kas ietver trešās personas nosaukumu, kuram seko preču zīme
      Lieta C‑120/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Oberlandesgericht Düsseldorf [Federālas zemes Augstākā tiesa, Diseldorfa] (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 17. februārī un kas Tiesā
         reģistrēts 2004. gada 5. martā, tiesvedībā

      Medion AG
      pret
      Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K.V.A. Timmermanss [C.W.A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann] (referents), R. Šingtens [R. Schintgen], D. Arestis [G. Arestis] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F.G. Jacobs],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 14. aprīlī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Medion AG vārdā – P. M. Veise [P.-M. Weisse], Rechtsanwalt, un T. Bekers [T. Becker], patentu pilnvarotais,

      –       Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH vārdā – V. Kellenters [W. Kellenter], Rechtsanwalt,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – T. Jirgensens [T. Jürgensen] un N. B. Rasmusens [N. B. Rasmussen], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 9. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu
         tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”), 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         interpretāciju.

      2       Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, ko Medion AG (turpmāk tekstā – “Medion”) uzsāka pret Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH (turpmāk tekstā – “Thomson”) sakarā ar to, ka saliktajā apzīmējumā “THOMSON LIFE” Thomson izmantoja reģistrēto preču zīmi “LIFE”, kuras īpašniece ir Medion.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Direktīvas desmitais apsvērums, kas attiecas uz aizsardzību, kuru piešķir preču zīmes, nosaka:
      “[..] aizsardzība, ko iegūst reģistrēta preču zīme, kuras funkcija jo īpaši ir garantēt preču zīmi kā izcelsmes norādi, ir
         absolūta identitātes gadījumā starp preču zīmi un tās apzīmējumu un precēm vai pakalpojumiem; [..] aizsardzību piemēro arī
         līdzības gadījumā starp preču zīmi un apzīmējumu un precēm vai pakalpojumiem; [..] obligāti ir jāsniedz līdzības jēdziena
         interpretācija attiecībā uz iespēju sajaukt [sajaukšanas iespēju]; [..] iespēja sajaukt [sajaukšanas iespēja], kuras novērtējums
         ir atkarīgs no daudziem elementiem un jo īpaši no preču zīmes atpazīstamības tirgū, iespējamām asociācijām ar izmantotām vai
         reģistrētām zīmēm, no līdzības pakāpes starp preču zīmi un apzīmējumu starp identificētajām precēm vai pakalpojumiem, veido
         īpašus nosacījumus šādai aizsardzībai [..].”

      4       Direktīvas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir izteikts šādi:
      “Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas,
         kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot [izmantot] komercdarbībā:

      [..]
      b)      jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, identitātes
         vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja], kas ietver asociācijas iespēju
         starp apzīmējumu un preču zīmi.”

      5       Šī tiesību norma ir transponēta Vācijas tiesībās ar 1994. gada 25. oktobra Likuma par preču zīmju un citu atšķirtspējīgu apzīmējumu
         aizsardzību (Preču zīmju likums, BGBl. 1994 I, 3082. lpp.) 14. panta 2. punktu.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      6       Medion ir 1998. gada 29. augustā Vācijā attiecībā uz elektroniskiem aparātiem, kas paredzēti izklaides nolūkiem, reģistrētās preču
         zīmes “LIFE” īpašniece. Šo preču ražošanas un tirdzniecības jomā tās apgrozījums ir vairāki miljardi euro gadā.

      7       Thomson pieder vienai no pasaules vadošajām grupām elektronikas, kas paredzēta izklaides nolūkiem, jomā. Dažas no savām precēm tā
         pārdod ar apzīmējumu “THOMSON LIFE”.

      8       2002. gada jūlijā Medion iesniedza Landgericht Düsseldorf (Diselforfas Apgabaltiesa) prasību par preču zīmju tiesību pārkāpumu. Tā lūdza tiesu aizliegt Thomson izmantot apzīmējumu “THOMSON LIFE” attiecībā uz dažiem elektroniskiem aparātiem, kas paredzēti izklaides nolūkiem.

