title: Tiesas spriedums (astotā palāta), 2016. gada 28. aprīlis.#SIA „Oniors Bio" pret Valsts ieņēmumu dienestu.#Administratīvās apgabaltiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Regula (EEK) Nr. 2658/87 – Kopējais muitas tarifs – Tarifu klasifikācija – Kombinētā nomenklatūra – Apakšpozīcijas 1517 90 91 un 1518 00 31 – Šķidrs, neapstrādāts, negaistošs augu eļļu maisījums, ko veido rapšu eļļa (88 %) un saulespuķu eļļa (12 %).#Lieta C-233/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2016. gada 28. aprīlī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Regula (EEK) Nr. 2658/87 — Kopējais muitas tarifs — Tarifu klasifikācija — Kombinētā nomenklatūra — Apakšpozīcijas 1517 90 91 un 1518 00 31 — Šķidrs, neapstrādāts, negaistošs augu eļļu maisījums, ko veido rapšu eļļa (88 %) un saulespuķu eļļa (12 %)”
      Lieta C‑233/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 13. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 21. maijā, tiesvedībā

         SIA “Oniors Bio”

      pret

         Valsts ieņēmumu dienestu.

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Švābi [D. Šváby], tiesneši M. Safjans [M. Safjan] un M. Vilars [M. Vilaras] (referents),
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Latvijas valdības vārdā – I. Kalniņš un G. Bambāne, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Sauka un A. Caeiros, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijas 1517 90 91 un 1518 00 31, kas ir ietvertas I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 256, 1. lpp.), redakcijā, kas izriet no Komisijas 2011. gada 27. septembra Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1006/2011 (OV L 282, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “KN”).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp SIA “Oniors Bio” (turpmāk tekstā – “Oniors Bio”) un Valsts ieņēmumu dienestu (turpmāk tekstā – “VID”) par šķidru, neapstrādātu, negaistošu augu eļļu maisījuma (88 % rapšu eļļa un 12 % saulespuķu eļļa) tarifu klasifikāciju.

         Atbilstošās tiesību normas

         KN un HS

               3

               Eiropas Savienībā ievesto preču muitas klasifikāciju regulē KN. Tā ir balstīta uz preču aprakstīšanas un kodēšanas harmonizēto sistēmu (turpmāk tekstā – “HS”), ko ir izstrādājusi Muitas sadarbības padome, šobrīd – Pasaules Muitas organizācija (PMO), un kura ir tikusi izveidota ar Konvenciju par minētās Padomes izveidi, kas noslēgta Briselē 1950. gada 15. decembrī. HS tika ieviesta ar Starptautisko Konvenciju par preču aprakstīšanas un kodēšanas harmonizēto sistēmu, kas noslēgta Briselē 1983. gada 14. jūnijā, un ar 1986. gada 24. jūnija Grozījumu protokolu Eiropas Ekonomikas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 1987. gada 7. aprīļa Lēmumu 87/369/EEK (OV L 198, 1. lpp.). KN ir pārņemtas HS pozīcijas un sešciparu apakšpozīcijas, un tikai ar septīto un astoto ciparu tiek veidota vienīgi tai piemītoša apakšpozīcija.

               4

               Regulas Nr. 2658/87 12. pantā ir paredzēts, ka Eiropas Komisija ik gadu ar regulu apstiprina pilnu KN redakciju ar tai atbilstošajām autonomajām un nolīgtajām kopējā muitas tarifa nodokļa likmēm, kas izriet no Eiropas Savienības Padomes vai Komisijas noteiktajiem pasākumiem. Šāda regula ir publicējama Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī ne vēlāk kā līdz 31. oktobrim un ir piemērojama no nākamā gada 1. janvāra.

               5

               KN redakcija, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem, kā tas izriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, ir tā, kura attiecas uz 2012. gadu un kura izriet no Regulas Nr. 1006/2011.

               6

               KN pirmajā daļā ir ietverta virkne ievada noteikumu. Šīs daļas I sadaļas, kas ir veltīta vispārīgiem noteikumiem, A nodaļā “Vispārīgi kombinētās nomenklatūras interpretācijas noteikumi” ir noteikts:
               “[KN] preces klasificē pēc šādiem principiem:

                        1.

                        Sadaļu, nodaļu un apakšnodaļu virsraksti doti tikai ērtības labad; juridiski klasifikāciju nosaka pozīciju ieraksti un sadaļu un nodaļu piezīmes [..].”

               7

               KN otrajā daļā ir ietverta III sadaļa “Dzīvnieku un augu tauki un eļļas un to šķelšanās produkti; gatavi pārtikas tauki; dzīvnieku vai augu vaski”. Šajā sadaļā ir ietverta 15. nodaļa ar identisku nosaukumu.

               8

               Minētajā 15. nodaļā ietilpst tostarp šādas tarifa pozīcijas un apakšpozīcijas:

                        “1516

                        – Dzīvnieku vai augu tauki un eļļas un to frakcijas, pilnīgi vai daļēji hidrogenētas, esterificētas, pāresterificētas vai elaidinētas, rafinētas vai nerafinētas, bet tālāk neapstrādātas.

                  [..]

                        1517

                        – Margarīns; pārtikas maisījumi vai pārstrādes produkti, kuri iegūti no dzīvnieku vai augu taukiem vai eļļām, vai dažādu šajā nodaļā uzskaitīto tauku vai eļļu frakcijām, kas nav pārtikas tauki un eļļas vai to frakcijas, kuras iekļautas pozīcijā 1516

                  [..]
               1517 90 91 – jauktas negaistošas augu eļļas šķidruma veidā”.

               9

               KN pozīcija 1518 ir strukturēta šādā veidā:

                        “1518 00

                        Dzīvnieku vai augu tauki un eļļas un to frakcijas, kausētas, oksidētas, dehidrētas, sulfurētas, caurpūstas, polimerizētas ar siltumu vakuumā vai inertā gāzē vai ķīmiski pārveidotas ar kādu citu paņēmienu, izņemot pozīcijas 1516 izstrādājumus; dzīvnieku vai augu tauku un eļļu vai šās nodaļas dažādo tauku un eļļu frakciju nepārtikas maisījumi vai izstrādājumi, kas citur nav minēti un iekļauti:

                        1518 00 10

                        – linoksīns

                                 –

                                 šķidras, jauktas negaistošas augu eļļas tehniskām vai rūpnieciskām vajadzībām, izņemot pārtikas produktu ražošanu:

                        1518 00 31

                        – neapstrādātas:
                        [..].”

               10

               KN 15. nodaļas 3. piezīmē ir noteikts:
               “Pozīcijā 1518 neietilpst denaturēti tauki, eļļas vai to frakcijas, kas klasificējami nedenaturētajiem taukiem un eļļām un to frakcijām atbilstīgajās pozīcijās.”

               11

               HS skaidrojumus atbilstoši 1983. gada 14. jūnija Starptautiskās konvencijas par HS noteikumiem ir izstrādājusi PMO un tie ir publicēti divās PMO oficiālajās valodās, proti, franču un angļu. HS skaidrojumā, kas attiecas uz 15. nodaļu, ir norādīts šādi:
               “Frāze “denaturēti tauki, eļļas vai to frakcijas”, kas ir minēta šīs nodaļas 3. skaidrojumā, attiecas uz taukiem vai eļļām un to frakcijām, kuriem, lai tos padarītu nepiemērotus lietošanai pārtikā, ir pievienots tāds denaturāts kā zivju eļļa, fenoli, minerāleļļas, sveķu terpentīns, toluols, metilsalicilāts (Wintergreen vai Gaultheria eļļa), rozmarīna eļļa. Šīs vielas nelielos daudzumos tiek pievienotas (parasti ne vairāk kā 1 %) tādās proporcijās, ka tauki vai eļļas un to frakcijas kļūst, piemēram, sīvi, skābi, kairinoši, rūgti. Tomēr ir jānorāda, ka šīs nodaļas 3. skaidrojums nav piemērojams denaturētiem tauku vai eļļu vai to frakciju maisījumiem vai izstrādājumiem (Nr. 15.18.).”

         Muitas kodekss

               12

               Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005 (OV L 117, 13. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 13. pantā ir paredzēts:
               “1.   Muitas dienesti saskaņā ar spēkā esošajos noteikumos paredzētajiem nosacījumiem var veikt jebkādu kontroli, ko uzskata par vajadzīgu, lai nodrošinātu to, ka pareizi piemēro muitas noteikumus un citus tiesību aktus par to preču ievešanu, izvešanu, tranzītu, pārvietošanu un galapatēriņu, kuras pārvietotas starp Kopienas muitas teritoriju un trešām valstīm, un par precēm, kam nav Kopienas preču statusa. Lai pareizi piemērotu Kopienas tiesību aktus, muitas kontroli var veikt trešā valstī, ja tas paredzēts starptautiskā nolīgumā.
               [..]
               3.   Ja kontroli veic iestādes, kas nav muitas dienesti, to veic ciešā sadarbībā ar muitas dienestiem un, ja iespējams, tajā pašā laikā un vietā.
               [..]”

