title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2010. gada 21.oktobrī.#Padawan SL pret Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE).#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Audiencia Provincial de Barcelona - Spānija.#Tiesību aktu tuvināšana - Autortiesības un blakustiesības - Direktīva 2001/29/EK - Reproducēšanas tiesības - Izņēmumi un ierobežojumi - Izņēmums saistībā ar personiskai lietošanai paredzētu kopiju - Jēdziens "taisnīga atlīdzība" - Vienveidīga interpretācija - Ieviešana dalībvalstīs - Kritēriji - Ierobežojumi - Nodeva par pavairošanu personiskai lietošanai, kas piemērojama digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem.#Lieta C-467/08.

text:
      Lieta C‑467/08
      Padawan SL
      pret
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE)
      (Audiencia Provincial de Barcelona lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – Reproducēšanas tiesības – Izņēmumi un ierobežojumi – Izņēmums saistībā ar personiskai lietošanai paredzētu kopiju – Jēdziens “taisnīga atlīdzība” – Vienveidīga interpretācija – Ieviešana dalībvalstīs – Kritēriji – Ierobežojumi – Nodeva par pavairošanu personiskai lietošanai, kas piemērojama digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu
            saskaņošana informācijas sabiedrībā – Reproducēšanas tiesības
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu
            saskaņošana informācijas sabiedrībā – Reproducēšanas tiesības
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 preambulas 35. un 38. apsvērums un 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29 – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu
            saskaņošana informācijas sabiedrībā – Reproducēšanas tiesības
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts)
      1.        Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta
         b) apakšpunktā paredzētais jēdziens “taisnīga atlīdzība” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kurš ir jāinterpretē vienveidīgi
         visās dalībvalstīs, kas paredzējušas izņēmumu saistībā ar kopiju personiskai lietošanai, neatkarīgi no tām piešķirtās iespējas
         Savienības tiesībās un tostarp minētajā direktīvā paredzētajās robežās noteikt taisnīgas atlīdzības maksāšanas veidu, finansējuma
         mehānismu un iekasēšanu, kā arī tās apjomu.

      (sal. ar 37. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts
         ir interpretējams tādējādi, ka rodamais attiecīgo personu interešu “taisnīgais līdzsvars” nozīmē, ka taisnīgā atlīdzība ir
         jāaprēķina, obligāti pamatojoties uz kritēriju par kaitējumu aizsargāto darbu autoriem, kas radīts, ieviešot izņēmumu saistībā
         ar kopiju personiskai lietošanai. Minētā “taisnīgā līdzsvara” prasībām atbilst, ka taisnīga atlīdzība ir jāfinansē personām,
         kurām ir digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesēji un kuras šādi – juridiski vai faktiski – minētās iekārtas
         nodod privātpersonu rīcībā vai sniedz tām reproducēšanas pakalpojumus, ja šīm personām ir iespēja pārnest faktisko finansējuma
         pienākumu uz lietotājiem – privātpersonām.

      Šajā ziņā, ņemot vērā praktiskās grūtības identificēt privātos lietotājus, kā arī noteikt tiem pienākumu kompensēt autoriem
         kaitējumu, ko tie nodarījuši, un ņemot vērā, ka no katras lietošanas personīgām vajadzībām izrietošais kaitējums, aplūkojot
         to atsevišķi, var izrādīties neliels un tādēļ nerodas pienākums maksāt, kā tas norādīts Direktīvas 2001/29 preambulas 35. apsvēruma
         pēdējā teikumā, dalībvalstis nolūkā iegūt līdzekļus taisnīgas atlīdzības izmaksai drīkst paredzēt nodevu par kopiju personiskai
         lietošanai, kas jāmaksā nevis attiecīgajām privātpersonām, bet gan tām personām, kurām ir digitālās reproducēšanas iekārtas,
         ierīces un datu nesēji.

      (sal. ar 46. un 50. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Direktīvas 2001/29 par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts
         ir interpretējams tādējādi, ka jāpastāv saiknei starp taisnīgas atlīdzības finansēšanai paredzētās nodevas piemērošanu digitālās
         reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem un to prezumēto izmantošanu reproducēšanai privātām vajadzībām. Līdz ar
         to nodevas par kopiju privātām vajadzībām vienveidīga piemērošana digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem,
         kuri nav nodoti citu personu lietošanā un acīmredzami ir paredzēti citiem mērķiem nekā kopiju personiskai lietošanai izgatavošana,
         nav saderīga ar Direktīvu 2001/29.

      Turpretim, ja attiecīgās iekārtas tiek nodotas privātām personām izmantošanai personīgiem mērķiem, nav jāpierāda, ka tās ar
         šīm iekārtām tiešām ir izgatavojušas kopijas personiskai lietošanai un tādējādi radījušas kaitējumu aizsargātā darba autoram.
         Attiecībā uz šīm personām likumīgi pamatoti var uzskatīt, ka tās pilnībā izmanto tām piešķirtās lietošanas tiesības, t.i.,
         ka tās izmanto visas minēto iekārtu iespējas, tostarp reproducēšanas iespēju.

      (sal. ar 54., 55. un 59. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2010. gada 21. oktobrī (*)

      Tiesību aktu tuvināšana – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – Reproducēšanas tiesības – Izņēmumi un ierobežojumi – Izņēmums saistībā ar personiskai lietošanai paredzētu kopiju – Jēdziens “taisnīga atlīdzība” – Vienveidīga interpretācija – Ieviešana dalībvalstīs – Kritēriji – Ierobežojumi – Nodeva par pavairošanu personiskai lietošanai, kas piemērojama digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem
      Lieta C‑467/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Audiencia Provincial de Barcelona (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 15. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 31. oktobrī, tiesvedībā

      Padawan SL
      pret
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE),

      piedaloties
      Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA),

      Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE),

      Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI),

      Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO).

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] un J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents),

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 4. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Padawan SL vārdā – H. Hovers Padro [J. Jover Padró], E. Blanko Aimerišs [E. Blanco Aymerich] un A. Gonsaless Garsija [A. González García], abogados,

      –        Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) vārdā – P. Ernandess Arrojo [P. Hernández Arroyo], H. Segovija Murua [J. Segovia Murúa], R. Aljendesalazars Korčo [R. Allendesalazar Corchó] un R. Valjina Osē [R. Vallina Hoset], abogados,

      –        Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA) vārdā – H. A. Suaress Lozano [J. A. Suárez Losano] un M. Bensals Medina [M. Benzal Medina], abogados,

      –        Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE) vārdā – K. Lopess Sančess [C. López Sánchez], abogado,

      –        Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI) vārdā – R. Ross Fernandess [R. Ros Fernández], procurador, kam palīdz F. Markess Martins [F. Márquez Martín], abogado,

      –        Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO) vārdā – M. Malmjerka Lorenso [M. Malmierca Lorenzo] un H. Diass de Olarte [J. Díaz de Olarte], abogados,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Lopess-Medels Baskoness [J. López-Medel Bascones] un N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un Z. Unceitiga [S. Unzeitig], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – E. M. Mamuna [E.‑M. Mamouna] un V. Karra [V. Karra], pārstāves,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un B. Bopēra-Manoka [B. Beaupère-Manokha], pārstāvji,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes] un N. Gonsalvešs [N. Gonçalves], pārstāvji,

      –        Somijas valdības vārdā – A. Gimareša-Purokoski [A. Guimaraes-Purokoski], pārstāve,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Volkere [H. Walker], pārstāve,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – L. Locano Palačiosa [L. Lozano Palacios] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2010. gada 11. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas
         2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) 5. panta
         2. punkta b) apakšpunktā paredzēto jēdzienu “taisnīga atlīdzība”, kura, pamatojoties uz “izņēmumu [saistībā] ar atlīdzību
         par pavairošanu personiskai lietošanai”, maksājama autortiesību īpašniekiem.

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp sabiedrību Padawan SL (turpmāk tekstā – “Padawan”) un Sociedad General de Autores y Editores de España (Spānijas Autoru un izdevēju apvienība; turpmāk tekstā – “SGAE”) saistībā ar “atlīdzību par pavairošanu personiskai lietošanai”, kura Padawan esot jāmaksā par CD‑R, CD‑RW, DVD‑R, kā arī MP3 atskaņotājiem, ko tā tirgo.

       Atbilstošās tiesību normas
       Direktīva 2001/29
      3        Direktīvas 2001/29 9., 10., 31., 32., 35., 38. un 39. apsvērums ir šādi:

      “(9)      Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme
         intelektuālajā jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu,
         patērētāju, kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tāpēc intelektuālais īpašums ir atzīts par īpašuma neatņemamu
         sastāvdaļu.

      (10)      Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par
         viņu darbu izmantošanu, bet producentiem tā jāsaņem, lai varētu finansēt šo darbību. [..]

      [..]
      (31)      Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektu tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu
         un aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm. [..]

      (32)      Šī direktīva paredz izsmeļošu izņēmumu un ierobežojumu uzskaitījumu attiecībā uz reproducēšanas tiesībām un tiesībām uz izziņošanu.
         Daži izņēmumi vai ierobežojumi vajadzības gadījumā attiecas tikai uz reproducēšanas tiesībām. Minētajā uzskaitījumā ņemtas
         vērā dalībvalstu atšķirīgās tiesību tradīcijas, vienlaikus tiecoties nodrošināt funkcionējošu iekšējo tirgu. Dalībvalstīm
         būtu saskanīgāk jāpiemēro minētie izņēmumi un ierobežojumi, ko novērtēs, nākotnē pārskatot īstenojamos tiesību aktus.

      [..]
      (35)      Dažos izņēmumu vai ierobežojumu gadījumos tiesību subjektiem būtu jāsaņem taisnīga atlīdzība, ar ko tiem pienācīgi atlīdzina
         par viņu aizsargāto darbu vai cita tiesību objekta izmantošanu. Nosakot attiecīgās taisnīgās atlīdzības veidu, sīku procedūru
         un iespējamo apjomu, būtu jāņem vērā īpašie apstākļi katrā gadījumā. Novērtējot attiecīgos apstākļus, noderīgs kritērijs būtu
         iespējamais kaitējums, ko attiecīgā darbība nodara tiesību subjektiem. Gadījumos, kad tiesību subjekti jau ir saņēmuši samaksu
         kādā citā veidā, piemēram, kā daļu no maksas par licenci, īpašs vai atsevišķs maksājums var arī nepienākties. Nosakot taisnīgas
         atlīdzības apjomu, pilnībā būtu jāņem vērā šajā direktīvā minēto tehnoloģisko aizsardzības pasākumu izmantošanas pakāpe. Dažos
         gadījumos, ja tiesību subjekta aizskārums ir minimāls, maksājumu saistību var nebūt.

      [..]
      (38)      Dalībvalstīm būtu jāļauj reproducēšanas tiesību izņēmumu vai ierobežojumu paredzēšana attiecībā uz audio, vizuāla un audiovizuāla
         materiāla reproducēšanu dažos veidos personiskai lietošanai, paredzot taisnīgu atlīdzību. Tas var ietvert atlīdzības shēmu
         ieviešanu vai turpināšanu, lai kompensētu tiesību subjekta aizskārumu. [..]

