title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 6.jūlijā.#Talacre Beach Caravan Sales Ltd pret Commissioners of Customs & Excise.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Apvienotā Karaliste.#Sestā PVN direktīva - 28. pants - Atbrīvojumi ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu - Ar nulles likmes nodokli apliekamo preču, kas aprīkotas ar precēm, kuras apliek ar standarta likmes nodokli, pārdošana - Dzīvojamās piekabes - Vienotā piegāde.#Lieta C-251/05.

text:
      Lieta C‑251/05
      Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      pret
      Commissioners of Customs & Excise
      [Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Sestā PVN direktīva – 28. pants – Atbrīvojums ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu – Ar nulles likmes nodokli apliekamo preču, kas aprīkotas ar precēm, kuras apliek ar standarta likmes nodokli, pārdošana – Dzīvojamās piekabes – Vienotā piegāde
      Ģenerāladvokātes Julianas Kokotes [Juliane Kokott] secinājumi, sniegti 2006. gada 4. maijā

      Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 6. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Dalībvalstu
            tiesības saglabāt atbrīvojumus ar iepriekšējā stadijā samaksāto nodokļu atmaksāšanu
      (Padomes Direktīvas 77/388 28. panta 2. punkta a) apakšpunkts)
      Tas, ka noteiktas preces ir vienotās piegādes priekšmets, kas ietver, pirmkārt, galveno preci, uz kuru saskaņā ar dalībvalsts
         tiesību aktiem attiecas atbrīvojums ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu
         tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 92/77, kas papildina kopīgo pievienotās vērtības
         nodokļa sistēmu un groza Direktīvu 77/388 (par pievienotās vērtības nodokļa likmju tuvināšanu), 28. panta 2. punkta a) apakšpunkta
         izpratnē, un, otrkārt, preces, kuras saskaņā ar šiem tiesību aktiem nav iekļautas šāda atbrīvojuma piemērošanas jomā, neliedz
         attiecīgajai dalībvalstij iekasēt pievienotās vērtības nodokli pēc standarta likmes par šo neiekļauto preču piegādi.

      Kaut arī patiešām no judikatūras attiecībā uz vienotu piegāžu aplikšanu ar nodokļiem izriet, ka šādai piegādei principā ir
         piemērojama vienota pievienotās vērtības nodokļa likme, tā tomēr neliedz noteiktas šīs piegādes sastāvdaļas aplikt ar nodokli
         atsevišķi, ja vienīgi šāds aplikšanas ar nodokli veids atbilst nosacījumiem, kuri saskaņā ar Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta
         a) apakšpunktu ir jāizpilda, lai piemērotu atbrīvojumu ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu.

      (sal. ar 24. un 27. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 6. jūlijā (*)

      Sestā PVN direktīva – 28. pants – Atbrīvojumi ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu – Ar nulles likmes nodokli apliekamo preču, kas aprīkotas ar precēm, kuras apliek ar standarta likmes nodokli, pārdošana – Dzīvojamās piekabes – Vienotā piegāde
      Lieta C‑251/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 21. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 14. jūnijā,
         tiesvedībā

      Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      pret
      Commissioners of Customs & Excise.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], N. Kolnerika [N. Colneric], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 6. aprīlī,
      ņemot vērā apsvērumus, kurus sniedza:
      –       Talacre Beach Caravan Sales Ltd vārdā – R. Kordara [R. Cordara], QC, A. Hičmafs [A. Hitchmough], barrister, un B. Gorens [B. Goren], solicitor,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Vaita [C. White] un T. Herisa [T. Harris], pārstāves, kam palīdz R. Andersons [R. Anderson], QC,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 4. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 28. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretāciju Padomes 1977. gada 17. maija
         Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās
         vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1992. gada 19. oktobra
         Direktīvu 92/77/EEK, kas papildina kopīgo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu un groza Direktīvu 77/388/EEK (par PVN likmju
         tuvināšanu) (OV L 316, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”).

      2       Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā starp sabiedrību Talacre Beach Caravan Sales Ltd (turpmāk tekstā – “Talacre”) un Commissioners of Customs and Excise (turpmāk tekstā – “Commissioners”), iestādi, kas ir atbildīga par pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) iekasēšanu Apvienotajā Karalistē,
         saistībā ar atbrīvojumu ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu piemērošanu.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      3       Talacre apsaimnieko dzīvojamajām piekabēm paredzētus atpūtas parkus Apvienotajā Karalistē. Tās ieņēmumi cita starpā rodas no aprīkoto
         dzīvojamo piekabju pārdošanas, stāvvietu izīrēšanas un iekārtu lietošanas tiesību piešķiršanas dzīvojamo piekabju īpašniekiem.

      4       Aprīkotajās dzīvojamajās piekabēs, ko pārdod Talacre, parasti ir vannas istabas, grīdas segumi, aizkaru sliedes, aizkari, trauku skapji, aprīkotās virtuves, soli, ēdamgaldi,
         krēsli, taburetes, kafijas galdiņi, spoguļi, drēbju skapji, gultas un matrači.

      5       Rēķinos, kurus šo dzīvojamo piekabju izgatavotājs izsniedz Talacre, atsevišķi tiek norādīta dzīvojamo piekabju cena, neieskaitot PVN, un iekšējā aprīkojuma cena, ieskaitot PVN saskaņā ar standarta
         likmi.

      6       Talacre tomēr uzskata, ka dzīvojamās piekabes un tās iekšējā aprīkojuma pārdevums ir vienota un nedalāma piegāde, kas tātad ir jāapliek
         atbilstoši vienotai nodokļa likmei, proti, likmei, kas piemērojama galvenajai sastāvdaļai – pašai dzīvojamajai piekabei. Šajā
         lietā piemērojamā vienotā nodokļa likme ir nulles likme, jo Apvienotajā Karalistē spēkā esošie tiesību akti paredz tās piemērošanu
         tāda veida dzīvojamajām piekabēm, ko pārdod Talacre.

      7       Pievienotās vērtības nodokļa likuma (Value Added Tax Act, turpmāk tekstā – “VAT Act”) 30. pantā ir noteikts, ka “[..] preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu apliek ar nulles likmes nodokli [..], ja šo preču
         vai pakalpojumu apraksts pašlaik ir iekļauts 8. pielikumā [..]”. Šā 8. pielikuma 9. grupā ir minētas “dzīvojamās piekabes,
         kuras pārsniedz pašlaik braukšanai pa autoceļiem atļautos gabarītizmērus, kas noteikti piekabēm, kurus velk mehāniskie transportlīdzekļi
         ar pašsvaru mazāku par 2030 kilogramiem”.

      8       Nav strīda par to, ka šī nulles likme ir pielīdzināma atbrīvojumam ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu saskaņā ar Sestās direktīvas
         28. panta 2. punktu, kurā ir noteikts:

      “Neatkarīgi no 12. panta 3. punkta, 28.l pantā minētajā pārejas periodā piemēro šādus noteikumus.
      a)      Atbrīvojumus ar iepriekšējā stadijā maksāto nodokļu atmaksāšanu, kā arī pazeminātas likmes, kas zemākas par zemāko likmi,
         kas noteikta 12. panta 3. punktā attiecībā uz pazeminātām likmēm, kuras bijušas spēkā 1991. gada 1. janvārī un saskan ar Kopienas
         tiesību aktiem, un atbilst Padomes 1967. gada 11. aprīļa Otrās direktīvas 17. panta pēdējā ievilkumā minētajiem nosacījumiem,
         var saglabāt.

      [..]”
      9       Pretēji Talacre apgalvojumiem attiecībā uz aprīkotās dzīvojamās piekabes piegādes aplikšanu ar nodokli Commissioners piemēroja nulles likmi tikai pašām dzīvojamajām piekabēm, bet PVN standarta likmi – to iekšējam aprīkojumam.

      10     Tā pamatoja savu rīcību ar faktu, ka ar VAT Act nulles likmes piemērošana šim aprīkojumam ir tieši izslēgta.

      11     Saskaņā ar VAT Act 8. pielikumā ietverto piezīmi šā pielikuma 9. grupa neattiecas nedz uz “kustamām lietām, kas nav 5. grupas 3. punktā minētās
         preces”, nedz uz “mājsaimniecības aprīkojumu dzīvojamajās piekabēs vai peldošās mājās”. Saskaņā ar VAT Act  96. pantu 8. pielikums ir interpretējams atbilstoši šai piezīmei.

      12     VAT and Duties Tribunal [PVN un citu nodokļu tiesa] un High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Augstākās tiesas (Anglijas un Velsas) Kancelejas nodaļa], noraidīja prasību, ko Talacre bija cēlusi par Commissioners lēmumu. Minētās tiesas uzskatīja, ka apstāklis, ka dzīvojamā piekabe un tās iekšējais aprīkojums ir vienotās piegādes priekšmets,
         nenozīmē, ka to kopējai cenai ir piemērojama nulles likme. Talacre iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

      13     Šajos apstākļos Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Apelācijas tiesas (Anglijas un Velsas) Civillietu palāta] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Ja dalībvalsts saskaņā ar [Sestās direktīvas] 28. panta 2. punkta a) apakšpunktu un valsts tiesību aktiem ir izmantojusi
         savas tiesības uz atkāpi, piemērojot nulles likmi noteiktu preču piegādei, bet tajos pašos tiesību aktos ir noteikusi preces,
         kas nav iekļaujamas nulles likmes piemērošanas jomā (“neiekļautās preces”), vai apstāklis, ka notiek vienota preču piegāde
         (kopā ar neiekļautajām precēm), liedz dalībvalstij iekasēt PVN pēc standarta likmes par neiekļauto preču piegādi?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      14     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai apstāklis, ka noteiktas preces ir vienotās piegādes priekšmets, kas ietver,
         pirmkārt, galveno preci, uz kuru saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem attiecas atbrīvojums ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu
         Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, un, otrkārt, preces, kuras saskaņā ar šiem tiesību aktiem nav
         iekļautas šāda atbrīvojuma piemērošanas jomā, liedz attiecīgajai dalībvalstij iekasēt PVN pēc standarta likmes par šo neiekļauto
         preču piegādi.

      15     Talacre uzskata, ka uz šo jautājumu ir jāatbild apstiprinoši. Tā norāda, ka dalībvalsts nekādā gadījumā nevar attiecināt uz vienotu
         piegādi dažādas nodokļa likmes. Šajā sakarā tā atsaucas uz 1989. gada 13. jūlija spriedumu lietā 173/88 Henriksen (Recueil, 2763. lpp.), 1999. gada 25. februāra spriedumu lietā C‑349/96 CPP (Recueil, I‑973. lpp.) un 2001. gada 15. maija spriedumu lietā C‑34/99 Primback (Recueil, I‑3833. lpp.).