               13

               Muitas kodeksa 62. pantā ir noteikts:
               “1.   Rakstveida deklarācija izpildāma veidlapā, kas atbilst šim nolūkam noteiktajam oficiālajam paraugam. Tai ir jābūt parakstītai, un tajā jābūt visām ziņām, kas nepieciešamas tās muitas procedūras noteikumu īstenošanai, kurai preces ir deklarētas.
               2.   Deklarācijai pievieno visus dokumentus, kas vajadzīgi tās muitas procedūras īstenošanai, kurai preces deklarētas.”

               14

               Muitas kodeksa 68. pantā ir noteikts:
               “Lai pārbaudītu pieņemtās muitas deklarācijas, muitas dienesti var:

                        a)

                        pārbaudīt dokumentus, kas attiecas uz deklarāciju un kas tai pievienoti. Lai pārbaudītu deklarācijas datu pareizību, muitas dienesti var likt deklarētājam uzrādīt vēl citus dokumentus;

                        b)

                        pārbaudīt preces un ņemt paraugus analīzei vai sīkai pārbaudei.”

               15

               Muitas kodeksa 71. pantā ir noteikts:
               “1.   Deklarācijas pārbaudes rezultātus izmanto, piemērojot tās muitas procedūras noteikumus, kurā preces ir nodotas.
               2.   Ja deklarāciju nepārbauda, tad 1. punktā minētos noteikumus piemēro, pamatojoties uz deklarācijā sniegtajiem datiem.”

         Regula (EK) Nr. 178/2002

               16

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulas (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (OV L 31, 1. lpp.), 1. panta 1. punktā ir noteikts:
               “1.   Šī regula ir pamats tam, lai saistībā ar pārtiku nodrošinātu cilvēku veselības un patērētāju interešu augstu aizsardzības līmeni, jo īpaši ņemot vērā atšķirības pārtikas, tostarp tradicionālo produktu, piegādē, vienlaikus nodrošinot efektīvu iekšējā tirgus darbību. Ar to nosaka kopējos principus un pienākumus, stingri zinātniska pamata nodrošināšanas līdzekļus, efektīvu organizatorisko kārtību un procedūras, kas ir lēmumu pieņemšanas pamatā jautājumos par pārtikas un barības nekaitīgumu.”

               17

               Regulas Nr. 178/2002 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka šajā regulā “pārtika” (jeb “pārtikas produkts”) ir jebkura apstrādāta, daļēji apstrādāta vai neapstrādāta viela vai produkts, kas paredzēts cilvēkiem uzturam vai ko saprātīgi paredzamos apstākļos cilvēki varētu lietot uzturā.

               18

               Regulas Nr. 1782/2003 14. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
               “1.   Pārtiku nelaiž tirgū, ja tā nav nekaitīga.
               2.   Uzskata, ka pārtika nav nekaitīga, ja domā, ka tā:

                        a)

                        var kaitēt veselībai;

                        b)

                        nav derīga lietošanai cilvēku uzturā.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               19

               2012. gada 16. martāOniors Bio iesniedza VID divas deklarācijas, lai varētu laist brīvā apgrozībā zināmu daudzumu šķidru, negaistošu, neapstrādātu augu eļļu maisījuma, ko veido 88 % rapšu eļļas un 12 % saulespuķu eļļas un kas ražots Baltkrievijā. Šajās deklarācijās Oniors Bio attiecīgo produktu klasificēja KN apakšpozīcijā 1518 00 31.

               20

               No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka saskaņā ar ražotāja sniegto informāciju Oniors Bio importētā prece bija paredzēta nevis lietošanai pārtikā, bet tikai izmantošanai tehniskām vajadzībām. Ņemot vērā tehnoloģisko procesu, kas tiek izmantots attiecīgā eļļu maisījuma ražošanai, nevar izslēgt, ka galaproduktā ir kaitīgas vielas, it īpaši toluols, kas ir denaturāts.

                  21

                  Oniors Bio arī VID iesniedza Latvijas sertifikācijas centra atzinumu, no kura izrietēja, ka attiecīgās preces sastāvā ir 1,4 % toluola, kas to padara nepiemērotu lietošanai pārtikā. Iesniedzējtiesa turklāt norāda, ka šīs preces izmantošana nebija atļauta pārtikas ražošanai. Visbeidzot iesniedzējtiesa uzskata, ka tajā nav iesniegts neviens pierādījums, kas varētu vismaz netieši apstiprināt ražotāja un Oniors Bio iespējamu krāpniecisku rīcību vai krāpniecisku nodomu nolūkā izvairīties no to muitas nodevu vai nodokļu samaksas, kas tiem būtu jāmaksā.

               22

               Veicot importētās preces pārbaudi un izņemto preču paraugu testēšanu, VID divos 2012. gada 27. marta atzinumos uzskatīja, ka prece ir klasificējama KN apakšpozīcijā 1517 90 91. Pamatojoties uz šiem atzinumiem, VID 2012. gada 29. martā pieņēma divus lēmumus, ar kuriem no Oniors Bio pieprasītā muitas nodeva un pievienotās vērtības nodoklis tika palielināti.

               23

                  Oniors Bio par iepriekš minētajiem lēmumiem iesniedza sūdzību VID ģenerāldirektorei. Tā kā sūdzība tika noraidīta, Oniors Bio par šiem pēdējiem minētajiem lēmumiem cēla prasību Administratīvajā rajona tiesā. Šī prasība tika noraidīta ar 2013. gada 7. maija spriedumu.

               24

                  Oniors Bio par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

               25

               Pēdējā minētā norāda, ka, lai vispusīgāk noskaidrotu lietas apstākļus, tā aicināja Pārtikas un veterināro dienestu (turpmāk tekstā – “PVD”) piedalīties procedūrā, lai tas savas kompetences ietvaros sniegtu atzinumu par tajā izskatāmajā lietā izvirzītajiem jautājumiem. Savā atzinumā PVD balstījās uz attiecīgās preces ražotāja sniegto informāciju un uz šīs preces pavaddokumentiem, lai secinātu, ka runa nav par preci, kas ir paredzēta lietošanai pārtikā vai izmantošanai pārtikas ražošanā, un to nedrīkst lietot šādiem mērķiem.

               26

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka Oniors Bio importētā eļļu maisījuma klasificēšana KN apakšpozīcijā 1517 90 91 rada nopietnas šaubas, ņemot vērā preces ražotāja sniegto informāciju un Latvijas sertifikācijas centra un PDV atzinumus. Tā uzskata, ka šīs šaubas rodas, pirmkārt, no tā, ka tajā izskatāmajā lietā nav tādas mērķtiecīgas rīcības kā tā, kura tika aplūkota spriedumā Evroetil (C‑503/10, EU:C:2011:872) un kuras mērķis ir attiecīgo preci padarīt neatgriezeniski nepiemērotu lietošanai pārtikā, pievienojot denaturātus vai citas kaitīgas vielas. Otrkārt, tas, ka VID nav konstatējis kaitīgu vielu klātbūtni no importētās preces izņemtajos paraugos, ir papildavots šaubām par attiecīgās preces atbilstošu klasifikāciju.

               27

               Šādos apstākļos Administratīvā apgabaltiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai produkti, kuru no atsevišķām preču partijām izņemtie paraugu pārbaudes rezultāti neuzrāda denaturātu vai citu kaitīgu vielu klātbūtni, kas padara tos nelietojamus patēriņam, bet kuri saskaņā ar ražotāja sniegto informāciju nedrīkst tikt izmantoti pārtikā (pārtikas ražošanā un pārtikas apritē), jo preces ražošanas procesa īpatnību dēļ nevar tikt izslēgta kaitīgo vielu klātbūtne produktā, vispārīgi būtu kvalificējami ar kādu no KN kodiem, kas paredzēts nepārtikas precēm, vai tomēr šādi produkti vispārīgi būtu kvalificējami ar kādu no KN kodiem, kas paredzēts pārtikas precēm?

                        2)

                        Kuriem kritērijiem KN kodu piemērošanā un preces klasificēšanā, interpretējot jēdzienus “pārtikas prece” un “nepārtikas prece”, būtu piešķirama galvenā nozīme?

                        3)

                        Vai produkta izmantošanas mērķis var būt objektīvs preču klasifikācijas kritērijs KN kodu piemērošanā un preces klasificēšanā?

                        4)

                        Vai Eiropas Savienības dalībvalsts kompetentās iestādes slēdziens, ka atbilstoši Eiropas Savienības un dalībvalsts tiesību aktiem, kas reglamentē pārtikas apriti, pieteicējas ievesto preci nedrīkstēs izmantot pārtikas apritē, jo tā ir nederīga lietošanai cilvēku uzturā, var tikt izmantots kā preču klasifikācijas kritērijs KN kodu piemērošanā un preces klasificēšanā, interpretējot jēdzienu “nepārtikas prece”?

                        5)

                        Vai ražotāja sniegtā informācija par preces ražošanas tehnoloģisko procesu, kura dēļ nevar tikt izslēgta kaitīgo vielu klātbūtne produktā, var tikt izmantota kā preču klasifikācijas kritērijs KN kodu piemērošanā un preces klasificēšanā, interpretējot jēdzienu “nepārtikas prece”?

                        6)

                        Kurām no klasificējamās preces fizikāli ķīmiskajām īpašībām ir galvenā nozīme KN koda 1518 00 31 un KN koda 1517 90 91 pareizā interpretācijā un piemērošanā?

