title: Tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 18. jūlijā. # Eurofit SA pret Bureau d'intervention et de restitution belge (BIRB). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de première instance de Bruxelles - Beļģija. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Lauksaimniecība - Tirgu kopīgā organizācija - Regula (EEK) Nr. 3665/87 - Eksporta kompensācijas - Eksportam paredzētas preces novirzīšana - Eksportētāja atmaksāšanas pienākums - Kompetento iestāžu neīstenota paziņošana par darījumu partnera, kurš tiek turēts aizdomās par krāpšanu, uzticamību - Nepārvaramas varas gadījums - Neesamība. # Lieta C-99/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-99/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal de première instance de Bruxelles  (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 9. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 24. februārī, tiesvedībā
            Eurofit SA
            pret
            Bureau d’intervention et de restitution belge  ( BIRB ).
            TIESA (sestā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. Bergere [ M. Berger ], tiesneši E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [ J.-J. Kasel ] (referents),
            ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [ V. Trstenjak ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Eurofit SA  vārdā – S. Woog , advokāte,
            – Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs  un J.-C. Halleux , pārstāvji, kuriem palīdz B. De Moor  un V. van Steenkiste , advokāti,
            – Eiropas Komisijas vārdā – B. Burggraaf  un D. Triantafyllou , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par nepārvaramas varas jēdziena interpretāciju Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulas (EEK) Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 351, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1994. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 2945/94 (OV L 310, 57. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3665/87”), izpratnē.
            2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Eurofit SA  (turpmāk tekstā – “ Eurofit ”) un Bureau d’intervention et de restitution belge  [Beļģijas Intervences un kompensāciju birojs] (“ BIRB ”) par eksporta kompensāciju, kuras šai sabiedrībai tika izmaksātas, pamatojoties uz viltotiem dokumentiem, atmaksāšanu.
            Atbilstošās tiesību normas
            3. Regulas Nr. 2945/94 preambulas pirmais un otrais apsvērums bija izteikti šādā redakcijā:
            “tā kā spēkā esošajā Kopienu tiesiskajā regulējumā ir paredzēts piešķirt eksporta kompensācijas, pamatojoties tikai uz objektīviem kritērijiem, kas jo īpaši attiecas uz eksportētā produkta daudzumu, veidu un īpašībām, un tā ģeogrāfisko galamērķi; tā kā, ņemot vērā gūto pieredzi, ir jāpastiprina pasākumi, lai apkarotu pārkāpumus un sevišķi krāpšanu, kas var nodarīt kaitējumu Kopienu budžetam; tā kā tādēļ ir jāparedz pārmaksāto summu atgūšana un sodi, lai veicinātu eksportētājus ievērot Kopienu tiesisko regulējumu;
            tā kā, lai nodrošinātu eksporta kompensāciju sistēmas pareizu darbību, sankcijas būtu jāpiemēro neatkarīgi no vainas subjektīvā elementa, un tā kā tomēr ir lietderīgi zināmos gadījumos atbrīvot no sankcijām, īpaši, ja ir notikusi acīmredzama kļūda, ko ir atzinusi kompetentā iestāde, un paredzēt smagākas sankcijas, ja notikušais ir izdarīts tīšuprāt.”
            4. Regulā Nr. 3665/87 uzņēmumiem, kas eksportē lauksaimniecības produktus ārpus Eiropas Savienības teritorijas, bija paredzēta iespēja saņemt eksporta kompensāciju.
            5. Regulas Nr. 3665/87 5. pantā bija noteikts:
            “1. Papildus nosacījumam, ka produkts ir atstājis Kopienas muitas teritoriju, diferencētas vai nediferencētas kompensācijas samaksa ir atkarīga no tā, vai produkts – izņemot, ja tas ir gājis bojā transportēšanas laikā nepārvaramas varas apstākļos, – divpadsmit mēnešu laikā pēc eksporta deklarācijas pieņemšanas ir importēts uz trešo valsti vai attiecīgajā gadījumā – uz noteiktu trešo valsti:
            [..]
            3. Ja produkts pēc Kopienas muitas teritorijas atstāšanas ir gājis bojā transportējot nepārvaramas varas dēļ,
            – diferencētās kompensācijas gadījumā tiek maksāta tā kompensācijas daļa, kas definēta 20. panta noteikumos;
            – nediferencētās kompensācijas gadījumā tiek maksāta kompensācija pilnā apmērā.”
            6. Šīs pašas regulas 11. panta 1. punktā bija noteikts:
            “Ja atklājas, ka eksportētājs, kas pretendē uz eksporta kompensāciju, ir iesniedzis pieteikumu par lielāku kompensāciju nekā viņam pienāktos, tad pamatotā kompensācija par attiecīgo eksportu ir tā, kas piemērojama faktiski eksportētajam produktam un no kuras ir atskaitītas šādas summas:
            a) puse starpības starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama faktiskajam eksportam;
            b) divkārša starpība starp to kompensāciju, par kuru tika iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama, ja eksportētājs ar nolūku iesniedz nepatiesu informāciju.
            [..]
            Sankciju, kas paredzēta a) apakšpunktā, nepiemēro:
            – nepārvaramas varas gadījumos;
            – izņēmuma gadījumos, pastāvot ārpus eksportētāja kontroles esošiem apstākļiem, kas iestājas pēc tam, kad kompetentās iestādes pieņēmušas eksporta deklarāciju vai maksājuma deklarāciju, ar nosacījumu, ka eksportētājs tūlīt pēc šādu apstākļu konstatēšanas un 47. panta 2. punktā noteiktajā termiņā informē kompetentās iestādes, ja vien kompetentās iestādes jau nav konstatējušas, ka pieprasītā kompensācija nav pareiza;
            – gadījumos, ja kompensācija, par kuru ir iesniegts pieteikums, ir acīmredzami kļūdaina, ko atzīst kompetentā iestāde;
            [..]
            Ja a) vai b) apakšpunktā minētā samazinājuma rezultātā rodas negatīva naudas summa, eksportētājs maksā šo summu.
            [..]”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            7. Eurofit  ir atbilstoši Beļģijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, kas nodarbojas ar piena pārstrādi un piena produktu eksportu uz trešajām valstīm.
            8. 1996. gada jūlijā Eurofit  veica sviesta eksportu uz Albāniju caur Itāliju. Preci bija paredzēts transportēt ar kravas auto līdz Bari (Itālija) un pēc tam ar kuģi līdz Albānijai.
            9. Itālijas starpnieks, kam bija uzticēts eksportēšanas pienākums, bija sabiedrība Di Fenza & Figli  (turpmāk tekstā – “ Di Fenza ”). Samaksai par preci bija jānotiek pirms piegādes, un kompensācijas apmēram bija jābūt nosegtam ar drošības naudu.
            10. Pirmā darījuma laikā radās aizdomas par starpnieka uzticamību. Prece tika novirzīta uz Neapoli (Itālija), nebija zināms, kur tā tika uzglabāta, un nebija neviena tieša kuģu reisa starp šo pilsētu un Albāniju.
            11. Pēc sazināšanās ar Beļģijas konsulātu Neapolē Eurofit  nolēma nosūtīt kravas auto atpakaļ uz Beļģiju, par šo lēmumu informējot BIRB .
            12. Pēc tam, kad minētais starpnieks bija pārliecinājis Eurofit , tā no jauna nosūtīja kravas auto ar 22 tonnām sviesta. Tas nonāca Bari 1996. gada 14. augustā.
            13. 1996. gada 10. septembrī BIRB  apstiprināja Eurofit , ka tā ir saņēmusi T5 dokumentu ar vajadzīgajiem zīmogiem no kompetentajām iestādēm, pēc tam BIRB  izmaksāja pirmo eksporta kompensāciju BEF 1 521 670 apmērā.
            14. Turklāt Di Fenza  nodeva Eurofit  dokumentu, kuru Itālijas Finanšu ministrija bija nosūtījusi BIRB , kā arī dokumentu par eksportētās preces laišanu apgrozībā Albānijā.
            15. Eurofit  1996. gada 26. septembrī veica otro piegādi, par kuru Di Fenza  uzreiz samaksāja. Tomēr izrādījās, ka čekam, kurš tika izrakstīts kā drošības nauda kompensācijai, nebija seguma.
            16. 1996. gada 31. oktobrī BIRB  apstiprināja T5 dokumenta par šo otro piegādi saņemšanu.
            17. Eurofit  tādējādi no 1996. gada jūlija līdz novembrim izsūtīja desmit kravas auto, ar katru no tiem transportējot 22 tonnas sviesta.
            18. Par pirmo piecu kravas auto, kā arī septītā kravas auto veiktajām piegādēm šī sabiedrība no BIRB  saņēma eksporta kompensācijas BEF 9 266 133 (EUR 229 701,44) apmērā.
            19. Turpretī BIRB  iesaldēja kompensācijas par preci, kas tika transportēta ar sesto, astoto, devīto un desmito kravas auto.
            20. Attiecībā uz astoto kravas auto, kuru aizturēja Itālijas iestādes, Eurofit  cēla prasību Bari tiesā pret Di Fenza k-gu. 2003. gadā viņš tika krimināli sodīts par T1 un T5 dokumentu viltošanu.
            21. Vēlāk izrādījās, ka viss eksportētās preces apjoms visdrīzāk nekad nebija ticis izvests no Savienības teritorijas un ka BIRB  nosūtītie transporta dokumenti bija viltoti.
            22. 1998. gada 10. martā BIRB  prasīja Eurofit  atmaksāt nepamatoti izmaksātās kompensācijas, tām pieskaitot summas, kas kā sankcijas ir paredzētas Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punktā. Vēlāk BIRB  tomēr atteicās prasīt summu, kas atbilst šai pašai sankcijai.
            23. 1999. gada jūlijā Eurofit  izteica priekšlikumu atmaksāt BIRB  kompensācijas, kuras tā bija saņēmusi, tomēr precizējot, ka šis maksājums nekādi neietekmē tās tiesības celt prasību tiesā pret BIRB .
            24. 2001. gada septembrī Eurofit cēla prasību pret BIRB  iesniedzējtiesā, lai panāktu, ka tai tiek atmaksātas minētās kompensācijas EUR 229 701,43 apmērā, kā arī tiktu izmaksātas kompensācijas par sesto, astoto, devīto un desmito kravas auto EUR 164 299,79 apmērā. Turklāt Eurofit  lūdza to atbrīvot no soda maksājuma par eksporta sertifikātu neizmantošanu.
            25. Eurofit  prasība ir pamatota ar izņēmuma principu par nepārvaramas varas gadījumu Regulas Nr. 3665/87 izpratnē, jēdzienu, kuru raksturojot neparasti, neparedzami un no eksportētāja neatkarīgi apstākļi, kuru sekas, neraugoties uz visu pienācīgo rūpību, nav bijušas novēršamas.
            26. Kaut arī Eurofit atzīst, ka tikai fakts vien, ka tās darījumu partnera, proti, Di Fenza , veiktā piesavināšanās nevar tikt uzskatīta par nepārvaramas varas gadījumu, jo ir pieņemts uzskatīt, ka darījumu partnera izvēle ir risks, kas gulstas uz saimnieciskās darbības subjektu, tā, pamatojoties uz 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C-61/98 De Haan  ( Recueil , I-5003. lpp.), apgalvo, ka, tā kā šajā lietā kompetentās valsts iestādes to attieksmes dēļ tai nav ļāvušas gūt pareizu priekšstatu par risku, kāds pastāv attiecīgajā darījumā, un tās nav to atturējušas ne uzsākt, ne turpināt attiecīgo eksportu, tai var tikt piemērots nepārvaramas varas izņēmums.
            27. BIRB  apstrīd jebkāda pārkāpuma, kurā tas būtu vainojams, pastāvēšanu un turpretī uzskata, ka Eurofit  nav ievērojusi visu pienācīgo rūpību, lai izvairītos no zaudējumiem, kurus tā ir cietusi. Attiecībā uz iepriekš minēto spriedumu lietā De Haan BIRB uzskata, ka tas ir pieņemts saistībā ar citu tiesisko regulējumu nekā pamatlietā piemērojamais un tas līdz ar to nav attiecināms uz Regulas Nr. 3665/87 tiesību normām.
            28. Attiecībā uz BIRB  argumentiem, ar kuriem tiek apgalvots, ka šī iestāde nav pieļāvusi nevienu pārkāpumu, iesniedzējtiesa norāda, ka nepārvaramas varas jēd ziens, uz kuru atsaucas Eurofit , nav pielīdzināms publisko tiesību iestāžu pieļauta pārkāpuma konceptam. Iesniedzējtiesa turpretī uzskata, ka fakts, ka šīs iestādes attiecīgajā gadījumā apzināti slēpa informāciju par šīs sabiedrības eksportu, kā arī fakts, ka netika veikta muitas dokumentu pārbaude, pat ja šādu bezdarbību attaisnoja notiekoša kriminālizmeklēšana, šķiet, ir atbilstoši, lai novērtētu nepārvaramas varas jēdzienu, ciktāl tas izkropļoja Eurofit  novērtējumu par tās darījumu partnera uzticamību.
            29. Šādos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai tad, ja kompetentās iestādes saimnieciskās darbības subjektam nesniedz informāciju, kuru tas ir pieprasījis, vai saimnieciskās darbības subjektam apzināti paziņo nepatiesu informāciju, tādējādi izkropļojot tā spēju novērtēt darījuma partnera, uz kuru gulstas aizdomas par krāpšanu, uzticamību, var tikt uzskatīts, ka runa ir par nepārvaramas varas gadījumu Regulas [Nr.] 3665/87 izpratnē?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            30. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 3665/87 tiesību normas ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetento valsts iestāžu neīstenota informācijas sniegšana eksportētājam par pastāvošu šī eksportētāja darījumu partnera izdarītas krāpšanas risku ir nepārvaramas varas gadījums šīs regulas izpratnē.