      16     Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas Kopienu Komisija nepiekrīt šiem argumentiem. Tās norāda, ka – tādos apstākļos kā
         pamata lietā – piemērojamā PVN likme ir saistīta ar valsts atkāpes pasākuma īstenošanu, ko dalībvalsts, ievērojot zināmus
         nosacījumus, ir tiesīga paredzēt atbilstoši Sestās direktīvas 28. pantam. Ņemot vērā, ka saskaņā ar vienu no šiem nosacījumiem
         minētajam atkāpes pasākumam bija jābūt spēkā 1991. gada 1. janvārī, atbrīvojums ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu var attiekties
         tikai uz to, kas tieši paredzēts valsts tiesību aktos.

      17     Šajā sakarā vispirms ir jākonstatē, ka, atļaujot dalībvalstīm piemērot atbrīvojumus ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu, Sestās
         direktīvas 28. panta 2. punkts paredz atkāpi no šīs pašas direktīvas 12. panta 3. punkta, kas attiecas uz PVN standarta likmi.

      18     No Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunkta teksta arī izriet, ka, lai piemērotu atbrīvojumus ar samaksātā nodokļa
         atmaksāšanu, ir jābūt izpildītiem vairākiem nosacījumiem. Šiem atbrīvojumiem ir bijis jābūt spēkā 1991. gada 1. janvārī. Turklāt
         tiem ir jāsaskan ar Kopienu tiesību aktiem un jāatbilst nosacījumiem, kuri paredzēti 17. panta pēdējā ievilkumā atceltajā
         Padomes 1967. gada 11. aprīļa Otrajā direktīvā 67/228/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
         nodokļiem – Kopējās pievienotās vērtības nodokļu sistēmas struktūra un piemērošanas kārtība (OV 1967, 71, 1303. lpp.), un
         saskaņā ar kuriem atbrīvojumus ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu varēja ieviest tikai precīzi noteikto sociālo iemeslu dēļ
         un par labu gala patērētājiem.

      19     Šajā lietā nav strīda par to, ka minētie nosacījumi ir izpildīti tiktāl, ciktāl saskaņā ar VAT Act uz tāda veida dzīvojamajām piekabēm, ko pārdod Talacre, attiecas atbrīvojums ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu. Cita starpā ir atzīts, ka nulles likme bija spēkā 1991. gada 1. janvārī
         un ka tā ir ieviesta sociālu iemeslu dēļ.

      20     Tāpat ir skaidrs, ka VAT Act tieši paredz, ka uz noteiktām precēm, ko pārdod kopā ar dzīvojamajām piekabēm, atbrīvojums ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu
         neattiecas. Tādējādi attiecībā uz šīm precēm nav izpildīti Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunktā izklāstītie
         nosacījumi un īpaši tas nosacījums, saskaņā ar kuru var saglabāt tikai tos atbrīvojumus, kas bija piemērojami 1991. gada 1. janvārī.

      21     Tātad šo preču atbrīvojums ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu paplašinātu pašu dzīvojamo piekabju piegādes atbrīvojuma piemērošanas
         jomu. Līdz ar to preces, par kurām valsts tiesību aktos ir tieši noteikts, ka uz tām atbrīvojums neattiecas, tomēr tiktu atbrīvotas
         no nodokļa saskaņā ar Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunktu.

      22     Jāatzīst, ka šāda Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretācija būtu pretrunā ar tās tekstu un mērķi,
         saskaņā ar kuriem šajā noteikumā paredzētā atkāpe attiecas tikai uz to, kas bijis tieši noteikts valsts tiesību aktos 1991. gada
         1. janvārī. Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 15. un 16. punktā, Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunkts
         ir pielīdzināms “stand still” klauzulai, kuras mērķis ir novērst sarežģītas sociālās situācijas, kas varētu rasties tāpēc,
         ka tiek atcelti valsts likumdevēja paredzētie atbrīvojumi, kas nav pārņemti Sestajā direktīvā. Ņemot vērā šo mērķi, tieši
         to valsts tiesību aktu saturs, kas bija spēkā 1991. gada 1. janvārī, ir izšķirošs, lai noteiktu, attiecībā uz kurām darbībām
         Sestā direktīva atļauj saglabāt atbrīvojumus pārejas laikā.

      23     Turklāt Tiesa jau vairākkārt ir uzsvērusi, ka Sestās direktīvas noteikumi, ar kuriem tiek paredzētas atkāpes no vispārējā
         principa, ka PVN tiek iekasēts no katras preču piegādes vai pakalpojuma sniegšanas, ko par atlīdzību ir veicis nodokļa maksātājs,
         ir interpretējami sašaurināti (šajā sakarā skat. 1998. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑308/96 un C‑94/97
         Madgett un Baldwin, Recueil, I‑6229. lpp., 34. punkts; 2003. gada 8. maija spriedumu lietā C‑384/01 Komisija/Francija, Recueil, I‑4395. lpp., 28. punkts; 2005. gada 1. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑394/04 un C‑395/04 Ygeia, Krājums, I‑10373. lpp., 15. un 16. punkts; kā arī 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑280/04 Jyske Finans, Krājums, I‑10683. lpp., 21. punkts). Arī šā iemesla dēļ Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētos
         atbrīvojumus ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu nevar piemērot precēm, uz kurām valsts likumdevējs nebija attiecinājis šādu
         atbrīvojumu 1991. gada 1. janvārī.

      24     Fakts, ka dzīvojamās piekabes un tās iekšējā aprīkojuma piegāde varētu tikt uzskatīta par vienotu piegādi, nevar atspēkot
         šo secinājumu. Judikatūra attiecībā uz vienotu piegāžu aplikšanu ar nodokļiem, uz kuru atsaucas Talacre un kura ir minēta šā sprieduma 15. punktā, neattiecas uz Sestās direktīvas 28. pantā paredzētajiem atbrīvojumiem ar samaksātā
         nodokļa atmaksāšanu. Kaut arī patiešām no minētās judikatūras izriet, ka vienotai piegādei principā ir piemērojama vienota
         PVN likme, tā tomēr neliedz noteiktas šīs piegādes sastāvdaļas aplikt ar nodokli atsevišķi, ja vienīgi šāds aplikšanas ar
         nodokli veids atbilst nosacījumiem, kuri saskaņā ar Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunktu ir jāizpilda, lai
         piemērotu atbrīvojumu ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu.

      25     Šajā sakarā, kā to pareizi norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 38.–40. punktā saistībā ar iepriekš minētā sprieduma
         lietā CPP 27. punktu, nepastāv absolūta norma attiecībā uz darbības veida apjoma noteikšanu sakarā ar PVN, un līdz ar to, lai noteiktu
         darbības veida apjomu, ir jāņem vērā visi apstākļi, tostarp konkrētais juridiskais konteksts. Tātad, ievērojot šajā spriedumā
         minēto Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunkta formulējumu un mērķi, saskaņā ar šo pantu valstī noteiktais atbrīvojums
         ir piemērojams tikai ar nosacījumu, ka tas bijis spēkā 1991. gada 1. janvārī un ka tas pēc attiecīgās dalībvalsts uzskatiem
         ir nepieciešams sociālu iemeslu dēļ un par labu gala patērētājiem. Šajā lietā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
         ir uzskatījusi, ka nulles likme ir jāattiecina tikai uz pašu dzīvojamo piekabju piegādi. Tā nav uzskatījusi par pamatotu piemērot
         šo likmi arī šo dzīvojamo piekabju iekšējam aprīkojumam.

      26     Visbeidzot, nav pamata secināt, ka aprīkoto dzīvojamo piekabju piegādes noteiktu sastāvdaļu atsevišķa aplikšana ar nodokli
         var radīt nepārvaramas grūtības, kas varētu ietekmēt PVN režīma pareizu darbību (skat. pēc analoģijas 2005. gada 15. decembra
         spriedumu lietā C‑63/04 Centralan Property, Krājums, I‑11087. lpp., 79. un 80. punkts).

      27     Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka apstāklis, ka noteiktas preces ir vienotās
         piegādes priekšmets, kas ietver, pirmkārt, galveno preci, uz kuru saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem attiecas atbrīvojums
         ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu Sestās direktīvas 28. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, un, otrkārt, preces, kuras
         saskaņā ar šiem tiesību aktiem nav iekļautas šāda atbrīvojuma piemērošanas jomā, neliedz attiecīgajai dalībvalstij iekasēt
         PVN pēc standarta likmes par šo neiekļauto preču piegādi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      28     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      tas, ka noteiktas preces ir vienotās piegādes priekšmets, kas ietver, pirmkārt, galveno preci, uz kuru saskaņā ar dalībvalsts
            tiesību aktiem attiecas atbrīvojums ar samaksātā nodokļa atmaksāšanu Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK
            par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
            aprēķinu bāze, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvu 92/77/EEK, kas papildina kopīgo pievienotās
            vērtības nodokļa sistēmu un groza Direktīvu 77/388/EEK (par PVN likmju tuvināšanu), 28. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē,
            un, otrkārt, preces, kuras saskaņā ar šiem tiesību aktiem nav iekļautas šāda atbrīvojuma piemērošanas jomā, neliedz attiecīgajai
            dalībvalstij iekasēt PVN pēc standarta likmes par šo neiekļauto preču piegādi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1999. gada 26.janvārī. # F.C. Terhoeve pret Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nīderlande. # Darba ņēmēju brīva pārvietošanās. # Lieta C-18/95.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 2000. gada 20.janvārī. # Landerzeugergemeinschaft eG Groß Godems pret Amt für Landwirtschaft Parchim. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Schwerin - Vācija. # Lauksaimniecība. # Lieta C-414/98.