                        7)

                        Vai precei ar tādām fizikāli ķīmiskajām īpašībām, kādas ir konstatētas šajā lietā, vispārīgi būtu piemērojams KN kods 1518 00 31?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               28

               Vispirms ir jāatgādina, ka, pirmkārt, ja Tiesai tiek iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tarifu klasifikācijas jomā, tās uzdevums ir valsts tiesai izskaidrot kritērijus, kuru lietojums šai tiesai ļaus attiecīgās preces pareizi klasificēt KN, nevis veikt šo klasifikāciju pašai, it īpaši tādēļ, ka Tiesas rīcībā, iespējams, nav visas šajā ziņā nepieciešamās informācijas. Tādējādi valsts tiesa katrā ziņā ir labākā pozīcijā, lai veiktu šo uzdevumu (spriedums Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               29

               Tādējādi iesniedzējtiesai pamatlietā aplūkotie produkti ir jāklasificē, ņemot vērā Tiesas sniegtās atbildes uz tai uzdotajiem jautājumiem.

               30

               Otrkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļautu izlemt lietu, kura iesniegta izskatīšanai šajā tiesā. Šajā nolūkā Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (spriedums Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

               31

               Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka ar septiņiem jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai KN ir interpretējama tādējādi, ka, lai noskaidrotu, vai tāds augu eļļu maisījums, kāds ir aplūkots pamatlietā, ir klasificējams KN apakšpozīcijā 1517 90 91 kā pārtikas augu eļļu maisījums vai KN apakšpozīcijā 1518 00 31 kā nepārtikas augu eļļu maisījums, ir jāņem vērā šādi elementi:

                        —

                        paraugu, kas ņemti no dažām attiecīgo preču partijām, pārbaudes rezultāti, ja tie neuzrāda denaturātu vai citu kaitīgu vielu klātbūtni, kas attiecīgi preci padara nelietojamu patēriņam cilvēku uzturā;

                        —

                        attiecīgās preces ražotāja sniegtā informācija, saskaņā ar kuru šī prece nav paredzēta lietošanai cilvēku uzturā, jo tās ražošanai izmantotā tehnoloģiskā procesa dēļ nevar tikt izslēgta kaitīgu vielu un it īpaši toluola klātbūtne šajā precē;

                        —

                        attiecīgās preces paredzētais lietojums;

                        —

                        dalībvalsts pārtikas aprites jomā kompetentās iestādes atzinums, saskaņā ar kuru atbilstoši Savienības un dalībvalsts tiesiskajam regulējumam importētā prece nav piemērota lietošanai cilvēku uzturā;

                        —

                        preces ražošanas procesi;

                        —

                        attiecīgās preces fizikāli ķīmiskās īpašības.

               32

               Šajā ziņā ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu tiesisko noteiktību un lai būtu vieglāk veikt kontroli, izšķirošais kritērijs preču tarifu klasifikācijā parasti ir to objektīvās īpašības un pazīmes, kas ir norādītas KN pozīcijas aprakstā un iedaļas vai nodaļas piezīmēs (spriedums Delphi Deutschland, C‑423/10, EU:C:2011:315, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preces paredzētais lietojums var būt objektīvs klasifikācijas kritērijs, ja vien tas ir minētajai precei raksturīgs, un šis raksturīgums var tikt novērtēts, ņemot vērā preces objektīvās iezīmes un īpašības (skat. spriedumus Agroferm, C‑568/11, EU:C:2013:407, 41. punkts, un Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, 47. punkts). Turklāt preces paredzētais lietojums ir atbilstošs kritērijs tikai tad, ja klasifikāciju nevar veikt, pamatojoties tikai uz preces objektīvajām iezīmēm un īpašībām (spriedums, Skoma‑Lux, C‑339/09, EU:C:2010:781, 47. punkts).

               34

               Kā tas izriet no Tiesai nodotajiem lietas materiāliem, pamatlietā aplūkotā prece ir šķidru, neapstrādātu, negaistošu augu eļļu maisījums, ko veido 88 % rapšu eļļas un 12 % saulespuķu eļļas. Saskaņā ar tās ražotāja sniegto informāciju, šis maisījums nav paredzēts lietošanai pārtikā, jo tā ražošanai izmantotā tehnoloģiskā procesa dēļ nevar tikt izslēgta kaitīgu vielu, it īpaši toluola, klātbūtne.

               35

               Kā tas izriet no KN pozīcijas 1517 formulējuma, tajā papildus “margarīnam” ietilpst “pārtikas maisījumi vai pārstrādes produkti, kuri iegūti no dzīvnieku vai augu taukiem vai eļļām, vai dažādu šajā nodaļā uzskaitīto tauku vai eļļu frakcijām, kas nav pārtikas tauki un eļļas vai to frakcijas, kuras iekļautas pozīcijā 1516”.

               36

               KN pozīcijā 1518 saskaņā ar tās formulējumu ietilpst “dzīvnieku vai augu tauki un eļļas un to frakcijas, kausētas, oksidētas, dehidrētas, sulfurētas, caurpūstas, polimerizētas ar siltumu vakuumā vai inertā gāzē vai ķīmiski pārveidotas ar kādu citu paņēmienu, izņemot pozīcijas 1516 izstrādājumus”, kā arī “dzīvnieku vai augu tauku un eļļu vai šās nodaļas dažādo tauku un eļļu frakciju nepārtikas maisījumi vai izstrādājumi, kas citur nav minēti un iekļauti”.

               37

               Tā kā pamatlietā aplūkotais saulespuķu eļļas un rapšu eļļas maisījums neietilpst KN pozīcijā 1516, jo to neveido dzīvnieku vai augu tauki un eļļas un to frakcijas, daļēji vai pilnīgi hidrogenētas, esterificētas, pāresterificētas vai elaidinētas, rafinētas vai nerafinētas, bet tālāk neapstrādātas, no tā ir jāsecina, ka tas ietilpst vai nu KN pozīcijā 1517, vai arī KN pozīcijā 1518, ciktāl šajās abās pozīcijās ir minēti augu eļļu maisījumi, jo tā klasifikācija vienā vai otrā pozīcijā ir atkarīga no tā, vai runa ir par maisījumu, kas ir lietojams pārtikā vai kas nav lietojams pārtikā, kā tas ir norādīts šī sprieduma 34. punktā. KN 15. nodaļā, faktiski tajā pārņemot HS 15. nodaļā noteikto nošķīrumu, augu eļļu maisījumi, kas ir lietojami pārtikā un kas ietilpst KN pozīcijā 1517, ir nošķirti no nepārtikas augu eļļu maisījumiem, kuri ietilpst KN pozīcijā 1518.

               38

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka KN 15. nodaļas 3. skaidrojumā, kurā ir pārņemts HS 15. nodaļas 3. skaidrojuma teksts, ir precizēts, ka KN pozīcijā 1518 “neietilpst denaturēti tauki, eļļas vai to frakcijas, kas klasificējami nedenaturētajiem taukiem un eļļām un to frakcijām atbilstīgajās pozīcijās”. HS skaidrojumā, kas attiecas uz 15. nodaļu, ir precizēts, pirmkārt, ka minētajā 3. skaidrojumā ietvertā frāze “denaturēti tauki, eļļas vai to frakcijas” attiecas uz “taukiem vai eļļām un to frakcijām, kuriem, lai tos padarītu nepiemērotus lietošanai pārtikā, ir pievienots tāds denaturāts” kā toluols. Šī paša skaidrojuma pēdējā teikumā ir precizēts, otrkārt, ka HS 15. nodaļas 3. skaidrojums nav piemērojams denaturētiem tauku vai eļļu maisījumiem vai izstrādājumiem.

               39

               No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, lai tādu augu eļļu maisījumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, kvalificētu kā “nepārtikas” un to klasificētu KN apakšpozīcijā 1518 00 31, nav nepieciešams, lai tas mērķtiecīgi tā ražošanas procesa gaitā būtu neatgriezeniski padarīts nepiemērots lietošanai pārtikā. Pietiek, ka tas ir nepārtikas maisījums, ņemot vērā tā objektīvās īpašības un pazīmes, kā arī tā paredzēto lietojumu.

               40

               Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka spriedums Evroetil (C‑503/10, EU:C:2011:872), uz ko ir atsaukusies iesniedzējtiesa, nevar grozīt šo secinājumu. Proti, lieta, kurā tika taisīts minētais spriedums, attiecās uz jēdzienu “denaturēšana”, nevis uz pārtikas un nepārtikas maisījumu nošķiršanu. Šajā lietā Tiesa secināja, ka produktam, kas nav ticis denaturēts, izmantojot vienu no piemērojamajā tiesību normā paredzētajiem procesiem, nevar piemērot šajā lietā aplūkoto atbrīvojumu no akcīzes nodokļa, lai gan šajā produktā ir ietvertas vielas, kuras to padara nepiemērotu lietošanai cilvēku uzturā (šajā ziņā skat. spriedumu Evroetil, C‑503/10, EU:C:2011:872, 66. punkts). Savukārt izskatāmajā gadījumā KN apakšpozīcijas 1518 00 31 formulējums attiecas ne tikai uz augu eļļu maisījumiem, kas ir denaturēti, izmantojot atsevišķas metodes, bet vispārīgi uz nepārtikas augu eļļu maisījumiem.