      (39)      Piemērojot izņēmumu vai ierobežojumu privātai kopēšanai, dalībvalstīm būtu jāņem vērā tehnoloģiskās un ekonomiskās attīstības
         tendences un jo īpaši attiecībā uz digitālo privāto kopēšanu un atlīdzības shēmām, ja ir pieejami efektīvi tehnoloģiski aizsardzības
         pasākumi. Minētajiem izņēmumiem vai ierobežojumiem nebūtu jārada šķēršļi tehnoloģisku pasākumu izmantošanai vai to piemērošanai
         noteikumu apiešanas gadījumā.”

      4        Direktīvas 2001/29 2. pantā ir paredzēts šādi:

      “Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar
         jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:

      a)      autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
      b)      izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
      c)      skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
      d)      filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;
      e)      raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem
         vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.”

      5        Direktīvas 2001/29 5. panta nosaukums ir “Izņēmumi un ierobežojumi”, un tā 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka:

      “Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. pantā minētajām reproducēšanas tiesībām šādos gadījumos:
      [..]
      b)      reproducēšana uz jebkura materiāla, ko personiskai lietošanai veic privātpersona ar mērķi, kurš ne netieši, ne tieši nav komerciāls,
         ar nosacījumu, ka tiesību subjekti saņem taisnīgu atlīdzību, kurā ņemta vērā 6. pantā minēto tehnoloģisko pasākumu piemērošana
         vai nepiemērošana attiecīgajam darbam vai tiesību objektam.”

      6        Minētās direktīvas 5. panta 5. punktā savukārt ir noteikts šādi:

      “Šī panta 1., 2., 3. un 4. punktā paredzētos izņēmumus un ierobežojumus piemēro tikai dažos īpašos gadījumos, kas nav pretrunā
         ar darba vai cita tiesību objekta parasto izmantošanu un nepamatoti neskar tiesību subjekta likumīgās intereses.”

      7        Šīs pašas direktīvas 6. panta, kura nosaukums ir “Saistības attiecībā uz tehnoloģiskiem pasākumiem”, 3. un 4. punktā ir paredzēts,
         ka:

      “3.      Šajā direktīvā vārdi “tehnoloģiski pasākumi” nozīmē jebkuru tehnoloģiju, ierīci vai komponentu, kurus parasti izmanto, lai
         nepieļautu vai ierobežotu tādas darbības ar darbiem vai citiem tiesību objektiem, ko nav atļāvis tiesību subjekts, kuram ir
         likumā paredzētās autortiesības vai blakustiesības vai Direktīvas 96/9/EK III nodaļā paredzētās sui generis tiesības. Tehnoloģiskus pasākumus uzskata par “efektīviem”, ja tiesību subjekts kontrolē aizsargātā darba vai citu tiesību
         objektu izmantošanu ar piekļuves kontroli vai aizsardzības procesu, piemēram, kodēšanu, trokšņu radīšanu vai citu darba vai
         cita tiesību objekta pārveidošanu, vai ar kopiju kontroles mehānismu, ar ko sasniedz aizsardzības mērķi.

      4.      Neatkarīgi no 1. punktā paredzētās tiesiskās aizsardzības, ja tiesību subjekti neveic brīvprātīgus pasākumus, tajā skaitā
         neslēdz nolīgumus tiesību subjektu un citu attiecīgo personu starpā, dalībvalstis veic attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu
         to, ka labuma guvējiem, kas gūst labumu no izņēmuma vai ierobežojuma, kurš paredzēts attiecīgo valstu tiesību aktos saskaņā
         ar 5. panta 2. punkta a) apakšpunktu, 2. punkta c) apakšpunktu, 2. punkta d) apakšpunktu, 2. punkta e) apakšpunktu, 3. punkta
         a) apakšpunktu, 3. punkta b) apakšpunktu vai 3. punkta e) apakšpunktu, tiesību subjekti dara pieejamus līdzekļus labuma gūšanai
         no attiecīgā izņēmuma vai ierobežojuma, ciktāl vajadzīgs, lai gūtu labumu no attiecīgā izņēmuma vai ierobežojuma, un ja attiecīgajam
         labuma guvējam attiecīgais aizsargātais darbs vai tiesību objekts ir likumīgi pieejams.

      Dalībvalsts arī var veikt minētos pasākumus attiecībā uz labuma guvējiem, kas gūst labumu no izņēmuma vai ierobežojuma, kas
         paredzēts saskaņā ar 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ja vien tiesību subjekts jau nav padarījis reproducēšanu privātai
         lietošanai iespējamu tiktāl, ciktāl vajadzīgs, lai gūtu labumu no attiecīgā izņēmuma vai ierobežojuma, un saskaņā ar 5. panta
         2. punkta b) apakšpunktu un 5. punktu, neliedzot tiesību subjektiem saskaņā ar šiem noteikumiem pieņemt atbilstīgus pasākumus
         attiecībā uz reprodukciju skaitu.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      8        Piemērojamais tiesiskais regulējums ir ietverts Karaļa 1996. gada 12. aprīļa Likumdošanas dekrētā 1/1996, ar ko apstiprina
         likuma par intelektuālo īpašumu kodificēto tekstu (turpmāk tekstā – “TRLPI”). Šis dekrēts Direktīvas 2001/29 transponēšanas ietvaros tika grozīts ar 2006. gada 7. jūlija Likumu 23/2006 par grozījumiem
         likuma par intelektuālo īpašumu kodificētajā tekstā, kas apstiprināts ar Karaļa Likumdošanas dekrētu 1/1996 (2006. gada 8. jūlija
         BOE Nr. 162, 25561. lpp.).

      9        TRLPI 17. pants, kura nosaukums ir “Ekskluzīvās izmantošanas tiesības un piemērošanas noteikumi”, ir šāds:

      “Autoram ir ekskluzīvas tiesības jebkādā veidā izmantot savu darbu un it īpaši reproducēšanas tiesības [..], [reproducēšanas]
         darbības, kuras nevar tikt izmantotas bez viņa piekrišanas, izņemot gadījumus, kas ir paredzēti šajā likumā.”

      10      TRLPI 18. pantā, kura nosaukums ir “Reproducēšana” ir paredzēts, ka:

      “Reproducēšana ir visa darba vai tā daļas tieša vai netieša, pagaidu vai pastāvīga fiksēšana kādā materiālā un formā, lai
         to izplatītu vai pavairotu.”

      11      Atbilstoši TRLPI 31. panta 2. punktam:

      “Jau izplatītus darbus drīkst reproducēt jebkādā formātā bez autora atļaujas, ja to veic fiziska persona personiskai lietošanai
         no darbiem, kuriem tā ir piekļuvusi likumīgi, un ja kopija netiek izmantota nedz kolektīvi, nedz peļņas nolūkā, neskarot 25. pantā
         paredzēto taisnīgas atlīdzības prasību [..].”

      12      TRLPI 25. panta, kura nosaukums ir “Taisnīga atlīdzība par pavairošanu personiskai lietošanai”, 1., 2. un 4. punktā ir paredzēts
         šādi:

      “1.      Par darbu, kas izplatīti grāmatu vai šajā ziņā likumiski tām pielīdzinātu publikāciju formā, kā arī skaņu ierakstu, videoierakstu
         vai citu skaņas, vizuālo vai audiovizuālo materiālu formā, reproducēšanu, izmantojot netipogrāfiskas ierīces vai tehniskas
         iekārtas, tikai un vienīgi personiskām vajadzībām, 4. punkta b) apakšpunktā minētajām personām ir maksājama vienreizēja un
         taisnīga atlīdzība par katru no trim minētajiem reproducēšanas veidiem, lai atlīdzinātu minētās reproducēšanas rezultātā radušos
         ienākumu no intelektuālā īpašuma tiesībām zaudējumu. [..]

      2.      Šo atlīdzību nosaka attiecībā uz katru reproducēšanas veidu atbilstoši izmantotajām ierīcēm, iekārtām un datu nesējiem, kas
         ražoti Spānijas teritorijā vai iegādāti ārpus tās ar nolūku tos tirgot vai izmantot minētajā teritorijā.

      [..]
      4.      Attiecībā uz 1. punktā minēto pienākumu ir piemērojamas šādas definīcijas:
      a)      parādnieki: 2. punktā minēto iekārtu, ierīču un datu nesēju Spānijā esoši ražotāji, ja tie darbojas arī kā tirdzniecības pārstāvji,
         kā arī personas, kuras [attiecīgās preces] iegādājas ārpus Spānijas teritorijas ar nolūku tās tirgot vai izmantot šīs valsts
         teritorijā;

      izplatītāji, vairumtirgotāji un mazumtirgotāji, kuri secīgi saņem minētās iekārtas, ierīces un datu nesējus, maksā atlīdzību
         kopīgi ar parādniekiem, kuri šīs preces tiem piegādājuši, ja vien tie nepierāda, ka tie ir jau samaksājuši piegādātājiem,
         un neskarot 14., 15. un 20. punktā noteikto;

      b)      kreditori: tādu darbu autori, kuri jebkādā no 1. punktā minētajiem veidiem izmantoti publiski, kopā – atkarībā no reproducēšanas
         veida un gadījuma – ar redaktoriem, fonogrammu un videogrammu producentiem un māksliniekiem izpildītājiem vai izpildītājiem,
         kuru izpildījumi tikuši fiksēti šajās fonogrammās vai videogrammās.”

      13      TRLPI 25. panta 6. punktā ir paredzēta apstiprinājuma procedūra atlīdzībai, kas parādniekiem jāmaksā par digitālās reproducēšanas
         iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem; šajā procedūrā piedalās Kultūras ministrija, Rūpniecības, tūrisma un tirdzniecības ministrija,
         intelektuālā īpašuma tiesību pārvaldīšanas organizācijas, sektorālās apvienības, kuras lielākoties pārstāv parādniekus, Spānijas
         patērētāju savienība, kā arī Ekonomikas un finanšu ministrija.

      14      Minētajā 6. punktā ir noteikts, ka “sarunu procedūras dalībniekiem un katrā ziņā Kultūras ministrijai, kā arī Rūpniecības,
         tūrisma un tirdzniecības ministrijai iepriekšējā punktā minētā starpministriju dekrēta pieņemšanas nolūkos ir jāņem vērā šādi
         kritēriji:

      a)      tiesību īpašniekiem 1. punktā minētās reproducēšanas rezultātā faktiski radītie zaudējumi, pieņemot, ka, ja tiesību īpašniekam
         nodarītie zaudējumi ir minimāli, pienākums maksāt atlīdzību nerodas;

      b)      1. punktā minēto iekārtu, ierīču vai datu nesēju izmantošanas apmērs reproducēšanā;
      c)      šo iekārtu, ierīču un datu nesēju atmiņas ietilpība;
      d)      reprodukciju kvalitāte;
      e)      161. pantā paredzēto tehnoloģisko līdzekļu pieejamība, izmantošanas pakāpe un iedarbīgums;
      f)      reprodukciju glabāšanas laiks;
      g)      dažādām iekārtām un aparātiem piemērojamo atbilstošo atlīdzības summu finansiālais samērīgums ar šo preču vidējo mazumtirdzniecības
         cenu”.