            31. Iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru “nepārvaramas varas” jēdziens ir jāsaprot kā neparasti un neparedzami apstākļi, ko persona, kas uz tiem atsaucas, nevar kontrolēt un kuru sekas, neraugoties uz pienācīgu rūpību, nav novēršamas (1987. gada 5. februāra spriedums lietā 145/85 Denkavit België , Recueil , 565. lpp., 11. punkts; 2006. gada 5. oktobra spriedums lietā C-377/03 Komisija/Beļģija, Krājums, I-9733. lpp., 95. punkts, kā arī 2010. gada 18. marta spriedums lietā C-218/09 SGS Belgium  u.c., Krājums, I-2373. lpp., 44. punkts).
            32. Tā kā nepārvaramas varas jēdzienam nav vienāds saturs dažādās Savienības tiesību piemērošanas jomās, tā nozīme nosakāma atbilstoši tiesiskajam kontekstam, kādā tam iecerēts radīt sekas (it īpaši skat. 1993. gada 7. decembra spriedumu lietā C-12/92 Huygen  u.c., Recueil , I-6381. lpp., 30. punkts; 1993. gada 13. oktobra spriedumu lietā C-124/92 An Bord Bainne Co-operative  un Compagnie Inter-Agra , Recueil , I-5061. lpp., 10. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā SGS Belgium  u.c., 45. punkts).
            33. Attiecībā uz Regulu Nr. 3665/87 ir jānorāda, ka tās 5. un 11. pantā attiecībā uz kompensācijas izmaksas nosacījumiem, kā arī nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu un piemērojamajām sankcijām ir tieša atsauce uz nepārvaramas varas gadījumu.
            34. Šo tiesību normu mērķis ir precizēt un noteikt nepārvaramas varas seku robežas eksporta kompensāciju jomā (šajā ziņā skat. 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C-263/97 First City Trading  u.c., Recueil , I-5537. lpp., 41. punkts).
            35. Pirmkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 3665/87 5. panta 1. punkta pirmo daļu tiesības uz kompensāciju papildus nosacījumam, ka prece ir atstājusi Eiropas Savienības muitas teritoriju, ir pakārtotas nosacījumam, ka prece ir tikusi importēta trešajā eksporta valstī (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā First City Trading  u.c., 27. punkts, kā arī lietā SGS Belgium u.c., 40. punkts). Spēkā esošajā Savienības tiesiskajā regulējumā laikā, kad norisinājās pamatlietas fakti, eksporta kompensācijas bija paredzēts piešķirt, pamatojoties tikai uz objektīviem kritērijiem, kas it īpaši attiecas uz eksportētā produkta daudzumu, veidu un īpašībām, un tā ģeogrāfisko galamērķi (2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C-210/00 Käserei Champignon Hofmeister , Recueil , I-6453. lpp., 40. punkts).
            36. Atkāpjoties no šī principa, Regulas Nr. 3665/87 5. panta 3. punktā ir paredzēts, ka kompensācijas maksājums tomēr tiek nodrošināts, ja produkts pēc Kopienas teritorijas atstāšanas ir gājis bojā transportējot nepārvaramas varas dēļ, kādēļ nav bijis iespējams to laist apgrozībā patēriņam trešajā valstī (iepriekš minētais spriedums lietā SGS Belgium  u.c., 43. punkts).
            37. Ciktāl iepriekš minētais 5. panta 3. punkts ir izņēmums no parastā eksporta kompensāciju režīma, tas ir interpretējams strikti. Tā kā nepārvaramas varas esamība ir sine qua non nosacījums, lai pretendētu uz kompensācijas maksājumu par eksportētām precēm, kuras nav laistas apgrozībā patēriņam trešajā eksporta valstī, no tā izriet, ka šis jēdziens ir jāinterpretē tā, lai situāciju, kad var tikt saņemts šāds maksājums, skaits saglabātos ierobežots (iepriekš minētais spriedums lietā SGS Belgium  u.c., 46. punkts, kā arī pēc analoģijas 2008. gada 20. novembra spriedums lietā C-38/07 P Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading /Komisija, Krājums, I-8599. lpp., 60. punkts).
            38. Otrkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 3665/87 11. pantu no Regulas Nr. 2945/94 preambulas pirmā un otrā apsvēruma izriet, ka, ņemot vērā gūto pieredzi, ir jāpastiprina pasākumi, lai apkarotu pārkāpumus un sevišķi krāpšanu, kas var nodarīt kaitējumu Savienības budžetam, un tādēļ ir jāparedz pārmaksāto summu atgūšana un sankcijas neatkarīgi no vainas subjektīvā elementa (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Käserei Champignon Hofmeister , 40. un 60. punkts). Tādējādi ar šo 11. pantu ir noteikta eksportētāja atbildība par deklarācijas pareizumu, pretējā gadījumā nosakot sankcijas, tieši ņemot vērā tā pēdējā lauksaimniecības produktu ražošanas, pārstrādes un eksportēšanas ķēdes dalībnieka lomu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Käserei Champignon Hofmeister , 62. un 81. punkts).
            39. Attiecībā uz piemērojamo sankciju Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta pirmās daļas a) un b) apakšpunktā ir noteikts, ka, ja eksportētājs, kas pretendē uz eksporta kompensāciju, ir iesniedzis pieteikumu par lielāku kompensāciju, nekā viņam pienāktos, tad no kompensācijas atskaita vai nu pusi no kompensācijas summas, par kuru ticis iesniegts pieteikums, un to, kas piemērojama faktiskajam eksportam, vai arī divkāršu starpību starp to kompensāciju, par kuru ticis iesniegts pieteikums un to, kas piemērojama, ja eksportētājs ar nolūku iesniedzis nepatiesu informāciju.
            40. Līdz ar to sankcijas apmērs pieaug tikai tad, ja darbība ir izdarīta ar nodomu, un 11. panta 1. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā paredzētā sankcija ir piemērojama pat tad, ja eksportētājs nav izdarījis pārkāpumu. Šādā gadījumā tikai tajos gadījumos, kuri izsmeļoši ir uzskaitīti iepriekš minētā 1. punkta trešajā daļā, nav piemērojama šī punkta pirmajā daļā paredzētā sankcija (2008. gada 24. aprīļa spriedums lietā C-143/07 AOB Reuter , Krājums, I-3171. lpp., 17. punkts).
            41. Starp Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta trešajā daļā uzskaitītajiem izņēmumiem tostarp ir minēts nepārvaramas varas gadījums un daži ārkārtas gadījumi, kurus raksturo apstākļi, kurus eksportētājs nevar kontrolēt, kā arī gadījums, ja kompensācija, par kuru ir iesniegts pieteikums, ir acīmredzami kļūdaina, ko atzīst kompetentā iestāde.
            42. Tomēr ir svarīgi atgādināt, ka šīs tiesību normas atbrīvo eksportētājus vienīgi no sodu maksājuma, nevis no avansā saņemtu kompensāciju atmaksāšanas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā First City Trading  u.c., 46. punkts).
            43. Tiesa šajā ziņā jau ir lēmusi, ka izsmeļošajam sarakstam, kas ietverts Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta trešajā daļā, nevar tikt pievienots jauns atbrīvojums, kas attiektos uz gadījumu, kad eksportētājs nav rīkojies prettiesiski. Pat ja šāda eksportētāja darījuma partnera pārkāpums vai pieļauta kļūda var būt apstāklis, kuru eksportētājs nevar kontrolēt, tas neizslēdz, ka tas ir parasts komerciāls risks, un tirdzniecības darījumos tas nebūtu uzskatāms par neparedzamu. Eksportētājs var brīvi izvēlēties savus darījumu partnerus, un tam ir pienācīgi jānodrošinās, vai nu līgumos, kurus tas noslēdz ar pēdējiem, iekļaujot attiecīgus noteikumus, vai pielīgstot īpašu nodrošinājumu (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Käserei Champignon Hofmeister , 80. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī lietā AOB Reuter , 36. punkts).
            44. Šajā lietā ir jānorāda, ka attiecīgie fakti pamatlietā nav kvalificējami par nepārvaramas varas gadījumu Regulas Nr. 3665/87 5. panta 3. punkta izpratnē.
            45. Attiecīgā prece, kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, visdrīzāk, nekad nav tikusi izvesta no Savienības teritorijas, tādēļ tā nevar tikt uzskatīta par zudušu transportējot Regulas Nr. 3665/87 5. panta 3. punkta izpratnē.
            46. Turklāt Eurofit  nevar atsaukties uz nepārvaramas varas izņēmumu, kas ir noteikts Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta trešās daļas pirmajā ievilkumā. Ir acīmredzams, ka Eurofit  darījumu partneris ir ticis krimināli sodīts par dokumentu viltošanu saistībā ar eksporta kompensācijām. Saskaņā ar šī sprieduma 43. punktā minēto judikatūru šāds apstāklis ir daļa no parasta komerciālā riska tirdzniecības darījumos un līdz ar to nevar tikt uzskatīts par neparedzamu līgumiskajās attiecībās, kuras ir noslēgtas saistībā ar eksportu, par ko ir piešķirta kompensācija.
            47. Turklāt ir svarīgi konstatēt, ka, pat ja tāda muitas iestādes rīcība, kāda pamatlietā tiek pārmesta BIRB , kura izpaudās tā, ka eksportētājam netika paziņota informācija vai, iespējams – ar nolūku, tika paziņota kļūdaina informācija, var tikt ņemta vērā, lai novērtētu dažus izņēmuma gadījumus Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta trešās daļas otrā ievilkuma izpratnē, šāda rīcība tomēr nevar atbrīvot attiecīgo eksportētāju no tā pienākuma atmaksāt nepamatoti saņemtās kompensācijas (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading /Komisija, 65. punkts).
            48. Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar iepriekš minēto spriedumu lietā De Haan . Pirmkārt, minētā sprieduma 32. punktā Tiesa uzskatīja, ka vajadzība veikt izmeklēšanu, lai identificētu un aizturētu notikušās vai plānotās krāpšanas izdarītājus vai līdzdalībniekus, var leģitīmi pamatot, ka ieinteresētais saimnieciskās darbības subjekts apzināti pilnībā vai daļēji netiek informēts. Otrkārt, tā paša sprieduma 53. un 54. punktā Tiesa nolēma, ka, ja parādnieks nav vainojams krāpšanā vai nolaidībā, taisnīguma apsvērumu dēļ, ņemot vērā šīs lietas faktiem piemērojamo tiesisko regulējumu, proti, Padomes 1979. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 1430/79 par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa atmaksu vai atbrīvošanu no tiem (OV L 175, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1986. gada 7. oktobra Regulu (EEK) Nr. 3069/86 (OV L 286, 1. lpp.), 13. panta 1. punktu, šādas izmeklēšanas vajadzības var radīt īpašu situāciju.
            49. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka kompetento muitas iestāžu neīstenota informācijas sniegšana eksportētājam par pastāvošu tā darījumu partnera izdarītas krāpšanas risku nav nepārvaramas varas gadījums Regulas Nr. 3665/87 tiesību normu un tostarp šīs regulas 11. panta 1. punkta trešās daļas pirmā ievilkuma izpratnē. Lai arī šāda bezdarbība var tikt kvalificēta par izņēmuma gadījumu Regulas Nr. 3665/87 11. panta 1. punkta trešās daļas otrā ievilkuma izpratnē, tās dēļ eksportētājs tomēr nevar tikt atbrīvots no tā pienākuma atmaksāt nepamatoti saņemtās kompensācijas; šis eksportētājs ir atbrīvots vienīgi no to sodu maksāšanas, kuri ir maksājami saskaņā ar šo pašu 11. pantu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            50. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
            Kompetento muitas iestāžu neīstenota informācijas sniegšana eksportētājam par pastāvošu tā darījumu partnera izdarītas krāpšanas risku nav nepārvaramas varas gadījums Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulas (EEK) Nr. 3665/87, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1994. gada 2. decembra Regulu (EK) Nr. 2945/94, tiesību normu un tostarp šīs regulas 11. panta 1. punkta trešās daļas pirmā ievilkuma izpratnē. Lai arī šāda bezdarbība var tikt kvalificēta par izņēmuma gadījumu Regulas Nr. 3665/87, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2945/94, 11. panta 1. punkta trešās daļas otrā ievilkuma izpratnē, tās dēļ eksportētājs tomēr nevar tikt atbrīvots no tā pienākuma atmaksāt nepamatoti saņemtās kompensācijas; šis eksportētājs ir atbrīvots vienīgi no to sodu maksāšanas, kuri ir maksājami saskaņā ar šo pašu 11. pantu.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 12. aprīlī. # Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūra (LATGA-A) pret Eiropas Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Autortiesības attiecībā uz muzikālo darbu publisko izpildījumu interneta, satelītapraides un kabeļu retranslācijas ceļā - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Ģeogrāfiskā tirgus sadale - Divpusēji nolīgumi starp valstu mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām - Saskaņota darbība, kas izslēdz iespēju izsniegt daudzteritoriālas un daudzrepertuāru licences - Pierādījumi - Nevainīguma prezumpcija. # Lieta T-419/08.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2013. gada 12. aprīlī. # Sociedade Portuguesa de Autores CRL pret Eiropas Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Autortiesības attiecībā uz muzikālo darbu publisko izpildījumu interneta, satelītapraides un kabeļu retranslācijas ceļā - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Ģeogrāfiskā tirgus sadale - Divpusēji nolīgumi starp valstu mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām - Saskaņota darbība, kas izslēdz iespēju izsniegt daudzteritoriālas un daudzrepertuāru licences - Pierādījumi - Nevainīguma prezumpcija. # Lieta T-417/08.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1993. gada 28. oktobrī. # Zunis Holding SA un Finan Srl un Massinvest SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Pieņemamība. # Lieta T-83/92.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2002. gada 9.jūlijā. # Alexandre Tilgenkamp pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Paziņojums par vakanci. # Lieta T-158/01.