Tiesas spriedums 1993. gada 15. decembrī. # Ruth Hünermund un citi pret Landesapothekerkammer Baden-Württemberg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg - Vācija. # Preču brīva aprite. # Lieta C-292/92.


title: Tiesas (piektā palāta) 2014. gada 5. jūnija spriedums.#Kone AG u.c. pret ÖBB-Infrastruktur AG.#Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#LESD 101. pants – Aizliegtas vienošanās, kas aizliegta ar šo pantu, radīto zaudējumu atlīdzināšana – Zaudējumi, kas radušies tāpēc, ka uzņēmums, neesot aizliegtās vienošanās dalībnieks, tās dēļ ir noteicis augstāku cenu (“Umbrella pricing”) – Cēloņsakarība.#Lieta C‑557/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2014. gada 5. jūnijā (
            *1
         )
      “LESD 101. pants — Aizliegtas vienošanās, kas aizliegta ar šo pantu, radīto zaudējumu atlīdzināšana — Zaudējumi, kas radušies tāpēc, ka uzņēmums, neesot aizliegtās vienošanās dalībnieks, tās dēļ ir noteicis augstāku cenu (“Umbrella pricing”) — Cēloņsakarība”
      Lieta C‑557/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberster Gerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 17. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 3. decembrī, tiesvedībā

            Kone AG
         ,

            Otis GmbH
         ,

            Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH
         ,

            Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH
         ,

            ThyssenKrupp Aufzüge GmbH

      pret

            ÖBB‑Infrastruktur AG
         .
      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], A. Ross [A. Rosas] (referents), D. Švābi [D. Šváby] un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 12. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Kone AG vārdā – H. Wollmann, Rechtsanwalt,

               —

                  Otis GmbH vārdā – D. Hauck un E. Hold, Rechtsanwälte,

               —

                  Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH un Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH vārdā – A. Traugott un S. Riegler, Rechtsanwälte,

               —

                  ThyssenKrupp Aufzüge GmbH vārdā – A Reidlinger, T. Kustor un E. Rittenauer, Rechtsanwälte,

               —

                  ÖBB‑Infrastruktur AG vārdā – A. Egger, Rechtsanwalt,

               —

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – G. Meessen un P. Van Nuffel, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2014. gada 30. janvāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 101. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Kone AG (turpmāk tekstā – “Kone”), Otis GmbH (turpmāk tekstā – “Otis”), Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH (turpmāk tekstā – “Schindler Aufzüge und Fahrtreppen”), Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH (turpmāk tekstā – “Schindler Liegenschaftsverwaltung”) un ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (turpmāk tekstā – “ThyssenKrupp Aufzüge”), uzņēmumiem, kas bija aizliegto vienošanos attiecībā uz liftu un eskalatoru uzstādīšanu un apkopi dalībnieki vairākās dalībvalstīs, un ÖBB‑Infrastruktur AG (turpmāk tekstā – “ÖBB‑Infrastruktur”), Österreichische Bundesbahnen (Austrijas dzelzceļi) meitasuzņēmumu, par iespēju pieprasīt tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kas radušies, slēdzot līgumus ar uzņēmumiem, kas nebija šo aizliegto vienošanos dalībnieki, piemēroto augsto cenu dēļ.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Austrijas Vispārējā civilkodeksa (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “ABGB”) 1295. panta redakcija ir šāda:
               “Ikvienai personai ir tiesības prasīt, lai tas, kurš savas vainas dēļ nodarījis zaudējumus, to atlīdzina; zaudējumus var radīt līgumisko saistību pārkāpums vai arī tie var nebūt saistīti ar līgumu.”

               4

               Saskaņā ar ABGB 1311. panta otro teikumu par nodarītajiem zaudējumiem atbild tas, kurš “pārkāpis likumu par nejaušu zaudējumu nepieļaušanu” (“aizsargājošs likums”).

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               5

               Vismaz kopš 80. gadiem Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, Schindler Liegenschaftsverwaltung un ThyssenKrupp Aufzüge daudzās dalībvalstīs plašā mērogā piemēroja vienošanos, lai savā starpā sadalītu liftu un eskalatoru tirgu.

               6

               2007. gada 21. februārī Eiropas Komisija uzlika Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen un Schindler Liegenschaftsverwaltung naudas sodu EUR 992 miljonu apmērā par to, ka tie bija ar liftu un eskalatoru uzstādīšanu un apkopi saistīto aizliegto vienošanos dalībnieki Beļģijā, Vācijā, Luksemburgā un Nīderlandē.

               7

               Ar 2008. gada 8. oktobra spriedumu Oberster Gerichtshof [Augstākā tiesa] kā apelācijas tiesa aizliegto vienošanos lietās apstiprināja 2007. gada 14. decembra rīkojumu, ar kuru Kartellgericht (Konkurences tiesa) bija uzlikusi naudas sodus Kone, Otis un Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, kā arī divām citām sabiedrībām. Tā kā ThyssenKrupp Aufzüge bija izvēlējusies liecināt, lai tiktu piemērota iecietības programma, tad šī sabiedrība nebija atbildētāja saskaņā ar tiesību aktiem aizliegto vienošanos jomā uzsāktajā procedūrā.

               8

               Pamatlietā aplūkotās aizliegtās vienošanās (turpmāk tekstā – “attiecīgā aizliegtā vienošanās”) mērķis bija nodrošināt privileģētajam uzņēmumam augstāku cenu par to, ko tas varētu saņemt normālos konkurences apstākļos. Tās dēļ tika izkropļots tirgus un tostarp cenu izmaiņas salīdzinājumā ar izmaiņām, kādas būtu normālos konkurences apstākļos.

               9

               Iesniedzējtiesas skatījumā šīs aizliegtās vienošanās dalībnieki mēģināja vienoties par vairāk nekā pusi no jauno iekārtu tirdzniecības apjoma visā Austrijas teritorijā. Par vairāk nekā pusi no attiecīgajiem projektiem notika savstarpēja vienošanās tā, lai saskaņotas darbības būtu vismaz trešdaļā no tirgus apjoma. Aptuveni divas trešdaļas saskaņoto projektu tika īstenoti, kā plānots. Atlikušajā trešdaļā gadījumu iepirkuma līgums tika piešķirts trešo personu uzņēmumiem (kuri nav aizliegtās vienošanās dalībnieki) vai aizliegtās vienošanās dalībniekam, kas neievēroja nolīgtos piešķiršanas noteikumus, izsakot piedāvājumu par zemāku cenu. Tika konstatētas arī divpusējas piešķiršanas saskaņā ar savstarpējo vienošanos. Attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcības dēļ pat pēdējos gados pirms 2004. gada tirgus cenas tikpat kā nemainījās un ieinteresēto personu tirgus daļas palika apmēram tādas pašas.

               10

               Atsaucoties uz “cenu jumta efektu” (“umbrella effect”), ÖBB‑Infrastruktur lūdz prasītājām pamatlietā atlīdzināt EUR 1 839 239,74 apmērā novērtētos zaudējumus, kas radušies, jo no trešo personu uzņēmumiem, kas nav attiecīgās aizliegtās vienošanās dalībnieki, tā ir pirkusi liftus un slīdceliņus par augstāku cenu, nekā tā būtu noteikta šīs aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā, jo šie trešo personu uzņēmumi ir izmantojuši šīs vienošanās esamību, lai palielinātu savas cenas.

               11

               Pirmās instances tiesa ÖBB‑Infrastruktur prasību noraidīja, toties apelācijas tiesa to apmierināja.

               12

                  Oberster Gerichtshof, kurā ir vērsušās prasītājas pamatlietā, šaubās par aizliegtās vienošanās dalībnieku atbildības iestāšanās nosacījumiem, ņemot vērā LESD 101. pantu un Tiesas judikatūru, it īpaši spriedumus lietās Courage un Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465), Manfredi u.c., (no C‑295/04 līdz C‑298/04, EU:C:2006:461), kā arī Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389).

               13

               Atbilstoši Austrijas tiesu judikatūrai personai, kas, pamatojoties uz ārpuslīgumisku atbildību, pieprasa zaudējumu atlīdzināšanu, esot jāpierāda adekvātā cēloņsakarība un saistība ar nelikumību, proti, aizsargājošā likuma pārkāpums ABGB 1311. panta izpratnē.

               14

               Iesniedzējtiesa izklāsta, ka, piemērojot adekvātas cēloņsakarības jēdzienu, zaudējumu nodarītājam ir jānodrošina tādu visu, to skaitā nejaušu, seku atlīdzināšana, kuru varbūtējo iestāšanos viņš varēja paredzēt iepriekš, taču netipiskas sekas viņam nav jāatlīdzina. Minētās tiesas skatījumā, ja uzņēmums, neesot aizliegtas vienošanās dalībnieks, izmanto cenu “jumta” efekta priekšrocību, adekvāta cēloņsakarība starp aizliegtu vienošanos un zaudējumiem, kas varbūtēji nodarīti pircējam, nepastāv, jo tad tie būtu netieši zaudējumi – patstāvīga lēmuma, ko, balstoties uz saviem vadības apsvērumiem, pieņēmusi persona, neesot aizliegtas vienošanās dalībniece, netiešs efekts. Tiekot uzskatīts, ka konkurentam radītās sekas tādā situācijā tirgū, kuru ir izveidojuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, ekonomiskos slēdzienus, ko viņš no tā izdara attiecībā uz savu uzņēmumu, kā arī savu produkciju, un vadības lēmumus, ko viņš pieņem tostarp, lai noteiktu cenas, lielā mērā nosaka daudzi faktori, kuriem nav nekādas saistības ar šo aizliegto vienošanos.

               15

               Attiecībā uz jautājumu par nelikumību Oberster Gerichtshof esot spriedusi, ka atbilstoši doktrīnai par tiesību normas aizsargājošo mērķi faktiskus zaudējumus izraisošs fakts rada pienākumu atlīdzināt zaudējumus tikai tad, ja nelikumība, kas izraisījusi zaudējumus, izriet no līgumsaistību, absolūto tiesību vai aizsargājošo likumu pārkāpuma. Izšķirošais apstāklis tomēr esot noskaidrot, vai kaitējuma nodarītāja pārkāptā norma aizsargā cietušās personas intereses. Tā tas nebūtu cenu “jumta” efekta (“umbrella pricing”) gadījumā, kas nekādā veidā nav saistīts ar nelikumību. Aizliegtās vienošanās dalībnieku prettiesiskās rīcības mērķis esot zaudējumu nodarīšana ikvienam, kurš viņu preci iegādājas par viņu mākslīgi noteiktajām augstajām cenām. Zaudējumi, kas radušies cenu “jumta” dēļ, ir tikai personas, kas nav šīs aizliegtās vienošanās dalībniece, patstāvīga lēmuma, kas balstīts uz pašas vadības apsvērumiem, netiešas sekas.

               16

               Iesniedzējtiesa uzsver, ka jautājums, vai Savienības tiesībās zaudējumi, kas izriet no cenu “jumta” efekta, ir jāatlīdzina, ir ļoti strīdīgs gan Vācijas, gan Austrijas doktrīnā. Savienības tiesību prioritātes dēļ uzdotajam jautājumam esot izšķiroša nozīmība, jo pastāv neskaidrība attiecībā uz to, vai tiesību uz atlīdzību atteikums ir saderīgs ar Tiesas paredzēto efektivitātes principu.