      15      TRLPI 25. panta 12. punktā, kas veltīts personām, kurām ir pienākums maksāt atlīdzību, ir noteikts šādi:

      “Pienākums maksāt atlīdzību rodas ar šādiem nosacījumiem:
      a)      ražotājiem – ja tie darbojas arī kā tirdzniecības pārstāvji, kā arī personām, kuras iekārtas, ierīces un datu nesējus iegādājas
         ārpus Spānijas teritorijas ar nolūku tās tirgot vai izmantot šīs valsts teritorijā, pienākums rodas brīdī, kad parādnieks
         slēdz darījumu par īpašumtiesību pāreju vai, attiecīgā gadījumā, brīdī, kad beidzas kādas no iekārtām, ierīcēm vai datu nesējiem
         izmantošana vai darbība;

      b)      personām, kuras iekārtas, ierīces un datu nesējus iegādājas ārpus Spānijas teritorijas nolūkā tos lietot Spānijas teritorijā,
         pienākums rodas minētās iegādes brīdī.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      16      SGAE ir viena no Spānijas intelektuālā īpašuma tiesību pārvaldījuma organizācijām.

      17      Padawan tirgo CD‑R, CD‑RW, DVD‑R, kā arī MP3 atskaņotājus. SGAE pieprasīja Padawan samaksāt TRLPI 25. pantā paredzēto “atlīdzību par kopiju personiskai lietošanai” par 2002.–2004. gadu. Tā to darīt atteicās, pamatojot, ka
         minētā atlīdzība par šiem digitālajiem datu nesējiem, aplūkojot tos kopumā un neraugoties, kam tie paredzēti (personiskai
         lietošanai vai izmantošanai profesionālai vai komercdarbībai), esot pretrunā Direktīvai 2001/29. Ar 2007. gada 14. jūnija
         spriedumu Juzgado de lo Mercantil n° 4 de Barcelona [Barselonas 4. komerctiesa] pilnībā apmierināja SGAE sūdzību un Padawan tika piespriests samaksāt EUR 16 759,25, pieskaitot likumiskos procentus.

      18      Padawan minēto spriedumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā.

      19      Uzklausījusi lietas dalībniekus un prokuratūru par iespēju uzdot prejudiciālu jautājumu, Audiencia Provincial de Barcelona nolēma tiesvedību apturēt un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas 2001/29/EK 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētais jēdziens “taisnīga atlīdzība” ir vai nav saskaņojams,
         neraugoties uz dalībvalstīm atzītajām tiesībām izvēlēties samaksas kārtību, kādu tās atzīst par vajadzīgu, lai īstenotu tiesības
         uz “taisnīgu atlīdzību” intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekiem, kurus skar izņēmums no reproducēšanas tiesībām attiecībā
         uz pavairošanu personiskām vajadzībām?

      2)      Vai, neraugoties uz kārtību, kādā katrā dalībvalstī tiek aprēķināta taisnīga atlīdzība, tajā jānodrošina taisnīgs līdzsvars
         starp skarto personu, proti, intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieku, kurus skar izņēmums attiecībā uz pavairošanu personiskām
         vajadzībām un kuriem šī atlīdzība pienākas, no vienas puses, un personu, kurām ir tiešs vai netiešs pienākums maksāt, no otras
         puses, interesēm; un vai šim līdzsvaram noteicošais ir taisnīgas atlīdzības pamatojums, proti, novērst no izņēmuma attiecībā
         uz pavairošanu personiskām vajadzībām izrietošu kaitējumu?

      3)      Vai gadījumos, kad dalībvalsts izvēlas tādu kārtību, atbilstoši kurai ar obligātu maksājumu jeb nodevu apliek digitālās reproducēšanas
         iekārtas, ierīces un datu nesējus, šim obligātajam maksājumam (taisnīgai atlīdzībai par pavairošanu personiskām vajadzībām), ievērojot Direktīvas 2001/29/EK 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta
         nolūku un minētās tiesību normas kontekstu, katrā ziņā jābūt saistītam ar minēto iekārtu un datu nesēju prezumēto izmantošanu, lai veiktu reproducēšanu, ko pieļauj izņēmums attiecībā uz pavairošanu personiskām vajadzībām, tādējādi, ka obligātā maksājuma piemērošana būtu pamatota gadījumos, kad var tikt pieņemts, ka digitālās reproducēšanas
         iekārtas, ierīces un datu nesējus izmantos pavairošanai personiskām vajadzībām, bet ne pretējā gadījumā?

      4)      Vai gadījumā, kad pavairošanu personiskām vajadzībām kāda dalībvalsts apliek ar “nodevu”, iepriekš minētās “nodevas” vienveidīga
         piemērošana uzņēmumiem un pašnodarbinātām personām, kas digitālās reproducēšanas iekārtas un datu nesējus nepārprotami iegādājas
         mērķiem, kas nav pavairošana personiskām vajadzībām, atbilst jēdzienam “taisnīga atlīdzība”?

      5)      Vai Spānijas valstī noteiktā kārtība, kādā nodevu par pavairošanu personiskām vajadzībām vienveidīgi piemēro attiecībā uz
         visām iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem, varētu būt pretrunā Direktīvai 2001/29/EK, ja būtu zudusi atbilstoša saistība starp
         taisnīgu atlīdzību un to pamatojošo ierobežojumu attiecībā uz tiesībām pavairot personiskām vajadzībām, ņemot vērā, ka lielā
         mērā to piemēro atšķirīgos gadījumos, kad finansiālu atlīdzību pamatojoša tiesību ierobežojuma nav?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
      20      Pirmkārt, Centro Español de Derechos Reprográficos [Spānijas reproducēšanas tiesību centrs] un Spānijas valdība būtībā uzskata, ka lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nozīmes
         pamata strīda izšķiršanā, jo Direktīva 2001/29 šajā lietā ratione temporis neesot piemērojama. Tie uzskata, ka šajā lietā ir piemērojamas valsts tiesību normas, kuras bija spēkā pirms normām, ar kurām
         tika transponēta minētā direktīva. Tādējādi šīs direktīvas 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētā jēdziena “taisnīga atlīdzība”
         interpretācija strīda izšķiršanai neesot nepieciešama.

      21      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties, kā tas ir paredzēts LESD 267. pantā, tikai valsts tiesām,
         kurās ir ierosināta tiesvedība un kurām ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā katras lietas īpatnības,
         ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums tām ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto
         jautājumu atbilstība. Tādējādi, tā kā uzdotie jautājumi ir saistīti ar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā
         ir pienākums pieņemt nolēmumu (it īpaši skat. 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts; 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑18/01 Korhonen u.c., Recueil, I‑5321. lpp., 19. punkts, kā arī 2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑261/07 un C‑299/07 VTB-VAB un Galatea, Krājums, I‑2949. lpp., 32. punkts).

      22      Tiesai saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav jālemj nedz par valsts tiesību normu interpretāciju, nedz arī jāspriež
         par to, vai iesniedzējtiesas veiktā šo normu interpretācija ir pareiza. Faktiski Tiesai saskaņā ar kompetences sadalījumu
         starp Savienības tiesām un valsts tiesām ir jāņem vērā prejudiciālo jautājumu faktiskais un tiesiskais konteksts, kāds tas
         noteikts lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑482/01 un
         C‑493/01 Orfanopoulos un Oliveri, Recueil, I‑5257. lpp., 42. punkts; 2008. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑330/07 Jobra, Krājums, I‑9099. lpp., 17. punkts, kā arī 2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑378/07 līdz C‑380/07
         Angelidaki u.c., Krājums, I‑3071. lpp., 48. punkts).

      23      Saistībā ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst, ka, pirmkārt, tas ir par kādas Savienības tiesību normas,
         proti, Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkta, interpretāciju, kas ietilpst Tiesas kompetencē, ja tai ir iesniegts
         šāds lūgums, un ka, otrkārt, nekādā gadījumā nav izslēgts – ņemot vērā laika posmu, par kuru pamata lietā ir pieprasīta attiecīgās
         nodevas samaksa, un datumu, kad beidzās 13. panta 1. punkta pirmajā daļā noteiktais termiņš Direktīvas 2001/29 transponēšanai,
         proti, 2002. gada 22. decembri –, ka iesniedzējtiesai būtu pienākums uzņemties attiecīgās interpretācijas sekas, sevišķi tādēļ,
         ka tai ir pienākums interpretēt valsts tiesību normas atbilstoši Savienības tiesībām (1990. gada 13. novembra spriedums lietā
         C‑106/89 Marleasing, Recueil, I‑4135. lpp., 8. punkts).

      24      No otras puses, ratione temporis piemērojamo valsts tiesību normu noteikšana ir valsts tiesību interpretācijas jautājums, kurš Tiesas, kuras pienākums ir izskatīt
         lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kompetencē neietilpst.

      25      Tādēļ šis pirmais iebildums par nepieņemamību ir jānoraida.

      26      Otrkārt, SGAE uzskata, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi nav pieņemami, jo tie attiecas uz valsts iekšējām situācijām, kuras ar Direktīvu
         2001/29 nav saskaņotas. SGAE uzskata, ka uzdoto jautājumu pamatā vispār ir tikai dalībvalstu kompetencē ietilpstoši aspekti. Tā norāda, ka prejudiciālā
         nolēmuma tiesvedības ietvaros Tiesai nebūtu jābūt kompetentai interpretēt un piemērot valsts tiesību normas.

      27      Katrā ziņā ir jāatgādina, ka jautājums par to, vai iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesībās neietilpinātu
         jomu, ņemot vērā, ka Direktīvā 2001/29 ir paredzēta tikai minimālā saskaņošana attiecīgajā nozarē, ir jautājums par šīs tiesas
         uzdoto jautājumu būtību, nevis par to pieņemamību (skat. 2000. gada 11. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑51/96 un C‑191/97
         Deliège, Recueil, I‑2549. lpp., 28. punkts). Tādēļ SGAE iebildums par minētās direktīvas nepiemērojamību pamata lietā neattiecas uz lietas pieņemamību, bet gan uz minēto jautājumu
         būtību (šajā ziņā skat. 2006. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no C‑295/04 līdz C‑298/04 Manfredi u.c., Krājums, I‑6619. lpp., 30. punkts).

      28      Tā kā otrais iebildums par nepieņemamību ir jānoraida, no visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka lūgums sniegt
         prejudiciālu nolēmumu ir atzīstams par pieņemamu.

       Par lietas būtību
       Par pirmo jautājumu
      29      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētais “taisnīgas
         atlīdzības” jēdziens ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kurš ir jāinterpretē vienveidīgi visās dalībvalstīs neatkarīgi
         no dalībvalstīm sniegtās iespējas paredzēt minētās atlīdzības saņemšanas noteikumus.

      30      Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu dalībvalstīm, kuras savā tiesiskajā regulējumā
         izlemj ieviest izņēmumu saistībā ar kopiju personiskai lietošanai, ir jāparedz “taisnīgas atlīdzības” pienākums attiecībā
         pret tiesību īpašniekiem.

      31      Vispirms ir jānorāda, ka nedz 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā, nedz kādā citā Direktīvas 2001/29 normā saistībā ar “taisnīgu
         atlīdzību” nav norādes uz dalībvalstu tiesisko regulējumu.

      32      Šādos apstākļos saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības
         principa izriet prasība, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un piemērošanas jomas noskaidrošanai nav nevienas tiešas
         norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Eiropas Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā normas
         kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (it īpaši skat. 1984. gada 18. janvāra spriedumu lietā 327/82 Ekro, Recueil, 107. lpp., 11. punkts; 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑287/98 Linster, Recueil, I‑6917. lpp., 43. punkts, un 2009. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑523/07 A, Krājums, I‑2805. lpp., 34. punkts).