Tiesas spriedums 1992. gada 20. maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti. # Pienākumu neizpilde - Direktīva EEK. # Lieta C-190/90.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2002. gada 25.oktobrī. # Tetra Laval BV pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-80/02.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2015. gada 5. martā.#Tallinna Ettevõtlusamet pret Statoil Fuel & Retail Eesti AS.#Tallinna Ringkonnakohus lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Netiešie nodokļi – Akcīzes nodoklis – Direktīva 2008/118/EK – 1. panta 2. punkts – Šķidrais kurināmais, kas ir akcīzes prece – Pārdošanas mazumtirdzniecībā nodoklis – Jēdziens “īpašs nolūks” – Iepriekš noteikts mērķis – Sabiedriskā transporta organizēšana pilsētas teritorijā.#Lieta C-553/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2015. gada 5. martā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Netiešie nodokļi — Akcīzes nodoklis — Direktīva 2008/118/EK — 1. panta 2. punkts — Šķidrais kurināmais, kas ir akcīzes prece — Pārdošanas mazumtirdzniecībā nodoklis — Jēdziens “īpašs nolūks” — Iepriekš noteikts mērķis — Sabiedriskā transporta organizēšana pilsētas teritorijā”
      Lieta C‑553/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tallinna ringkonnakohus (Igaunija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 15. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 16. oktobrī, tiesvedībā