               41

               Turpinājumā, runājot par nošķiršanu starp pārtikas augu eļļu maisījumu, ko var klasificēt KN apakšpozīcijā 1517 90 91, un nepārtikas augu eļļu maisījumu, uz kuru attiecas KN apakšpozīcija 1518 00 31, ir jāatgādina, kā tas ir norādīts šī sprieduma 37. punktā, ka šī nošķiršana ir balstīta uz minētā maisījuma paredzēto lietojumu – attiecīgi kā pārtikas vai kā nepārtikas produktu.

               42

               Lai noskaidrotu, vai šādu maisījumu ir paredzēts izmantot kā pārtikas vai kā nepārtikas produktu, ir jāņem vērā visi atbilstošie elementi, kas attiecas uz tam raksturīgajām objektīvajām īpašībām un pazīmēm. Importētājam importa brīdī ir jāsniedz pierādījumi par paredzēto lietojumu, kas saistībā ar attiecīgo produktu ir minēts deklarācijā, kuru tas iesniedz kompetentajām muitas iestādēm (pēc analoģijas skat. spriedumu Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, 51. punkts).

               43

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka tas, ka ražošanas procesa īpatnību dēļ nevar tikt izslēgta cilvēka veselībai kaitīgu vielu klātbūtne augu eļļu maisījumā, ir atbilstošs apstāklis, kas var pamatot šāda maisījuma kvalifikāciju kā “nepārtikas” maisījumu, ņemot vērā tā objektīvās īpašības un pazīmes, un tādējādi tā klasifikāciju KN pozīcijā 1518, it īpaši, ja tajā ietilpst neapstrādātas augu eļļas, apakšpozīcijā 1518 00 31.

               44

               Runājot par pierādījumiem, kas attiecas uz tāda augu eļļu maisījuma, kāds ir aplūkots pamatlietā, objektīvajām īpašībām un pazīmēm, ir jānorāda, ka preces ražotāja rakstveida informācija saskaņā ar Muitas kodeksa 68. panta a) punktu ir elements, kas ir jāņem vērā, lai pārbaudītu deklarāciju par laišanu brīvā apgrozībā un lai attiecīgo preci klasificētu atbilstošajā KN pozīcijā.

               45

               Iesniedzējtiesa tomēr šaubās par to, kā ražotāja sniegtā informācija, kura attiecas uz tādu augu eļļu maisījumu kā pamatlietā aplūkotais, var tikt saskaņota ar paraugu, kas ir ņemti no minētā maisījuma un ko ir analizējušas muitas iestādes, pārbaudes rezultātiem, kuros nav atklāta cilvēka veselībai kaitīgu vielu klātbūtne.

               46

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 68. panta a) punktu, lai pārbaudītu muitas iestāžu pieņemtās deklarācijas, muitas iestādes var pārbaudīt attiecīgās preces, papildus ņemot paraugus, lai tos analizētu vai padziļināti pārbaudītu. Saskaņā ar Muitas kodeksa 71. panta 1. punktu deklarācijas par laišanu brīvā apgrozībā pārbaudes rezultātus izmanto, piemērojot tās muitas procedūras noteikumus, kurā attiecīgās preces ir nodotas, un tādējādi minētās preces klasificējot KN.

               47

               No šīm tiesību normām izriet, ka gadījumā, ja prece, uz kuru attiecas deklarācija par laišanu brīvā apgrozībā, tajā ir norādīta kā nepārtikas augu eļļu maisījums, bet to paraugu pārbaude, ko kompetentās muitas iestādes ir ņēmušas no minētā maisījuma, nav uzrādījusi nekādu cilvēka veselībai kaitīgu vielu klātbūtni, šīm iestādēm ir tiesības šo preci klasificēt KN pozīcijā, kura attiecas uz pārtikas augu eļļu maisījumiem, piemēram, šajā gadījumā KN pozīcijā 1517, ja nepastāv citi elementi, kas pierāda, ka attiecīgā prece tās rakstura un objektīvo īpašību dēļ nav paredzēta lietošanai pārtikā.

               48

               Tieši tāda informācija kā tā, kuru ir sniedzis pamatlietā aplūkotā augu eļļu maisījuma ražotājs un saskaņā ar kuru šāda maisījuma ražošanas procesa dēļ nevar tikt izslēgta cilvēka veselībai kaitīgu vielu klātbūtne tajā, ir elements, kas var pierādīt, ka attiecīgo maisījumu nevar kvalificēt kā “pārtikas” maisījumu. Šo informāciju automātiski neatspēko paraugu analīzes rezultāti vien, kuros nav atklāta nekaitīgu vielu klātbūtne, ciktāl šāda klātbūtne attiecīgajā augu eļļu maisījumā ir nevis skaidri zināma, bet tikai iespējama.

               49

               Protams, tādi augu eļļu maisījuma paraugu analīzes rezultāti, kādus pamatlietā ir ieguvis VID, var radīt šaubas par to, vai ražotāja sniegtā un deklarācijā par laišanu brīvā apgrozībā ietvertā informācija, kas attiecas uz iespējamu cilvēka veselībai kaitīgu vielu klātbūtni attiecīgajā maisījumā, ir pareiza un ticama. Šādā gadījumā muitas iestādes saskaņā ar Muitas kodeksa 68. panta a) punktu var veikt papildu izpēti un pieprasīt deklarācijas iesniedzējam tām sniegt citus dokumentārus pierādījumus, lai apstiprinātu vai atspēkotu ražotāja informācijas un šajā deklarācijā sniegtās informācijas pareizību un tādējādi novērstu jebkādus iespējamus krāpšanas mēģinājumus.

               50

               Tomēr, ja nav šādu elementu un šādu papildu pierādījumu, kas var atspēkot tāda augu eļļu maisījuma kā pamatlietā aplūkotais ražotāja sniegtās informācijas, kas ir ietverta deklarācijā par laišanu brīvā apgrozībā, pareizību, muitas iestāde nevar pamatoties tikai uz to, ka paraugos, kuri ir ņemti no šāda augu eļļu maisījuma un kurus tā ir analizējusi, nav kaitīgu vielu, lai šo maisījumu klasificētu kādā KN pozīcijā, piemēram, šajā gadījumā pozīcijā 1517, kurā ietilpst pārtikas produkti.

               51

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka pamatlietā pastāvētu apstākļi, kas varētu atspēkot tās informācijas patiesumu, kura attiecas uz prasītāja pamatlietā importētā augu eļļu maisījuma ražošanas procesu. Turklāt, kā tas ir norādīts šī sprieduma 21. punktā, iesniedzējtiesa norāda, ka nav nekādu pierādījumu par attiecīgās preces ražotāja vai prasītāja pamatlietā krāpniecisku rīcību. Katrā ziņā iesniedzējtiesai ir jānoskaidro, vai šādi elementi pastāv.

               52

               Visbeidzot, runājot par to, vai tādas preces, kāda ir aplūkota pamatlietā, tarifu klasifikācijas nolūkā, iespējams, ir nozīme atzinumam, ko ir sniegusi valsts iestāde, kuras kompetencē ir piemērot tiesību aktus pārtikas jomā, tostarp Regulu Nr. 178/2002, uz ko ir norādījusi iesniedzējtiesa, ir jāuzsver, ka preču tarifu klasifikācija to atmuitošanas dienā ir jāveic valsts muitas iestādēm, kuras šajā ziņā piemēro KN un Muitas kodeksa noteikumus.

               53

               Runājot par Regulu Nr. 178/2002, tās mērķis, kā izriet no tās 1. panta 1. punkta, saistībā ar pārtiku ir nodrošināt augstu cilvēku veselības un patērētāju interešu aizsardzības līmeni un tādējādi tai ir atšķirīgs mērķis.

               54

               Turklāt, aplūkojot vienlaikus Regulas Nr. 178/2002 2. panta 1. punktu un 14. panta 1. un 2. punktu, ir jāsecina, ka jēdziens “pārtika” šīs regulas izpratnē var ietvert arī veselībai kaitīgus vai lietošanai cilvēku uzturā nepiemērotus produktus, kuru laišana tirgū ir aizliegta.

               55

               No tā izriet, ka dalībvalsts iestādes, kuras kompetencē ir piemērot tiesību aktus pārtikas jomā, atzinums, saskaņā ar kuru tāds augu eļļu maisījums kā pamatlietā aplūkotais nav piemērots lietošanai cilvēku uzturā, pats par sevi nevar būt noteicošs, lai pamatotu minētā maisījuma kvalifikāciju kā “nepārtikas” maisījumu un tādējādi tā klasifikāciju KN pozīcijā 1518.

               56

               Tas vien, ka šāds maisījums ir kvalificēts kā “pārtikas” maisījums KN piemērošanas un atbilstošo muitas nodevu iekasēšanas nolūkā, automātiski nenozīmē tā laišanu tirgū kā lietošanai cilvēku uzturā paredzētu produktu. Kā tas jau tika norādīts iepriekš, Regulas Nr. 178/2002 14. pants aizliedz laist tirgū bīstamu “pārtiku”, proti, tādu, kas ir kaitīga veselībai vai nepiemērota lietošanai cilvēku uzturā. Atliek secināt, ka pārtikas jomā kompetentās valsts iestādes atzinums, saskaņā ar kuru tāds augu eļļu maisījums kā pamatlietā aplūkotais nav piemērots lietošanai cilvēku uzturā, ir viens no elementiem, kas kompetentajai valsts iestādei vai tiesai ir jāņem vērā, lai minēto maisījumu klasificētu atbilstošā KN pozīcijā (pēc analoģijas skat. spriedumu Oliver Medical, C‑547/13, EU:C:2015:139, 53. punkts).