      33      No šīs judikatūras izriet, ka jēdziens “taisnīga atlīdzība”, kas ietilpst tādas direktīvas normās, kurā nav norāžu uz valstu
         tiesību normām, ir uzskatāms par autonomu Savienības tiesību jēdzienu un tās teritorijā ir jāinterpretē vienveidīgi (pēc analoģijas
         attiecībā uz jēdzienu “taisnīga atlīdzība”, kas ietverts Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīvas 92/100/EEK par nomas tiesībām
         un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.),
         8. panta 2. punktā, skat. 2003. gada 6. februāra spriedumu lietā C‑245/00 SENA, Recueil, I‑1251. lpp., 24. punkts).

      34      Šādu secinājumu apstiprina tiesiskā regulējuma, kurā ietilpst taisnīgas atlīdzības jēdziens, mērķis.

      35      Direktīvas 2001/29 mērķis, kā pamatā ir EKL 95. pants, saskaņot dažus autortiesību un blakustiesību aspektus informācijas
         sabiedrībā, kā arī novērst konkurences traucējumus iekšējā tirgū, kas varētu izrietēt no atšķirībām dalībvalstu tiesiskajos
         regulējumos (2006. gada 12. septembra spriedums lietā C‑479/04 Laserdisken, Krājums, I‑8089. lpp., 26. un 31.–34. punkts), ir arī Savienības tiesību autonomo jēdzienu attīstība. Savienības likumdevēja
         griba panākt pēc iespējas vienotu Direktīvas 2001/29 interpretāciju īpaši atspoguļojas tās preambulas 32. apsvērumā, kurā
         dalībvalstis tiek aicinātas saskanīgi piemērot reproducēšanas tiesību izņēmumus un ierobežojumus, tiecoties nodrošināt funkcionējošu
         iekšējo tirgu.

      36      Tādēļ, ja dalībvalstis saskaņā ar Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktu var nolemt no Savienības tiesībās paredzētajām
         ekskluzīvajām reproducēšanas autortiesībām paredzēt izņēmumu saistībā ar kopiju personiskai lietošanai, tad tām, kas šo iespēju
         izmanto, ir jāparedz taisnīga atlīdzība autoriem, kuru tiesības šī izņēmuma piemērošanas rezultātā ir aizskartas. Iepriekšējā
         punktā minētās direktīvas mērķim būtu pretrunā tāda interpretācija, atbilstoši kurai dalībvalstis, kuras ir ieviesušas identisku
         izņēmumu Savienības tiesībās paredzētajam, kurā kā būtiska sastāvdaļa atbilstoši šīs direktīvas preambulas 35. un 38. apsvērumam
         ir ietverts “taisnīgas atlīdzības” jēdziens, tam drīkstētu noteikt parametrus nesaskaņoti un tie varētu atšķirties katrā dalībvalstī.

      37      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā
         paredzētais jēdziens “taisnīga atlīdzība” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kurš ir jāinterpretē vienveidīgi visās
         dalībvalstīs, kas paredzējušas izņēmumu saistībā ar kopiju personiskai lietošanai, neatkarīgi no tām piešķirtās iespējas Savienības
         tiesībās un tostarp minētajā direktīvā paredzētajās robežās noteikt taisnīgas atlīdzības maksāšanas veidu, finansējuma mehānismu
         un iekasēšanu, kā arī tās apjomu.

      Par otro jautājumu
      38      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai starp attiecīgo personu interesēm rodamais “taisnīgais līdzsvars”
         nozīmē, ka taisnīga atlīdzība ir jāaprēķina, par pamatu ņemot kritēriju par autoriem nodarītajiem zaudējumiem, ieviešot izņēmumu
         saistībā ar kopiju personiskai lietošanai. Tā arī vēlas uzzināt, kuras, neskaitot autorus, kuru tiesības ir aizskartas, vēl
         ir attiecīgās personas, kuru interešu “taisnīgs līdzsvars” ir jārod.

      39      Pirmkārt, attiecībā uz kritērija par autora ciesto zaudējumu nozīmi taisnīgas atlīdzības aprēķināšanā no Direktīvas 2001/29
         preambulas 35. un 38. apsvēruma izriet, ka minētās taisnīgās atlīdzības mērķis ir sniegt “pienācīgu atlīdzību” autoriem par
         viņu aizsargāto darbu izmantošanu bez atļaujas. Lai noteiktu šīs atlīdzības apmēru, kā “lietderīgs kritērijs” ir jāizmanto
         “iespējamais kaitējums”, kas autoram radies attiecīgās reproducēšanas rezultātā, un “minimāls kaitējums” tomēr nevar būt pamats
         atlīdzības maksāšanai. Tādēļ izņēmumā saistībā ar kopiju personiskai lietošanai ir jāietver “atlīdzības shēma [..], lai kompensētu
         tiesību subjekta aizskārumu”.

      40      No šīm normām izriet, ka taisnīgas atlīdzības koncepts un apmērs ir saistīti ar kaitējumu, kas autoram rodas, kad viņa aizsargātais
         darbs tiek bez viņa atļaujas reproducēts personiskai lietošanai. Šādā aspektā taisnīga atlīdzība ir uzskatāma par pretizpildījumu
         autora ciestajam kaitējumam.

      41      Turklāt Direktīvas 2001/29 35. un 38. apsvērumā ietvertie vārdi “atlīdzināt” un “kompensēt” atspoguļo Savienības likumdevēja
         gribu izveidot īpašu atlīdzības shēmu, kuras īstenošana sākas, kolīdz ir konstatēts kaitējums tiesību īpašniekiem, kura rezultātā
         principā rodas pienākums to tiem “atlīdzināt” vai “kompensēt”.

      42      No tā izriet, ka taisnīga atlīdzība noteikti ir jāaprēķina, pamatojoties uz kritēriju par kaitējumu aizsargāto darbu autoriem,
         kas radīts, ieviešot izņēmumu saistībā ar kopiju personiskai lietošanai.

      43      Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par personām, uz kuru interesēm attiecas “taisnīgs līdzsvars”, Direktīvas 2001/29 preambulas
         31. apsvērumā ir noteikts, ka ir jāsaglabā “taisnīgs līdzsvars” starp autoru, kas ir taisnīgas atlīdzības saņēmēji, tiesībām
         un interesēm, no vienas puses, un aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm, no otras puses.

      44      Tātad, ja fiziska persona izgatavo kopiju privātām vajadzībām, ir jāatzīst, ka šāda darbība rada kaitējumu attiecīgā darba
         autoram.

      45      No tā izriet, ka ekskluzīvo reproducēšanas tiesību īpašniekam kaitējumu rada tā persona, kura privātām vajadzībām izgatavo
         šo aizsargātā darba reprodukciju, iepriekš nelūdzot autora atļauju. Tādēļ principā šai personai ir pienākums atlīdzināt šīs
         reproducēšanas rezultātā radušos kaitējumu, maksājot atlīdzību, kas tiek izmaksāta minētajam autoram.

      46      Šādos apstākļos, ņemot vērā praktiskās grūtības identificēt privātos lietotājus, kā arī noteikt tiem pienākumu kompensēt autoriem
         kaitējumu, ko tie nodarījuši, un ņemot vērā, ka no katras lietošanas personīgām vajadzībām izrietošais kaitējums, aplūkojot
         atsevišķi, var izrādīties neliels un tādēļ nerodas pienākums maksāt, kā tas norādīts Direktīvas 2001/29 preambulas 35. apsvēruma
         pēdējā teikumā, dalībvalstis nolūkā iegūt līdzekļus taisnīgas atlīdzības izmaksai drīkst paredzēt “nodevu par kopiju personiskai
         lietošanai”, kas jāmaksā nevis attiecīgajām privātpersonām, bet gan tām personām, kurām ir digitālās reproducēšanas iekārtas,
         ierīces un datu nesēji un kuras šādi – juridiski vai faktiski – minētās iekārtas nodod privātpersonu rīcībā vai sniedz tām
         reproducēšanas pakalpojumus. Šādas shēmas ietvaros pienākums maksāt nodevu par kopiju personīgai lietošanai ir personām, kurām
         ir šīs iekārtas.

      47      Ir skaidrs, ka šīs shēmas ietvaros, pretēji tam, kā šķiet esam noteikts Direktīvas 2001/29 preambulas 31. apsvērumā, nodevas
         maksātāji nav aizsargāto tiesību objektu lietotāji.

      48      Tomēr ir jānorāda, ka, pirmkārt, minēto līdzekļu maksātāju darbības, proti, digitālās reproducēšanas iekārtu, ierīču vai datu
         nesēju nodošana privātpersonu rīcībā vai reproducēšanas pakalpojumu sniegšana, ir obligāts faktiskais nosacījums, lai fiziskas
         personas varētu iegūt kopijas personiskai lietošanai. Otrkārt, nodevas maksātājiem nekas neliedz nodevas summu ietvert maksā
         par digitālās reproducēšanas iekārtu, ierīču vai datu nesēju nodošanu privātpersonu rīcībā vai sniegtajiem reproducēšanas
         pakalpojumiem. Tādēļ atlīdzības izmaksas galu galā sedz privātpersona, kura samaksā šo cenu. Šādos apstākļos privātpersona,
         kurai lietošanā ir nodotas minētās digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesēji, vai kura izmanto reproducēšanas
         pakalpojumus, patiesībā ir uzskatāma par taisnīgās atlīdzības “netiešo maksātāju”.

      49      Līdz ar to, tā kā minētā shēma ļauj maksātājiem pārnest nodevas izmaksas uz izmantotājiem – privātpersonām un tādējādi šīs
         personas uzņemas visu nodevas par kopiju personiskai lietošanai maksu, ir jāuzskata, ka ir jārod “taisnīgs līdzsvars” starp
         autoru un minēto aizsargāto darbu izmantotāju interesēm.

      50      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts
         ir interpretējams tādējādi, ka rodamais attiecīgo personu interešu “taisnīgais līdzsvars” nozīmē, ka taisnīgā atlīdzība ir
         jāaprēķina, obligāti pamatojoties uz kritēriju par kaitējumu aizsargāto darbu autoriem, kas radīts, ieviešot izņēmumu saistībā
         ar kopiju personiskai lietošanai. Minētā “taisnīgā līdzsvara” prasībām atbilst, ka taisnīga atlīdzība ir jāfinansē personām,
         kurām ir digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces, kā arī datu nesēji un kuras šādi – juridiski vai faktiski – minētās iekārtas
         nodod privātpersonu rīcībā vai sniedz tām reproducēšanas pakalpojumus, ja šīm personām ir iespēja pārnest faktisko finansējuma
         pienākumu uz privātpersonām – lietotājiem.

       Par trešo un ceturto jautājumu
      51      Ar trešo un ceturto jautājumu, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai atbilstoši Direktīvas 2001/29 5. panta
         2. punkta b) apakšpunktam pastāv nepieciešamā saikne starp taisnīgas atlīdzības finansēšanai paredzētās nodevas piemērošanu
         digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem un to prezumēto izmantošanu reproducēšanai privātām vajadzībām.
         Tā arī vaicā, vai nodevas par kopiju privātām vajadzībām vienveidīga piemērošana minētajām digitālās reproducēšanas iekārtām,
         ierīcēm un datu nesējiem, kuri ir acīmredzami nodoti citu personu lietošanā, un kopiju personiskai lietošanai izgatavošanai
         ir saderīga ar Direktīvu 2001/29.