            Tallinna Ettevõtlusamet

      pret

            Statoil Fuel & Retail Eesti AS .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], K. Toadere [C. Toader], E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] (referents) un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Tallinna Ettevõtlusamet vārdā – T. Pikamäe, advokaat,

               —

                  Statoil Fuel & Retail Eesti AS vārdā – C. Ginter un V. Puolakainen, advokaadid,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – I. Bakopoulos, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Grønfeldt un L. Naaber-Kivisoo, pārstāves,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvas 2008/118/EK par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK (OV 2009, L 9, 12. lpp.), 1. panta 2. punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp Tallinna Ettevõtlusamet (Tallinas uzņēmumu aģentūra, turpmāk tekstā – “Ettevõtlusamet”) un Statoil Fuel & Retail Eesti AS (turpmāk tekstā – “Statoil”) par pārdošanas nodokļa atmaksu, ko šī sabiedrība ir samaksājusi 2010. un 2011. gadā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2008/118 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Šī direktīva nosaka vispārēju režīmu attiecībā uz akcīzes nodokli, ko tieši vai netieši uzliek šādu preču patēriņam (turpmāk “akcīzes preces”):

                        a)

                        energoprodukti un elektroenerģija, uz ko attiecas [Padomes 2003. gada 27. oktobra] Direktīva 2003/96/EK [, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV L 283, 51. lpp.)];

                  [..]
               2.   Dalībvalstis īpašos nolūkos var akcīzes precēm papildus piemērot netiešos nodokļus, ja tie nodokļa bāzes noteikšanas, nodokļa aprēķināšanas, nodokļa uzlikšanas iespējas un nodokļa pārraudzības ziņā, izņemot noteikumus par atbrīvojumu no nodokļiem, atbilst Kopienas noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim vai pievienotās vērtības nodoklim.
               [..]”

               4

               Direktīvas 2008/118 47. panta 1. punkta pirmajā daļā ir precizēts, ka “[Padomes 1992. gada 25. februāra] Direktīvu 92/12/EEK [par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV L 76, 1. lpp.)] atceļ no 2010. gada 1. aprīļa”.

               5

               Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Pirmajā punktā uzskaitītajām precēm īpašos nolūkos var uzlikt citus netiešos nodokļus, ja vien šie nodokļi atbilst nodokļu noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim un PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību.”

         Igaunijas tiesības

               6

               1994. gada 21. septembra Likumā par vietējiem nodokļiem (kohalike maksude seadus) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, ir atļauts it īpaši vietējām pašvaldībām ieviest nodokli ar tā 8. pantā norādītajiem nosacījumiem. Šajā pantā, kura nosaukums ir “Pārdošanas nodoklis”, ir noteikts:
               “(1)   Pārdošanas nodokli maksā individuālie komersanti un juridiskās personas, kam ir tirdzniecības atļauja vai atļauja sniegt pakalpojumus pašvaldības vai komūnas teritorijā. Pārdošanas nodokli maksā komersanti [2004. gada 11. februāra] Komerclikuma [(kaubandustegevuse seadus)] izpratnē, kas ir reģistrēti Komercreģistrā un darbojas mazumtirdzniecībā, gastronomijas vai pakalpojumu sniegšanas jomā, uzņēmuma atrašanās vietā.
               (2)   Pārdošanas nodoklis tiek iekasēts par preces vai pakalpojuma, ko nodokļu maksātājs pārdod komūnas vai pilsētas teritorijā, vērtību un tiek ietverts pārdošanas cenā. Šī likuma izpratnē par preču un pakalpojumu pārdošanas cenu tiek uzskatīta ar nodokli apliekamā apgrozījuma ar nodokli apliekamā vērtība, kas paredzēta Likumā par apgrozījuma nodokli, izņemot pārdošanas nodokli.
               (3)   Pārdošanas nodokļa likmi nosaka pašvaldības padome vai pilsētas dome, tomēr tā nevar pārsniegt 1 % no pirkšanas cenā iekļautās preces un pakalpojuma, kas minēti 2. punktā, vērtības.
               [..]
               (6)   Komūnas vai pilsētas pašvaldība ir tiesīga atbilstoši komūnas padomes vai pilsētas domes noteiktajiem nosacījumiem un procesam piešķirt priekšrocības un atbrīvojumus no pārdošanas nodokļa.”

               7

               Minētais 8. pants ir atcelts no 2012. gada 1. janvāra, un kopš šī datuma nav paredzēts nekāds pārdošanas nodoklis.

               8

               2009. gada 17. decembrīTallinna Linnavolikogu (Tallinas pašvaldības padome) pieņēma Noteikumus Nr. 45 par Tallinas pārdošanas nodokli (müügimaks Tallinnas). Šie noteikumi tika grozīti ar Tallinna Linnavolikogu2010. gada 8. aprīļa Noteikumiem Nr. 22 (turpmāk tekstā – “Noteikumi Nr. 45”).

               9

               Noteikumu Nr. 45 1. pantā “Nodokļa un nodokļa objekta noteikšana” bija paredzēts:
               “(1)   Ar šiem noteikumiem Tallinas pilsētā tiek ieviests pārdošanas nodoklis.
               (2)   Pārdošanas nodoklis tiek uzliks precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs, kas atbilst 2. panta nosacījumiem, sniedz vai attiecīgi pārdod Tallinas pilsētā esošam uzņēmumam vai ar tā starpniecību mazumtirdzniecībā, ēdināšanas un pakalpojumu jomā fiziskai personai (izņemot individuālam komersantam tā uzņēmuma vajadzībām).”

               10

               Šo pašu noteikumu 2. pantā “Nodokļu maksātājs” bija paredzēts:
               “Nodokļu maksātāji ir komersanti [2004. gada 11. februāra] Komerclikuma izpratnē, kas atbilst visiem šiem nosacījumiem:

                        1)

                        komersants ir reģistrēts Komercreģistrā;

                        2)

                        komersanta uzņēmums atbilstoši Komercreģistrā iekļautajām ziņām atrodas Tallinas pilsētas teritorijā;

                        3)

                        komersants darbojas mazumtirdzniecībā, ēdināšanas vai pakalpojumu sniegšanas jomā.”

               11

               Noteikumu Nr. 45 4. pantā bija noteikta pārdošanas nodokļa likme 1 % no šo noteikumu 1. panta 2. punktā norādītās ar nodokli apliekamās preču un pakalpojumu vērtības.

               12

               Minēto noteikumu 5. pantā “Nodokļu atbrīvojumi” bija noteikts:
               “Pārdošanas nodoklis nav jāmaksā par šāda veida precēm un pakalpojumiem:

                        1)

                        precēm un pakalpojumiem, kas pārdoti elektroniskā tirdzniecībā;

                        2)

                        elektroenerģiju un siltumenerģiju, kas pārdota izplatīšanas tīklā, dabas gāzi, kā arī ūdeni;

                        3)

                        precēm un pakalpojumiem, kas pārdoti ceļojuma uz kuģa, gaisakuģa, vilcienā vai autobusā laikā, ja ceļojums sākas vai beidzas ārpus Tallinas pilsētas teritorijas vai ja kuģis, gaisakuģis, vilciens vai autobuss ceļojuma laikā atrodas ārpus Tallinas pilsētas teritorijas;

                        4)

                        visām zālēm, kontracepcijas līdzekļiem, sanitāriem un higiēnas produktiem, medicīnas ierīcēm, kā arī ikvienam medicīniskam piederumam, kas iekļauts ar sociālo lietu ministra 2006. gada 4. decembra Noteikumiem Nr. 63 izveidotajā sarakstā [..];

                        5)

                        maizei bez medus, olu, siera vai augļu piedevas [..];

                        6)

                        pienam, svaigajam krējumam, paniņām, rūgušpienam un skābajam krējumam, jogurtam, kefīram un citiem fermentētiem vai skābētiem piena un krējuma produktiem [..], izņemot produktus pulvera, granulu vai citā cietā formā [..];

                        7)

                        produktiem (homogenizētiem) pulvera formā, kas paredzēti lietošanai maziem bērniem [..], speciāliem piena produktiem zīdaiņiem [..], mazu bērnu pārtikas produktiem, kas paredzēti mazumtirdzniecībai pulvera vai šķidrā formā [..], kā arī mazu bērnu pārtikai, kas satur pienu un piena produktus [..];

                        8)

                        zīdaiņu autiņiem [..];

                        9)

                        kuģiem, jahtām un glābšanas laivām garumā no 4 līdz 12 metriem, kam ir jāveic tehniskā kontrole.”

               13

               Tallinas pašvaldība turklāt ar vēstuli paziņoja, ka cigarešu pārdošana arī ir atbrīvota no pārdošanas nodokļa.

               14

               Noteikumu Nr. 45 13. pantā bija paredzēts, ka tie bija piemērojami no 2010. gada 1. jūnija.

               15

               2010. gada 22. jūnijāTallinna Linnavolikogu pieņēma Noteikumus Nr. 39 par grozījumiem Tallinas pilsētas 2010. gada budžetā un pirmā budžeta papildinājumu (Tallinna linna 2010. aasta eelarve muutmine ja esimene lisaeelarve). Šie noteikumi, kas stājās spēkā 2010. gada 25. jūnijā, ir grozīti ar Noteikumiem Nr. 45, ar kuriem tiem ir pievienots šāds 9.1 pants:
               “Pārdošanas nodoklis tiek uzlikts, lai nodrošinātu atbilstoši [1993. gada 2. jūnija] Likuma par vietējo pašvaldību organizāciju [(kohaliku omavalitsuse korralduse seadus, turpmāk tekstā – “Pašvaldību likums”)] 6. panta 1. punktam sabiedrisko transportu Tallinas pilsētas teritorijā. Ienākumi no pārdošanas nodokļa īpaši tiek paredzēti šī nolūka īstenošanai.”