      9       Landgericht Düsseldorf šo prasību noraidīja, uzskatot, ka sajaukšanas iespēja ar preču zīmi “LIFE” nepastāv.

      10     Medion iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht Düsseldorf. Tā lūdza šo tiesu aizliegt Thomson izmantot apzīmējumu “THOMSON LIFE” attiecībā uz televizoriem, radioaparātiem ar kasešu magnetofonu, kompaktdisku atskaņotājiem
         un hi-fi sistēmām.

      11     Iesniedzējtiesa atzīmēja, ka prāvas iznākums ir atkarīgs no tā, vai starp preču zīmi “LIFE” un salikto apzīmējumu “THOMSON
         LIFE” pastāv sajaukšanas iespēja Direktīvas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

      12     Tā norāda, ka, saskaņā ar Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa) mūsdienu judikatūru, kas balstās uz “Prägetheorie” (radītā iespaida teoriju), lai novērtētu apstrīdēta apzīmējuma līdzību, ir jāņem vērā katra no diviem apzīmējumiem kopējais
         iespaids un jāpārbauda, vai identisks elements raksturo salikto preču zīmi tādā mērā, ka kopējā iespaida radīšanas ziņā citi
         elementi lielā mērā atrodas otrajā plānā. Gadījumā, ja apzīmējuma kopējā iespaida radīšanā identiskam elementam ir vienīgi
         palīgloma, sajaukšanas iespēja nepastāv. Tam, ka aizgūta preču zīme saliktā apzīmējumā ir saglabājusi patstāvīgu apzīmējošo
         stāvokli (“kennzeichnende Stellung”), nav lielas nozīmes.

      13     Oberlandesgericht uzskatīja, ka atbilstoši apzīmējumu noteikšanas praksei, kas pastāv šajā preču sektorā, kuram ir nozīme izskatāmajā prāvā,
         pirmajā vietā tiek nostādīts ražotāja nosaukums. Precīzāk, apzīmējuma “THOMSON LIFE” kopējā iespaidā būtiska nozīme pamata
         lietā ir ražotāja nosaukumam “THOMSON”. Elementa “LIFE” parastā atšķirtspēja nav pietiekama, lai izslēgtu, ka apzīmējuma kopējo
         iespaidu radīs ražotāja nosaukums “THOMSON”.

      14     Tomēr iesniedzējtiesa atzīmēja, ka Bundesgerichtshof mūsdienu judikatūra nav viennozīmīga. Viens doktrīnas virziens atbalsta citu tēzi. Principā tā atbilst agrākai tās pašas
         Bundesgerichtshof judikatūrai, saskaņā ar kuru sajaukšanas iespēja būtu jāpieļauj tad, ja identisks elements, kam apstrīdētā apzīmējumā ir
         patstāvīgs apzīmējošais stāvoklis, šajā apzīmējumā nav zudis vai nokļuvis otrajā plānā tiktāl, ka tas vairs nespēj izraisīt
         asociāciju ar reģistrētu preču zīmi.

      15     Oberlandesgericht norāda, ka gadījumā, ja šī tēze pamata lietā ir piemērojama, tad sajaukšanas iespējas esamība ir jāpieļauj, jo preču zīme
         “LIFE” apzīmējumā “THOMSON LIFE” ir saglabājusi patstāvīgu apzīmējošo stāvokli.

      16     Visbeidzot iesniedzējtiesa jautā, kādā veidā, piemērojot apzīmējumu radītā kopējā iespaida kritēriju, ir iespējams novērst
         situāciju, kad trešā persona piesavinās reģistrētu preču zīmi un pievieno to sava uzņēmuma apzīmējumam.