               17

               Līdz ar to Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai LESD 101. pants (EKL 81. pants, EK līguma 85. pants) ir jāinterpretē tādējādi, ka ikviens var prasīt aizliegtās vienošanās dalībniekiem atlīdzināt arī tādus zaudējumus, kurus ir radījis uzņēmums, kas nav aizliegtās vienošanās dalībnieks un kas paaugstinātu tirgus cenu apstākļos pats savas cenas par savām precēm paaugstina vairāk, nekā to būtu darījis, ja aizliegtās vienošanās nebūtu (“umbrella pricing”), un [..] atbilstoši Tiesas paredzētajam efektivitātes principam tiek prasīta šādas prasības apmierināšana saskaņā valsts tiesību aktiem?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               18

               Tā kā EK līguma 85. pantam, EKL 81. pantam un LESD 101. pantam ir aptuveni viens un tas pats saturs, būs jāatsaucas tikai uz pašreiz spēkā esošo LESD 101. pantu.

               19

               Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 101. pantam ir pretēja tādu dalībvalsts tiesību aktu interpretācija un piemērošana, saskaņā ar kuru juridisku apsvērumu dēļ tiek kategoriski izslēgts, ka uzņēmumi, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieki, ir civiltiesiski atbildīgi par zaudējumiem, kas radušies tāpēc, ka uzņēmums, kas nav šīs aizliegtās vienošanās dalībnieks, ņemot vērā minētās aizliegtās vienošanās aktivitātes, savas cenas nosaka augstākas, nekā tās būtu, ja aizliegtās vienošanās nebūtu.

               20

               Jāatgādina, ka LESD 101. panta 1. punktam un 102. pantam ir tieša iedarbība attiecībās starp privātpersonām un tie attiecīgajiem tiesību subjektiem rada tiesības, kuras valsts tiesām ir jāaizsargā (skat. spriedumus BRT un Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, 127/73, EU:C:1974:25, 16. punkts; Courage un Crehan, EU:C:2001:465, 23. punkts, kā arī Manfredi u.c., EU:C:2006:461, 39. punkts).

               21

               LESD 101. panta pilnīgā efektivitāte un it īpaši tā 1. punktā noteiktā aizlieguma lietderīgā iedarbība būtu apdraudēta, ja jebkura persona nevarētu prasīt atlīdzību par zaudējumiem, kas tai radušies līguma dēļ, vai par rīcību, kas var ierobežot vai izkropļot konkurenci (spriedumi Courage un Crehan, EU:C:2001:465, 26. punkts; Manfredi u.c., EU:C:2006:461, 60. punkts; Otis u.c., C‑199/11, EU:C:2012:684, 41. punkts, kā arī Donau Chemie u.c., C‑536/11, EU:C:2013:366, 21. punkts).

               22

               Tādējādi ikviens var prasīt atlīdzību par zaudējumiem, ja pastāv cēloņsakarība starp attiecīgajiem zaudējumiem un aizliegto vienošanos vai darbību, kas aizliegta LESD 101. pantā (spriedumi Manfredi u.c. EU:C:2006:461, 61. punkts, kā arī Otis u.c., EU:C:2012:684, 43. punkts).

               23

               Tiesības ir ikvienai personai prasīt atlīdzību par tādiem zaudējumiem, kas palielina Savienības konkurences tiesību normu operatīvo raksturu un var atturēt no nolīgumiem vai prakses, kas bieži vien norisinās slepus un var ierobežot vai izkropļot konkurenci, tādējādi veicinot efektīvas konkurences saglabāšanu Eiropas Savienībā (spriedumi Courage un Crehan, EU:C:2001:465, 27. punkts; Manfredi u.c., EU:C:2006:461, 91. punkts; Pfleiderer, EU:C:2011:389, 29. punkts; Otis u.c., EU:C:2012:684, 42. punkts; kā arī Donau Chemie u.c., EU:C:2013:366, 23. punkts).

               24

               Nepastāvot Savienības tiesiskajam regulējumam attiecīgajā jomā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka noteikumi, ar kādiem īstenot tiesības pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, kas radušies ar LESD 101. pantu aizliegtas aizliegtās vienošanās vai darbības dēļ, to skaitā jēdziena “cēloņsakarība” piemērošanas noteikumi ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi (spriedums Manfredi u.c., EU:C:2006:461, 64. punkts).

               25

               Tādējādi normas, kas piemērojamas prasībām, lai nodrošinātu tiesību saglabāšanu, kādas indivīdiem izriet no Savienības tiesību tiešās iedarbības, nedrīkst būt mazāk labvēlīgas par normām, kas attiecas uz līdzīgām prasībām, kuru pamatā ir valsts tiesības (līdzvērtības princips), un tās nedrīkst padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību izmantošanu, kuras piešķirtas ar Savienības tiesību sistēmu (efektivitātes princips) (skat. spriedumus Courage un Crehan, EU:C:2001:465, 29. punkts; Manfredi u.c., EU:C:2006:461, 62. punkts; Pfleiderer, EU:C:2011:389, 24. punkts, kā arī Donau Chemie u.c., EU:C:2013:366, 27. punkts).

               26

               Šajā ziņā un it īpaši konkurences tiesību jomā šīs normas nedrīkst nelabvēlīgi ietekmēt LESD 101. un 102. panta efektīvu piemērošanu (skat. spriedumus VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, 57. punkts; Pfleiderer, EU:C:2011:389, 24. punkts, kā arī Donau Chemie u.c., EU:C:2013:366, 27. punkts).

               27

               Pamatlietā ÖBB‑Infrastruktur norāda, ka daļu no zaudējumiem, kas tai nodarīti, izraisīja attiecīgā aizliegtā vienošanās, kas ļāva saglabāt tirgus cenu tik augstu, ka konkurenti, kuri nebija šīs aizliegtās vienošanās dalībnieki, paši varēja gūt labumu no šīs tirgus cenas, kas bija augstāka, nekā tā būtu bijusi minētās aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā, vai nu attiecībā uz peļņas daļu, vai vienkārši attiecībā uz izdzīvošanu, ja savas izmaksu struktūras dēļ normālos konkurences apstākļos tie varētu tikt izstumti no tirgus.

               28

               Ieinteresētās personas, kas iesniedza savus apsvērumus Tiesā, neapstrīd, ka noteiktos apstākļos cenu “jumta” (“umbrella pricing”) fenomens ir atzīts par vienu no iespējamām aizliegtās vienošanās sekām. Turpretim prasītājas pamatlietā būtībā apstrīd, ka būtu pamatoti Savienības tiesības interpretēt tādējādi, ka tās pieļauj prasības par zaudējumu atlīdzību, kas ir pamatotas ar cenu “jumta” pastāvēšanu (“umbrella claims”).

               29

               Šajā ziņā jānorāda, ka tirgus cena ir viens no galvenajiem elementiem, ko ņem vērā uzņēmums, kad nosaka cenu, par kādu tas piedāvā savas preces vai pakalpojumus. Ja ar aizliegto vienošanos attiecībā uz atsevišķām precēm tiek panākta mākslīgi noteiktu augstu cenu saglabāšana un ja ir izpildīti noteikti tirgus nosacījumi tostarp attiecībā uz preces īpašībām vai tirgus lielumu, ko nosedz šī aizliegtā vienošanās, nevar izslēgt, ka konkurējošs uzņēmums, neesot tās dalībnieks, izvēlētos noteikt sava piedāvājuma cenu, kas pārsniedz summu, ko tas būtu izvēlējies normālas konkurences apstākļos, proti, ja minētās aizliegtās vienošanās nebūtu. Tomēr šādos apstākļos, pat ja piedāvājuma cenas noteikšana ir uzskatāma par pilnībā patstāvīgu lēmumu, ko pieņēmis uzņēmums, kas nav aizliegtas vienošanās dalībnieks, ir jākonstatē, ka šis lēmums varēja tikt pieņemts, ņemot vērā šīs aizliegtās vienošanās izkropļoto tirgus cenu, un līdz ar to pretēji konkurences noteikumiem.

               30

               No minētā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo Schindler Aufzüge und Fahrtreppen un Schindler Liegenschaftsverwaltung, tas, ka uzņēmuma, kas nav aizliegtās vienošanās dalībnieks, bet gūst labumu no cenu “jumta” ekonomiskajiem apstākļiem, klients cieš zaudējumus, jo piedāvājuma cena ir augstāka, nekā tā būtu šīs aizliegtās vienošanās neesamības gadījumā, ir daļa no iespējamām minētās aizliegtās vienošanās sekām, ko tās dalībnieki nevar nezināt.

               31

               Kas attiecas uz valsts tiesisko regulējumu pamatlietā, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Austrijas tiesību aktos tiesības uz atlīdzinājumu tiek kategoriski izslēgtas tādā situācijā, kāda ir aplūkota pamatlietā, tāpēc ka cēloņsakarība starp nodarītajiem zaudējumiem un attiecīgo aizliegto vienošanos, ja nav līgumtiesiskas saiknes ar šīs aizliegtās vienošanās dalībnieku, tiek uzskatīta par pārtrauktu uzņēmumam, kas nav minētās aizliegtās vienošanās dalībnieks, bet kas šīs aizliegtās vienošanās pastāvēšanas dēļ ir noteicis cenu “jumtu” (“umbrella pricing”), pieņemot patstāvīgu lēmumu.

               32

               Protams, kā ir atgādināts šī sprieduma 24. punktā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā principā ir jānosaka jēdziena “cēloņsakarība” piemērošanas noteikumi. Taču, kā izriet no Tiesas judikatūras, kas minēta šī sprieduma 26. punktā, šiem valsts noteikumiem ir jānodrošina Savienības konkurences tiesību pilnīga efektivitāte (šajā ziņā skat. spriedumu VEBIC, EU:C:2010:739, 63. punkts). Tādējādi šajos noteikumos ir īpaši jāņem vērā LESD 101. pantā izvirzītais mērķis nodrošināt, lai iekšējā tirgū tiktu saglabāta efektīva un neizkropļota konkurence un tādējādi brīvā konkurencē noteiktas cenas. Šādos apstākļos Tiesa sprieda, kā ir atgādināts šī sprieduma 22. punktā, ka valsts noteikumos ikvienam ir jāatzīst tiesības prasīt atlīdzinājumu par nodarītajiem zaudējumiem.