               16

               2010. gada 9. septembrīTallinna Linnavolikogu pieņēma Noteikumus Nr. 46 par Tallinas 2011. gada budžetu (Tallinna Linna 2011. aasta eelarve). Šo noteikumu 10. pantā ir pārņemts minētā 9.1 panta teksts.

               17

               2011. gada 15. decembrīTallinna Linnavolikogu pieņēma Noteikumus Nr. 43 par grozījumiem Noteikumos Nr. 45, precizējot, ka pēdējais taksācijas periods ir 2011. gada ceturtais ceturksnis. Kopš 2011. gada 31. decembra Tallinas pilsētā vairs nepastāv pārdošanas nodoklis saskaņā ar 1994. gada 21. septembra Likumā par vietējiem nodokļiem izdarītajiem grozījumiem.

               18

               Pašvaldību likuma 6. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Vietējām pašvaldībām ir uzdevums komūnas vai pilsētas teritorijā organizēt [..] sabiedrisko transportu komūnas vai pilsētas iekšienē, [..], ja šo uzdevumu īstenošana nav uzticēta kādam citam.”

               19

               2000. gada 26. janvāra Likuma par transportu komūnā (ühistranspordi seadus) 3. panta 2. punkta 2) apakšpunktā ir noteikts:
               “(2)   Transporta koncepcijas un organizācijas komūnā mērķis ir:
               [..]

                        2)

                        veicināt galvenokārt sabiedrisko transportlīdzekļu lietošanu salīdzinājumā ar personīgajiem automobiļiem un citiem personīgajiem transportlīdzekļiem, tādējādi samazinot transporta nelabvēlīgo ietekmi uz vidi un veselības aizskārumus, kas no tās izriet, palīdzot novērst satiksmes negadījumus un sastrēgumus.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               20

               Kā izriet no iesniedzējtiesas lēmuma, viena no Statoil darbībām ir šķidrā kurināmā, produkta, kas ir akcīzes prece, mazumtirdzniecība. 2010. gada 20. jūlijā un 20. oktobrī un 2011. gada 25. janvārī tā deklarēja apgrozījumu, ko tā realizējusi, pārdot preces un pakalpojumus, uz ko attiecas pārdošanas nodoklis, attiecīgi par 2010. gada jūniju, kā arī par šī paša gada trešo un ceturto ceturksni.

               21

               Attiecīgi 2010. gada 22. septembrī un 26. oktobrī un 2011. gada 7. februārī Statoil iesniedza paziņojumu par labojumiem, ar kuru tā samazināja savu iepriekš deklarēto apgrozījumu par apgrozījumu no akcīzes preču pārdošanas. Attiecīgi 2010. gada 22. septembrī un 28. oktobrī un 2011. gada 9. februārī Statoil iesniedza atmaksas pieteikumus Ettevõtlusamet.

               22

               Ar 2010. gada 19. oktobra un 9. novembra un 2011. gada 4. marta lēmumiem Ettevõtlusamet noraidīja šos pieteikumus. Turklāt ar pēdējo minēto lēmumu Ettevõtlusamet noteica, ka par 2010. gada ceturto ceturksni Statoil papildus ir jāiemaksā naudas summa.

               23

               2010. gada 19. novembrīStatoil cēla Tallinna halduskohus (Tallinas Administratīvā tiesa) prasību, prasot būtībā atcelt Ettevõtlusamet2010. gada 19. oktobra un 9. novembra lēmumus un nospriest no jauna izskatīt 2010. gada 22. septembra un 28. oktobra atmaksas pieteikumus vai nekavējoties atmaksāt pārmaksāto summu, kas norādīta šajos atmaksas pieteikumos. Savā prasībā Statoil it īpaši norādīja, ka Noteikumu Nr. 45 1. panta 2. punkts ir pretrunā Savienības tiesībām, jo tajā ir prasīts maksāt preču un pakalpojumu pārdošanas nodokli mazumtirdzniecībā, neparedzot izņēmumu attiecībā uz akcīzes preču pārdošanu. 2011. gada 5. aprīlīStatoil šajā pašā tiesā cēla līdzīgu prasību par Ettevõtlusamet2011. gada 4. marta lēmumu. Tallinna halduskohus šīs prasības apvienoja.

               24

               Ar 2011. gada 19. oktobra lēmumu Tallinna halduskohus atcēla iepriekš minētos trīs Ettevõtlusamet lēmumus un norīkoja tai no jauna izskatīt attiecīgos atmaksas pieteikumus. Pamatojot savu lēmumu, Tallinna halduskohus norādīja būtībā to, ka pārdošanas nodoklis nevar tikt uzskatīts par tādu, kam ir īpašs nolūks Direktīvas 2008/118 1. panta 2. punkta izpratnē.

                  25

                  Ettevõtlusamet iesniedza apelācijas sūdzību par šo nolēmumu iesniedzējtiesā, apgalvojot it īpaši, ka pārdošanas nodoklis tiek piedzīts ar konkrētu nolūku, tas ir, veicināt sabiedrisko transportu un tādējādi samazināt satiksmes uz ceļiem blīvumu un tās nelabvēlīgo ietekmi uz vidi; ka Tallinas pilsēta izmanto šo nodokli, lai palielinātu sabiedriskā transporta kvalitāti, un ka minētais nodoklis ir vērsts uz noteiktu tādu preču un pakalpojumu patēriņa sodīšanu, kas var radīt sabiedrības izmaksas vai ārējas nelabvēlīgas sekas, un sabiedrisko pakalpojumu finansēšanu.

                  26

                  Statoil prasīja noraidīt apelācijas sūdzību, it īpaši apgalvojot, ka piemērojamā tiesiskajā regulējumā paredzētais nolūks ir sabiedriskā transporta organizēšana, nevis tā veicināšana, kā apgalvo Ettevõtlusamet.

                  27

                  Tallinna ringkonnakohus (Tallinas apelācijas tiesa) uzskata, ka, lai pierādītu, ka par akcīzes precēm iekasētais nodoklis ir izmantots saskaņā ar īpaši norādīto nolūku, Ettevõtlusamet ir jāiesniedz tikai tie pierādījumi, kas izriet no pilsētas budžeta. Tā norāda, ka šajā gadījumā nav nekāda pamata uzskatīt, ka no iekasētās pārdošanas nodokļa summas netiek izmantotas saskaņā ar šo īpašo nolūku.

               28

               Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka nodokļu uzlikšana, kam ir īpašs nolūks, parasti tiek izmantota, lai sodītu par tādu noteiktu preču un pakalpojumu patēriņu, kuri rada izmaksas sabiedrībai vai kuriem var būt negatīva ārējā iedarbība, kā, piemēram, tie ir kaitīgi videi, vai lai finansētu noteiktus vispārējo interešu pakalpojumus, kā, piemēram, tūrisma, sporta vai kultūras atbalstīšana. Tātad šāda veida nodokļi ir līdzeklis, ko iestādes izmanto, lai ietekmētu lietotāju uzvedību, mudinot tos izvairīties no noteiktu preču lietošanas, piemērojot šādu nodokli nosodāmiem izdevumiem.

               29

               Tādējādi Tallinna ringkonnakohus uzskata, ka datumā, kad tā pieņēma lēmumu par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, Tiesas judikatūrā nebija sniegta skaidra atbilde uz jautājumu, vai netiešajam nodoklim ir īpašs nolūks Direktīvas 2008/118 1. panta 2. punkta izpratnē, ja nodoklis tiek iekasēts konkrēta uzdevuma finansēšanai, kas ir vietējai pašvaldībai atbilstoši likumam, un ka šis uzdevums tiek nodrošināts arī tad, ja šis nodoklis netiek iekasēts. Šajā ziņā šī tiesa norāda, ka visi ieņēmumi no pārdošanas nodokļa tiek piešķirti sabiedriskā transporta organizēšanai, kas var samazināt piesārņojumu un palielināt vispārējo labklājību.

               30

               Turklāt iesniedzējtiesa jautā arī par minētā nodokļa iekasēšanas likumību laikposmā, kad tiesību normās nebija tieši paredzēts īpašs nolūks minētā nodokļa izmantošanai, norādot šajā ziņā, ka tikai taksācijas laikposmā, kas tiek aplūkots lietā, tas ir, kopš 2010. gada 25. jūnija, Noteikumos Nr. 45 tika iekļauts 9.1 pants.

               31

               Šādos apstākļos Tallinna ringkonnakohus nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai sabiedriskā transporta nodrošināšanas vietējā pašvaldībā finansēšana var tikt uzskatīta par īpašu nolūku Direktīvas [2008/118] 1. panta 2. punkta izpratnē, ja šāda veida uzdevuma izpilde un finansēšana ir viens no vietējās pašvaldības pienākumiem?

                        2)

                        Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, vai Direktīvas [2008/118] 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šo tiesību normu ir saderīgi, ka valsts tiesībās tiek paredzēts netiešs nodoklis, kas tiek uzlikts akcīzes preču pārdošanai gala patērētājam un tiek izmantots tikai sabiedriskā transporta nodrošināšanai, ja sabiedriskā transporta nodrošināšana ir vietējās pašvaldības, kas iekasē nodokli, pienākums, kas tai ir jāpilda neatkarīgi no šāda netiešā nodokļa, un sabiedriskā transporta finansējuma apmērs beigu beigās automātiski neizriet no ieņemtā nodokļa apmēra, jo summas, kas tiek piešķirta sabiedriskajam transportam, apmērs ir precīzi noteikts tā, ka, ja netiešā nodokļa ieņēmumi ir lielāki, sabiedriskajam transportam tiek attiecīgi piešķirti mazāk citi finanšu līdzekļi sabiedriskā transporta nodrošināšanai, un otrādi, ja pārdošanas nodoklis tiek ieņemts mazāk, vietējai pašvaldībai ir atbilstoši jāpalielina citi finanšu līdzekļi sabiedriskajam transportam, tomēr ir iespējams grozīt izdevumu sabiedriskajam transportam apmēru, grozot vietējās pašvaldības budžetu?

                        3)

                        Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir apstiprinoša, vai Direktīvas [2008/118] 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma pieļauj papildus uzlikt akcīzes precei netiešu nodokli, kura nolūks tiek noteikts pēc tam, kad ir radies pienākums maksāt šo nodokli?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un otro jautājumu

               32

               Ar pirmo un otro jautājumu, kas ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/118 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj uzskatīt, ka tādam nodoklim, kāds ir pamatlietā, ciktāl tas attiecas uz šķidrā kurināmā, kas ir akcīzes prece, pārdošanu mazumtirdzniecībā, ir īpašs nolūks šīs tiesību normas izpratnē, ja tas ir paredzēts sabiedriskā transporta finansēšanai tās pašvaldības teritorijā, kas uzliek nodokli, un šai pašvaldībai neatkarīgi no minētā nodokļa pastāvēšanas ir pienākums veikt un finansēt šo darbību un ja ieņēmumi no šī nodokļa tiek izmantoti tikai šīs darbības īstenošanai.

               33

               Vispirms ir jānorāda, ka no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlieta, kas attiecas uz pārdošanas nodokli tikai tiktāl, ciktāl tas ietekmē šķidrā kurināmā mazumtirdzniecību, ir balstīta uz neapstrīdētu pieņēmumu, ka uz šo produktu attiecas “akcīzes preces” jēdziens Direktīvas 2008/118 1. panta 1. punkta izpratnē. Vajadzības gadījumā iesniedzējtiesai šis jautājums ir jāpārbauda. Katrā ziņā, tā kā Tiesai ir jālemj, ievērojot faktiskos un tiesiskos apsvērumus, kas ir norādīti iesniedzējtiesas lēmumā (skat. spriedumus B., C‑306/09, EU:C:2010:626, 47. punkts, un Kastrati, C‑620/10, EU:C:2012:265, 38. punkts), tā šajā lietā savu analīzi balsta uz tādu pašu pieņēmumu.

               34

               Turklāt, tā kā Direktīva 2008/118, kas vienīgā ratione temporis ir piemērojama pamatlietā, atceļ un aizstāj Direktīvu 92/12 no 2010. gada 1. aprīļa, no Direktīvas 2008/112 1. panta 2. punkta un Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta teksta izriet, ka šo tiesību normu saturs būtībā neatšķiras. No tā ir jāsecina, ka Tiesas judikatūra attiecībā uz šo pēdējo minēto tiesību normu turpina būt piemērojama attiecībā uz Direktīvas 2008/118 1. panta 2. punktu.

               35

               Atbilstoši pēdējās minētās direktīvas 1. panta 1. un 2. punkta kopīgai interpretācijai akcīzes preces atbilstoši minētajai direktīvai var tikt netieši apliktas ar citu ar šo direktīvu izveidotu nodokli, kas nav akcīze, ja, pirmkārt, šis nodoklis tiek uzlikts vienam vai vairākiem īpašiem nolūkiem un ja, otrkārt, tas atbilst Savienības nodokļu noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim un PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību, šiem noteikumiem neietverot tiesību normas par atbrīvojumiem.