      17     Šajos apstākļos Oberlandesgericht Düsseldorf nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai [Direktīvas] 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču vai pakalpojumu, ko aptver apzīmējumi,
         identiskuma dēļ sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja pat gadījumā, ja agrāka vārdiska preču zīme ar parastu atšķirtspēju
         ir iekļauta jaunākā saliktā trešās personas apzīmējumā vai tās vārdiskā/grafiskā apzīmējumā, ko raksturo vārdiski elementi,
         tādā veidā, ka agrākā preču zīme seko trešās personas uzņēmuma nosaukumam, un ja saliktā apzīmējuma kopējo iespaidu rada ne
         tikai agrākā preču zīme vien, bet šajā apzīmējumā tā tomēr saglabā patstāvīgu apzīmējošo stāvokli?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      18     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka preču vai pakalpojumu identiskuma dēļ sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja gadījumā, ja apstrīdētu apzīmējumu
         veido trešās personas uzņēmuma nosaukuma, no vienas puses, un reģistrētas preču zīmes ar parastu atšķirtspēju, no otras puses,
         kombinācija un ja saliktā apzīmējuma kopējo iespaidu rada ne tikai šī preču zīme vien, bet šajā apzīmējumā tā tomēr saglabā
         patstāvīgu apzīmējošo stāvokli.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      19     Medion un Eiropas Kopienu Komisija uz uzdoto jautājumu ierosina atbildēt apstiprinoši.

      20     Medion apstrīd “Prägetheorie”. Tā ļaujot uzurpēt reģistrētu preču zīmi, vienkārši pievienojot tai ražotāja nosaukumu. Šāda preču zīmes lietošana varot
         nelabvēlīgi ietekmēt preču izcelsmes norādes funkciju.

      21     Komisija norāda, ka pamata lietā esošajos apstākļos abi saliktajā apzīmējumā izmantotie termini ir ekvivalenti. Terminam “LIFE”
         neesot pilnībā pakļautas nozīmes. Tātad, ciktāl nosaukums “THOMSON” nav vienīgais, kas rada kopējo iespaidu, saliktais apzīmējums
         un reģistrētā preču zīme esot līdzīgas Direktīvas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Tādējādi sajaukšanas iespēja
         esot pieļaujama, jo īpaši tādēļ, ka abi uzņēmumi piedāvā identiskas preces.

      22     Thomson uz uzdoto jautājumu ierosina atbildēt noliedzoši. Tā sniedz “Prägetheorie” atbilstošu Direktīvas interpretāciju. Pamata lietā apstrīdēto apzīmējumu nevarot sajaukt ar Medion piederošo preču zīmi, jo apzīmējums ietver elementu “THOMSON” – ražotāja nosaukumu, kam esot tikpat liela nozīme kā otrajam
         apzīmējumu veidojošajam elementam. Termins “LIFE” kalpojot tikai dažu realizējamo preču klāsta preču apzīmēšanai. Jebkurā
         gadījumā esot izslēgts, ka elementam “LIFE” apzīmējuma “THOMSON LIFE” kopējā iespaidā ir noteicoša nozīme.

       Tiesas atbilde
      23     Preču zīmes pamata funkcija ir garantēt patērētājam vai gala izmantotājam ar preču zīmi apzīmētās preces vai pakalpojuma izcelsmes
         identitāti, ļaujot viņam šo preci vai pakalpojumu atšķirt no precēm vai pakalpojumiem ar citādu izcelsmi, nesajaucot tos (skat.
         it īpaši 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑39/97 Canon, Recueil, I‑5507. lpp., 28. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑371/02 Björnekulla Fruktindustrier, Recueil, I‑5791. lpp., 20. punkts).

      24     Direktīvas desmitais apsvērums nosaka, ka reģistrētas preču zīmes aizsardzība ir vērsta uz to, lai garantētu preču zīmes kā
         izcelsmes norādes funkciju, un ka identitātes starp preču zīmi un apzīmējumu gadījumā un identitātes starp apzīmētajām precēm
         vai pakalpojumiem gadījumā sajaukšanas iespēja ir specifisks aizsardzības nosacījums.

      25     Tātad saskaņā ar Direktīvas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta mērķi tas tiek piemērots tikai tad, ja preču zīmju un preču
         vai pakalpojumu, ko tās apzīmē, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja.

      26     Šīs tiesību normas izpratnē iespēja, ka sabiedrība varētu uzskatīt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumi nāk no viena uzņēmuma
         vai, attiecīgā gadījumā, no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem, rada sajaukšanas iespēju (skat. it īpaši 1999. gada 22. jūnija
         spriedumu lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I‑3819. lpp., 17. punkts).