               33

               LESD 101. panta pilnīga efektivitāte tiktu apšaubīta, ja valsts tiesībās ikvienas personas tiesības prasīt atlīdzinājumu par nodarītajiem zaudējumiem kategoriski un neatkarīgi no īpašiem lietas apstākļiem būtu pakārtotas tiešas cēloņsakarības pastāvēšanai, izslēdzot šīs tiesības tāpēc, ka attiecīgajai personai ir bijusi līgumtiesiska saikne nevis ar aizliegtās vienošanās dalībnieku, bet ar uzņēmumu, kas nav aizliegtās vienošanās dalībnieks, bet kura cenu politiku, kā izrādās, tomēr ir ietekmējusi aizliegtā vienošanās, kas veicināja tādu cenu veidošanās mehānismu izkropļošanu, kuri pārvalda konkurenci tirgos.

               34

               Līdz ar to cietušais no cenu “jumta” (“umbrella pricing”) var saņemt atlīdzību par zaudējumiem, ko radījuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, kaut arī tam nav līgumtiesiskas saiknes ar šiem dalībniekiem, jo ir pierādīts, ka atbilstoši lietas apstākļiem un tostarp attiecīgā tirgus īpatnībām šīs aizliegtās vienošanās dēļ trešās personas, kas darbojas autonomi, varēja piemērot cenu “jumtu”, un šos apstākļus un īpatnības minētās aizliegtās vienošanās dalībnieki nevarēja nezināt. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šie nosacījumi ir izpildīti.

               35

                  Kone un Otis uzsver, ka prasības atlīdzināt zaudējumus, ko radījušas augstās cenas, kas ir cenu “jumta” pastāvēšanas sekas, ir prasības par zaudējumu atlīdzību sodīšanas nolūkā, jo zaudējumi, kas nodarīti ÖBB‑Infrastruktur, neesot saistīti ar prasītāju pamatlietā iedzīvošanos. Tomēr jānorāda, ka noteikumi ārpuslīgumiskās atbildības jomā atlīdzināmo zaudējumu summu nesaista ar peļņu, ko ir ieguvusi persona, kas ir vainojama ir šo zaudējumu radīšanā.

               36

               Tāpat minētās prasītājas apgalvo, ka tāda zaudējumu atlīdzināšana var atturēt attiecīgos uzņēmumus no palīdzības sniegšanas konkurences iestādēm lietu izmeklēšanā, kas esot pretēji efektivitātes principam. Taču jāatgādina, ka iecietības programma ir programma, ko Komisija ieviesusi ar savu paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.), kuram nav likuma spēka un kurš dalībvalstīm nav saistošs (spriedums Pfleiderer, EU:C:2011:389, 21. punkts). Tāpēc šī iecietības programma nevar atņemt indivīdiem tiesības valsts tiesās saņemt atlīdzību par zaudējumiem, kas radušies LESD 101. panta pārkāpuma dēļ.

               37

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka LESD 101. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesību aktu interpretāciju un piemērošanu, saskaņā ar kuru juridisku apsvērumu dēļ tiek kategoriski izslēgts, ka uzņēmumi, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieki, ir civiltiesiski atbildīgi par zaudējumiem, kas radušies tāpēc, ka uzņēmums, kas nav šīs aizliegtās vienošanās dalībnieks, ņemot vērā minētās aizliegtās vienošanās aktivitātes, savas cenas nosaka augstākas, nekā tās būtu, ja aizliegtās vienošanās nebūtu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               38

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                     LESD 101. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesību aktu interpretāciju un piemērošanu, saskaņā ar kuru juridisku apsvērumu dēļ tiek kategoriski izslēgts, ka uzņēmumi, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieki, ir civiltiesiski atbildīgi par zaudējumiem, kas radušies tāpēc, ka uzņēmums, kas nav šīs aizliegtās vienošanās dalībnieks, ņemot vērā minētās aizliegtās vienošanās aktivitātes, savas cenas nosaka augstākas, nekā tās būtu, ja aizliegtās vienošanās nebūtu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2008. gada 30.aprīlī. # Adriana Dragoman pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Konkurss. # Lieta F-16/07.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2008. gada 30. aprīlī
      Lieta F‑16/07
      Adriana Dragoman
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Konkurss – Atlases komisija – Atlases komisijas objektivitātes princips – Civildienesta noteikumu 11.a pants – Vienlīdzīga attieksme pret iekšējiem un ārējiem kandidātiem – Kandidāta izslēgšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērošanas joma – Atlases komisijas sēžu aizklātības ievērošana
      Priekšmets: Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar ko A. Dragomane [A. Dragoman] lūdz atcelt atklātā konkursa EPSO/AD/34/05 par rezerves saraksta izveidošanu rumāņu valodas administratoriem lingvistiem
         (konferenču tulki – AD 5) atlases komisijas 2006. gada 12. decembra lēmumu neiekļaut viņu minētajā sarakstā.

      Nolēmums: Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Konkurss – Atlases komisijas objektivitātes princips
      (Civildienesta noteikumu 11.a pants)
      2.      Ierēdņi – Konkurss – Konkursa norise
      (Civildienesta noteikumu III pielikums)
      3.      Ierēdņi – Konkurss – Atlases komisija – Kandidatūras noraidīšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Piemērošanas joma – Sēžu
            aizklātības ievērošana
      (Civildienesta noteikumu 25. pants un III pielikuma 6. pants)
      1.      Konkursa atlases komisijas objektivitātes princips ir vienlīdzīgas attieksmes principa izpausme un ir viena no Kopienu tiesību
         sistēmā paredzētajām garantijām.

      Tomēr pazīšanās attiecības starp atlases komisijas locekli un kandidātu pašas par sevi nav pietiekamas, lai pierādītu, ka
         minētajam loceklim ir “personīga interese, jo īpaši, ģimenes vai finansiālās intereses” Civildienesta noteikumu 11.a panta
         izpratnē, kas varētu mazināt viņa objektivitāti. Faktiski tas, ka atlases komisijas loceklis personīgi pazīst kādu no kandidātiem,
         nebūt nenozīmē, ka minētais loceklis jau iepriekš izlems par labu minētajam kandidātam. Turklāt, tā kā mutvārdu pārbaudījums
         pats par sevi nevar būt anonīms, tad fakts, ka kandidātam ir bijusi dienesta caurlaide, nevis apmeklētāja caurlaide, nesniedz
         atlases komisijai nekādu informāciju, kuru tā nedrīkstētu zināt.

      (skat. 41., 44. un 46. punktu)
      2.      Konkursa atlases komisijai, nosakot mutvārdu pārbaudījumu īpašos noteikumus un detalizētu saturu, ir plaša rīcības brīvība,
         ja vien tā rūpīgi ievēro noteikumus par šo pārbaudījumu organizēšanu. Tādējādi, izvēlēdamās lūgt kandidātu stādīties priekšā
         pirmā konferenču tulka pārbaudījuma sākumā, kas notiek pirms vispārējā mutvārdu pārbaudījuma, lai viņu nomierinātu, atlases
         komisija nav pārkāpusi savu pilnvaru robežas.

      (skat. 51. un 57. punktu)
      Atsauces:
      Pirmās instances tiesa: 2002. gada 24. septembris, T‑92/01 Girardot/Komisija, Recueil, I‑A‑163. un II‑859. lpp., 24. punkts; 2005. gada 5. aprīlis, T‑336/02 Christensen/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑75. un II‑341. lpp., 38. punkts.

      3.      Pienākuma norādīt pamatojumu nelabvēlīgam lēmumam mērķis ir, pirmkārt, sniegt ieinteresētajai personai nepieciešamās norādes,
         lai tā zinātu, vai lēmums ir pamatots, un, otrkārt, sniegt iespēju to pārbaudīt tiesā. Attiecībā uz konkursa atlases komisijas
         pieņemtajiem lēmumiem šis pienākums tomēr ir jāsaskaņo ar atlases komisijas sēžu aizklātības ievērošanu saskaņā ar Civildienesta
         noteikumu III pielikuma 6. pantu. Šī aizklātība tika ieviesta, lai nodrošinātu konkursa atlases komisiju neatkarību un to
         sēžu objektivitāti, atlases komisijas aizsargājot no jebkāda veida ārējas iejaukšanās un spiediena neatkarīgi no tā, vai to
         dara pati Kopienu administrācija, ieinteresētie kandidāti vai trešās personas. Šīs aizklātības nodrošināšana tādēļ liedz izpaust
         atsevišķu atlases komisijas locekļu viedokli vai izpaust jebkādu informāciju, kas saistīta ar personiska rakstura vai salīdzinošu
         novērtējumu saistībā ar kandidātiem.

      Prasībā par konkursa atlases komisijas lēmumu pamatošanu šajos apstākļos ir jāņem vērā raksturs, kāds piemīt attiecīgajām
         sēdēm, kurām parasti ir vismaz divas atsevišķas stadijas, proti, vispirms kandidātu izvērtējums, lai atlasītu kandidātus,
         kuri tiek pielaisti konkursam, un tad kandidātu piemērotības ieņemamajam amatam pārbaude, lai sagatavotu piemēroto kandidātu
         sarakstu. Konkursa atlases komisijas darbs sēžu otrajā stadijā visādā ziņā ir salīdzinošs, un tādējādi uz to attiecas šīm
         sēdēm raksturīgā aizklātība. Atlases komisijas pirms pārbaudījumiem pieņemtie labošanas kritēriji ir neatņemama salīdzinošā
         vērtējuma sastāvdaļa, kuru atlases komisija veic, salīdzinot kandidātu attiecīgās spējas. Tādējādi uz šiem kritērijiem, tāpat
         kā uz atlases komisijas vērtējumu, attiecas apspriežu aizklātība. Atlases komisijas veikto salīdzinošo vērtējumu atspoguļo
         novērtējums, ko atlases komisija piešķir kandidātiem. Ņemot vērā aizklātību, kas jāievēro attiecībā uz atlases komisijas sēdēm,
         to novērtējumu paziņošana, kas saņemti dažādos pārbaudījumos, ir pietiekams atlases komisijas lēmumu pamatojums; šai komisijai
         nav jāprecizē tās kandidātu atbildes, kas atzītas par nepietiekamām, vai jāpaskaidro, kāpēc šīs atbildes ir tikušas novērtētas
         kā nepietiekamas.