               57

               Ņemot vērā visus iepriekš paustos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka KN ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai noskaidrotu, vai tāds augu eļļu maisījums kā pamatlietā aplūkotais ir klasificējams KN apakšpozīcijā 1517 90 91 kā pārtikas augu eļļu maisījums vai KN apakšpozīcijā 1518 00 31 kā nepārtikas augu eļļu maisījums, ir jāņem vērā visi atbilstošie šīs lietas apstākļi, ciktāl tie attiecas uz šim produktam raksturīgajām objektīvajām īpašībām un pazīmēm. Kā viens no atbilstošajiem elementiem, kas var pamatot šāda maisījuma kvalifikāciju kā “nepārtikas” maisījumu, ir jānovērtē informācija, ko šī maisījuma ražotājs ir sniedzis muitas deklarācijā, saskaņā ar kuru tā ražošanas procesa īpatnību dēļ minētajā maisījumā nevar tikt izslēgta kaitīgu vielu klātbūtne. Šajā ziņā ar to vien, ka no šāda augu eļļu maisījuma ņemto paraugu analīzē nav atklājusies nekādu kaitīgu vielu klātbūtne tajā, nepietiek, lai atspēkotu attiecīgā maisījuma kvalifikāciju kā “nepārtikas” maisījumu. Šādas sekas nozīmē, ka pastāv citi atbilstoši pierādījumi, kas var atspēkot tās informācijas pareizību, kura attiecas uz konkrētā maisījuma ražošanas procesu, kuru ir sniedzis tā ražotājs un kura ir ietverta šajā deklarācijā saskaņā ar Muitas kodeksa 62., 68. un 71. panta noteikumiem.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               58

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

                     Kombinētā nomenklatūra, kas ir ietverta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu redakcijā, kas izriet no Komisijas 2011. gada 27. septembra Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1006/2011, ir interpretējama tādējādi, ka, lai noskaidrotu, vai tāds augu eļļu maisījums kā pamatlietā aplūkotais ir klasificējams tās apakšpozīcijā 1517 90 91 kā pārtikas augu eļļu maisījums vai minētās nomenklatūras apakšpozīcijā 1518 00 31 kā nepārtikas augu eļļu maisījums, ir jāņem vērā visi atbilstošie šīs lietas apstākļi, ciktāl tie attiecas uz šim produktam raksturīgajām objektīvajām īpašībām un pazīmēm. Kā viens no atbilstošajiem elementiem, kas var pamatot šāda maisījuma kvalifikāciju kā “nepārtikas” maisījumu, ir jānovērtē informācija, ko šī maisījuma ražotājs ir sniedzis muitas deklarācijā, saskaņā ar kuru tā ražošanas procesa īpatnību dēļ minētajā maisījumā nevar tikt izslēgta kaitīgu vielu klātbūtne. Šajā ziņā ar to vien, ka no šāda augu eļļu maisījuma ņemto paraugu analīzē nav atklājusies nekādu kaitīgu vielu klātbūtne tajā, nepietiek, lai atspēkotu attiecīgā maisījuma kvalifikāciju kā “nepārtikas” maisījumu. Šādas sekas nozīmē, ka pastāv citi atbilstoši pierādījumi, kas var atspēkot tās informācijas pareizību, kura attiecas uz konkrētā maisījuma ražošanas procesu, kuru ir sniedzis tā ražotājs un kura ir ietverta šajā deklarācijā saskaņā ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 13. aprīļa Regulu (EK) Nr. 648/2005, 62., 68. un 71. panta noteikumiem.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – latviešu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2012. gada 9.martā. # Coverpla pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas dizainparaugs - Spēkā neesamības atzīšanas process - Reģistrēts Kopienas dizainparaugs, kas attēlo flakonu - Agrāks dizainparaugs - Spēkā neesamības pamats - Agrāka dizainparauga izpaušana - Novitātes neesamība - Regulas (EK) Nr. 6/2002 5. pants un 25. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-450/08.

text:
      Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 9. marta spriedums – Coverpla/ITSB – Heinz‑Glas (“Flacon”)
      (lieta T‑450/08)
      Kopienas dizainparaugs – Spēkā neesamības atzīšanas process – Reģistrēts Kopienas dizainparaugs, kas attēlo flakonu – Agrāks dizainparaugs – Spēkā neesamības pamats – Agrāka dizainparauga nodošana atklātībā – Novitātes neesamība – Regulas (EK) Nr. 6/2002 5. pants un 25. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Kopienas dizainparaugi – Spēkā neesamības pamati – Individuāla rakstura neesamība – Nodošana atklātībā, ko veic modelētājs vai viņa tiesību pārņēmējs – Nodošanas atklātībā pierādījums (Padomes Regulas Nr. 6/2002 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 7. panta 1. punkts) (sal.
         ar 20.–23. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju trešās padomes 2008. gada 7. jūlija lēmumu lietā R 1411/2007‑3 attiecībā uz Kopienas dizainparauga
                  spēkā neesamības atzīšanas procesu starp

               Heinz‑Glas GmbH
               un
               Coverpla
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Coverpla atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 14. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Pienākumu neizpilde - Direktīva 93/67/EEK. # Lieta C-238/95.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 22.maijā. # Arkkitehtuuritoimisto Riitta Korhonen Oy, Arkkitehtitoimisto Pentti Toivanen Oy un Rakennuttajatoimisto Vilho Tervomaa pret Varkauden Taitotalo Oy. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Kilpailuneuvosto - Somija. # Direktīva 92/50/EEK. # Lieta C-18/01.


Tiesas spriedums 2000. gada 16.maijā. # Francijas Republika pret Ladbroke Racing Ltd un Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Konkurence - Valsts atbalsts. # Lieta C-83/98 P.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1996. gada 12. decembrī. # Henk Altmann un Margaret Casson pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas T-177/94 un T-377/94.


Pirmās instances tiesas spriedums (tiesnesis vienpersoniski) 2001. gada 24.aprīlī. # Ugo Miranda pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-37/99.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1988. gada 15. decembrī. # Irish Cement Limited pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas 166 un 220/86.


Tiesas spriedums 1979. gada 4. oktobrī. # DGV, Deutsche Getreideverwertung und Rheinische Kraftfutterwerke GmbH un citi pret Eiropas Kopienu Padomi un Komisiju. # Apvienotās lietas 241, 242, 245 līdz 250/78.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 15.aprīlī.#Friedrich G. Barth pret Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Personu brīva pārvietošanās - Darba ņēmēji - Vienlīdzīga attieksme - Īpaša piemaksa par darba stāžu universitātes profesoriem, kas paredzēta valsts tiesiskajā regulējumā, kura nesaderība ar Kopienu tiesībām konstatēta ar Tiesas spriedumu - Noilguma termiņš - Līdzvērtības un efektivitātes principi.#Lieta C-542/08.

text:
      Lieta C‑542/08
      Friedrich G. Barth
      pret
      Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung
      (Verwaltungsgerichtshof (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Vienlīdzīga attieksme – Valsts tiesiskajā regulējumā, kura nesaderība ar Kopienu tiesībām konstatēta ar Tiesas spriedumu, paredzēta īpaša piemaksa
         par darba stāžu universitātes profesoriem – Noilguma termiņš – Līdzvērtības un efektivitātes principi

      Sprieduma kopsavilkums
      Savienības tiesības – Tieša iedarbība – Individuālās tiesības – Aizsardzība, ko sniedz valsts tiesas – Valsts procesuālie
            noteikumi – Piemērošanas nosacījumi – Līdzvērtības un efektivitātes principu ievērošana
      Savienības tiesībām nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru trīs gadu noilguma termiņš tiek piemērots attiecībā
         uz prasījumiem par tādu īpašo piemaksu par darba stāžu izmaksāšanu, kuras darba ņēmējam, kurš ir izmantojis pārvietošanās
         brīvību, netika piešķirtas pirms Tiesas 2003. gada 30. septembra sprieduma lietā C‑224/01 Köbler pasludināšanas, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kas nav saderīgs ar Kopienu tiesībām.

      Katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāparedz šāds procesuālais noteikums, tomēr, no vienas puses, šis noteikums nedrīkst
         būt mazāk labvēlīgs par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, no otras puses,
         tas nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas
         (efektivitātes princips).

      Šajā sakarā noilguma normu nevar uzskatīt par pretēju līdzvērtības principam, ja papildus tādai noilguma normai, kas piemērojama
         prasībām, kuru mērķis ir nodrošināt tiesību, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, aizsardzību, pastāv noilguma
         norma, kas piemērojama prasībām, kuras pamatotas uz valsts tiesību normām, un vai, ņemot vērā to priekšmetu un būtiskos elementus,
         abas noilguma tiesību normas var uzskatīt par līdzīgām.