      27     Sajaukšanas iespēja ir jāvērtē visaptveroši un ņemot vērā visus uz konkrēto lietu attiecināmos faktorus (skat. 1997. gada
         11. novembra spriedumu lietā C‑251/95 SABEL, Recueil, I‑6191. lpp., 22. punkts, iepriekš minēto spriedumu lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 18. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑425/98 Marca Mode, Recueil, 40. punkts, kā arī attiecībā uz Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994,
         L 11, 1. lpp.) 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kura formulējums būtībā ir identisks Direktīvas 5. panta 1. punkta b) apakšpunktam
         – 2004. gada 28. aprīļa rīkojumu lietā C‑3/03 P Matratzen Concord/ITSB, Recueil, I‑3657. lpp., 28. punkts).

      28     Attiecībā uz konkrēto preču zīmju vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību sajaukšanas iespējas visaptverošam vērtējumam
         ir jābalstās uz šo preču zīmju radīto kopējo iespaidu, jo īpaši ņemot vērā to atšķirīgos un dominējošos elementus. Preču zīmju
         uztverei, kas ir attiecīgo preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājam, minētās sajaukšanas iespējas visaptverošā vērtējumā
         ir noteicoša loma. Šajā sakarā vidusmēra patērētājs parasti uztver preču zīmi kopumā un neveic dažādu tās elementu pārbaudi
         (skat. jo īpaši iepriekš minētā sprieduma lietā SABEL 23. punktu un iepriekš minētā sprieduma lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer 25. punktu, kā arī iepriekš minētā rīkojuma lietā Matratzen Concord/ITSB 29. punktu).

      29     Veicot sajaukšanas iespējas esamības pārbaudi, divu preču zīmju līdzības vērtējumā nevar ņemt vērā vienīgi kādu vienu saliktas
         preču zīmes elementu un salīdzināt to ar citu preču zīmi. Salīdzinājums turpretim ir jāveic, pārbaudot attiecīgās preču zīmes
         un apskatot katru no tām kopumā, kas neizslēdz, ka noteiktos apstākļos konkrētās sabiedrības daļas atmiņā radīto kopējo iespaidu
         nosaka viens vai vairāki šo preču zīmju elementi (skat. iepriekš minētā rīkojuma lietā Matratzen Concord/ITSB 32. punktu).

      30     Tomēr papildus parastajam gadījumam, kad vidusmēra patērētājs uztver preču zīmi kā veselumu, un neskatoties uz to, ka kopējo
         iespaidu var noteikt viens vai vairāki saliktas preču zīmes elementi, nebūt nav izslēgts, ka īpašā gadījumā agrāka preču zīme,
         ko trešā persona izmanto saliktā apzīmējumā, kurš ietver šīs trešās personas uzņēmuma nosaukumu, šajā saliktajā apzīmējumā
         saglabā patstāvīgu apzīmējošo stāvokli, tomēr nebūdama dominējošs elements.

      31     Šādos apstākļos saliktā apzīmējuma radītais kopējais iespaids var radīt sabiedrībai iespaidu, ka preces vai pakalpojumi nāk
         vismaz no ekonomiski saistītiem uzņēmumiem, un šajā gadījumā sajaukšanas iespēja ir jāatzīst.

      32     Sajaukšanas iespējas esamības konstatācija nevar būt atkarīga no nosacījuma, ka salikta apzīmējuma radītais kopējais iespaids
         būtu jānosaka galvenokārt šī apzīmējuma daļai, kuru veido agrāka preču zīme.

      33     Ja šāds nosacījums būtu bijis noteikts, tad pat tajā gadījumā, kad saliktā apzīmējumā šī preču zīme ieņem patstāvīgu apzīmējošo
         stāvokli, kas tomēr nav dominējošs, agrākas preču zīmes īpašniekam būtu liegtas Direktīvas 5. panta 1. punkta piešķirtās ekskluzīvās
         tiesības.