      52      Vispirms ir jākonstatē, ka tāda taisnīgas atlīdzības finansējuma shēma kā šī sprieduma 46. un 48. punktā izklāstītā ar “taisnīga
         līdzsvara” prasībām ir saderīga tikai tad, ja ir uzskatāms, ka digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesējus
         izmanto, lai izgatavotu kopijas personīgai lietošanai, un tādējādi rada kaitējumu aizsargātā darba autoram. Tādēļ, ņemot vērā
         šīs prasības, pastāv saikne, kas nepieciešama starp nodevas par kopiju personiskai lietošanai piemērošanu minētajām digitālās
         reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem un to izmantošanu kopijas personiskai lietošanai izgatavošanā.

      53      Tādējādi Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punktam neatbilst nodevas par kopiju privātām vajadzībām vienveidīga piemērošana visu
         veidu digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem, tostarp iesniedzējtiesas konkrēti norādītajā gadījumā,
         kad minētās iekārtas ir iegādājušās juridiskas personas mērķiem, kas nav kopiju izgatavošana personīgai lietošanai.

      54      Turpretim, ja attiecīgās iekārtas tiek nodotas privātām personām izmantošanai personīgiem mērķiem, nav jāpierāda, ka tās ar
         šīm iekārtām tiešām ir izgatavojušas kopijas personiskai lietošanai un tādējādi radījušas kaitējumu aizsargātā darba autoram.

      55      Attiecībā uz šīm personām likumīgi pamatoti var uzskatīt, ka tās pilnībā izmanto tām piešķirtās lietošanas tiesības, t.i.,
         ka tās izmanto visas minēto iekārtu iespējas, tostarp reproducēšanas iespēju.

      56      No tā izriet, ka tikai ar šo iekārtu vai ierīču spēju izgatavot kopijas pietiek, lai pamatotu nodevas par kopiju personiskai
         lietošanai piemērošanu, ar nosacījumu, ka minētās iekārtas vai ierīces ir nodotas fizisku personu kā privātu lietotāju rīcībā.

      57      Šādu interpretāciju apstiprina Direktīvas 2001/29 preambulas 35. apsvēruma teksts. Tajā kā taisnīgas atlīdzības apmēra noteikšanas
         kritērijs ir minēts nevis vienkārši “kaitējums” kā tāds, bet gan “iespējamais” kaitējums. Aizsargātā darba autoram nodarītā
         kaitējuma “iespējamība” ir obligātā nosacījuma iepriekšējā izpildē, proti, apstāklī, ka fiziskas personas rīcībā ir nodotas
         iekārtas vai ierīces kopiju izgatavošanai, kam obligāti nemaz nav jāseko faktiskai šo kopiju izgatavošanai.

      58      Turklāt Tiesa jau ir atzinusi, ka no autortiesību viedokļa ir jāņem vērā vienīgi galapatērētāju – konkrētajā lietā tie bija
         viesnīcas viesi – iespēja redzēt ar televīzijas aparātu un televīzijas signālu, ko to rīcībā bija nodevusi minētā viesnīca,
         palīdzību pārraidītos darbus, nevis šo klientu faktiskā piekļuve šiem darbiem (2006. gada 7. decembra spriedums lietā C‑306/05
         SGAE, Krājums, I‑11519. lpp., 43. un 44. punkts).

      59      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta
         b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka jāpastāv saiknei starp taisnīgas atlīdzības finansēšanai paredzētās nodevas
         piemērošanu digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem un to prezumēto izmantošanu reproducēšanai privātām
         vajadzībām. Līdz ar to nodevas par kopiju privātām vajadzībām vienveidīga piemērošana digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm,
         kā arī datu nesējiem, kuri nav nodoti citu personu lietošanā un acīmredzami ir paredzēti citiem mērķiem nekā kopiju personiskai
         lietošanai izgatavošana, nav saderīga ar Direktīvu 2001/29.

       Par piekto jautājumu
      60      Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Spānijas Karalistē izveidotā sistēma, atbilstoši kurai nodevu
         par kopiju personiskai lietošanai vienlīdzīgi piemēro visiem digitālās reproducēšanas iekārtu, ierīču un datu nesēju veidiem
         neatkarīgi no šo digitālās reproducēšanas iekārtu, ierīču un datu nesēju faktiskās izmantošanas, ir saderīga ar Direktīvu
         2001/29.

      61      Šajā ziņā atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesai, ja vien tā neizskata tiesvedību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi,
         nav jālemj par valsts tiesību normas atbilstību Savienības tiesību normām. Tas ietilpst valsts tiesu kompetencē, kad tās no
         Tiesas ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu starpniecību attiecīgi ir saņēmušas nepieciešamos precizējumus par šo tiesību
         tvērumu un interpretāciju (skat. 1990. gada 22. marta spriedumu lietā C‑347/87 Triveneta Zuccheri u.c./Komisija, Recueil, I‑1083. lpp., 16. punkts).

      62      Tādēļ iesniedzējtiesai, ņemot vērā atbildes uz pirmajiem četriem jautājumiem, ir jāizvērtē, vai Spānijā paredzētā nodevas
         par kopiju personiskai lietošanai shēma ir saderīga ar Direktīvu 2001/29.

      63      Tādēļ Tiesai uz piekto jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      64      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu
            informācijas sabiedrībā 5. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētais jēdziens “taisnīga atlīdzība” ir autonoms Savienības
            tiesību jēdziens, kurš ir jāinterpretē vienveidīgi visās dalībvalstīs, kas paredzējušas izņēmumu saistībā ar kopiju personiskai
            lietošanai, neatkarīgi no tām piešķirtās iespējas Savienības tiesībās un tostarp minētajā direktīvā paredzētajās robežās noteikt
            taisnīgas atlīdzības maksāšanas veidu, finansējuma mehānismu un iekasēšanu, kā arī tās apjomu;
      2)      Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka rodamais attiecīgo personu interešu “taisnīgais
            līdzsvars” nozīmē, ka taisnīgā atlīdzība ir jāaprēķina, obligāti pamatojoties uz kritēriju par kaitējumu aizsargāto darbu
            autoriem, kas radīts, ieviešot izņēmumu saistībā ar kopiju personiskai lietošanai. Minētā “taisnīgā līdzsvara” prasībām atbilst,
            ka taisnīga atlīdzība ir jāfinansē personām, kurām ir digitālās reproducēšanas iekārtas, ierīces un datu nesēji un kuras šādi
            – juridiski vai faktiski – minētās iekārtas nodod privātpersonu rīcībā vai sniedz tām reproducēšanas pakalpojumus, ja šīm
            personām ir iespēja pārnest faktisko finansējuma pienākumu uz lietotājiem – privātpersonām;
      3)      Direktīvas 2001/29 5. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka jāpastāv saiknei starp taisnīgas atlīdzības
            finansēšanai paredzētās nodevas piemērošanu digitālās reproducēšanas iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem un to prezumēto izmantošanu
            reproducēšanai privātām vajadzībām. Līdz ar to nodevas par kopiju privātām vajadzībām vienveidīga piemērošana digitālās reproducēšanas
            iekārtām, ierīcēm un datu nesējiem, kuri nav nodoti citu personu lietošanā un acīmredzami ir paredzēti citiem mērķiem nekā
            kopiju personiskai lietošanai izgatavošana, nav saderīga ar Direktīvu 2001/29.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2015. gada 6. oktobrī.#Alain Laurent Brouillard pret Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation un État belge.#Conseil d'État (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personu brīva pārvietošanās – LESD 45. un 49. pants – Darba ņēmēji – Darbs valsts pārvaldē – Direktīva 2005/36/EK – Profesionālo kvalifikāciju atzīšana – Jēdziens “reglamentēta profesija” – Pielaišana pie konkursa tiesas locekļa palīga pieņemšanai darbā Cour de cassation (Beļģija).#Lieta C-298/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2015. gada 6. oktobrī (
            *
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Personu brīva pārvietošanās — LESD 45. un 49. pants — Darba ņēmēji — Darbs valsts pārvaldē — Direktīva 2005/36/EK — Profesionālo kvalifikāciju atzīšana — Jēdziens “reglamentēta profesija” — Pielaišana pie konkursa tiesas locekļa palīga pieņemšanai darbā Cour de cassation (Beļģija)”
      Lieta C‑298/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil d’État (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 15. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 16. jūnijā, tiesvedībā

            Alain Brouillard

      pret

            Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation ,

            État belge .

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), tiesneši Ž. K. Bonišo [J. C. Bonichot], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça] un K. Likurgs [C. Lycourgos],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 25. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  A. Brouillard pats,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs, L. Van den Broeck un C. Pochet, pārstāves, kurām palīdz P. Levert un P. E. Paris, avocats,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Hottiaux un H. Støvlbæk, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2015. gada 18. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 45. un 49. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvu 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV L 255, 22. lpp.).

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp A. Brouillard un Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation [konkursa tiesas locekļa palīga pieņemšanai darbā Cour de cassation atlases komisija, turpmāk tekstā – “atlases komisija”), kā arī État belge par atlases komisijas lēmumu noraidīt A. Brouillard pieteikumu reģistrācijai šim konkursam.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2005/36 preambulas 41. apsvērumā ir noteikts:
               “Šī direktīva neskar [LESD 45. panta 4. punkta un 51. panta] piemērošanu, jo īpaši attiecībā uz notāriem.”

               4

               Šīs direktīvas 1. pantā “Mērķis” ir noteikts:
               “Šī direktīva paredz noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalsts, kas darbības sākšanai vai veikšanai reglamentētā profesijā savā teritorijā izvirza nosacījumu, ka vajadzīgas specifiskas profesionālās kvalifikācijas (turpmāk “uzņēmēja dalībvalsts”), saistībā ar darbības sākšanu vai veikšanu šajā profesijā atzīst profesionālās kvalifikācijas, kuras iegūtas vienā vai vairākās citās dalībvalstīs (turpmāk “izcelsmes dalībvalsts”) un kuras ļauj personai ar šādu kvalifikāciju veikt darbību tajā pašā profesijā šajā dalībvalstī.”

               5

               Minētās direktīvas 2. pantā “Joma” ir paredzēts:
               “1.   Šī direktīva attiecas uz visiem dalībvalstu pilsoņiem, kas vai nu kā pašnodarbinātas personas, vai kā darbinieki vēlas veikt darbību reglamentētā profesijā, tostarp brīvajās profesijās, dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā viņi ieguvuši savu profesionālo kvalifikāciju.
               [..]”

               6

               Direktīvas 2005/36 3. pants “Definīcijas” ir izteikts šādi:
               “1.   Šajā direktīvā lieto šādas definīcijas:

                        a)

                        “reglamentēta profesija”: profesionāla darbība vai profesionālu darbību kopums, uz kuras sākšanu, veikšanu vai veikšanu kādā noteiktā veidā tieši vai netieši attiecas normatīvos vai administratīvos aktos paredzēta prasība par īpašas profesionālās kvalifikācijas esamību; jo īpaši par veikšanas veidu uzskata tāda profesionālā nosaukuma lietošanu, kuru normatīvie vai administratīvie akti atļauj lietot vienīgi personām ar noteiktu profesionālo kvalifikāciju. Gadījumos, uz kuriem neattiecas definīcijas pirmais teikums, šā panta 2. punktā minētās profesijas uzskata par reglamentētām profesijām;

                        b)

                        “profesionālās kvalifikācijas”: kvalifikācijas, ko apstiprina kvalifikāciju apliecinošs dokuments, 11. panta a) punkta i) apakšpunktā minētais kompetences apliecinājums un/vai profesionālā pieredze;

                        c)

                        “kvalifikāciju apliecinošs dokuments”: diploms, sertifikāts un cita veida apliecinājums, kuru izsniegusi dalībvalsts iestāde, kas norīkota saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem, un kurš apliecina tādas profesionālās apmācības sekmīgu pabeigšanu, kas apgūta galvenokārt Kopienā. Gadījumos, uz kuriem neattiecas definīcijas pirmais teikums, šā panta 3. punktā minētos apliecinošos dokumentus uzskata par kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem;

                  [..]