      Attiecībā uz līdzvērtības principu ar Savienības tiesībām ir saderīga saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai, kuru
         neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs, kas vienlaikus aizsargā ieinteresēto
         personu un attiecīgo administrāciju. Šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu,
         kas izriet no Savienības tiesību sistēmas. Šajā sakarā valsts tiesībās paredzētais trīs gadu noilguma termiņš ir atzīstams
         par saprātīgu.

      Šo interpretāciju neatspēko apstāklis, ka sprieduma lietā Köbler sekas iestājās sākot no datuma, kurā stājās spēkā interpretētā tiesību norma, jo Tiesa minētās sekas nav ierobežojusi laikā.
         Tādu tiesvedības procesuālo noteikumu piemērošanu kā noilguma termiņš nedrīkst jaukt ar Tiesas sprieduma, kurā lemts par Savienības
         tiesību normu interpretāciju, sekām.

      Saskaņā ar Savienības tiesībām dalībvalstij nav aizliegts piemērot noilguma termiņu prasījumiem par tādu īpašo piemaksu par
         darba stāžu, kura Savienības tiesību normu pārkāpuma rezultātā netika piešķirta, pat ja šī dalībvalsts valsts tiesību aktos
         nav veikusi nepieciešamos grozījumus, lai tos padarītu atbilstošus šīm normām. Citādi tas ir vienīgi tad, ja valsts iestāžu
         rīcības un pastāvošā noilguma termiņa dēļ personai būtu liegta jebkāda iespēja īstenot savas tiesības valsts tiesās.

      (sal. ar 17., 20., 27.–30., 33. un 41. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2010. gada 15. aprīlī (*)

      Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Vienlīdzīga attieksme – Valsts tiesiskajā regulējumā, kura nesaderība ar Kopienu tiesībām konstatēta ar Tiesas spriedumu, paredzēta īpaša piemaksa
         par darba stāžu universitātes profesoriem – Noilguma termiņš – Līdzvērtības un efektivitātes principi

      Lieta C‑542/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Verwaltungsgerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 12. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 4. decembrī, tiesvedībā

      Friedrich G. Barth
      pret
      Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Toadere [C. Toader], K. V. A. Timmermanss [C. W. A Timmermans] (referents), P. Kūris [P. Kūris] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs M. A. Godisārs [M.‑A. Gaudissart], nodaļas vadītājs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 4. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        F. G. Barta [F. G. Barth] vārdā – Lorers [Laurer] un Arlamovskijs [Arlamovsky], Rechtsanwälte,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un B. Kabuā [B. Cabouat], kā arī A. Čubinska [A. Czubinski], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz F. Arena [F. Arena], avvocato dello Stato,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – F. Kreišics [V. Kreuschitz] un Ž. Rozē [G. Rozet], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 39. panta un Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba
         ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.) 7. panta 1. punkta, kā arī efektivitātes principa interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp F. G. Bartu un Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung (Federālā izglītības un zinātnes ministrija) par lēmumu, ar kuru uz viņa prasījumu piešķirt īpašo piemaksu par darba stāžu
         tiek attiecināts daļējs noilgums.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 7. panta 1. punktu:

      “Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts pilsonis, citā dalībvalstī pilsonības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības
         nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu
         darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      4        1956. gada Likuma par darba algu (Gehaltsgesetz 1956, turpmāk tekstā – “GehG”) 50.a panta 1. punktā, tā redakcijā, kas grozīta ar BGBl. I, 109/1997, publicēto likumu, ir paredzēts:

      “[..] Ordinētiem universitātes [..] profesoriem, kuru darba stāžs šajā nodarbinātības grupā ir 15 gadi, strādājot Austrijas
         universitātēs [..] un kuri 4 gadus ir saņēmuši piemaksu par darbu stāžu atbilstoši 50. panta 4. punktam, sākot no abu priekšnosacījumu
         izpildīšanas brīža, pienākas īpaša piemaksa par darba stāžu, kuras apmērs atbilst 50. panta 4. punktā paredzētajai piemaksai
         par darba stāžu un kura ir jāņem vērā, aprēķinot vecuma pensiju.”

      5        Ar BGBl. I, 130/2003, publicēto likumu GehG 50.a pantam tika pievienots šāds 4. punkts:

      “Aprēķinot 15 gadu darba stāžu saskaņā ar 1. punktu, ir jāņem vērā arī laika posmi, kuros:
      1)      pēc 1968. gada 7. novembra [profesors] ir ieņēmis salīdzināmu amatu [tādas] valsts universitātē, kura vai kuras tiesību pārņēmēja
         valsts pašlaik ir Eiropas Ekonomikas kopienas dalībvalsts vai

      [..].”
      6        GehG, redakcijā, kas bija piemērojama dienā, kad prasītājs tika iecelts amatā, (BGBl., 318/1973), 13.b panta 1. punktā bija noteikts:

      “Prasījumu tiesības uz maksājumiem izbeidzas ar noilgumu, ja tās neizlieto trīs gadu laikā pēc tam, kad ir sniegts tiesības
         pamatojošais pakalpojums vai radušies tiesības pamatojošie izdevumi.”

      7        Saskaņā ar GehG 169.a pantu, kas minētajā likumā tika iekļauts ar BGBl. I, 130/2003, publicēto likumu:

      “1.      Ja universitātes profesoru, pensionētu profesoru vai emeritētu universitātes profesoru darba stāžs ir uzkrāts atbilstoši [GehG] 50.a panta 4. punktā BGBl. I, 130/2003, publicētajā redakcijā paredzētajam, tad, pamatojoties uz minēto federālo likumu, tas ir jāņem vērā un pēc viņu
         pieteikuma ir attiecīgi jāpiemēro īpašā piemaksa par darba stāžu saskaņā ar 50.a pantu. Šādas piemaksas var pieprasīt arī
         bijušie universitātes profesori, ja tie atbilst iepriekš minētajiem priekšnosacījumiem [..].”

      2.      Pirmajā punktā paredzētās īpašās piemaksas par darba stāžu pielāgojumi ir spēkā ar atpakaļejošu datumu, tomēr, agrākais, ar
         1994. gada 1. janvāri.

      3.      Prasījumiem saskaņā ar 1. punktu ir juridisks spēks, ja tos izvirza pirms 2004. gada 30. jūnija.
      4.      Attiecībā uz tiesībām uz atalgojumu un pensijām, kas rodas sakarā ar 1. punkta piemērošanu attiecībā uz laika posmiem pirms
         2004. gada 1. jūlija, laika posmam no 2003. gada 30. septembra līdz 2004. gada 30. jūnijam nepiemēro šā likuma 13.b pantā
         [..] paredzēto noilguma termiņu.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      8        No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka prasītājs pamata lietā, Vācijas pilsonis, laikā no 1975. gada 1. janvāra
         līdz 1987. gada 28. februārim strādāja par profesoru Frankfurtes pie Mainas Johana Volfganga Gētes universitātē (Vācija).
         Ar 1987. gada 1. martu viņš tika iecelts ordinēta profesora amatā Vīnes Universitātē (Austrija). Šīs iecelšanas amatā dēļ
         prasītājs pamata lietā ieguva arī Austrijas pilsonību.

      9        Tā kā prasītāja pamata prāvā uzkrātais darba stāžs Frankfurtes pie Mainas Universitātē netika ņemts vērā GehG 50.a panta 1. punktā paredzētās īpašās piemaksas par darba stāžu piešķiršanai, prasītājs šo piemaksu nesaņēma.

      10      Pēc tam, kad Austrijas likumdevējs, ņemot vērā Tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑224/01 Köbler (Recueil, I‑10239. lpp.), ar BGBl. I, 130/2003, publicēto likumu grozīja GehG, prasītājs pamata lietā ar 2004. gada 2. marta Vīnes Universitātei adresēto vēstuli pieprasīja pārskaitīt viņam īpašo piemaksu
         par darba stāžu, ņemot vēra laika posmu, kurā viņš strādāja Frankfurtes pie Mainas Universitātē. Lēmuma, kurš tika pieņemts
         šīs administratīvās procedūras ietvaros, 1. pantā tika noteikts, ka prasītājam pamata lietā ir tiesības saņemt īpašo piemaksu
         par darba stāžu sākot no 1994. gada 1. janvāra, ņemot vērā iepriekš minēto periodu. Tomēr šī lēmuma 2. pantā tika noteikts,
         ka šīs piemaksas pielāgošana saskaņā ar 1. pantu attiecībā uz atalgojumu ir spēkā sākot no 2000. gada 1. oktobra.

      11      Iesniedzējtiesā iesniegtajā prasībā prasītājs pamata lietā nepārprotami apstrīd tikai iepriekš minētā lēmuma 2. pantu, bet
         neiebilst pret šī lēmuma 1. pantā noteikto datumu, sākot no kura viņam ir tiesības saņemt īpašo piemaksu par darba stāžu.
         Prasītājs būtībā norāda, ka tāda noilguma normas piemērošana kā minētā lēmuma 2. pantā, nav saderīga ar Kopienu tiesībām,
         it īpaši ar EKL 39. pantu.