      34     Šāds gadījums rastos, piemēram, tad, ja preču zīmes ar reputāciju īpašnieks būtu izmantojis saliktu apzīmējumu, savienojot
         to ar agrāku preču zīmi, kam nav reputācijas. Līdzīgi šāds gadījums rastos tad, ja saliktu apzīmējumu veidotu šī agrākā preču
         zīme un komerciālais nosaukums ar reputāciju. Tādā veidā kopējo iespaidu visbiežāk radītu saliktā apzīmējumā iekļautā preču
         zīme vai komerciālais nosaukums ar reputāciju.

      35     Tātad, pretēji Kopienu likumdevēja Direktīvas desmitajā apsvērumā izteiktajam nodomam, agrākas preču zīmes izcelsmes funkcijas
         aizsardzība nebūtu nodrošināta, lai gan šī preču zīme saliktā apzīmējumā saglabā patstāvīgu apzīmējošo stāvokli.

      36     Tādējādi ir jāatzīst – lai konstatētu sajaukšanas iespēju, pietiek ar to, ka patstāvīga apzīmējošā stāvokļa dēļ, ko ir saglabājusi
         agrāka preču zīme, sabiedrība ar šīs preču zīmes īpašnieku saista arī to preču vai pakalpojumu izcelsmi, uz kuriem attiecas
         saliktais apzīmējums.

      37     Tātad uz uzdoto jautājumu ir jāatbild: Direktīvas 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču vai
         pakalpojumu identiskuma dēļ sabiedrībai var rasties sajaukšanas iespēja gadījumā, ja apstrīdēto apzīmējumu veido trešās personas
         uzņēmuma nosaukuma, no vienas puses, un reģistrētas preču zīmes ar parastu atšķirtspēju, no otras puses, kombinācija un ja
         saliktā apzīmējuma kopējo iespaidu rada ne tikai agrākā preču zīme vien, bet šajā apzīmējumā tā tomēr saglabā patstāvīgu apzīmējošo
         stāvokli.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      38     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šā pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm,
            5. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču vai pakalpojumu identiskuma dēļ sabiedrībai var rasties
            sajaukšanas iespēja gadījumā, ja apstrīdēto apzīmējumu veido trešās personas uzņēmuma nosaukuma, no vienas puses, un reģistrētas
            preču zīmes ar parastu atšķirtspēju, no otras puses, kombinācija un ja saliktā apzīmējuma kopējo iespaidu rada ne tikai agrākā
            preču zīme vien, bet šajā apzīmējumā tā tomēr saglabā patstāvīgu apzīmējošo stāvokli.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 7. jūlijā. # Norbert Schmitt pret Eiropas Rekonstrukcijas aģentūru (EAR). # Lieta T-175/03.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2004. gada 7. jūlijā
      Lieta T‑175/03
      Norbert Schmitt
      pret
      Eiropas Rekonstrukcijas aģentūru (ERA)
      Pagaidu darbinieks – Līguma laušana – Eiropas Kopienu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta 2. punkta a) apakšpunkts – Līguma noteikumu ievērošana – Tiesiskā paļāvība
      Pilns teksts franču valodā II - 0000
      Priekšmets:         Prasības priekšmets ir lūgums atcelt ERA lēmumu lauzt prasītāja pagaidu darbinieka līgumu un, pakārtoti, atlīdzināt zaudējumus.

      Nolēmums:         ERA 2003. gada 25. februāra lēmums lauzt prasītāja pagaidu darbinieka līgumu ir atcelts. ERA atlīdzina tiesāšanās izdevumus,
         ieskaitot tos, kas radušies saistībā ar pagaidu noregulējumu.

      Kopsavilkums
      1.     Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Jēdziens – Vēstule, ar kuru tiek lauzts līgums ar pagaidu darbinieku – Iekļaušana
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      2.     Ierēdņi – Prasība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Identisks priekšmets un pamats– Pamati un argumenti, kas nav iekļauti
            sūdzībā, bet kas ar to ir cieši saistīti  – Pieņemamība
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      3.     Ierēdņi – Principi – Tiesiskās paļāvības aizsardzība – Nosacījumi
      4.     Ierēdņi – Pagaidu darbinieki – Ar pagaidu darbinieku uz nenoteiktu laiku noslēgta līguma laušana – Administrācijas diskrecionārā
            vara – Līguma noteikumu uzlikts ierobežojums – Pieļaujamība
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. panta 2. punkts)
      1.     Vēstule, ar kuru tiek lauzts līgums ar pagaidu darbinieku, ir uzskatāma par nelabvēlīgu aktu, ja to ir pieņēmusi kompetenta
         iestāde un tam ir saistošas juridiskas sekas, kuras tieši un tūlītēji ietekmē prasītāja intereses, noteiktā veidā grozot tā
         tiesisko stāvokli.