      (skat. 63. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 1996. gada 4. jūlijs, C‑254/95 P Parlaments/Innamorati, Recueil, I‑3423. lpp., 23.–31. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2003. gada 27. marts, T‑33/00 Martínez Páramo u.c./Komisija, Recueil, I‑A‑105. un II‑541. lpp., 43.–52. punkts.


title: Tiesas (sestā palāta) 2014. gada 13. marta spriedums.#A. Karuse AS pret Politsei- ja Piirivalveamet.#Tartu ringkonnakohus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Autotransports – Regula (EK) Nr. 561/2006 – Pienākums izmantot tahogrāfu – Atkāpe attiecībā uz transportlīdzekļiem, kurus izmanto ceļu uzturēšanas darbiem – Transportlīdzeklis, ar ko ved granti no tās iekraušanas vietas līdz ceļu uzturēšanas darbu vietai.#Lieta C‑222/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑222/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tartu ringkonnakohus  (Igaunija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 4. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 11. maijā, tiesvedībā
            A. Karuse AS
            pret
            Politsei‑ ja Piirivalveamet .
            TIESA (sestā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], tiesneši E. Levits un M. Bergere [ M. Berger ] (referente),
            ģenerāladvokāts N. Vāls [ N. Wahl ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Igaunijas valdības, vārdā – M. Linntam , pārstāve,
            – Grieķijas valdības vārdā – I. Bakopoulos  un O. Souropani , pārstāvji,
            – Zviedrijas valdības vārdā – U. Persson , pārstāve,
            – Eiropas Komisijas vārdā – J. Hottiaux , pārstāve, kurai palīdz C. Ginter , advokaat ,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 561/2006, ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85 (OV L 102, 1. lpp.), 13. panta 1. punkta h) apakšpunkta interpretāciju.
            2. Šis lūgums ir ticis izteikts tiesvedībā starp A. Karuse AS  (turpmāk tekstā – “ Karuse ”) un Politsei‑ ja Piirivalveamet [ Lõuna Politseiprefektuur , Dienvidu policijas prefektūru] par policijas amatpersonas lēmumu šīs sabiedrības transportlīdzeklim, kurš nebija aprīkots ar likuma prasībām atbilstošu tahogrāfu, veikt ārkārtas tehnisko apskati.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Padomes 1985. gada 20. decembra Regulas (EEK) Nr. 3821/85 par reģistrācijas kontrolierīcēm, ko izmanto autotransportā (OV L 370, 8. lpp.), kas grozīta ar Regulu Nr. 561/2006 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3821/85”), 3. panta 1. un 2. punkts ir šādi:
            “1. Reģistrācijas kontrolierīces uzstāda un izmanto dalībvalstīs reģistrētajos transportlīdzekļos, ko izmanto pasažieru vai kravu autopārvadājumiem, izņemot transportlīdzekļus, kas minēti Regulas (EK) Nr. 561/2006 3. pantā. [..]
            2. Dalībvalstis var noteikt, ka šī regula neattiecas uz transportlīdzekļiem, kas minēti Regulas (EK) Nr. 561/2006 13. panta 1. un 3. punktā.”
            4. Regulas Nr. 561/2006 preambulas 17. apsvērumā ir paredzēts:
            “Šīs regulas mērķis ir uzlabot sociālos apstākļus darbiniekiem, uz kuriem tā attiecas, kā arī uzlabot vispārējo satiksmes drošību. [..]”.
            5. Regulas Nr. 561/2006 1. pantā ir noteikts:
            “Šī regula paredz noteikumus par transportlīdzekļu vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem transportlīdzekļu vadītājiem, kas veic kravu un pasažieru autopārvadājumus, lai saskaņotu konkurences apstākļus starp iekšzemes pārvadājumu veidiem, jo īpaši autopārvadājumu nozarē, un lai uzlabotu darba apstākļus un satiksmes drošību. Šīs regulas noteikumu mērķis ir arī attīstīt uzlabotu uzraudzības un ieviešanas praksi dalībvalstīs un uzlabot darba praksi autopārvadājumu jomā.”
            6. Šīs regulas 5.–9. pantā ir izklāstītas normas, kas piemērojamas transportlīdzekļa apkalpei, vadīšanas laikposmiem, pārtraukumiem un atpūtas laikposmiem.
            7. Minētās regulas 13. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Nodrošinot, ka netiek apdraudēti 1. pantā izklāstītie mērķi, katra dalībvalsts var savā teritorijā vai, ar attiecīgās valsts piekrišanu, citas dalībvalsts teritorijā pieļaut izņēmumus attiecībā uz 5. līdz 9. pantu un piemērot šādus izņēmumus saskaņā ar individuāliem nosacījumiem, izņēmumus attiecinot uz pārvadājumiem ar:
            [..]
            h) transportlīdzekļiem, ko izmanto saistībā ar kanalizāciju, plūdu novēršanu, ūdens, gāzes un elektrības sistēmas uzturēšanas pakalpojumiem, ceļu uzturēšanu un pārraudzību, sadzīves atkritumu savākšanu un pārstrādi, telegrāfa un tālruņa pakalpojumiem, radio un televīzijas pārraidīšanu un radio un televīzijas pārraidītāju un uztvērēju noteikšanu;
            [..].”
            Igaunijas tiesības
            8. 2000. gada 14. decembra Likuma par ceļu satiksmi ( RT I  2001, 3, 6) pamatlietā piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “ LS ”) 20. 3  pants ir šāds:
            “Īpašie noteikumi par transportlīdzekļa vadīšanas un atpūtas laiku
            (1) Vadītāju, kas vada pasažieru pārvadāšanai paredzētus transportlīdzekļus ar vairāk nekā deviņām pasažieru vietām (ieskaitot vadītāja vietu) vai kravas transportlīdzekļus ar kopējo pieļaujamo masu, kas pārsniedz 3500 kilogramus, vai atbilstošus kravas vilcējus, transportlīdzekļa vadīšanas un atpūtas laiki, kravu, kas atbrīvotas no noteikumiem par kravu pārvadāšanu ar kravas transportlīdzekļiem, saraksts un transportlīdzekļa vadītāja un viņa darba devēja pienākumi ir noteikti Regulā [Nr. 561/2006].
            (1 1 ) [Regulas Nr. 561/2006] 10. panta 4. punktā minētajām personām ir jāievēro tiesību aktu prasības par transportlīdzekļa vadīšanas un atpūtas laikiem. Civiltiesiska līguma noteikumi, kas neatbilst minētās regulas prasībām, nav spēkā.
            [..]
            (7) Šī panta punktos paredzētās prasības ir jāievēro ne vien transportlīdzekļa vadītājiem, kuri ir nodarbināti uz darba līguma pamata, bet arī vadītājiem, kuri vada transportlīdzekli, pamatojoties uz jebkādu citu civiltiesisku līgumu.
            [..]
            (8) Šī panta 1. punktā minētās regulas prasības izņēmuma kārtā nepiemēro transportlīdzekļa vadītājiem, kuri vada transportlīdzekli valsts teritorijā, ja:
            [..]
            8) transportlīdzekļiem, ko izmanto saistībā ar kanalizāciju, plūdu novēršanu, ūdens, gāzes un elektrības sistēmas uzturēšanas pakalpojumiem, ceļu uzturēšanu un pārraudzību, sadzīves atkritumu savākšanu un pārstrādi, telegrāfa un tālruņa pakalpojumiem, radio un televīzijas pārraidīšanu un radio un televīzijas pārraidītāju un uztvērēju noteikšanu;
            [..].”
            9. LS 20. 4  pantā ir noteikts šādi:
            “Tahogrāfa izmantošana
            (1) Transportlīdzekļa vadīšanas un atpūtas laiku aprēķināšanu veic, izmantojot mehāniskās kontroles ierīces diagrammas atbilstoši [Regulas Nr. 3821/85] I pielikumam vai ar digitālu datu uzkrāšanu aprīkotas kontroles ierīces atbilstoši šīs regulas I B pielikumam (turpmāk tekstā – “ciparu tahogrāfs”) uzkrātajiem datiem.
            [..]
            (1 1 ) Ja ir jāizmanto tahometrs, vadītājam ir jāsaglabā tahogrāfa dati par vadīšanas un atpūtas laikiem atbilstoši Regulas Nr. 3821/85 [..] 15. pantam.
            (2) Tahometrs nav jāizmanto transportlīdzekļos, kuri:
            1) ir ražoti līdz 1985. gada 1. janvārim, ja tie netiek izmantoti maksas pakalpojumu sniegšanai sakarā ar personu vai preču pārvadāšanu;
            2) tiek izmantoti tādu kravu pārvadāšanai, kas atbilstoši [Regulas Nr. 561/2006] 3. pantam un šī likuma 20. 3  panta 8. punktam no prasību ievērošanas ir atbrīvotas.”
            10. Atbilstoši LS 71. pantam, kura nosaukums ir “Speciālo uzdevumu transportlīdzekļi”:
            “(1) Speciālo uzdevumu transportlīdzeklis ir:
            [..]
            2) transportlīdzeklis, kas veic uzdevumus ceļu uzturēšanā un nepieciešamos darbus uz ceļa (turpmāk tekstā – “uzturēšanas transportlīdzeklis”);
            [..]
            (4) uzturēšanas transportlīdzekļa vadītājs, kura transportlīdzeklim ir ieslēgtas dzeltenās signālgaismas, veicot savus uzdevumus, var nepildīt šī likuma 3. panta 1. punkta prasības.”
            11. 1999. gada 17. februāra Likuma par ceļiem ( Teeseadus ) ( RT I 1999, 26, 377; turpmāk tekstā – “ TeeS ”) 10. pantā, kura nosaukums ir “Ceļu stāvoklis”, ir noteikts šādi:
            “(1) Satiksmei pa ceļiem ir jābūt drošai un tiem ir jāatbilst prasībām par ceļu stāvokli.
            (2) Ekonomikas un satiksmes ministrs nosaka prasības, kas piemērojamas ceļu drošības aprīkojumam, ceļazīmēm, luksoforiem, drošības margām, apmalēm un brīdinājumiem, kā arī attiecībā uz valsts, vietējo un ziemas ceļu stāvokli.
            (3) Vides ministrs nosaka meža ceļiem piemērojamās prasības.
            (4) Publiskā ceļa īpašniekam vai personai, kas ir atbildīga par ceļu uzturēšanu, ceļi ir jāuztur šajā likumā vai saskaņā ar to pieņemtos tiesību aktos noteiktajām prasībām atbilstošā stāvoklī.”
            12. TeeS 14. pantā, kurā aprakstīti uzdevumi saistībā ar ceļu uzturēšanu, ir noteikts šādi:
            “(1) Par ar ceļu uzturēšanu saistītiem uzdevumiem ir uzskatāma ceļu uzturēšanas darbu veikšana, plānošana, ceļu izmantošanas pārvalde, drošības zonu uzturēšana, ceļu projektu īstenošana un jebkādas citas darbības saistībā ar ceļu pārvaldi.