               36

               Šiem diviem nosacījumiem, ar kuriem paredzēts novērst papildu netiešo nodokļu piemērošanu, kas neatbilstoši kavētu tirdzniecību, kā tas izriet arī no šīs pašas minētās direktīvas 1. panta 2. punkta nosaukuma, ir kumulatīvs raksturs (skat. pēc analoģijas spriedumu Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).

               37

               Attiecībā uz pirmo no šiem nosacījumiem, kas vienīgais ir norādīts uzdotajos jautājumos, no Tiesas judikatūras izriet, ka īpašs nolūks Direktīvas 2008/112 1. panta 2. punkta izpratnē nav tāds, kas attiecināms tikai uz budžetu (skat. pēc analoģijas spriedumus Komisija/Francija, C‑434/97, EU:C:2000:98, 19. punkts, kā arī Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).

               38

               Tomēr, tā kā visiem nodokļiem ir budžeta papildināšanas mērķis, tas apstāklis vien, ka nodoklim ir budžeta papildināšanas mērķis, pats par sevi nevar būt pietiekams, lai izslēgtu iespēju, ka šo nodokli varētu uzskatīt par tādu, kam ir īpašs nolūks šī noteikuma izpratnē, pretējā gadījumā tiktu atņemta jēga Direktīvas 2008/112 1. panta 2. punktam (skat. pēc analoģijas spriedumu Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               39

               Tādējādi, ja iepriekš noteikts ieņēmumu, kas saņemti no nodokļa, mērķis, lai vietējās pašvaldības varētu finansēt tām uzticēto kompetenču īstenošanu, var būt fakts, kas jāņem vērā, lai identificētu īpaša nolūka pastāvēšanu, šāds mērķis, kas ataino vienkāršu dalībvalsts budžeta organizācijas veidu, pats par sevi nevar būt šajā ziņā pietiekams nosacījums, jo katra dalībvalsts var nolemt piemērot precei nodokli, lai finansētu konkrētus izdevumus, neatkarīgi no mērķa. Pretējā gadījumā ikviens nolūks varētu tikt uzskatīts par īpašu Direktīvas 2008/118 1. panta 2. punkta izpratnē, kas atņemtu ar šo direktīvu noteiktajam saskaņotajam akcīzes nodoklim visu lietderīgo iedarbību un būtu pretrunā principam, saskaņā ar kuru atkāpe, kāda ir noteikta 1. panta 2. punktā, ir jāinterpretē šauri (skat. pēc analoģijas spriedumu Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 28. un 29. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               40

               Tādējādi īpaša nolūka pastāvēšana minētās tiesību normas izpratnē nevar tikt noteikta tikai, pamatojoties uz to, ka nodokļa ieņēmumi ir piešķirti vispārējo izdevumu finansēšanai, kas valsts pašvaldībai ir attiecīgajā jomā. Pretēja gadījumā minētais apgalvotais īpašais nolūks nevarētu tikt nošķirts no tīri budžeta mērķa.

               41

               Lai iepriekš noteiktā ieņēmumu no nodokļa akcīzes precēm piešķiršana ļautu uzskatīt, ka šim nodoklim ir īpašs nolūks šīs tiesību normas izpratnē, ir svarīgi, ka aplūkotais nodoklis pats par sevi ir vērsts uz norādītā īpašā nolūka īstenošanu, un tātad pastāv tieša saikne starp nodokļa ieņēmumu īstenošanu un minēto īpašo nolūku (skat. šajā ziņā spriedumu Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 30. punkts).

               42

               Nepastāvot šādam iepriekš noteiktam ieņēmumu piešķiršanas mehānismam, nevar uzskatīt, ka nodokli akcīzes precēm var uzskatīt par tādu, kam ir īpašs nolūks Direktīvas 2008/118 1. panta 2. punkta izpratnē, tikai tad, ja šis nodoklis būtu izveidots, runājot par tā struktūru, jo īpaši, ņemot vērā ar to apliekamo objektu vai piemērošanas likmi, tā, ka tas ietekmētu nodokļa maksātāju uzvedību veidā, kas ļautu īstenot norādīto īpašo nolūku, piemēram, apliekot ar ievērojamu nodokli attiecīgās preces, lai atturētu no to patēriņa (skat. šajā ziņā Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 32. pants).

               43

               Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka ieņēmumus no pārdošanas nodokļa, kas turklāt tiek uzlikts lielākajai daļai preču un pakalpojumu, kuri tiek pārdoti galapatērētājiem Tallinas pilsētas teritorijā, Tallinas pilsēta piešķir tās kompetences sabiedriskā transporta organizēšanas tās teritorijā jomā finansēšanai, kompetences, kas tai ir uzticēta Pašvaldību likuma 6. panta 1. punktā, un [šie ieņēmumi] tiek izmantoti tikai šajā nolūkā.

               44

               Kaut arī šis apstāklis tiešām var būt elements, kas jāņem vērā, lai noteiktu īpaša nolūka pastāvēšanu Direktīvas 2008/118 1. panta 2. punkta izpratnē, atbilstoši Tiesas judikatūrai, kas atgādināta šī sprieduma 39. punktā, tomēr ir jākonstatē, ka šāda piešķiršana attiecas uz vispārējiem izdevumiem, kas ir Tallinas pilsētai, neatkarīgi no pamatlietā aplūkotā nodokļa pastāvēšanas. Šos vispārīgos izdevumus var finansēt ar visa veida nodokļu ieņēmumiem. Tādējādi minētais īpašais nolūks, tas ir, sabiedriskā transporta organizēšana Tallinas pilsētas teritorijā, nevar tikt nošķirta no tīri budžeta nolūka.

               45

               Turklāt pat, uzskatot, ka ir pierādīts, pirmkārt, Ettevõtlusamet un Grieķijas valdības apgalvojums, saskaņā ar kuru būtībā pārdošanas nodoklis, ciktāl tas attiecas uz šķidrajiem kurināmajiem, kas ir akcīzes preces, attiecas uz vides un sabiedrības veselības aizsardzību, efektīvi organizējot sabiedrisko transportu, kā arī, otrkārt, ka šajā gadījumā nav runa vienkārši par vispārīgiem izdevumiem, ko var finansēt ar visa veida nodokļu ieņēmumiem (skat. šajā ziņā par vispārējiem veselības izdevumiem spriedumu Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 31. punkts), jānorāda, ka pamatlietā aplūkotajos valsts tiesību aktos nav paredzēts mehānisms šī nodokļa ieņēmumu iepriekš noteiktai piešķiršanai, ciktāl tas attiecas šķidro kurināmo, kas ir akcīzes prece, šādiem vides vai sabiedrības veselības nolūkiem. Šajā ziņā tas, ka pamatlietā aplūkotie ieņēmumi tiek piešķirti sabiedriskā transporta organizēšanai, nevar tikt uzskatīts par pamatu, lai konstatētu tiešu saikni šī sprieduma 41. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē starp minētā nodokļa ieņēmumu izmantošanu un šiem vides un sabiedrības veselības nolūkiem.

               46

               Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, kā arī tajā iesniegtajos rakstveida apsvērumos nav ticis apgalvots, ka pārdošanas nodoklis, ciktāl tas attiecas uz šķidro kurināmo, kas ir akcijas prece, atbilstu šī sprieduma 42. punktā atgādinātajiem nosacījumiem, tas ir, ka tas ir paredzēts, ciktāl runa ir par tā struktūru, tādā veidā, kas atturētu nodokļu maksātājus no šī kurināmā izmantošanas, vai ka tas iedrošinātu rīkoties veidā, kura sekas būtu mazāk kaitīgas videi vai sabiedrības veselībai nekā tas veids, kādā nodokļu maksātāji rīkotos, ja šāda nodokļa nebūtu.

               47

               No visiem minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/118 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj uzskatīt, ka tādam nodoklim, kāds ir pamatlietā, ciktāl tas attiecas uz šķidrā kurināmā, kas ir akcīzes prece, pārdošanu mazumtirdzniecībā, ir īpašs nolūks šīs tiesību normas izpratnē, ja tas ir paredzēts sabiedriskā transporta finansēšanai tās pašvaldības teritorijā, kas uzliek nodokli, un šai pašvaldībai neatkarīgi no minētā nodokļa pastāvēšanas ir pienākums veikt un finansēt šo darbību pat tad, ja ieņēmumi no šī nodokļa tiek izmantoti tikai šīs darbības īstenošanai. Līdz ar to minētā tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tā liedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, ar kuru ir ieviests šāds šķidrā kurināmā, kas ir akcijas prece, pārdošanas mazumtirdzniecībā nodoklis.

         Par trešo jautājumu

               48

               Ņemot vērā uz pirmo un otro jautājumu sniegto atbildi, uz trešo jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               49

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvas 2008/118/EK par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK, 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj uzskatīt, ka tādam nodoklim, kāds ir pamatlietā, ciktāl tas attiecas uz šķidrā kurināmā, kas ir akcīzes prece, pārdošanu mazumtirdzniecībā, ir īpašs nolūks šīs tiesību normas izpratnē, ja tas ir paredzēts sabiedriskā transporta finansēšanai tās pašvaldības teritorijā, kas uzliek nodokli, un šai pašvaldībai neatkarīgi no minētā nodokļa pastāvēšanas ir pienākums veikt un finansēt šo darbību pat tad, ja ieņēmumi no šī nodokļa tiek izmantoti tikai šīs darbības īstenošanai. Līdz ar to minētā tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka tā liedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, ar kuru ir ieviests šāds šķidrā kurināmā, kas ir akcijas prece, pārdošanas mazumtirdzniecībā nodoklis.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – igauņu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2009. gada 23.septembrī.#Transnáutica - Transportes e Navegação, SA pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Muitas savienība - Kopienas ārējais tranzīts - Etilspirta un tabakas pārvadājumi uz ārvalstīm - Krāpšana - Pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu - Regulas (EEK) Nr. 2913/92 239. pants - Regulas (EEK) Nr. 2454/93 905. pants - Taisnīguma klauzula - Īpašas situācijas esamība - Kopējā garantija.#Lieta T-385/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2009. gada 23. septembra spriedums – Transnáutica/Komisija
      (lieta T‑385/05)
      Muitas savienība – Kopienas ārējais tranzīts – Etilspirta un tabakas pārvadājumi uz ārvalstīm – Krāpšana – Pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu – Regulas (EEK) Nr. 2913/92 239. pants – Regulas (EEK) Nr. 2454/93 905. pants – Taisnīguma klauzula – Īpašas situācijas esamība – Kopējā garantija
      Eiropas Kopienas pašas resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksa vai atlaišana – Regulas Nr. 2454/93 905. pantā noteiktā taisnīguma klauzula – “Īpašas situācijas” esamība – Piemērošanas joma (Padomes Regulas Nr. 2913/92 239. pants; Komisijas Regulas Nr. 2454/93 905. pants) (sal. ar 48.–61. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2005. gada 6. jūlija Lēmumu REM 05/2004, ar kuru ir atteikta noteiktu muitas nodokļu atmaksa un atlaišana
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Komisijas 2005. gada 6. jūlija Lēmumu REM 05/2004;

            2)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 27.septembrī. # Mustapha El Jirari Bouzekri pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "NC NICKOL" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme "NIKE" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespējas neesamība - Apzīmējumu līdzības neesamība - Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts. # Lieta T-207/09.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2011. gada 27. septembra spriedums – El Jirari Bouzekri/ITSB – Nike International (“NC NICKOL”)
      (lieta T‑207/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “NC NICKOL” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “NIKE” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespējas neesamība – Apzīmējumu līdzības neesamība – Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas identiskas vai līdzīgas preču zīmes, kam ir reputācija, īpašnieka iebildumi – Agrākas preču zīmes ar reputāciju paplašināta aizsardzība attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi – Nosacījumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts) (sal. ar 29.–31. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2009. gada 25. februāra lēmumu lietā R 554/2008‑2 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Nike International Ltd
               un
               Mustapha El Jirari Bouzekri
                k‑gu
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2009. gada 25. februāra
                     lēmumu lietā R 554/2008‑2;

                  2)

                  	ITSB sedz savus, kā arī atlīdzina Mustapha El Jirari Bouzekri k‑ga tiesāšanās izdevumus.Nike International Ltd sedz savus
                     tiesāšanās izdevumus pati.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 21.martā. # Cura Anlagen GmbH pret Auto Service Leasing GmbH (ASL). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Handelsgericht Wien - Austrija. # Lieta C-451/99.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 10.maijā. # Maurice Emram pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "G" reģistrācijas pieteikums - Agrākas valsts un Kopienas grafiskas preču zīmes "G" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-187/10.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2011. gada 10. maija spriedums – Emram/ITSB – Guccio Gucci (“G”)
      (lieta T‑187/10)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “G” reģistrācijas pieteikums – Agrākas valsts un Kopienas grafiskas preču zīmes “G” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      1.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Apzīmējumi, kas var būt preču zīme – Apzīmējumi, kas sastāv
            no burta vai burtu kombinācijas – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta
            attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja
            – Vērtēšanas kritēriji (Regulas Nr. 207/2009 4. un 7. pants un 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 49. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 55., 74. un 78. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2010. gada 11. februāra lēmumu lietā R 1281/2008‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Guccio Gucci SpA
                un
               Maurice Emram
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs:

               Maurice Emram

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “G” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 9., 18. un 25. klasē – reģistrācijas pieteikums Nr. 2421402

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Guccio Gucci SpA

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               valsts un Kopienas grafiskas preču zīmes “G” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 9., 18. un 25. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               Iebildumu nodaļas lēmumu atcelt un preču zīmes reģistrācijas pieteikumu noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Maurice Emram atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2001. gada 13.decembrī. # Krupp Thyssen Stainless GmbH un Acciai speciali Terni SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Naudas sods. # Apvienotās lietas T-45/98 un T-47/98.