      12      Ņemot vērā, ka prāvas, kas tai ir jāizskata, risinājums ir atkarīgs no Kopienu tiesību interpretācijas, Verwaltungsgerichtshof [Administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai noilguma normas ar paredzēto noilguma termiņu trīs gadi piemērošana attiecībā uz īpašām piemaksām par darba stāžu, kuras
         tādos gadījumos kā pamata lietā, pamatojoties uz ar Kopienu tiesībām nesaderīgu valsts tiesisko regulējumu, migrējošam darba
         ņēmējam netika piešķirtas pirms sprieduma [iepriekš minētajā lietā Köbler], ir migrējošu darba ņēmēju netieša diskriminācija EKL 39. panta un Regulas Nr. 1612/68 [..] 7. panta 1. punkta izpratnē,
         vai arī šajos noteikumos garantētās darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojums?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai tādos gadījumos kā pamata lietā ar EKL 39. pantu un Regulas Nr. 1612/68
         [..] 7. panta 1. punktu netiek pieļauts piemērot šādu noilguma normu attiecībā uz īpašām piemaksām par darba stāžu, kuras,
         pamatojoties uz tādu valsts tiesisko regulējumu, kas nav saderīgs ar Kopienu tiesībām, pirms sprieduma [iepriekš minētajā
         lietā Köbler] netika piešķirtas migrējošam darba ņēmējam?

      3)      Vai tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, ar efektivitātes principu netiek pieļauts attiecībā uz prasījumu par īpašām piemaksām
         par darba stāžu, kas radušies pagātnē, īstenošanu, kurus atbilstoši nepārprotami formulētām valsts tiesību normām, pārkāpjot
         Kopienu tiesības, [agrāk] netika ļauts īstenot, piemērot noilguma normu ar paredzēto noilguma termiņu trīs gadi?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      13      Uzdodot šos prejudiciālos jautājumus, kurus ir lietderīgi izvērtēt kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Eiropas
         Savienības tiesībām atbilst tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā, saskaņā ar kuru trīs gadu noilguma termiņš tiek piemērots
         attiecībā uz prasījumiem par tādu īpašo piemaksu par darba stāžu izmaksāšanu, kuras darba ņēmējam, kurš ir izmantojis pārvietošanās
         brīvību, netika piešķirtas pirms iepriekš minētā sprieduma lietā Köbler, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kas nav saderīgs ar Kopienu tiesībām.

      14      Jāatgādina, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Köbler Tiesa būtībā nosprieda, ka EKL 39. pants un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saskaņā ar
         tiem nav pieļaujamas tādas īpašas piemaksas par darba stāžu piešķiršanu, kuras atbilstoši tādai tiesību normai kā GehG 50. pants, tā redakcijā, kas bija spēkā pirms grozījumiem, kuri tika ieviesti ar BGBl. I, 130/2003, publicēto likumu, tika piešķirtas tikai universitātes profesoriem, kuri ir uzkrājuši 15 gadu darba stāžu Austrijas
         universitātēs.

      15      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Austrijas Republika ir pamatojusies uz šo spriedumu, pievienojot GehG 50.a pantam šī sprieduma 5. punktā minēto 4. punktu ar likumu, kas publicēts BGBl. I, 130/2003. Prasījumam par īpašās piemaksas par darba stāžu piešķiršanu šo tiesību aktu grozījumu rezultātā saskaņā ar GehG 13.b panta 1. punktu ir piemērojams trīs gadu noilgums, kas attiecīgā gadījumā tiek pagarināts vēl par deviņiem mēnešiem,
         kuri minēti GehG 169.a panta 4. punktā.

      16      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, pirmkārt, tādos apstākļos kā pamata lietā, šāds noilguma termiņš ir procesuālais noteikums
         tiesvedībā, kuras mērķis ir nodrošināt tiesību, kuras tādam indivīdam kā prasītājam pamata lietā izriet no Savienības tiesībām,
         aizsardzību. Otrkārt, Savienības tiesībās nav regulēts jautājums, vai dalībvalstis šādos apstākļos var paredzēt noilguma termiņu.

      17      No tā izriet, ka katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāparedz šāds procesuālais noteikums, tomēr, no vienas puses, šis noteikums
         nedrīkst būt mazāk labvēlīgs par tiem, kas attiecas uz līdzīgām iekšēja rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, no
         otras puses, tas nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības
         tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (šajā ziņā skat. 1998. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑228/96 Aprile, Recueil, I‑7141. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

      18      Tātad iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir jāizvērtē, ņemot vērā šos divus principus.

      19      Par līdzvērtības principu ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši līdzvērtības principam visiem noteikumiem,
         kas piemērojami prasībām, ir jābūt piemērojamiem neatkarīgi no tā, vai prasības ir pamatotas ar Savienības tiesību pārkāpumu
         vai arī ar valsts tiesību neievērošanu (2010. gada 26. janvāra spriedums lietā C‑118/08 Transportes Urbanos y Servicios Generales, Krājums, I‑0000. lpp., 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

      20      Lai pārliecinātos, vai šajā lietā ir ievērots līdzvērtības princips, ir jāizvērtē, vai papildus tādai noilguma normai kā pamata
         lietā, kas piemērojama prasībām, kuru mērķis ir nodrošināt tiesību, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, aizsardzību,
         pastāv noilguma norma, kas piemērojama prasībām, kuras pamatotas uz valsts tiesību normām, un vai, ņemot vērā to priekšmetu
         un būtiskos elementus, abas noilguma tiesību normas var uzskatīt par līdzīgām (šajā ziņā skat. 2000. gada 16. maija spriedumu
         lietā C‑78/98 Preston u.c., Recueil, I‑3201. lpp., 49. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Transportes Urbanos y Servicios Generales, 35. punkts).

      21      Iesākumā jānorāda, kā arī tas izriet no Tiesai iesniegtajiem materiāliem, ka tāda noilguma norma kā GehG 13.b pantā paredzētā ir piemērojama gan prasībām, kuru mērķis ir nodrošināt tiesību, kuras indivīdiem izriet no Savienības
         tiesībām, aizsardzību, gan arī piemērojama prasībām, kas pamatotas ar valsts tiesību normām. Tāpēc noilguma normas, kas piemērojamas
         abiem šo prasību veidiem, ir vienādas.

      22      Turklāt, kā arī to atzīst valdības, kuras ir iesniegušas apsvērumus Tiesai, izņēmums, kas izriet no tādas tiesību normas kā
         GehG 169.a panta 4. punkta, saskaņā ar kuru noilguma termiņu var pagarināt uz laika posmu līdz deviņiem mēnešiem, ir labvēlīgs
         tikai tādām prasībām, kuru mērķis ir nodrošināt tiesību, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, aizsardzību.

      23      Prasītājs pamata lietā un Eiropas Komisija tomēr būtībā apgalvo, ka saskaņā ar GehG 169.a panta 1. punktu universitātes profesoriem, kuri vismaz daļu no sava darba stāža ir uzkrājuši citu dalībvalstu, nevis
         Austrijas Republikas universitātēs, atšķirībā no profesoriem, kas visu savu darba stāžu ir uzkrājuši iepriekš minētajā dalībvalstī,
         ir jāiesniedz pieteikums, lai saņemtu īpašo piemaksu par darba stāžu. Šāda situācija liecina par to, ka tādas noilguma normas
         kā pamata lietā, kuras mērķis šajā gadījumā ir nodrošināt tiesību, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, aizsardzību,
         piemērošanas joma ir plašāka nekā prasību, kas pamatotas ar valsts tiesību normām, gadījumā.

      24      Būtībā atbilstoši prasītāja pamata lietā un Komisijas viedoklim minētā noilguma norma ir spēkā attiecībā uz profesoriem, kuru
         darba stāžs ir uzkrāts tikai Austrijas universitātēs, tikai retos un īpašos gadījumos, piemēram, kad kļūdas dēļ ieinteresētajām
         personām nav piešķirta kāda atalgojuma sastāvdaļa un ja iepriekš minētās personas laikus nav lūgušas izvērtēt viņu situāciju.
         Turpretī attiecībā uz profesoriem, kuri vismaz daļu no sava darba stāža ir uzkrājuši citu dalībvalstu, nevis Austrijas Republikas
         universitātēs, noilguma normas piemērošanai ir sistemātisks raksturs.

      25      Tomēr šāds apstāklis neļauj secināt, ka patiesībā pastāvētu divas noilguma normas, kuras nevarētu uzskatīt par līdzīgām.

      26      Kā to norāda Austrijas, Itālijas un Polijas valdības, pienākums iesniegt pieteikumu attiecas ne tikai uz profesoriem, kuri
         vismaz daļu no sava darba stāža ir uzkrājuši citu dalībvalstu, nevis Austrijas Republikas universitātēs, bet arī uz tiem profesoriem,
         kuri visu savu darba stāžu ir uzkrājuši minētajā dalībvalstī un kuru īpašā piemaksa par darba stāžu nav bijusi pareizi aprēķināta.
         No tā izriet, ka šis pienākums iesniegt pieteikumu patiesībā attiecas uz visiem profesoriem, attiecībā uz kuriem ir kļūdaini
         piemērotas tiesību normas, kas regulē minētās piemaksas piešķiršanu, un kuri vēlas, lai pieļautā kļūda tiktu labota, ja kļūda
         pieļauta, ņemot vērā valsts tiesību normas vai Savienības tiesību normas, kuras kompetentajām valsts iestādēm bija pienākums
         piemērot tieši.