            (2) Par ceļu uzturēšanas darbiem ir uzskatāma ceļu labošana un uzturēšana šī likuma 17. panta izpratnē. Ceļu būves un labošanas darbu klasifikācija un tehniskais apraksts ir ietverts šī likuma 19. panta 2. punktā paredzētajos ceļu būves projektiem piemērotajos standartos.”
            13. TeeS 17. panta 3. punktā, kurš attiecas uz ceļu plānošanu, būvi, labošanu un uzturēšanu, ir noteikts šādi:
            “(3 1 ) Ceļu uzturēšanas mērķis ir ceļa atbilstības šī likuma 10. panta 2. punkta prasībām nodrošināšana.”
            Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
            14. 2009. gada 19. augustā, veicot pārbaudi uz publiskā ceļa, Lõuna Politseiprefektuur amatpersona apturēja Karuse  piederošu kravas transportlīdzekli, ar ko uz ceļu uzturēšanas darbu veikšanas vietu tika vesta grants krava. Transportlīdzeklis tika apturēts aptuveni 42 kilometrus no minētas sabiedrības juridiskās adreses un aptuveni 10 kilometrus no minēto darbu veikšanas vietas.
            15. Minētā amatpersona šī transportlīdzekļa vadītājam piemēroja sodu 900 Igaunijas kronu (EEK) apmērā par to, ka tas tostarp vadīja transportlīdzekli bez LS  prasībām atbilstoša tahogrāfa, ar kuru būtu iespējams kontrolēt vadīšanas un atpūtas laiku ievērošanu. Otrkārt, amatpersona šī paša iemesla dēļ norīkoja transportlīdzeklim veikt ārkārtas tehnisko apskati.
            16. No transportlīdzekļa reģistrācijas apliecības izriet, ka tas ir trīsasu pašizgāzējs ar maksimālo pieļaujamo masu 25,5 tonnas. Atzīmju ailē izdarīta atzīme “uzturēšanas transportlīdzeklis”.
            17. Karuse cēla Tartu halduskohus  (Tartu Administratīvo lietu tiesa) prasību par policijas amatpersonas lēmumu, ar ko tika noteikts pienākums veikt ārkārtas tehnisko apskati. Šajā ziņā tā norādīja, ka transportlīdzeklis esot uzturēšanas transportlīdzeklis, kas esot attiecīgi minēts tā reģistrācijas apliecībā, un ka attiecīgās pārbaudes brīdī auto ar grants kravu esot bijis ceļā uz ceļa uzturēšanas darbu vietu. Tādēļ tam esot piemērojams LS  20. 3  panta 8. punkta 8) apakšpunkts.
            18. Ar 2009. gada 9. decembra spriedumu prasība tika noraidīta, pamatojot, ka atzīme “uzturēšanas transportlīdzeklis” reģistrācijas apliecībā automātiski nenozīmē automātisku šā statusa piešķiršanu minētajam transportlīdzeklim un tādēļ vien tas nav atbrīvots no tahogrāfa lietošanas. Tartu halduskohus turklāt uzskatīja, ka attiecīgie darbi nav uzskatāmi par ceļu uzturēšanas darbiem TeeS 14. panta nozīmē, kuros nav pienākuma lietot tahogrāfu tajos izmantotajos transportlīdzekļos.
            19. 2010. gada 5. janvārī Karuse par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Tartu ringkonnakohus  (Tartu Apelācijas tiesa).
            20. Tā norādīja, ka ceļu uzturēšanas uzdevumu veikšanai ir nepieciešams izmantot konkrētus materiālus un tehniku, kurus uz nepieciešamo vietu dažreiz aizved ar to pašu transportlīdzekli, ko izmanto arī uzturēšanas darbiem. Konkrētajā gadījumā transportlīdzeklis tika izmantots, lai izlīdzinātu granti uz publiskā ceļa, uz kura tika veikti uzturēšanas darbi, jo tā vadītājam bija jāveic arī šis uzdevums. Tādējādi tā uzskata, ka ceļu uzturēšanas darbiem paredzēto materiālu pārvadāšana ir uzskatāma par ceļu uzturēšanas darbu daļu.
            21. Lõuna Politseiprefektuur turpretim lūdz apstiprināt Tartu halduskohus  spriedumu.
            22. Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Tartu ringkonnakohus īpaši atgādina, ka Igaunijas Republika gandrīz burtiski ir transponējusi Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā ietverto atkāpi, un tādēļ, vērtējot LS 20. 3  panta 8. punkta 8) apakšpunkta jēdzienu “transportlīdzekļi, ko izmanto saistībā ar ceļu uzturēšanu”, ir jāņem vērā Savienības tiesību piemērošanas noteikumi.
            23. Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka neskaitot 1992. gada 25. jūnija spriedumu lietā C‑116/91 British Gas  ( Recueil , I‑4071. lpp.) par jēdzienu “ar gāzes piegādes pakalpojumiem saistīti transportlīdzekļi” un 1996. gada 21. marta spriedumu lietā C‑335/94 Mrozek  un Jäger  ( Recueil , I‑1573. lpp.), kurā tika interpretēts jēdziens “transportlīdzeklis atkritumu savākšanai”, nav Tiesas judikatūras, kas izskatāmās lietas apstākļos viennozīmīgi ļautu interpretēt jēdzienu “transportlīdzekļi, ko izmanto saistībā ar ceļu uzturēšanu” Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē.
            24. Šādos apstākļos Tartu ringkonnakohus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai [Regulas Nr. 561/2006] 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētā izņēmuma definīcijā izmantotais formulējums “saistībā ar ceļu uzturēšanu” ir interpretējams tādējādi, ka tas attiecas uz pašizgāzēju ar kopējo masu 25,5 tonnas, kas pa publisku lauku ceļu pārvadā granti no raktuvēm [, kur tā iegūta,] uz vietu, kur tiek veikti ceļu labošanas un uzturēšanas darbi?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            25. Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai jēdziens “transportlīdzekļi, ko izmanto saistībā ar ceļu uzturēšanu” Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē, kurus var atbrīvot no pienākuma izmantot tahogrāfu, ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietilpst arī tāds transportlīdzeklis, ar ko pārvadā granti no raktuvēm uz vietu, kur tiek veikti ceļu uzturēšanas darbi.
            26. Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā būtībā ir pārņemts Padomes 1985. gada 20. decembra Regulas (EEK) Nr. 3820/85 par dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz autotransportu (OV L 370, 1. lpp.) 4. panta 6. punkts.
            27. Tā kā ar Regulu Nr. 561/2006 nav izdarīti būtiski grozījumi attiecībā uz nosacījumiem, kādus piemēro Regulas Nr. 3820/85 4. panta 6. punkta paredzētajiem izņēmumiem, un minēto regulu mērķi ir identiski, attiecībā uz izņēmumiem no pēdējās minētās normas ir jāietekmējas no interpretācijas, kādu Tiesa ir sniegusi iepriekš minētajos spriedumos lietās British Gas , kā arī Mrozek un Jäger .
            28. Tiesa minētajos spriedumos ir nospriedusi, ka, tā kā minētajā Regulas Nr. 3820/85 normā ir uzskaitītas noteiktas transportlīdzekļu kategorijas, kurām šo regulu nepiemēro, un tādējādi tā ir izņēmums no vispārējā režīma, to nevar interpretēt tā, ka tas pārsniedz to, kas nepieciešams, lai nodrošinātu to interešu aizsardzību, kuras ar to ir paredzēts garantēt. Turklāt tajā ietverto izņēmumu tvērums ir jānosaka, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā British Gas , 12. punkts, un Mrozek un Jäger , 9. punkts; 1996. gada 21. marta spriedumu lietā C‑39/95 Goupil , Recueil , I‑1601. lpp., 8. punkts). Tiesa identiski ir spriedusi par Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētajiem izņēmumiem (2005. gada 17. marta spriedums lietā C‑128/04 Raemdonck  un Raemdonck‑Janssens , Krājums, I‑2445. lpp., 19. punkts; 2011. gada 28. jūlija spriedums lietā C‑554/09 Seeger , Krājums, I‑7131. lpp., 33. punkts, kā arī 2013. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑317/12 Lundberg , 20. punkts).
            29. Šajā ziņā jāatgādina, ka Regulas Nr. 561/2006 mērķis, kā izriet no tās preambulas 17. apsvēruma un 1. panta, ir saskaņot konkurences apstākļus transporta nozarē un uzlabot darba apstākļus un satiksmes drošību, un tā sasniegšanai autopārvadājumiem izmantojamie transportlīdzekļi ir jāaprīko ar tahogrāfu, kas ļauj kontrolēt vadīšanas un atpūtas laiku ievērošanu (iepriekš minētais spriedums lietā Lundberg , 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
            30. Attiecībā uz interesēm, kuru aizsardzību ir paredzēts nodrošināt Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā, ir jāatzīmē, ka šajā normā paredzētie izņēmumi ir balstīti uz pakalpojumu, kuriem tiek izmantoti attiecīgie transportlīdzekļi, raksturu. No šajā normā ietvertā uzskaitījuma izriet, ka tajā paredzētie pakalpojumi visi ir vispārīgi sabiedriskie pakalpojumi (šajā ziņā par Regulas Nr. 3820/85 4. panta 6. punktu skat. iepriekš minētos spriedumus lietā British Gas , 13. punkts, un lietā Mrozek un Jäger , 10. punkts, kā arī lietā Goupil , 9. punkts).
            31. Lūgta konkrētāk interpretēt jēdzienu “ar gāzes piegādes pakalpojumiem saistīti transportlīdzekļi”, kas ietverts Regulas Nr. 3820/85 4. panta 6. punktā, Tiesa atzina, ka šajā normā paredzētais izņēmums attiecas vienīgi uz transportlīdzekļiem, kurus izmanto pilnīgi un vienīgi saistībā ar gāzes ražošanu, pārvadīšanu vai sadali, vai tam nepieciešamās infrastruktūras uzturēšanu, un tādēļ minētais izņēmums neattiecas uz transportlīdzekļiem, kurus pilnībā vai daļēji izmanto mājsaimniecības gāzes iekārtu pārvadāšanai (iepriekš minētais spriedums lietā British Gas , 21. punkts).
            32. Citāda šī jēdziena interpretācija tostarp neļautu sasniegt mērķi likvidēt nevienlīdzību, kas var radīt konkurences izkropļojumus autotransporta nozarē. Uzņēmums, kurš darbojas gāzes ražošanas, pārvadāšanas un sadales nozarē, bet kurš piegādā arī mājsaimniecības gāzes iekārtas, ja tas tiktu atbrīvots no pienākuma izmantot tahogrāfu transportlīdzekļos, ar ko pārvadā šīs iekārtas, šādi iegūtu konkurences priekšrocību, salīdzinot ar uzņēmumiem, kuri tikai piegādā minētās iekārtas, jo tas ietaupītu izmaksas, kas saistītas ar minētā transportlīdzekļu aprīkojuma uzstādīšanu un apkopi, bet pārējiem uzņēmumiem, kuri piegādā mājsaimniecības gāzes iekārtas, šīs izmaksas būtu jāsedz (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā British Gas , 19. punkts).