      (skat. 28. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1994. gada 30. novembris, T‑558/93 Düchs/Komisija, Recueil FP, I‑A‑265. un II‑837. lpp., 36. punkts; Pirmās instances tiesa, 1998. gada 12. maijs, T‑184/94 O’Casey/Komisija, Recueil FP, I‑A‑183. un II‑565. lpp., 63. punkts un citētā judikatūra.

      2.     Saskaņotības princips starp iesniegtu administratīvo sūdzību Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta nozīmē un tai sekojošu
         prasību paredz, ka Kopienas tiesā izvirzītajam pamatam ir jābūt apspriestam pirmstiesas procedūrā, lai iecēlējinstitūcija
         varētu pietiekami precīzi zināt iebildumus, ko attiecīgā persona ceļ pret apstrīdēto lēmumu, pretējā gadījumā prasība nav
         pieņemama. Ja Kopienu tiesā iesniegtie prasījumi var ietvert tikai tos pašus strīda punktus, uz kuriem ir izdarīta atsauce
         sūdzībā un kas ir balstīti uz identisku cēloni, šos strīda punktus Kopienas tiesā tomēr var turpināt iztirzāt, iesniedzot
         pamatus un argumentus, kas nav obligāti jāiekļauj sūdzībā, bet kas ir cieši ar to saistīti.

      (skat. 42. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2003. gada 14. oktobris, T‑174/02 Wieme/Komisija, Recueil FP, I‑A‑241. un II‑1165. lpp., 18. punkts un citētā judikatūra.

      3.     Tiesības prasīt tiesiskās paļāvības aizsardzību, kas ir viens no Kopienas pamatprincipiem, attiecas uz jebkuru indivīdu situācijā,
         no kuras izriet, ka Kopienas iestāde, sniegusi konkrētu solījumu, ir radījusi šajā sakarā pamatotas cerības. Saistībā ar darba
         attiecībām ar iestādi šiem solījumiem jebkurā gadījumā ir jābūt saderīgiem ar Civildienesta noteikumiem un Pārējo darbinieku
         nodarbināšanas kārtību.

      (skat. 46. un 47. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1998. gada 21. jūlijs, T‑66/96 un T‑221/97 Mellett/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑449. un II‑1305. lpp., 104. punkts; Pirmās instances tiesa, 2002. gada 26. septembris, T‑319/00 Borremans u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑171. un II‑905. lpp., 63. punkts; Pirmās instances tiesa, 2002. gada 5. novembris, T‑205/01 Ronsse/Komisija, Recueil FP, I‑A‑211. un II‑1065. lpp., 54. punkts.

      4.     Uz nenoteiktu laiku noslēgtu līgumu laušana ar iepriekšēju paziņojumu un saskaņā ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības
         47. panta 2. punktu ir kompetentās iestādes diskrecionārā vara, un neviens šīs kārtības noteikums neaizliedz šai iestādei
         ar līguma noteikumu palīdzību ierobežot savas tiesības lauzt līgumu personāla interesēs. Tā rezultātā, ja attiecīgā iestāde
         īsteno savas tiesības – kuras tai ir saskaņā ar iepriekš minēto noteikumu – izbeigt ar pagaidu darbinieku uz nenoteiktu laiku
         noslēgtu līgumu atkarībā no iepriekš paredzētu konkrētu gadījumu iestāšanās, šādi līguma noteikumi var radīt situāciju, kurā
         ir aizsargāta ieinteresētās personas tiesiskā paļāvība uz to, ka tie tiks ievēroti.

      (skat. 56. un 59. punktu)
      Atsauce: Düchs/Komisija, minēts iepriekš, 43. punkts.