EIROPAS SAVIENĪBAS CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta) 2013. gada 24. aprīlī.#CB pret Eiropas Komisiju.#Civildienests – Ierēdņi – Atklāts konkurss – Paziņojums par konkursu EPSO/AD/181/10 – Nepielaišana piedalīties novērtējuma pārbaudījumos.#Lieta F‑73/11.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2015. gada 16. jūlijā.#Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) un Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel) pret FS Retail u.c.#Tribunale di Milano lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Preču brīva aprite – LESD 34. – 36. pants – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Direktīva 94/11/EK – 3. un 5. pants – Pilnīga saskaņošana – Aizliegums kavēt tādu apavu tirdzniecību, kas atbilst Direktīvas 94/11 prasībām par marķējumu – Valsts tiesību akti, kuros ir prasīta izcelsmes valsts norāde ārvalstīs pārstrādātu preču marķējumā, kurā ir izmantots formulējums itāļu valodā “pelle” – Brīvā apgrozībā laistas preces.#Lieta C-95/14.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑95/14
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale di Milano  (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 20. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 27. februārī, tiesvedībā
            Unione Nazionale Industria Conciaria ( UNIC ) ,
            Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle , Materie Concianti , Accessori e Componenti ( Uni.co.pel )
            pret
            FS Retail ,
            Luna Srl ,
            Gatsby Srl .
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [ M. Ilešič ], tiesneši A. O’Kīfs [ A. Ó Caoimh ], K. Toadere [ C. Toader ] (referente), E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ] un K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ],
            ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
            sekretāre L. Karasko Marko [ L. Carrasco Marco ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 15. janvāra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Unione Nazionale Industria Conciaria ( UNIC ) vārdā – G. Floridia , A. Tornato , M. Mussi , A. Fratini  un G. P. Geminiani , avvocati ,
            – Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle , Materie Concianti , Accessori e Componenti ( Uni.co.pel ) vārdā – G. Floridia , A. Tornato , M. Mussi , G. Geminiani un A. Fratini , avvocati ,
            – FS Retail  vārdā – M. Sapio , avvocato ,
            – Luna Srl  vārdā – A. Cattel un M. Concetti , avvocati ,
            – Gatsby Srl vārdā – A. Terenzi , avvocato ,
            – Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek , pārstāvis,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze un J. Möller , pārstāvji,
            – Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman , B. Koopman un H. Stergiou , pārstāves,
            – Zviedrijas valdības vārdā – A. Falk , C. Meyer‑Seitz , U. Persson , N. Otte Widgren  un K. Sparrman , kā arī L. Swedenborg , E. Karlsson  un F. Sjövall , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – G. Gattinara  un G. Zavvos , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2015. gada 23. aprīļa tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts par jautājumu, kā interpretēt LESD 34.–36. pantu un 3. un 5. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 23. marta Direktīvā 94/11/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tādu materiālu norādīšanu marķējumā, kurus izmanto patērētājiem paredzētu apavu galvenajās sastāvdaļās (OV L 100, 37. lpp.), un 60. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 9. oktobra Regulā (ES) Nr. 952/2013, ar ko izveido Savienības Muitas kodeksu (OV L 269, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Savienības Muitas kodekss”).
            2. Šīs lūgums tika iesniegts tiesvedībā, kurā Unione Nazionale Industria Conciaria ( UNIC ), valsts arodbiedrība, locekle Itālijas rūpniecības nozares konfederācijā, kas apvieno un pārstāv viskvalificētākos tirgus dalībniekus ādu miecēšanas nozarē, un Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle , Materie Concianti , Accessori e Componenti ( Uni.co.pel ), patērētāju bezpeļņas apvienība sociālās solidaritātes mērķu īstenošanai, tiesājas pret FS Retail , Luna Srl  un Gatsby Srl , atbilstoši Itālijas tiesībām reģistrētas sabiedrības, jautājumā par tādu apavu tirdzniecību Itālijā, nenorādot preču izcelsmes valsti, kuriem uz iekšzoles ir norādīts sugasvārds itāļu valodā “pelle” (āda) vai “vera pelle” (īsta āda).
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. Saskaņā ar 8. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīvā 98/34/EK, kas nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu, un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu sfērā (OV L 204, 37. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 20. jūlija Direktīvu 98/48/EK (OV L 217, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 98/34”), dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu jebkuru tādu tehnisko noteikumu projektu, kurus tās plāno pieņemt. Tās nosūta vēl Komisijai paziņojumu ar pamatojumu šādu tehnisku noteikumu pieņemšanas vajadzībai, ja tas jau nav paskaidrots projektā. Komisija nekavējoties informē citas dalībvalstis par projektu un visiem dokumentiem, kas tai iesniegti. Dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu tehnisko noteikumu galīgo tekstu.
            4. Šīs direktīvas 9. pantā ir noteikts, ka saskaņā ar 8. pantu paziņotā tehnisko noteikumu projekta pieņemšana ir jāatliek uz trīs mēnešiem no brīža, kad Komisija saņēmusi paziņojumu par tehnisko noteikumu projektu. Šajā pantā it īpaši ir paredzēts, ka šo periodu pagarina līdz sešiem mēnešiem, ja Komisija vai cita dalībvalsts sniedz sīki izstrādātu atzinumu par to, ka plānotie pasākumi var radīt šķēršļus preču brīvai apritei iekšējā tirgū. Bezdarbības periods tiek pagarināts līdz divpadsmit mēnešiem, ja trīs mēnešu laikā no brīža, kad Komisija saņēmusi paziņojumu, Komisija paziņo par savu nodomu ierosināt vai pieņemt tiesību aktu jomā, uz kuru attiecas tehnisko noteikumu projekts.
            5. Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.) 24. pantā ir noteikts:
            “Izcelsmes valsts precēm, kuru ražošanā iesaistīta vairāk nekā viena valsts, ir tā, kurā šim nolūkam apgādātā ražotavā notikusi pēdējā būtiskā ekonomiski pamatotā pārstrāde vai apstrāde, kas beidzas ar jauna produkta saražošanu vai ir svarīga tā ražošanas stadija.”
            6. Regula Nr. 2913/92 tika atcelta ar Savienības Muitas kodeksu, kas stājās spēkā 2013. gada 31. oktobrī. Taču šī kodeksa 60. pants, kura saturs pēc būtības ir identisks Regulas Nr. 2913/92 24. panta saturam, saskaņā ar minētā kodeksa 288. panta 2. punktu ir piemērojams tikai no 2016. gada 1. maija.
            7. Direktīvas 94/11 preambulas 1.–3., kā arī 5. un 7. apsvērumā ir noteikts:
            “tā kā dažās dalībvalstīs ir spēkā noteikumi par apavu marķēšanu, kas paredzēti, lai aizsargātu un informētu sabiedrību, kā arī apliecinātu rūpniecības likumīgās intereses;
            tā kā šo noteikumu atšķirības var radīt šķēršļus tirdzniecībai Kopienā, tādējādi traucējot iekšējā tirgus darbību;
            tā kā, lai izvairītos no problēmām sakarā ar dažādām sistēmām, precīzi jādefinē apavu kopīgas marķēšanas sistēmas vienības;
            [..]
            tā kā, lai samazinātu krāpšanas iespēju, gan patērētāju, gan apavu rūpniecības interesēs ir ieviest sistēmu, kas nosaka galvenajās apavu sastāvdaļās izmantoto materiālu precīzus aprakstus;
            [..]
            tā kā attiecīgo valstu tiesību aktu saskaņošana ir piemērots veids, lai likvidētu šos šķēršļus brīvai tirdzniecībai; tā kā dalībvalstis atsevišķi nevar veiksmīgi sasniegt šo mērķi; tā kā šī direktīva nosaka tikai tās prasības, kas ir saistošas to preču brīvai apritei, uz kurām tā attiecas,
            [..].”
            8. Šīs direktīvas 1. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts:
            “Šajā direktīvā “apavi” ir visi apavu izstrādājumi ar zolēm, kuru mērķis ir aizsargāt vai nosegt kāju, ietverot apavu sastāvdaļas, ko pārdod atsevišķi, kā minēts I pielikumā.”
            9. Šīs direktīvas 2. pantā ir noteikts:
            “1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu visu tirgū laisto apavu atbilstību šajā direktīvā noteiktajām marķēšanas prasībām, neskarot citus attiecīgus Kopienas noteikumus.
            2. Ja tirgū laiž apavus, kas neatbilst noteikumiem attiecībā uz marķēšanas prasībām, attiecīgā dalībvalsts veic vajadzīgos pasākumus, kas paredzēti tās tiesību aktos.”
            10. Minētās direktīvas 3. pantā ir noteikts:
            “Neskarot citus attiecīgus Kopienas noteikumus, dalībvalstis neaizliedz un nekavē apavu laišanu tirgū, kas atbilst šīs direktīvas marķēšanas prasībām, piemērojot nesaskaņotus valsts likumdošanas aktus, kuri regulē konkrētu apavu veidu vai vispārējo apavu marķēšanu.”
            11. Šīs pašas direktīvas 4. pantā ir paredzēts:
            “1. Saskaņā ar I pielikumu marķējumā norāda informāciju par tādiem materiāliem, kuri veido vismaz 80 % no apavu virsdaļas, oderes un saistzoles laukuma un vismaz 80 % no ārējās zoles daļas apjoma. Ja neviens materiāls neveido vismaz 80 %, informācija jāsniedz par diviem galvenajiem apavu sastāvdaļās izmantotajiem materiāliem.
            2. Informāciju norāda uz apaviem. Ražotājs vai tā Kopienā reģistrēts pilnvarots pārstāvis var izvēlēties piktogrammas vai rakstītu tekstu, kā tas definēts un ilustrēts I pielikumā, vismaz tajā valodā vai valodās, ko nosaka patēriņa dalībvalsts saskaņā ar Līguma noteikumiem. Dalībvalstis savos valstu tiesību aktos nodrošina patērētāju pienācīgu informēšanu par šo piktogrammu nozīmi, vienlaicīgi nodrošinot to, ka šie noteikumi nerada šķēršļus tirdzniecībai.
            3. Šīs direktīvas izpratnē marķējums nozīmē noteiktās informācijas piestiprināšanu vismaz vienam apavam no katra pāra. To izdara ar drukāšanu, uzlīmēšanu, gofrēšanu vai izmantojot etiķeti.
            4. Marķējumam jābūt redzamam, droši piestiprinātam un pieejamam, un piktogrammu izmēram jābūt pietiekoši lielam, lai tajās ietvertā informācija ir viegli uztverama. Marķējums nedrīkst maldināt patērētāju.
            5. Ražotājs vai viņa Kopienā reģistrēts pilnvarots pārstāvis ir atbildīgs par marķējumu un tajā ietvertās informācijas pareizību. Ja ne ražotājs, ne viņa pilnvarots pārstāvis nav reģistrēts Kopienā, šis pienākums jāpilda personai, kas ir atbildīga par apavu pirmo laišanu Kopienas tirgū. Mazumtirgotājs ir atbildīgs par šajā direktīvā paredzēto attiecīgo marķējumu uz viņa pārdotajiem apaviem.”
            12. Atbilstoši Direktīvas 94/11 5. pantam:
            “Vajadzības gadījumā marķējumam pievieno papildu informāciju rakstīta teksta veidā, kas papildina šajā direktīvā noteikto informāciju. Tomēr dalībvalstis nevar aizliegt vai kavēt laist tirgū apavus, kuri saskaņā ar 3. pantu atbilst šīs direktīvas prasībām.”
            Itālijas tiesības
            13. 2013. gada 14. janvāra Likuma Nr. 8, ar ko ieviestas jaunas tiesību normas par to, kā izmantot terminus “cuoio”, “pelle”, “pelliccia” un to atvasinājumus un sinonīmus ( GURI  Nr. 25, 2013. gada 30. janvāris; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 8/2013”), 3. panta 2. punktā it īpaši ir noteiks, ka “[ir] aizliegts laist pārdošanā vai citādā veidā tirdzniecībā ar terminiem “cuoio” [āda], “pelle” [āda], “pelliccia” [ādas, kažokādas] un to atvasinājumiem vai sinonīmiem, piemēram, īpašības vārdiem vai lietvārdiem, pat ja tie ir iekļauti kā priedēkļi vai piedēkļi [vārdu daļas] citos vārdos vai apzīmēti ar tādiem vispārīgiem nosaukumiem kā “pellame” [āda], “pelletteria” vai “pellicceria” [ādas, kažokādu izstrādājumi], arī ja tie ir iztulkoti citā, no itāļu valodas atšķirīgā valodā, izstrādājumus, kuri nav iegūti tikai un vienīgi no dzīvnieku ādām, kas speciāli apstrādātas tā, lai saglabātu to dabīgās īpašības, un katrā ziņā 1. pantā neminētus izstrādājumus”. Izstrādājumi, kuri iegūti apstrādē ārvalstīs un kuriem izmanto minēto terminu formulējumus itāļu valodā, ir obligāti jāmarķē, norādot izcelsmes valsti.
            14. Saskaņā ar šo valsts tiesisko regulējumu rodas neatspēkojama prezumpcija par patērētāja maldināšanu, tirgojot tādas ādas izstrādājumus ar uzrakstiem itāļu valodā, kas nav itāļu izcelsmes.
            15. Likumā Nr. 8/2013 nav noteikta atšķirība starp precēm, kas ražotas trešajās valstīs, un precēm, kas likumīgi ražotas vai tirgotas kādā Eiropas Savienības dalībvalstī, izņemot Itālijas Republikā.
            16. Saskaņā ar šī likuma 4. pantu, ja tiek pārkāpts minētajā tiesiskajā regulējumā noteiktais tirdzniecības aizliegums, ir piemērojams administratīvais sods no EUR 10 000 līdz 50 000, kā arī attiecīgo preču administratīvā konfiskācija.
            Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
            17. Ar pieteikumu par pagaidu noregulējumu, kas 2013. gada 27. septembrī iesniegts iesniedzējtiesā, UNIC  un Uni.co.pel  lūdza veikt steidzamus pagaidu noregulējuma pasākumus pret atbildētājiem pamatlietā.
            18. Prasītāji pamatlietā iebilst pret to, ka atbildētāji Itālijas teritorijā, pārkāpjot Likumu Nr. 8/2013, tirgo apavus, uz kuru iekšzoles ir vispārīgs nosaukums itāļu valodā “pelle” (āda) vai “vera pelle” (īsta āda) bez norādes uz izstrādājuma izcelsmes valsti. Tādējādi tiekot maldināta sabiedrība par ādas izcelsmi, kļūdaini tai piedēvējot Itālijas izcelsmi sakarā ar marķējumu itāļu valodā, kas ir norādīts uz izstrādājuma. Turklāt marķējums “pelle” vai “vera pelle” uz iekšzoles liekot kļūdaini uzskatīt, ka gan apavi kopumā, gan to ādas sastāvdaļu izcelsmes valsts ir Itālija, lai gan tas tā nav.
            19. Šī iemesla dēļ prasītāji lūdza iesniedzējtiesai noteikt atbildētājiem pamatlietā pienākumu vairs nelaist šādus apavus Itālijas tirgū, ja uz tiem nav norādes par izmantotās ādas izcelsmes valsti. Viņi arīdzan prasīja, lai šajā rīkojumā tiktu noteikts kavējuma maksājums.
            20. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka noteikti apavi, par ko ir strīds iesniedzējtiesā izskatāmajā lietā, ir ražoti trešajās valstīs, piemēram, Ķīnā, kā norādīts uz plastmasas etiķetes, kas piestiprināta pie ārējās zoles. Tomēr, kā norāda prasītāji pamatlietā, šāda norāde neatbilst Likuma Nr. 8/2013 prasībām, jo tā attiecas nevis konkrēti uz ādas kā apavu sastāvdaļas izcelsmi, bet gan uz apavu izcelsmi kopumā. Tādējādi šādos apstākļos apzīmējuma “vera pelle” norādīšana uz iekšzoles var likt patērētājam uzskatīt, ka šie apavi, lai gan būdami ārvalsts ražojumi, ir ražoti no Itālijas izcelsmes ādas. Savukārt attiecībā uz citiem apaviem tiekot apstrīdēta izmantotās ādas Eiropas vai ārpus Eiropas izcelsme.
            21. Iesniedzējtiesa iesākumā uzskata, ka saskaņā ar spriedumu Eggers  (13/78, EU:C:1978:182, 25. punkts) attiecīgie Likuma Nr. 8/2013 noteikumi varētu būt pasākumi ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas ir pretrunā Savienības tiesībām, jo kvalitātes prezumpcija, kas ir saistīta ar visa ražošanas procesa vai tā daļas atrašanos valstī, tādējādi ierobežojot vai nelabvēlīgi ietekmējot procesu, kura visi posmi vai daļa no tiem norit citās dalībvalstīs, nav saderīga ar vienoto tirgu.
            22. Tā arī jautā, vai šāds valsts tiesiskais regulējums ir pretrunā Savienības tiesībām tikai tad, ja tas attiecas uz ādas izstrādājumiem, kas iegūti apstrādes rezultātā un tiek likumīgi tirgoti dalībvalstīs, vai arī tad, ja šis regulējums attiecas arī uz ādas izstrādājumiem, kas iegūti apstrādes rezultātā trešajās valstīs un Savienībā vēl netiek likumīgi tirgoti.
            23. Turpinājumā iesniedzējtiesa vaicā par jautājumu, vai Likuma Nr. 8/2013 3. pants, kurā ir aizliegta tādu apavu tirdzniecība, kuru marķējumi tomēr atbilst Direktīvas 94/11 prasībām, ir jāuzskata par tādu, ar kuru tiek noteikts pienākums norādīt izcelsmi, kas nav saderīgi ar minētās direktīvas 5. pantu.
            24. Visbeidzot tā vēlas noskaidrot, vai Savienības Muitas kodekss un tiesību norma, saskaņā ar kuru tādas preces izcelsme, kuras ražošana ir notikusi vienā vai vairākās valstīs, ir nosakāma valstī, kurā ir notikusi pēdējā būtiskā apstrāde vai pārstrāde, arī nav pretrunā pamatlietā izskatāmajam tiesiskajam regulējumam.
            25. Šādos apstākļos Tribunale di Milano  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai pareizi interpretēts [LESD 34.–36. pants] liedz piemērot Likuma Nr. 8/2013 3. panta 2. punktu – kas nosaka pienākumu marķēt, norādot izcelsmes valsti, tādus ārvalstīs veiktā apstrādē iegūtus izstrādājumus, kuriem izmanto itāļu valodā formulētu terminu “pelle”, – tādas ādas izstrādājumiem, kas likumīgi apstrādāta vai tirgota citās Eiropas Savienības dalībvalstīs, ja šāds valsts likums rada pasākumu ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību, kas ir aizliegts ar LESD 34. pantu un nav attaisnots ar LESD 36. pantu?
