Tiesas spriedums 1988. gada 2. februārī. # Kwekerij Gebroeders van der Kooy BV un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts. # Apvienotās lietas 67, 68 un 70/85.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2016. gada 25. februāris.#FCC Aqualia, SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “AQUALOGY” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “AQUALIA” un agrāka valsts grafiska preču zīme “aqualia” – Relatīvi atteikuma pamati – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. punkts.#Lieta T-402/14.


VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (apelāciju palāta) 2012. gada 6. decembrī.#Peter Strobl pret Eiropas Komisiju un Eiropas Savienības Padomi.#Apelācija – Civildienests – Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Atklāts konkurss – Kandidāti, kuri ir iekļauti piemēroto kandidātu sarakstā pirms jauno Civildienesta noteikumu stāšanās spēkā – Paziņojums par vakanci – Iecelšana amatā – Klasificēšana pakāpē, piemērojot mazāk labvēlīgas jaunās normas – Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. pants – Kļūda tiesību piemērošanā – Civildienesta tiesas pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta T‑630/11 P.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 26.janvārī. # Internationaler Hilfsfonds eV pret Eiropas Komisiju. # Apelācijas sūdzība - Piekļuve iestāžu dokumentiem - Regula (EK) Nr. 1049/2001 - Prasība atcelt tiesību aktu - "Apstrīdama akta" jēdziens EKL 230. panta izpratnē. # Lieta C-362/08 P.

text:
      Lieta C‑362/08 P
      Internationaler Hilfsfonds eV
      pret
      Eiropas Komisiju
      Apelācija – Piekļuve iestāžu dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Prasība atcelt tiesību aktu – “Pārsūdzama tiesību akta” jēdziens EKL 230. panta izpratnē
      Sprieduma kopsavilkums
      Prasība atcelt tiesību aktu – Pārsūdzami akti – Jēdziens – Akti ar juridiski saistošu iedarbību
      (EKL 230. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 7. punkts, 6. panta 1. punkts, 7. pants un 8. panta
            1. un 3. punkts)
      Paredzot procedūru divos posmos, lai tādējādi nodrošinātu ātru un vieglu piekļuvi dokumentiem, Regulā Nr. 1049/2001 par publisku
         piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem ir piešķirta ļoti plaša pieeja attiecīgo iestāžu dokumentiem,
         un, piemērojot šīs regulas 6. panta 1. punktu, šo tiesību izmantošanai pieteikumā nav jānorāda pamatojums. Tāpat arī saskaņā
         ar šīs pašas regulas 4. panta 7. punktu šā panta 1.–3. punktā paredzētie izņēmumi ir spēkā tikai tik ilgi, kamēr šāda aizsardzība
         ir pamatota, ņemot vērā dokumenta saturu. Līdz ar to persona var iesniegt jaunu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, kuriem
         iepriekš piekļuve tika atteikta. Šāds pieteikums liek attiecīgajai iestādei izvērtēt, vai iepriekšējais atteikums piešķirt
         piekļuvi joprojām ir pamatots, ņemot vērā pa to laiku notikušās tiesiskā vai faktiskā stāvokļa izmaiņas.

      Šajā ziņā Komisijas atteikums piešķirt piekļuvi dokumentiem ir jāuzskata par galīgu atteikumu, ja šis galīgais raksturs izriet
         gan no tā satura, kurā ir skaidri minēta Komisijas “galīgā nostāja”, gan no apstākļiem, kādos tas pieņemts, proti, pēc gandrīz
         trim gadiem ilgušajiem prasītāja ilgstošajiem mēģinājumiem, kas iekļauj vairākums pieteikumus un sakarā ar kuriem tika uzsākta
         procedūra pie ombuda un pieņemts Komisijas detalizēts atzinums.

      Šādos apstākļos Komisija nevar pamatoti apgalvot, ka prasītājam, saņemot paziņojumu par apstrīdēto lēmumu, bija jāiesniedz
         jauns pieteikums un jāgaida, kad šī iestāde no jauna sniegs atteikumu, lai šo pēdējo minēto atteikumu varētu uzskatīt par
         galīgo tiesību aktu, kuru tātad var pārsūdzēt. Proti, šāda rīcība no prasītāja puses nedotu tam vēlamo rezultātu, ņemot vērā,
         ka Komisija bija detalizēti izvērtējusi tā iesniegto piekļuves pieteikumu un skaidri un galīgi ieņēmusi savu nostāju attiecībā
         uz atteikumu piešķirt piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem.