                        e)

                        “reglamentēta izglītība un apmācība”: jebkāda apmācība, kas īpaši paredzēta darbības veikšanai kādā konkrētā profesijā un kas aptver kursu vai kursus, kurus atbilstīgos gadījumos papildina profesionālā apmācība, pārbaudes prakse vai profesionālā prakse;

                  [..].”

               7

               Atbilstoši šīs direktīvas 4. pantam “Atzīšanas ietekme”:
               “1.   Profesionālās kvalifikācijas atzīšana no uzņēmējas dalībvalsts puses ļauj attiecīgajai personai šajā dalībvalstī sākt darbību tajā pašā profesijā, kurai viņš kvalificēts izcelsmes dalībvalstī, un veikt to uzņēmējā dalībvalstī atbilstoši tādiem pašiem nosacījumiem kā uzņēmējas dalībvalsts pilsoņiem.
               2.   Šīs direktīvas nolūkā profesija, kurā pretendents vēlas veikt darbību uzņēmējā dalībvalstī, ir tā pati profesija, kurai viņš kvalificēts izcelsmes dalībvalstī, ja tajā ietvertās darbības ir līdzvērtīgas.”

               8

               Minētās direktīvas 13. pantā “Atzīšanas nosacījumi” ir noteikts:
               “1.   Ja attiecībā uz darbības sākšanu vai veikšanu reglamentētā profesijā uzņēmējā dalībvalstī pastāv nosacījums, ka vajadzīgas specifiskas profesionālās kvalifikācijas, tad šīs dalībvalsts kompetentā iestāde atļauj sākt vai veikt darbību šajā profesijā – ievērojot tādus pašus nosacījumus, kādi attiecas uz tās pilsoņiem – pretendentiem, kuriem ir kompetences apliecinājums vai kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kāds vajadzīgs citā dalībvalstī, lai sāktu un veiktu darbību šādā profesijā pēdējās minētās dalībvalsts teritorijā.
               [..]”

         Beļģijas tiesības

                  9

                  Code judiciaire [Tiesas kodeksa] 135.a pantā ir paredzēts, ka:
               “Cour de cassation palīdz tiesas locekļu palīgi, kuru minimālais skaits nav mazāks par pieciem un lielāks par trīsdesmit, ko nosaka tieslietu ministrs.
               Pirmais priekšsēdētājs un ģenerālprokurors, kopīgi vienojoties, nosaka tiesas locekļu palīgu skaitu, kuri strādā attiecīgi viņu pakļautībā.
               Tiesas locekļa palīgi sagatavo padomnieku un prokuratūras locekļu darbu; viņi piedalās dokumentācijas, kā arī spriedumu tulkošanas un publikācijas un tekstu franču un nīderlandiešu valodā saskaņošanas uzdevumu veikšanā.”

               10

               Šī kodeksa 259.k pantā ir paredzēts, ka:
               “Kandidātam, lai viņš varētu tikt iecelts tiesas locekļa palīga amatā Cour de cassation, ir jābūt sasniegušam 25 gadu vecumu un viņam ir jābūt tiesību zinātnes doktora vai licenciāta grādam.
               Kandidāti konkursa laikā tiek klasificēti iecelšanas amatā nolūkā.
               Tiesa konkursa priekšmetu nosaka atbilstoši dienesta vajadzībām. Tā nosaka konkursa nosacījumus un izveido atlases komisiju.
               Katra atlases komisija, ievērojot valodu līdzsvaru, sastāv no diviem tiesas locekļiem, kurus ieceļ Cour de cassation pirmais priekšsēdētājs, diviem prokuratūras locekļiem, kurus ieceļ šīs tiesas ģenerālprokurors, un četrām personām ārpus šīs iestādes, kuras ieceļ Karalis, pamatojoties uz diviem sarakstiem, no kuriem katrā ir četras personas un ievērots valodu līdzsvars, un kurus attiecīgi iesaka pirmais priekšsēdētājs un ģenerālprokurors.
               Konkurss ir spēkā (sešus) gadus.”

               11

               Saskaņā ar minētā kodeksa 259.l pantu:
               “Karalis ieceļ tiesas locekļa palīgus uz 3 gadu pārbaudes praksi, ņemot vērā 259.k pantā paredzēto klasifikāciju. Šo trīs gadu termiņa beigās viņu iecelšana amatā kļūst par galīgu, ja vien Karalis, vēlākais, pārbaudes prakses trešā gada pēdējā trimestrī un vienīgi pamatojoties uz pirmā priekšsēdētāja vai ģenerālprokurora priekšlikumu, nelemj citādi.

                  Cour de cassation pirmais priekšsēdētājs un šīs tiesas ģenerālprokurors, kopīgi vienojoties, ieceļ tiesas locekļu palīgus stažierus un galīgi ieceltos tiesas locekļu palīgus, kuri norīkoti darbā otra pakļautībā.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

                  12

                  A. Brouillard, Beļģijas pilsonis, ir nodarbināts Cour de cassation dokumentācijas un tekstu saskaņošanas dienestā. Viņam ir licenciāta grāds tulkošanā, grāds tiesībās un diploms specializētās studijās cilvēktiesībās, ko piešķīrusi Beļģijas universitāte, kā arī maģistra diploms tiesību zinātnēs, ekonomikā un vadības zinībās, privāttiesību novirzienā, specialitātē jurists lingvists, ko pēc atbilstošās apmācības piešķīrusi Puatjē [Poitiers] universitāte (Francija) (turpmāk tekstā – “profesionālais maģistra grāds”).

               13

               2011. gada 24. maijāA. Brouillard reģistrējās dalībai konkursā uz tiesas locekļa palīga amatu Cour de cassation.

               14

               2011. gada 23. jūnijā viņš iesniedza Beļģijas Franču kopienai pieteikumu par pilnīgas līdzvērtības atzīšanu starp viņa profesionālā maģistra diplomu un Beļģijas tiesību zinātnes maģistra grāda diplomu 2.

               15

               2011. gada 6. septembrīCour de cassation priekšsēdētājs paziņoja A. Brouillard atlases komisijas lēmumu, ar kuru viņa pieteikums reģistrācijai konkursam tika atzīts par nepieņemamu, norādot, ka, lai personu varētu iecelt Cour de cassation tiesas locekļa palīga amatā, ir nepieciešams Beļģijas universitātes piešķirts doktora, licenciāta vai maģistra grāds tiesību zinātnēs, lai nodrošinātu kandidāta atbilstību darbam šajā profesijā Beļģijā. Šajā lēmumā konkursa atlases komisija norādīja, ka A. Brouillard neizpildīja šo nosacījumu, jo Beļģijas Franču kopiena viņa profesionālā maģistra grādu nav atzinusi par līdzvērtīgu doktora, licenciāta vai maģistra grādam, ko piešķir Beļģijā, un viņš nav piedalījies līdzvērtības kursos Beļģijas universitātē.

               16

               2011. gada 27. oktobrī Beļģijas Franču kopiena noraidīja A. Brouillard pieteikumu atzīt, ka ieinteresētās personas profesionālā maģistra diploms ir līdzvērtīgs tiesību zinātnes maģistra akadēmiskajam grādam, un atzina tā līdzvērtību tikai akadēmiskajam maģistra grādam. Šis lēmums bija pamatots ar Beļģijas Franču kopienas Līdzvērtības atzīšanas komitejas Tiesību un kriminoloģijas nodaļas atzinumu, kurā bija apgalvots šādi:

               17

               Federālais valsts tieslietu dienests publicēja atzinumu, norādot, ka ar 2012. gada 20. septembra Karaļa dekrētiem Cour de cassation amatā tika iecelti trīs tiesas locekļu palīgi uz trīs gadu pārbaudes praksi (2012. gada 28. septembraMoniteur belge, 59905. lpp.).

                  18

                  A. Brouillard ar divām iesniedzējtiesā celtajām prasībām lūdz atcelt atlases komisijas lēmumu un minētos Karaļa dekrētus.

               19

               Šādos apstākļos Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai LESD 45. un 49. pants, kā arī Direktīva 2005/36 ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami situācijā, kad Beļģijas pilsonis, kurš dzīvo Beļģijā un kurš nav veicis profesionālo darbību citā dalībvalstī, pamatojot savu pieteikumu dalībai konkursā uz tiesas locekļa palīga Beļģijas Cour de cassation amata vietām, atsaucas uz Francijas universitātes izsniegtu diplomu, proti, Francijas – Puatjē – universitātes 2010. gada 22. novembrī izsniegtu [profesionālā maģistra diplomu]?

                        2)

                        Vai tiesas locekļa palīga Beļģijas Cour de cassation amats, kurā, kā ir paredzēts Code judiciaire 259.k pantā, persona var tikt iecelta ar nosacījumu, ka viņai ir tiesību zinātnes doktora vai licenciāta grāds, ir reglamentēts amats Direktīvas 2005/36 3. panta izpratnē?

                        3)

                        Vai tiesas locekļa palīga Cour de cassation amats, kura uzdevumi ir noteikti Code judiciaire 135.a pantā, ir nodarbinātība civildienestā LESD 45. panta 4. punkta izpratnē un vai līdz ar to ar minēto LESD 45. panta 4. punktu ir liegta LESD 45. un 49. panta, kā arī Direktīvas 2005/36 piemērošana?

                        4)

                        Ja LESD 45. un 49. pants, kā arī Direktīva 2005/36 šajā lietā ir piemērojami, vai šīs tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka konkursa uz tiesas locekļa palīga Cour de cassation amata vietām atlases komisijai tiek liegts izvirzīt nosacījumu, ka šajā konkursā drīkst piedalīties tikai personas, kurām ir Beļģijas universitātes piešķirts tiesību zinātnes doktora vai licenciāta diploms, vai arī lai Franču kopiena, kuras kompetencē ir izglītības joma, būtu atzinusi prasītāja maģistra diplomu, ko ir izsniegusi Francijas – Puatjē – universitāte, par akadēmiski līdzvērtīgu Beļģijas universitātes piešķirtam tiesību zinātnes doktora, licenciāta vai maģistra grādam?

                        5)

                        Ja LESD 45. un 49. pants, kā arī Direktīva 2005/36 šajā lietā ir piemērojami, vai šīs tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām konkursa uz tiesas locekļa palīga Cour de cassation amata vietām atlases komisijai ir noteikts pienākums salīdzināt prasītāja kvalifikācijas, kas izriet no viņa diplomiem, kā arī no viņa profesionālās pieredzes, ar kvalifikācijām, kuras sniedz Beļģijas universitātes piešķirts doktora vai licenciāta grāds, un vajadzības gadījumā piemērot viņam kādu no Direktīvas 2005/36 14. pantā minētajiem kompensācijas pasākumiem?”