            2) Vai pareizi interpretēts [LESD 34.–36. pants] liedz piemērot Likuma Nr. 8/2013 3. panta 2. punktu – kas nosaka pienākumu marķēt, norādot izcelsmes valsti, tādus ārvalstīs veiktā apstrādē iegūtus izstrādājumus, kuriem izmanto itāļu valodā formulētu terminu “pelle”, – tādiem ādas izstrādājumiem, kas iegūti apstrādē Eiropas Savienībā neietilpstošās valstīs un kas netiek vēl likumīgi tirgoti Savienībā, ja šāds valsts likums rada pasākumu ar kvantitatīvam ierobežojumam līdzvērtīgu iedarbību, kas ir aizliegts ar LESD 34. pantu un nav attaisnots ar LESD 36. pantu?
            3) Vai pareizi interpretēts Direktīvas 94/11 3. un 5. pants liedz piemērot Likuma Nr. 8/2013 3. panta 2. punktu – kas nosaka pienākumu marķēt, norādot izcelsmes valsti, tādus ārvalstīs veiktā apstrādē iegūtus izstrādājumus, kuriem izmanto itāļu valodā formulētu terminu “pelle”, – tādas ādas izstrādājumiem, kas likumīgi apstrādāti vai likumīgi tirgoti citās Eiropas Savienības dalībvalstīs?
            4) Vai pareizi interpretēts Direktīvas 94/11 3. un 5. pants liedz piemērot Likuma Nr. 8/2013 3. panta 2. punktu – kas nosaka pienākumu marķēt, norādot izcelsmes valsti, – attiecībā uz apstrādē Eiropas Savienībā neietilpstošās valstīs iegūtas ādas izstrādājumiem, kas vēl netiek likumīgi tirgoti Savienībā?
            5) Vai pareizi interpretēts Regulas Nr. 952/2013 60. pants liedz piemērot Likuma Nr. 8/2013 3. panta 2. punktu – kas nosaka pienākumu marķēt, norādot izcelsmes valsti, tādus ārvalstīs veiktā apstrādē iegūtus izstrādājumus, kuriem izmanto itāļu valodā formulētu terminu “pelle”, – apstrādē Eiropas Savienības dalībvalstīs iegūtas ādas izstrādājumiem, kas vēl netiek likumīgi tirgoti Savienībā?
            6) Vai pareizi interpretēts Regulas Nr. 952/2013 60. pants liedz piemērot Likuma Nr. 8/2013 3. panta 2. punktu – kas nosaka pienākumu marķēt, norādot izcelsmes valsti, tādus ārvalstīs veiktā apstrādē iegūtus izstrādājumus, kuriem izmanto itāļu valodā formulētu terminu “pelle”, – apstrādē Eiropas Savienībā neietilpstošās valstīs iegūtas ādas izstrādājumiem, kas vēl netiek likumīgi tirgoti Savienībā?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par Direktīvu 98/34
            26. Ievadā ir jānorāda, ka Komisija apgalvo Likuma Nr. 8/2013 noteikumu nepiemērojamību, jo tie ir tikuši pieņemti, pārkāpjot trīs mēnešu bezdarbības laikposmu, kas ir noteikts Direktīvas 98/34 9. pantā.
            27. Komisija apstiprina, ka tā 2012. gada 29. novembrī ir saņēmusi paziņojumu par Likumu Nr. 8/2013, un saskaņā ar Direktīvas 98/34 9. panta 1. punktu norādījusi, ka šī likuma pieņemšana ir atliekama līdz 2013. gada 1. martam. Acīmredzami pārkāpjot šo noteikumu, Likums Nr. 8/2013 tomēr ticis pieņemts 2013. gada 14. janvārī un stājies spēkā 2013. gada 14. februārī.
            28. UNIC  un Uni.co.pel  tiesas sēdē apstiprināja Komisijas sniegto informāciju un piebilda, ka Itālijas iestādes veica pasākumus, lai novērstu Direktīvas 98/34 saistošo noteikumu pārkāpumu, atceļot Likumu Nr. 8/2013 no 2014. gada 30. oktobra saskaņā ar Likuma Nr. 161 26. pantu. Saskaņā ar šo atceļošo likumu attiecīgajā jautājumā divpadsmit mēnešos ir jāpieņem jauns tiesiskais regulējums, ievērojot Direktīvā 98/34 paredzēto pienākumu par tehnisko noteikumu paziņošanu.
            29. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tehnisks noteikums nevar tikt piemērots, ja tas nav ticis paziņots saskaņā ar Direktīvas 98/34 8. panta 1. punktu vai, kaut arī ir ticis paziņots, tas ir ticis apstiprināts un izpildīts pirms trīs mēnešu bezdarbības laikposma, kas ir paredzēts minētās direktīvas 9. panta 1. punktā (skat. spriedumus CIA Security International , C‑194/94, EU:C:1996:172, 41., 44. un 54. punkts, kā arī Unilever , C‑443/98, EU:C:2000:496, 49. punkts).
            30. Līdz ar to pamatlietā iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai Likums Nr. 8/2013 ir stājies spēkā, ignorējot Direktīvas 98/34 9. pantā paredzēto bezdarbības laikposmu. Apstiprinošas atbildes gadījumā šī termiņa neievērošana ir uzskatāma par būtisku procesuālo noteikumu pārkāpumu, kas izraisa attiecīgā tehniskā noteikuma nepiemērojamību. Kā ģenerāladvokāte ir norādījusi savu secinājumu 44.–47. punktā, Likuma Nr. 8/2013 3. panta 2. punkts šādā gadījumā nevar tikt izvirzīts pret privātpersonām.
            31. Taču, tā kā uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums (spriedums Melki  un Abdeli , C‑188/10 un C‑189/10, EU:C:2010:363, 27. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), atbilde uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāsniedz.
            Par pirmo un trešo jautājumu
            32. Pirmajā un trešajā jautājumā, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 34.–36. pants, kā arī Direktīvas 94/11 3. un 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus dalībvalsts tiesību aktus kā pamatlietā, ar kuriem tostarp ir aizliegta tādu apavu ādas sastāvdaļu tirdzniecība, kuru izcelsme ir citās dalībvalstīs vai trešajās valstīs un kuras šajā pēdējā gadījumā jau tiek tirgotas citā dalībvalstī vai attiecīgajā dalībvalstī, ja šīm precēm nav norādes par to izcelsmes valsti.
            33. Tā kā šie divi jautājumi attiecas gan uz primāro tiesību, gan uz Direktīvas 94/11 interpretāciju, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ikviens valsts pasākums tādā jomā, kurā ir veikta izsmeļoša saskaņošana Savienības līmenī, ir jāizvērtē, ņemot vērā šī saskaņošanas pasākuma normas, nevis primāro tiesību aktu normas (spriedumi Gysbrechts  un Santurel Inter , C‑205/07, EU:C:2008:730, 33. punkts, kā arī Komisija/Beļģija, C‑421/12, EU:C:2014:2064, 63. punkts).
            34. Tāpēc, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai ar šo direktīvu veiktā saskaņošana, it īpaši tās 3. un 5. pantā, pēc rakstura ir izsmeļoša.
            35. Šajā nolūkā Tiesai šie noteikumi ir jāinterpretē, ņemot vērā ne tikai to tekstu, bet arī kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķus, kurā šie noteikumi ir ietverti (skat. spriedumu Sneller , C‑442/12, EU:C:2013:717, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).
            36. No Direktīvas 94/11 preambulas 1.–3. un 7. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir precīzi definēt apavu kopīgās marķēšanas sistēmas vienības, lai izvairītos no problēmām sakarā ar atšķirīgiem valsts tiesību aktiem šajā jautājumā, kas var radīt šķēršļus Savienības iekšējā tirdzniecībā. Šo valsts tiesību aktu saskaņošana ir uzskatāma par piemērotu līdzekli, kā likvidēt šos šķēršļus brīvajai tirdzniecībai, un dalībvalstis atsevišķi nevar apmierinošā veidā sasniegt šo mērķi.
            37. Kā ģenerāladvokāte norāda savu secinājumu 58. un 59. punktā, lasot Direktīvas 94/11 1. un 4. pantu kopā ar tās I pielikumu, top skaidrs, ka tajā ir noteiktas nevis minimālās prasības attiecībā uz tādu materiālu marķēšanu, kas tiek izmantoti galvenajās apavu sastāvdaļās, bet gan paredzētas izsmeļošas normas. Tāpēc dalībvalstīm nav tiesību noteikt stingrākas prasības.
            38. Lai gan tiesa, ka minētās direktīvas 5. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis var atļaut, ka “vajadzības gadījumā marķējumam” tiek “pievieno[ta] papildu informāciju rakstīta teksta veidā”, lai “papildin[ātu] šajā direktīvā noteikto informāciju”, tomēr saskaņā ar to pašu 5. pantu dalībvalstis nevar “aizliegt vai kavēt laist tirgū apavus, kuri saskaņā ar 3. pantu atbilst šīs direktīvas prasībām”.
            39. Tātad no šī 3. un 5. panta burtiskas interpretācijas, lasot tos Direktīvas 94/11 mērķu gaismā, izriet, ka ar šo direktīvu tiek veikta pilnīga saskaņošana attiecībā tādu materiālu marķēšanas obligāto prasību saturu, kas tiek izmantoti apavu galvenajās sastāvdaļās, un tiklīdz šīs prasības ir izpildītas, dalībvalstīm iestājas aizliegums radīt šķēršļus šādu preču tirdzniecībai.
            40. Ņemot vērā šos apsvērumus, pamatlietā izskatāmais tiesiskais regulējums, ciktāl tas attiecas uz tādu apavu ādas sastāvdaļu marķēšanu, kuru izcelsme ir citās dalībvalstīs vai kuras jau ir laistas brīvā apgrozībā Savienības teritorijā, ir vērtējams vienīgi atbilstoši Direktīvas 94/11 noteikumiem, nevis primārajām tiesībām.
            41. Otrkārt, runājot par vērtējumu atbilstoši Direktīvai 94/11, jāatgādina, ka tirdzniecības starp dalībvalstīm liberalizācijas nolūkā paredzētie pasākumi, kā, piemēram, Direktīva 94/11, vienādi ir piemērojami gan dalībvalstu izcelsmes precēm, gan trešo valstu izcelsmes precēm, kuras Savienībā ir brīvā apritē. Šajā ziņā Tiesa ir precizējusi, ka, runājot par preču brīvu apriti Savienības iekšienē, preces, kuras ir brīvā apritē, ir pilnīgi un galīgi pielīdzināmas dalībvalstu izcelsmes precēm (šajā ziņā skat. spriedumu Tezi Textiel /Komisija, 59/84, EU:C:1986:102, 26. punkts).
            42. Šīs direktīvas 3. pantā ir noteikts, ka “dalībvalstis neaizliedz un nekavē apavu laišanu tirgū, kas atbilst šīs direktīvas marķēšanas prasībām, piemērojot nesaskaņotus valsts likumdošanas aktus, kuri regulē konkrētu apavu veidu vai vispārējo apavu marķēšanu”.
            43. Saskaņā ar Direktīvas 94/11 4. pantu un tās I pielikumu šāda preču veida marķējumā ir jānorāda vienīgi informācija par materiāliem, kas ir izmantoti šo preču ražošanā (āda, pārklāta āda, tekstilmateriāls, citi materiāli). Tātad šajā direktīvā nav noteikts pienākums norādīt ādas izcelsmes valsti, kā paredzēts pamatlietā izskatāmajā tiesiskajā regulējumā.
            44. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa attiecībā uz LESD 34. pantu jau ir nospriedusi, ka izcelsmes norādes vai marķējums, kā pamatlietā, patērētājiem ļauj noteikt atšķirību starp valstī ražotām precēm un importētajām precēm, tādējādi sniedzot patērētājiem iespēju realizēt savus iespējamos aizspriedumus par ārvalstu precēm. Vienotā iekšējā tirgū prasība par izcelsmes marķējumu padara citu dalībvalstu noteiktu nozaru ražojumu noietu dalībvalstī ne vien grūtāku, bet arī kavē ekonomisko mijiedarbību Savienībā, nelabvēlīgi ietekmējot tādu preču tirdzniecību, kas ražotas, pamatojoties uz darba dalīšanu starp dalībvalstīm (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Apvienotā Karaliste, 207/83, EU:C:1985:161, 17. punkts).
            45. Turklāt no judikatūras par šo pašu noteikumu izriet, ka lingvistiskas prasības, kā, piemēram, pamatlietā dalībvalsts tiesiskajā regulējumā noteiktās, ir šķērslis tirdzniecībai Savienībā, jo precēm no citām dalībvalstīm ir jābūt apzīmētām ar citādu marķējumu, kas rada papildu izdevumus saistībā ar sagatavošanu pārdošanai (spriedums Colim , C‑33/97, EU:C:1999:274, 36. punkts).
            46. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 94/11 3. un 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus dalībvalsts tiesību aktus kā pamatlietā, ar kuriem tostarp ir aizliegta tādu apavu ādas sastāvdaļu tirdzniecība, kuru izcelsme ir citās dalībvalstīs vai trešajās valstīs un kuras šajā pēdējā gadījumā jau tiek tirgotas citā dalībvalstī vai attiecīgajā dalībvalstī, ja šīm precēm nav norādes par to izcelsmes valsti.
            Par otro un ceturto jautājumu
            47. Otrajā un ceturtajā jautājumā, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 34.–36. pants un Direktīvas 94/11 3. un 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā pamatlietā, ar kuriem tostarp ir aizliegta tādu apavu ādas sastāvdaļu tirdzniecība, kuru izcelsme ir trešajās valstīs un kuras vēl netiek likumīgi tirgotas Savienības teritorijā, ja šīm precēm nav norādes attiecībā uz to izcelsmes valsti.
            48. Ņemot vērā pašas iesniedzējtiesas lietoto formulējumu, šie jautājumi attiecas uz tādu apavu ādas sastāvdaļām, kuru izcelsme ir trešajās valstīs un kuras vēl nav laistas brīvā apritē Savienības, tātad arī Itālijas, teritorijā.
            49. Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 28. pantu ir aizliegts dalībvalstīm noteikt savstarpējus ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus un visus maksājumus ar līdzvērtīgu iedarbību, un šis aizliegums attiecas gan uz “dalībvalstu izcelsmes ražojumiem”, gan “no trešām valstīm ievestajiem ražojumiem, kas dalībvalstīs ir brīvā apgrozībā”.
            50. Saskaņā ar LESD 29. pantu ražojumus, kas ievesti no trešajām valstīm, uzskata par esošiem brīvā apgrozībā dalībvalstī, ja attiecībā uz šādiem ražojumiem ir ievērotas visas vajadzīgās importa formalitātes un dalībvalstī ir iekasēti visi vajadzīgie muitas nodokļi vai maksājumi ar līdzvērtīgu iedarbību un ja par šiem ražojumiem šādi nodokļi vai maksājumi nav pilnīgi vai daļēji atmaksāti.
            51. Tomēr, lasot iesniedzējtiesas nolēmumu un valsts lietas materiālus, šķiet, ka izskatāmās preces ir tikušas tirgotas Itālijā un līdz ar to tās jau ir tikušas laistas brīvā apgrozībā Savienības teritorijā LESD 29. panta izpratnē.
            52. Šeit ir jāuzsver, pirmkārt, ka attiecībā uz šādām precēm piemērojama ir atbilde, ko Tiesa šī sprieduma 32.–46. punktā sniegusi uz pirmo un trešo jautājumu.
            53. Otrkārt, tā kā otrais un ceturtais jautājums skaidri attiecas uz precēm, kuras vēl nav laistas brīvā apgrozībā Savienības teritorijā, no tā izriet, ka šie jautājumi pēc rakstura ir hipotētiski.
            54. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa var atteikties atbildēt uz iesniedzējtiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu, ja ir acīmredzami skaidrs, ka prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar īstenību vai ar pamatlietas priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav vajadzīgās ziņas par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums Stark , C‑293/10, EU:C:2011:355, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
            55. Tāpēc ir jākonstatē, ka otrais un ceturtais jautājums nav pieņemami.
            Par piekto un sesto jautājumu
            56. Piektajā un sestajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Savienības Muitas kodeksa 60. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā pamatlietā.
            57. Iesākumā ir jānorāda, ka, lai arī iesniedzējtiesa lūdz interpretēt Savienības Muitas kodeksa 60. pantu, šis pants stāsies spēkā tikai 2016. gada 1. maijā. Tāpēc ir jālemj par Regulas Nr. 2913/92 24. panta interpretāciju, kurš bija spēkā faktu rašanās laikā un kura saturs pēc būtības ir identisks minētajam 60. pantam.
            58. Regulas Nr. 2913/92 24. pantā ir noteikts, ka ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa noteikšanas nolūkā “izcelsmes valsts precēm, kuru ražošanā iesaistīta vairāk nekā viena valsts, ir tā, kurā notikusi pēdējā būtiskā pārstrāde vai apstrāde”.
            59. Šajā noteikumā ir sniegta preču izcelsmes jēdziena vienota definīcija, kas ir nepieciešams līdzeklis, lai nodrošinātu kopējā muitas tarifa, kā arī visu to pārējo pasākumu vienotu piemērošanu, kas attiecībā uz preču importu vai eksportu veikti Savienībā vai dalībvalstīs (šajā ziņā skat. spriedumu Gesellschaft für Überseehandel , 49/76, EU:C:1977:9, 5. punkts).
            60. No tā, pirmkārt, izriet, ka šis noteikums neattiecas uz patērētājiem veltītas informācijas saturu, izmantojot apavu marķējuma elementus.
            61. Otrkārt, kā apgalvo arī Komisija, tā kā Likuma Nr. 8/2013 3. panta 2. punktā nav noteikts neviens kritērijs, kas ļautu definēt preču izcelsmi atkarībā no “pēdējās būtiskās pārstrādes vai apstrādes” vietas Regulas Nr. 2913/92 24. panta izpratnē, jākonstatē, ka iesniedzējtiesas nolēmums neļauj identificēt saikni starp šī 24. panta interpretāciju un pamatlietā izskatāmajam strīdam piemērojamo risinājumu.
            62. Tā kā Tiesas atbildei uz piekto un sesto jautājumu nav nozīmes attiecībā uz pamatlietas strīda risinājumu, jākonstatē, ka, ievērojot šī sprieduma 54. punktā minēto judikatūru, šie jautājumi nav pieņemami.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            63. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 23. marta Direktīvas 94/11/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tādu materiālu norādīšanu marķējumā, kurus izmanto patērētājiem paredzētu apavu galvenajās sastāvdaļās, 3. un 5. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādus dalībvalsts tiesību aktus kā pamatlietā, ar kuriem tostarp ir aizliegta tādu apavu ādas sastāvdaļu tirdzniecība, kuru izcelsme ir citās dalībvalstīs vai trešajās valstīs un kuras šajā pēdējā gadījumā jau tiek tirgotas citā dalībvalstī vai attiecīgajā dalībvalstī, ja šīm precēm nav norādes par to izcelsmes valsti.