            33. Attiecībā uz jēdzienu “transportlīdzeklis atkritumu savākšanai”, kas paredzēts Regulas Nr. 3820/85 4. panta 6. punktā, Tiesa atzina, ka tas ietver vienīgi atkritumu savākšanu no vietas, kurā tie novietoti. Tā konstatēja, ka šīm darbībām izmantotie transportlīdzekļi īsā laikā mēroja īsus ceļa posmus un primāra bija savākšana, nevis pārvadāšana. No tā izriet, ka atkritumu pārvadāšanas transportlīdzeklis neatbilst kritērijiem, kas paredzēti atbrīvojumam no pienākuma lietot tahogrāfu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mrozek un Jäger , 12. punkts).
            34. Tātad uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild, ņemot vērā šo judikatūru.
            35. Pirmkārt, attiecībā uz pamatlietā aplūkojamā pārvadājuma ekskluzīvo raksturu no lietas materiāliem izriet, ka grants bija paredzēta tikai ceļu uzturēšanas darbiem. No tā savukārt izriet, ka šis pārvadājums pilnībā un vienīgi bija saistīts ar ceļu uzturēšanas darbiem Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā British Gas , 21. punkts).
            36. Otrkārt, attiecībā uz to, vai attiecīgais pārvadājums bija sekundārs salīdzinājumā ar ceļu uzturēšanas darbiem, ir jānorāda, ka šādā gadījumā attiecīgais transportlīdzeklis būtu tieši jāizmanto grants izlīdzināšanai bojātajos ceļa posmos (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Mrozek un Jäger , 12. punkts). Turpretim tikai grants pārvadāšana, lai veiktu uzturēšanas darbus, nav uzskatāma par ietilpstošu Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētajā izņēmumā.
            37. Šāda interpretācija atbilst Regulas Nr. 561/2006 1. pantā paustajam mērķim likvidēt nevienlīdzību, kas varētu radīt konkurences izkropļojumus autotransporta jomā. Tiesa tiešām atzina, ka Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētais izņēmums var tikt piemērots kā valsts, tā privātiem uzņēmumiem, kuri – pirmo minēto uzraudzībā – sniedz sabiedriskos pakalpojumus (iepriekš minētais spriedums lietā Mrozek un Jäger , 15. punkts). Tādējādi uzturēšanas darbiem nepieciešamo materiālu pārvadājumus, kā pamatlietā, var veikt privātā sektora pakalpojumu sniedzējs, un tādējādi tie var būt komercdarbība, kuru pašu par sevi ietekmē konkurence.
            38. Šādos apstākļos, šāda pakalpojuma sniedzēja transportlīdzekli, ar ko uz darbu veikšanas vietu vienīgi ved granti, atbrīvojot no pienākuma izmantot tahogrāfu, nozīmētu tam piešķirt konkurences priekšrocību salīdzinājumā ar citiem šīs pašas nozares pakalpojumu sniedzējiem, jo tas ietaupītu izmaksas par minēto ierīču uzstādīšanu transportlīdzekļos un to apkopi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā British Gas , 19. punkts).
            39. Turklāt kaut arī Regulā Nr. 561/2006 nav noteikts, ka ceļu uzturēšanas un kontroles vajadzībām izmantotie transportlīdzekļi ir jāizmanto tikai ceļu uzturēšanas darbu veikšanas tuvumā, lai tiem varētu piemērot minētās regulas 13. panta 1. punkta h) apakšpunkta paredzēto izņēmumu, šeit tomēr runa ir par elementu, kas jāņem vērā, vērtējot pārvadājumu sekundāro raksturu attiecībā pret minētajiem darbiem (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Mrozek un Jäger , 12. punkts).
            40. Transportlīdzekļi, kuru pārvietošanās laikā un telpā ir ierobežota, principā ir atbrīvojami no pienākuma aprīkot tos ar tahogrāfu, ciktāl tādējādi netiek apdraudēti Regulas Nr. 561/2006 mērķi uzlabot darba apstākļus un ceļu satiksmes drošību.
            41. Turpretim šīs regulas 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā ietverto izņēmumu attiecinot arī uz transportlīdzekļiem, kuri mēro samērā lielus attālumus, šādu transportlīdzekļu vadītājiem varētu tikt likts vadīt transportlīdzekli bez atpūtas pārāk ilgus laikposmus, kā rezultātā tiktu apdraudēta minēto mērķu sasniegšana (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Seeger , 36. punkts).
            42. Šādā kontekstā tomēr ir jāatgādina – kā izriet no šī sprieduma 28. punktā minētās judikatūras –, ka Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētā izņēmuma tvērums ir jānosaka atbilstoši šīs regulas mērķiem, tostarp satiksmes drošībai.
            43. Šajā nolūkā jāņem vērā, ka ceļu uzturēšana ietver plašu darbu spektru, tostarp ceļu bojājumu labošanu, cīņu ar apledojumu vai sniega tīrīšanu. Šiem darbiem īpaši ir raksturīgas grūtības plānošanā, kura atkarīga no tā, kas ir ceļiem nodarīto bojājumu cēlonis, un tie ir jāveic ātri. Turklāt šo darbu veikšanas biežums lielā mērā ir atkarīgs no laika apstākļiem un attālumiem, kas nepieciešamajiem transportlīdzekļiem ir jāmēro starp dažādām darbu vietām, un šie apstākļi var atšķirties dažādos Savienības reģionos. Tā, piemēram, dalībvalstīs ar mazāku apdzīvotības blīvumu – kā Savienības ziemeļos esošajās dalībvalstīs – attālumi starp apdzīvotām vietām ir lielāki, atšķirībā no atsevišķiem reģioniem Centrāleiropas dalībvalstīs.
            44. Šajā lietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka attiecīgais transportlīdzeklis tika apturēts aptuveni 42 kilometrus no Karuse juridiskās adreses un aptuveni 10 kilometrus no darbu veikšanas vietas. Savukārt attālums starp darbu veikšanas vietu un vietu, kur grants tika iekrauta transportlīdzeklī, nav norādīts.
            45. Tādēļ iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus tajā izskatāmās lietas apstākļus un iepriekš minētos apsvērumus par attiecīgā reģiona ģeogrāfiskajiem un klimatiskajiem apstākļiem, ir jāizvērtē, vai pamatlietā aplūkojamā transportlīdzekļa pārvietošanās atbilst prasībai par īslaicīgu pārvietošanos ierobežotos attālumos, lai ar attiecīgajiem pārvadājumiem netiktu apdraudēta Regulas Nr. 561/2006 mērķu sasniegšana.
            46. Visbeidzot ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā nav paredzēts, ka tajā uzskaitītajām darbībām izmantotajiem transportlīdzekļiem šajā normā paredzētā izņēmuma piemērošanas nolūkā būtu piemērojami ierobežojumi attiecībā uz to maksimālo masu vai tehniskajām specifikācijām. Tādēļ, sniedzot atbildi uz uzdoto jautājumu, nav jāņem vērā nedz tas, ka lietā aplūkojamā transportlīdzekļa maksimālā masa ir 25,5 tonnas, nedz arī fakts, ka tas ir pašizgāzējs.
            47. Atliek vēl precizēt, ka šādi noteiktajās robežās ceļu uzturēšanā izmantoto transportlīdzekļu pārvietošanās bez kravas, kā arī pārvietošanās attiecīgo pārvadājumu sagatavošanas nolūkā arī ietilpst Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mrozek un Jäger , 14. punkts).
            48. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka jēdziens “transportlīdzekļi, ko izmanto saistībā ar ceļu uzturēšanu” Regulas Nr. 561/2006 13. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē, kurus var atbrīvot no pienākuma izmantot tahogrāfu, ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietilpst arī tādi transportlīdzekļi, ar ko pārvadā materiālus uz vietu, kur tiek veikti ceļu uzturēšanas darbi, ar nosacījumu, ka pārvadājums tiek pilnīgi un vienīgi izmantots minēto darbu veikšanai un ir tiem pakārtota darbība. Vai tas tā ir, valsts tiesai ir jāizvērtē, ņemot vērā visus atbilstošos pamatlietas apstākļus.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            49. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
            Padomes 2006. gada 15. marta Regulas (EK) Nr. 561/2006, ar ko paredz dažu sociālās jomas tiesību aktu saskaņošanu saistībā ar autotransportu, groza Padomes Regulu (EEK) Nr. 3821/85 un Padomes Regulu (EK) Nr. 2135/98 un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 3820/85, 13. panta 1. punkta h) apakšpunktā ietvertais jēdziens “transportlīdzekļi, ko izmanto saistībā ar ceļu uzturēšanu”, kurus var atbrīvot no pienākuma izmantot tahogrāfu, ir interpretējams tādējādi, ka tajā ietilpst arī tādi transportlīdzekļi, ar ko pārvadā materiālus uz vietu, kur tiek veikti ceļu uzturēšanas darbi, ar nosacījumu, ka pārvadājums tiek pilnīgi un vienīgi izmantots minēto darbu veikšanai un ir tiem pakārtota darbība. Vai tas tā ir, valsts tiesai ir jāizvērtē, ņemot vērā visus atbilstošos pamatlietas apstākļus.


Tiesas spriedums 1975. gada 30. septembrī. # Procureur près la cour d'appel d'Aix-en-Provence un Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays pret Paul Louis Lahaille un citiem. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel d'Aix-en-Provence - Francija. # Apvienotās lietas 10 līdz 14-75.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 2002. gada 24.janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Vide - Direktīvas 75/442/EEK, 91/689/EEK un 94/62/EK. # Lieta C-35/00.


Tiesas spriedums 1982. gada 12. oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Lieta 136/81.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1999. gada 16.decembrī. # Michael Cendrowicz pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Paziņojums par vakanci. # Lieta T-143/98.