         Par lūgumu atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu

               20

               Pēc ģenerāladvokāta secinājumu sniegšanas prasītājs pamatlietā ar 2015. gada 17. augustā iesniegto procesuālo rakstu lūdza Tiesu atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu. Šajā ziņā A. Brouillard būtībā norāda uz kļūdām lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un ģenerāladvokātes secinājumu tulkojumā dažās valodu redakcijās, kā arī uz risku, ka starp Tiesas spriedumu šajā lietā un Vispārējās tiesas spriedumu Brouillard/Tiesa (T‑420/13, EU:T:2015:633) varētu rasties pretrunas, ja viņam nebūs iespējas apgalvot, ka minētajos secinājumos, pēc prasītāja domām, nav padziļināti izpētīts jautājums par “iegūtās pieredzes apliecināšanu”, uz ko viņš ir atsaucies abās lietās.

               21

               Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 83. pantu Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, jebkurā brīdī var izdot rīkojumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu, it īpaši, ja tā uzskata, ka tā nav pietiekami informēta, vai ja kāds lietas dalībnieks pēc šīs daļas pabeigšanas iesniedz ziņas par jaunu faktu, kam var būt izšķiroša ietekme uz Tiesas nolēmumu, vai arī ja lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki vai Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minētās ieinteresētās personas nav apspriedušas.

               22

               Tiesa uzskata, ka nav neviena iemesla, kas pamatotu šīs tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu, jo A. Brouillard izvirzītā argumentācija konkrēti neattiecas uz nevienu Tiesas Reglamenta minētajā tiesību normā paredzētajiem gadījumiem.

               23

               Tādēļ lūgums atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu ir jānoraida.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un trešo jautājumu

               24

               Ar pirmo un trešo jautājumu, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā, pirmkārt, vaicā, vai LESD 45. un 49. pants ir piemērojami tādā situācijā kā pamatlietā, kad dalībvalsts pilsonis, kurš dzīvo un strādā šajā dalībvalstī, ir ieguvis diplomu citā dalībvalstī, uz kuru viņš atsaucas, lai pamatotu savu pieteikumu reģistrācijai konkursā uz tiesas locekļa palīga Beļģijas Cour de cassation amatu pirmajā dalībvalstī, un, otrkārt, vai uz šādu situāciju attiecas LESD 45. panta 4. punkts.

               25

               Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka LESD 49. pants, kas attiecas uz darbību kā pašnodarbinātām personām sākšanu un izvēršanu, nav piemērojams pamatlietā.

               26

               Attiecībā uz LESD 45. pantu, pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras neapšaubāmi izriet, ka LESD noteikumi personu brīvas pārvietošanās jomā nevar tikt piemēroti darbībai, kura nekādi nav saistīta ar Savienības tiesībās norādītajām situācijām un kurā visi elementi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti (skat. spriedumus López Brea un Hidalgo Palacios, C‑330/90 un C‑331/90, EU:C:1992:39, 7. punkts, kā arī Uecker un Jacquet, C‑64/96 un C‑65/96, EU:C:1997:285, 16. punkts).

               27

               Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka personu brīva pārvietošanās netiktu īstenota pilnībā, ja dalībvalstis varētu neļaut atsaukties uz minētajiem noteikumiem tiem saviem pilsoņiem, kuri ir izmantojuši atvieglojumus, kurus paredz šīs Savienības tiesības, un kuri ir ieguvuši profesionālo kvalifikāciju citā dalībvalstī, nevis savā pilsonības valstī. Šis apsvērums ir piemērojams arī tad, ja dalībvalsts pilsonis citā dalībvalstī ir ieguvis universitātes kvalifikāciju papildus savai pamatizglītībai, uz kuru viņš vēlas atsaukties pēc atgriešanās izcelsmes valstī (skat. spriedumu Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, 16. un 17. punkts).

               28

               Šajā gadījumā A. Brouillard savas pilsonības dalībvalstī atsaucas uz citā dalībvalstī iegūtu universitātes diplomu.

               29

               Līdz ar to viņam nevar liegt atsaukties uz LESD tiesību normām par personu brīvu pārvietošanos. Apstāklim, ka viņš šo diplomu ir ieguvis pēc studijām tālmācībā, šajā ziņā nav nozīmes.

               30

               Otrkārt, LESD 45. panta 4. punktā ir noteikts, ka šī panta noteikumi neattiecas uz nodarbinātību civildienestā.

               31

               Tomēr šis izņēmums attiecas vienīgi uz citu dalībvalstu pilsoņu piekļuvi noteiktām valsts pārvaldes funkcijām (skat. spriedumus Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, 19. punkts; Grahame un Hollanders, C‑248/96, EU:C:1997:543, 32. punkts; Schöning-Kougebetopoulou, C‑15/96, EU:C:1998:3, 13. punkts, kā arī Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑195/98, EU:C:2000:655, 36. punkts).

               32

               Faktiski minētajā tiesību normā ir ņemtas vērā dalībvalstu likumīgās intereses atstāt saviem pilsoņiem visas darbavietas, kas saistītas ar valsts pārvaldi un vispārējo interešu aizsardzību (skat. spriedumus Komisija/Beļģija, 149/79, EU:C:1980:297, 19. punkts, un Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, 20. punkts).

               33

               No tā izriet, ka, neraugoties uz jautājumu, vai uz amatu, kuram A. Brouillard vēlas piekļūt, attiecas LESD 45. panta 4. punkts, šī tiesību norma nav piemērojama tādā situācijā kā pamatlietā, jo A. Brouillard vēlas piekļūt amatam savas pilsonības dalībvalsts valsts pārvaldē.

               34

               Šādos apstākļos uz pirmo un trešo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, tas ir piemērojams tādā situācijā kā pamatlietā, kad dalībvalsts pilsonis, kurš dzīvo un strādā šajā dalībvalstī, ir ieguvis diplomu citā dalībvalstī, uz kuru viņš atsaucas, lai pamatotu savu pieteikumu reģistrācijai konkursā uz tiesas locekļa palīga Beļģijas Cour de cassation amatu pirmajā dalībvalstī, un, otrkārt, ka uz šādu situāciju neattiecas LESD 45. panta 4. punkts.

         Par otro jautājumu

               35

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai tiesas locekļa palīga Beļģijas Cour de cassation amats ir “reglamentēta profesija” Direktīvas 2005/36 izpratnē.

               36

               Ir jāatgādina, ka uz jēdziena “reglamentēta profesija” Direktīvas 2005/36 izpratnē definīciju attiecas Savienības tiesības (skat. spriedumus Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, 23. punkts, kā arī Peñarroja Fa, C‑372/09 un C‑373/09, EU:C:2011:156, 27. punkts).

               37

               Atbilstoši šīs direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktam jēdziens “reglamentēta profesija” nozīmē profesionālu darbību vai profesionālu darbību kopumu, uz kuras sākšanu, veikšanu vai veikšanu kādā noteiktā veidā tieši vai netieši attiecas normatīvos vai administratīvos aktos paredzēta prasība par īpašas profesionālās kvalifikācijas esamību.

               38

               Kā to norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 53.–55. punktā, no Direktīvas 2005/36 3. panta 1. punkta b), c) un e) apakšpunkta izriet, ka šīs direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētais jēdziens “īpaša profesionālā kvalifikācija” attiecas nevis uz jebkuru kvalifikāciju, ko apliecina vispārēju kvalifikāciju apliecinošs dokuments, bet gan tādu, ko apliecina specifisku kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas domāta, lai sagatavotu tās ieguvējus noteiktai profesijai.

               39

               Šajā gadījumā Code judiciaire 259.k pantā paredzētie kvalifikāciju apliecinošie dokumenti, lai varētu piekļūt tiesas locekļa palīga Cour de cassation amatam, nav konkrēti domāti, lai šos kvalifikāciju apliecinošo dokumentu ieguvējus sagatavotu šim amatam, bet tie dod iespēju piekļūt plašākam juridisko profesiju lokam.

               40

               Līdz ar to ar šiem kvalifikāciju apliecinošajiem dokumentiem nav piešķirta “īpaša profesionālā kvalifikācija” Direktīvas 2005/36 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, kuras iegūšanai būtu pakļauta piekļuve tiesas locekļa palīga Cour de cassation amatam vai arī šī amata pildīšana.

               41

               Turklāt tiesību normas attiecībā uz šo amatu mazāk līdzinās tām, kas regulē profesiju, bet vairām tām, kas attiecas uz amatu tiesā.

               42

               Līdz ar to minētais amats nav reglamentēta profesija Direktīvas 2005/36 izpratnē, tātad šī tiesību norma nav piemērojama situācijai pamatlietā.

               43

               Apstāklim, ka tiesas locekļu palīgi Cour de cassation amatā tiek iecelti pēc konkursa, kura priekšmets tiek noteikts atbilstoši dienesta vajadzībām un kurš ir spēkā sešus gadus, nav nozīmes šajā vērtējumā. Tiesa jau ir nospriedusi, ka faktu, ka persona ir veiksmīgi izturējusi procedūru, kurā tiek izvēlēts iepriekš noteikts personu skaits, pamatojoties uz kandidātu salīdzinošu izvērtēšanu, nevis piemērojot vispārējus kritērijus, un kuras rezultātā tiek piešķirta kvalifikācija uz precīzi noteiktu laiku, nevar uzskatīt par tādu, kas piešķir profesionālu kvalifikāciju Direktīvas 2005/36 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (skat. spriedumu Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, 32. punkts).

               44

               Tā tas ir arī gadījumā, kad saskaņā ar Code judiciaire tiesību normām tiesas locekļu palīgu iecelšana amatā Cour de cassation kļūst galīga tikai pēc trīs gadu pārbaudes prakses. No šīm tiesību normām un Beļģijas sniegtajiem skaidrojumiem tiesas sēdē izriet, ka pārbaudes prakse ir līdzīga pārbaudes laikam, kura beigās var tikt izlemts neveikt galīgo iecelšanu amatā. Šāda pārbaudes prakse tātad neatbilst apmācības laikposmam, kas būtu vajadzīgs, lai pildītu tiesas locekļa palīga amatu Cour de cassation.

               45

               Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2005/36 ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesas locekļa palīga amats Cour de cassation nav “reglamentēta profesija” šīs direktīvas izpratnē.

         Par ceturto un piekto jautājumu

               46

               Ņemot vērā uz pirmajiem trim jautājumiem sniegtās atbildes, ceturtais un piektais jautājums ir jāizvērtē vienīgi saistībā ar LESD 45. pantu.

               47

               Ar savu ceturto un piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka konkursa uz tiesas locekļa palīga amatu dalībvalsts tiesā atlases komisija, izskatot šīs dalībvalsts pilsoņa iesniegtu pieteikumu dalībai minētajā konkursā, izvirza šai dalībai nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir jābūt minētās dalībvalsts tiesību aktos noteiktajiem diplomiem, vai arī citas dalībvalsts universitātes izsniegtam maģistra grāda diplomam ir jābūt atzītam par akadēmiski līdzvērtīgu, neņemot vērā visus ieinteresētās personas diplomus, sertifikātus un citus kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kā arī profesionālo pieredzi, veicot ar tiem apliecinātās profesionālās kvalifikācijas salīdzināšanu ar šajos tiesību aktos pieprasīto kvalifikāciju.

               48

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka gadījumā, ja nav saskaņoti nosacījumi, ar kādiem drīkst darboties kādā profesijā, dalībvalstīm ir tiesības noteikt, kādas zināšanas un kvalifikācijas ir vajadzīgas šīs profesijas veikšanai, un pieprasīt iesniegt diplomu, kas apliecina šo zināšanu un kvalifikāciju esamību (skat. spriedumus Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 9. punkts, un Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 34. punkts).