      27      Šādos apstākļos tādu noilguma normu, pret kuru iebilst prasītājs pamata lietā, nevar uzskatīt par pretēju līdzvērtības principam.

      28      Attiecībā uz līdzvērtības principu Tiesa par saderīgu ar Savienības tiesībām ir atzinusi saprātīgu termiņu noteikšanu prasības
         celšanai, kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs, kas vienlaikus
         aizsargā ieinteresēto personu un attiecīgo administrāciju. Šādi termiņi nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu
         to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas. Šajā sakarā valsts tiesībās paredzētais trīs gadu noilguma
         termiņš ir atzīstams par saprātīgu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Aprile, 19. punkts, kā arī 2009. gada 24. marta spriedumu lietā C‑445/06 Danske Slagterier, Krājums, I‑2119. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

      29      Tādējādi, tā kā nav izņēmuma apstākļu, kuri Tiesai būtu darīti zināmi, tādu noilguma normu, pret kuru iebilst prasītājs pamata
         lietā, kas paredz trīs gadu noilguma termiņu, kuru var pagarināt par deviņiem mēnešiem, nevar uzskatīt par pretēju efektivitātes
         principam.

      30      Šo interpretāciju neatspēko apstāklis, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Köbler sekas iestājās sākot no datuma, kurā stājās spēkā interpretētā tiesību norma, jo Tiesa minētās sekas nav ierobežojusi laikā.
         Tādu tiesvedības procesuālo noteikumu piemērošanu kā noilguma termiņš pamata lietā nedrīkst jaukt ar Tiesas sprieduma, kurā
         lemts par Savienības tiesību normu interpretāciju, sekām (šajā ziņā skat. 1998. gada 15. septembra spriedumu lietā C‑231/96
         Edis, Recueil, I‑4951. lpp., 17. un 18. punkts).

      31      Prasītājs pamata lietā un Komisija norāda, ka Austrijas likumdevējs tomēr ar nepārprotamu tiesību normu ir izslēdzis citu
         dalībvalstu, nevis Austrijas Republikas universitātēs uzkrāto darba stāžu ieskaitīšanu.

      32      Saskaņā ar iepriekš minēto viedokli šādos apstākļos universitāšu profesoriem, kuriem bija minētajās universitātēs uzkrāts
         darba stāžs, bija jārēķinās, ka viņu prasījumi par šī darba stāža vērā ņemšanu, piešķirot īpašo piemaksu par darba stāžu,
         netiks apmierināti. Rezultātā Austrijas likumdevēja rīcība bija tāda, ka universitāšu profesori, kuriem bija prasījumu tiesības,
         tika kavēti laikus iesniegt pieteikumu prasījumu īstenošanai.

      33      Tomēr ir jāatzīst, ka saskaņā ar Savienības tiesībām dalībvalstij nav aizliegts piemērot noilguma termiņu prasījumiem par
         tādu īpašo piemaksu par darba stāžu kā pamata lietā, kura Savienības tiesību normu pārkāpuma rezultātā netika piešķirta, pat
         ja šī dalībvalsts valsts tiesību aktos nav veikusi nepieciešamos grozījumus, lai tos padarītu atbilstošus šīm normām. Citādi
         tas ir vienīgi tad, ja valsts iestāžu rīcības un pastāvošā noilguma termiņa dēļ personai būtu liegta jebkāda iespēja īstenot
         savas tiesības valsts tiesās (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Aprile, 43. un 45. punkts).

      34      Tomēr pamata lietā šāda apstākļa nav.

      35      Īpaši jāuzsver, ka noilguma termiņa piemērošana tik vienkārši neatņem tādai personai kā prasītājam pamata lietā tiesības saņemt
         piemaksu, kura tam netika piešķirta Savienības tiesību normu pārkāpuma dēļ (pēc analoģijas skat. 1988. gada 2. februāra spriedumu
         lietā 309/85 Barra u.c., Recueil, 355. lpp., 19. punkts, un 1999. gada 9. februāra spriedumu lietā C‑343/96 Dilexport, Recueil, I‑579. lpp., 37. punkts).

      36      Turklāt no Tiesai iesniegtajiem materiāliem neizriet, ka iemesls, kādēļ prasītājam pamata lietā tiek piemērots šāds noilguma
         termiņš, ir nepareiza informācija, kuru viņam apzināti tika sniegušas kompetentās valsts iestādes (pēc analoģijas skat. 1998. gada
         1. decembra spriedumu lietā C‑326/96 Levez, Recueil, I‑7835. lpp., 34. punkts). Kā to pamatoti ir norādījusi Francijas valdība, faktu, ka ir bijuši spēkā Kopienas tiesībām pretēji
         tiesību akti, nevar pielīdzināt šādas nepareizas informācijas sniegšanai, citādi, pretēji šī sprieduma 33. punktā minētajam,
         jebkāda noilguma termiņa piemērošana tādos apstākļos kā pamata lietā kļūst neiespējama.

      37      Visbeidzot, tiktāl, ciktāl prejudiciālie jautājumi attiecas uz EKL 39. panta un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 1. punkta interpretāciju,
         ir jānorāda, ka to pašu iemeslu dēļ, kas atspoguļoti šī sprieduma 21.–26. punktā, noilguma termiņa piemērošanu tādos apstākļos
         kā pamata lietā nevar uzskatīt par darba ņēmēja netiešas diskriminācijas radīšanu šo normu izpratnē.

      38      Patiesībā, tāda universitātes profesora kā pamata lietā situācija ir pielīdzināma situācijai, kādā atrodas profesori, kuri
         visu savu darba stāžu ir uzkrājuši Austrijā un kuru īpašā piemaksa par darba stāžu nav pareizi aprēķināta, ņemot vērā valsts
         tiesību normas. Tādējādi izrādās, ka šo divu kategoriju universitātes profesoriem ir piemērojami būtībā vienādi režīmi.

      39      Tāpat arī nešķiet, ka noilguma termiņa piemērošana tādos apstākļos kā pamata lietā pati par sevi nerada darba ņēmēju brīvas
         pārvietošanās ierobežojumu EKL 39. panta izpratnē. Patiesībā noilguma termiņa piemērošana tās īstenošanas brīdī ietekmē iespēju
         iegūt īpašo piemaksu par darba stāžu attiecībā uz laika posmu, kas ir bijis pagātnē. No tā izriet, ka tā nevar būt iemesls,
         lai liegtu vai kavētu tādu darba ņēmēju kā prasītājs pamata lietā izmantot darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, jo iespēja
         iegūt minēto piemaksu par laika posmu, kas ir bijis pagātnē, nav atkarīga no darba ņēmēja izvēles izmantot savas tiesības
         (šajā ziņā skat. 2000. gada 27. janvāra spriedumu lietā C‑190/98 Graf, Recueil, I‑493. lpp., 24. punkts).

      40      Turklāt nav nekādu norāžu par to, ka tāda noilguma termiņa piemērošana pamata lietas apstākļos varētu būt iemesls, lai tādam
         darba ņēmējam kā prasītājs pamata lietā liegtu vai kavētu kādā noteiktā brīdī pagātnē izmantot darba ņēmēju pārvietošanās
         brīvību. Kā arī izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Köbler, tieši atteikums piešķirt ieinteresētajai personai īpašo piemaksu par darba stāžu brīdī, kad viņš izmantoja savas paša tiesības,
         radīja darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojumu EKL 39. panta izpratnē.

      41      Tādēļ uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Savienības tiesībām nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā,
         saskaņā ar kuru trīs gadu noilguma termiņš tiek piemērots attiecībā uz prasījumiem par tādu īpašo piemaksu par darba stāžu
         izmaksāšanu, kuras darba ņēmējam, kurš ir izmantojis pārvietošanās brīvību, netika piešķirtas pirms iepriekš minētā sprieduma
         lietā Köbler pasludināšanas, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kas nav saderīgs ar Kopienu tiesībām.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      42      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Savienības tiesībām nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamata lietā, saskaņā ar kuru trīs gadu noilguma termiņš tiek
            piemērots attiecībā uz prasījumiem par tādu īpašo piemaksu par darba stāžu izmaksāšanu, kuras darba ņēmējam, kurš ir izmantojis
            pārvietošanās brīvību, netika piešķirtas pirms Tiesas 2003. gada 30. septembra sprieduma lietā C‑224/01 Köbler pasludināšanas, pamatojoties uz valsts tiesisko regulējumu, kas nav saderīgs ar Kopienu tiesībām.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1999. gada 29.aprīlī. # Spānijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Lieta C-342/96.


Tiesas spriedums 2001. gada 17. maijā. # International Express Carriers Conference (IECC) pret Eiropas Kopienu Komisiju, La Poste, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti un The Post Office. # Apelācija. # Lieta C-449/98 P.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 2002. gada 11.jūlijā. # Hijos de Andrés Molina, SA (HAMSA) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-152/99.


Tiesas spriedums 1980. gada 19. jūnijā. # Vittorio Testa, Salvino Maggio un Carmine Vitale pret Bundesanstalt für Arbeit. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bayerisches Landessozialgericht, Bundessozialgericht un Hessisches Landessozialgericht - Vācija. # Apvienotās lietas 41/79, 121/79 un 796/79.