               49

               Tā kā šobrīd Savienībā nav saskaņoti nosacījumi piekļuvei tiesas locekļa palīga amatam dalībvalsts tiesā, dalībvalstis ir kompetentas noteikt šos nosacījumus.

               50

               No tā izriet, ka šajā gadījumā Savienības tiesībām nav pretrunā tas, ka Beļģijas tiesību aktos piekļuve tiesas locekļa palīga amatam Cour de cassation ir pakļauta nosacījumam par zināšanu un kvalifikāciju, kas atzītas par nepieciešamām, esamību.

               51

               Tomēr dalībvalstīm sava kompetence šajā jomā ir jāīsteno, ievērojot LESD paredzētās pamatbrīvības (skat. spriedumus Komisija/Francija, C‑496/01, EU:C:2004:137, 55. punkts; Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos, C‑330/03, EU:C:2006:45, 29. punkts, un Nasiopoulos, C‑575/11, EU:C:2013:430, 20. punkts).

               52

               It īpaši pieņemtās valsts tiesību normas nedrīkst radīt nepamatotu šķērsli LESD 45. pantā garantēto pamatbrīvību faktiskai īstenošanai (skat. spriedumus Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, 28. punkts, un Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 35. punkts).

               53

               Tādējādi saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts tiesību normas, kurās ir paredzēti nosacījumi par kvalifikāciju, pat ja tos piemēro bez diskriminācijas pilsonības dēļ, var kavēt minēto pamatbrīvību īstenošanu, ja attiecīgās valsts tiesību normas abstrahējas no zināšanām un kvalifikācijām, ko ieinteresētā persona jau ieguvusi citā dalībvalstī (skat. spriedumus Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 15. punkts; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 62. punkts, un Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 36. punkts).

               54

               Šādā kontekstā ir jāatgādina, ka dalībvalsts iestādēm, kuras ir saņēmušas Savienības pilsoņa lūgumu atļaut darboties profesijā, kurai piekļuve saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauta nosacījumam, ka [attiecīgajai personai] ir jābūt diplomam vai profesionālajai kvalifikācijai vai arī jābūt izietai praksei, ir jāņem vērā visi diplomi, sertifikāti un citi kvalifikāciju apliecinoši dokumenti, ka arī ieinteresētās personas pieredze, veicot, ar šiem dokumentiem un pieredzi apliecinātās kompetences, no vienas puses, un valsts tiesību aktos pieprasīto zināšanu un kvalifikācijas, no otras puses, salīdzināšanu (skat. spriedumus Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 16. punkts; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, 31. punkts; Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, 24. punkts, kā arī Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 57. un 58. punkts).

               55

               Salīdzinošās pārbaudes procedūrai ir jāļauj uzņemošās dalībvalsts iestādēm objektīvi pārliecināties, ka ārvalstu diploms apliecina, ka tā īpašniekam ir zināšanas un kvalifikācijas, kas ir ja ne identiskas, tad vismaz līdzvērtīgas tām, kuras apliecina valsts diploms. Šī ārvalstu dokumenta līdzvērtīguma pārbaude ir jāveic, tikai ņemot vērā personas, kam tas izsniegts, zināšanu un kvalifikāciju līmeni, ko šis dokuments, ņemot vērā studiju un ar to saistīto praktisko mācību raksturu un ilgumu, ļauj prezumēt (skat. spriedumus Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 17. punkts; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 68. punkts, un Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 39. punkts).

               56

               Veicot šo pārbaudi, dalībvalsts var ņemt vērā objektīvas atšķirības, kas saistītas gan ar attiecīgās profesijas tiesisko regulējumu izcelsmes dalībvalstī, gan darbības jomu, kurā tā ietilpst (skat. spriedumus Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 18. punkts; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 69. punkts, un Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 44. punkts).

               57

               Ja šīs salīdzinošās diplomu pārbaudes rezultātā tiek secināts, ka zināšanas un kvalifikācijas, ko apliecina ārvalstu diploms, atbilst tām, kas prasītas valsts tiesību normās, dalībvalstij ir pienākums atzīt, ka šis diploms atbilst tajās izvirzītajiem nosacījumiem. Savukārt, ja salīdzinājumā atklājas tikai daļēja zināšanu un kvalifikāciju atbilstība, uzņemošā dalībvalsts var pieprasīt, lai ieinteresētā persona pierāda, ka tā ir ieguvusi trūkstošās zināšanas un kvalifikācijas (skat. spriedumus Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 19. punkts; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, 32. punkts; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 70. punkts, un Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 40. punkts).

               58

               Šajā ziņā kompetentajām valsts iestādēm ir jānovērtē, vai zināšanām, kas iegūtas uzņemošajā dalībvalstī vai nu studiju cikla, vai praktiskas pieredzes ietvaros, var būt nozīme, lai pierādītu, ka ir iegūtas trūkstošās zināšanas (skat. spriedumus Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, 20. punkts; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, 33. punkts; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, 71. punkts, un Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, 41. punkts).

               59

               Tomēr tiktāl, ciktāl visa praktiskā darba pieredze, kas iegūta, veicot līdzīgas darbības, var paaugstināt pieteikuma iesniedzēja zināšanas, kompetentajai iestādei ir jāņem vērā visa praktiskā darba pieredze, kas var būt lietderīga tās profesijas veikšanai, kurai pieeja tiek lūgta. Konkrētā šai pieredzei piešķiramā nozīme kompetentajai iestādei ir jānosaka, ņemot vērā konkrētos veiktos pienākumus, šo pienākumu izpildē iegūtās un pielietotās zināšanas, kā arī attiecīgajai personai uzticēto atbildību un tai piešķirto neatkarības pakāpi (skat. spriedumu Vandorou u.c., C‑422/09, C‑425/09 un C‑426/09, EU:C:2010:732, 69. punkts).

               60

               Šī sprieduma 53.–59. punktā atgādinātā judikatūra neliedz tādai struktūrai, kas veic norīkošanu darbā, kā atlases komisija pamatoties uz tādas kompetentās iestādes lēmumu kā Beļģijas Franču kopienas Līdzvērtības atzīšanas komitejas Tiesību un kriminoloģijas nodaļa, lai noteiktu vai attiecīgais ārvalsts diploms ir līdzvērtīgs vajadzīgajam valsts diplomam.

               61

               Tomēr attiecībā uz pamatlietu no Tiesas rīcībā esošajiem dokumentiem izriet, ka atlases komisija A. Brouillard pieteikumu reģistrācijai konkursam uz tiesas locekļa palīga amatu Cour de cassation noraidīja, pirms minētā komiteja bija lēmusi par ieinteresētās personas pieteikumu atzīt viņa profesionālā maģistra grādu par līdzvērtīgu akadēmiskajam maģistra grādam Beļģijā.

               62

               No Tiesas rīcībā esošajiem materiāliem arī izriet, ka A. Brouillard nebija ieguvis pilnīgu juridisko izglītību, kādu apliecina Beļģijas universitātes piešķirts doktora, licenciāta vai maģistra grāda diploms.

               63

               Kā tas tika apstiprināts tiesas sēdē, šķiet arī, ka profesionālais maģistra grāds, uz kuru atsaucas A. Brouillard, neietver nevienu mācību kursu Beļģijas tiesībās un neapliecina nekādu apmācību administratīvajās tiesībās un sociālajās tiesībās, lai gan Beļģijas Franču kopienas Līdzvērtības atzīšanas komitejas Tiesību un kriminoloģijas nodaļa uzskata, ka mācību kursi šajās jomās ir nepieciešami tiesību zinātņu studiju otrā cikla beigšanai Beļģijas Franču kopienā.

               64

               Ņemot to vērā, tiesas sēdē tika arī norādīts, ka maģistra grāds ietver mācību kursu Francijas civiltiesībās, tostarp saistību tiesības un līgumtiesības. Līdz ar to nevar noliegt, ka ar maģistra grādu apliecinātajām zināšanām un kvalifikācijai ir kāda nozīme, izvērtējot to zināšanu un kvalifikāciju esamību, kas vajadzīgas, lai varētu ieņemt tiesas locekļa Cour de cassation amatu.

               65

               Turklāt A. Brouillard norāda uz savu profesionālo pieredzi, it īpaši Cour de cassation dokumentācijas un tekstu saskaņošanas dienestā iegūto. Šī pieredze varētu būt nozīmīga minētajā vērtējumā.

               66

               Līdz ar to atlases komisijai bija pienākums izvērtēt, vai A. Brouillard profesionālais maģistra grāds un profesionālā pieredze pierāda, ka viņš ir ieguvis vajadzīgās zināšanas un kvalifikāciju. Iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus attiecīgos pamatlietas apstākļus, ir jāpārbauda, vai atlases komisija ir izpildījusi šo pienākumu, un attiecīgajā gadījumā, vai ieinteresētā persona ir pietiekami pierādījusi, ka viņai ir vajadzīgā kvalifikācija.

               67

               Šādos apstākļos uz ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka tādos apstākļos kā pamatlietā konkursa uz tiesas locekļa palīga amatu dalībvalsts tiesā atlases komisija, izskatot šīs dalībvalsts pilsoņa iesniegtu pieteikumu dalībai minētajā konkursā, izvirza šai dalībai nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir jābūt minētās dalībvalsts tiesību aktos noteiktajiem diplomiem, vai arī citas dalībvalsts universitātes izsniegtam maģistra grāda diplomam ir jābūt atzītam par akadēmiski līdzvērtīgu, neņemot vērā visus ieinteresētās personas diplomus, sertifikātus un citus kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kā arī profesionālo pieredzi, veicot ar tiem apliecinātās profesionālās kvalifikācijas salīdzināšanu ar šajos tiesību aktos pieprasīto kvalifikāciju.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               68

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                           1)

                           LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, tas ir piemērojams tādā situācijā kā pamatlietā, kad dalībvalsts pilsonis, kurš dzīvo un strādā šajā dalībvalstī, ir ieguvis diplomu citā dalībvalstī, uz kuru viņš atsaucas, lai pamatotu savu pieteikumu reģistrācijai konkursā uz tiesas locekļa palīga amatu Cour de cassation pirmajā dalībvalstī, un, otrkārt, uz šādu situāciju neattiecas LESD 45. panta 4. punkts;

                           2)

                           Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīva 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesas locekļa palīga amats Cour de cassation nav “reglamentēta profesija” šīs direktīvas izpratnē;

                           3)

                           LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka tādos apstākļos kā pamatlietā konkursa uz tiesas locekļa palīga amatu dalībvalsts tiesā atlases komisija, izskatot šīs dalībvalsts pilsoņa iesniegtu pieteikumu dalībai minētajā konkursā, izvirza šai dalībai nosacījumu, ka attiecīgajai personai ir jābūt minētās dalībvalsts tiesību aktos noteiktajiem diplomiem, vai arī citas dalībvalsts universitātes izsniegtam maģistra grāda diplomam ir jābūt atzītam par akadēmiski līdzvērtīgu, neņemot vērā visus ieinteresētās personas diplomus, sertifikātus un citus kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kā arī profesionālo pieredzi, veicot ar tiem apliecinātās profesionālās kvalifikācijas salīdzināšanu ar šajos tiesību aktos pieprasīto kvalifikāciju.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – franču.