      Turklāt šādas rīcības pieprasīšana būtu pretrunā minētajam mērķim nodrošināt ātru un vieglu piekļuvi attiecīgo iestāžu dokumentiem.
      Šāds atteikuma dokuments ir pārsūdzams tiesību akts, par kura atcelšanu var celt prasību saskaņā ar EKL 230. pantu. Šī prasība
         tātad ir pieņemama.

      (sal. ar 56.–62. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 26. janvārī (*)

      Apelācija – Piekļuve iestāžu dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Prasība atcelt tiesību aktu – “Pārsūdzama tiesību akta” jēdziens EKL 230. panta izpratnē
      Lieta C‑362/08 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2008. gada 7. augustā iesniedza
      Internationaler Hilfsfonds eV, Rosbaha [Rosbach] (Vācija), ko pārstāv H. Kaltenekers [H. Kaltenecker] un R. Karpenšteins [R. Karpenstein], Rechtsanwälte,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      otrs lietas dalībnieks –
      Eiropas Komisija, ko pārstāv P. Kosta de Oliveira [P. Costa de Oliveira] un S. Frīza [S. Fries], kā arī T. Šarfs [T. Scharf], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un K. Toadere [C. Toader], tiesneši K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 30. jūnija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 15. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Internationaler Hilfsfonds eV (turpmāk tekstā – “IH”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 5. jūnija spriedumu lietā T‑141/05 Internationaler Hilfsfonds/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru kā nepieņemama ir noraidīta tās prasība atcelt Eiropas Kopienu
         Komisijas 2005. gada 14. februāra lēmumu, ar kuru tai atteikta piekļuve dažiem Komisijas rīcībā esošajiem dokumentiem (turpmāk
         tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes
         un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) mērķis ir noteikt principus, nosacījumus un ierobežojumus EKL 255. pantā paredzētajām
         tiesībām piekļūt šo iestāžu dokumentiem.

      3        Minētās regulas 2. panta ar nosaukumu “Tiesību izmantotāji un piemērošanas joma” 1. punktā ir atzīts, ka ikvienam Savienības
         pilsonim un fiziskai personai, kas pastāvīgi dzīvo kādā dalībvalstī, vai juridiskai personai, kuras juridiskā adrese ir kādā
         dalībvalstī, ir tiesības piekļūt iestāžu dokumentiem, “ievērojot šajā regulā noteiktos principus, nosacījumus un ierobežojumus”.

      4        Šīs pašas regulas 4. panta ar nosaukumu “Izņēmumi” 3. punktā ir paredzēts:

      “Var atteikt piekļuvi dokumentam, ko iestāde izdevusi iekšējām vajadzībām, vai iestādes saņemtam dokumentam, kurš skar jautājumu,
         par ko tā nav pieņēmusi lēmumu, ja iepazīšanās ar šo dokumentu var nopietni kaitēt lēmumu pieņemšanai iestādē, ja vien iepazīšanās
         ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.

      Var atteikt piekļuvi dokumentam, kas satur viedokļu izklāstu iekšējām vajadzībām sakarā ar apspriedēm un iepriekšējām pārrunām
         attiecīgās iestādes iekšienē, pat tad, ja lēmums jau ir pieņemts, ja iepazīšanās ar šo dokumentu var nopietni kaitēt lēmumu
         pieņemšanai iestādē, ja vien iepazīšanās ar to nav saistīta ar sevišķām sabiedrības interesēm.”

      5        Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 7. punkta teksts ir šāds:

      “Izņēmumi, kas noteikti 1. līdz 3. punktā, ir spēkā tik ilgi, kamēr šāda aizsardzība ir pamatota, ņemot vērā dokumenta saturu.
         Izņēmumi var būt spēkā ne ilgāk kā 30 gadus. [..]”

      6        Šīs pašas regulas 6. panta ar nosaukumu “Pieteikumi” 1. punktā ir noteikts:

      “Pieteikumus saistībā ar piekļuvi dokumentam iesniedz rakstiski, arī elektroniski, vienā no [EKL 314.] pantā minētajām valodām;
         tiem ir jābūt skaidri formulētiem, lai iestāde varētu viegli atrast attiecīgo dokumentu. Pieteikuma iesniedzējam nav jānorāda
         tā iesniegšanas iemesli.”

      7        Attiecībā uz sākotnējo pieteikumu izskatīšanu minētās regulas 7. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Pieteikumus attiecībā uz piekļuvi dokumentiem izskata ātri. Pieteikuma iesniedzējam nosūta saņemšanas apstiprinājumu. Iestāde
         15 darba dienu laikā pēc pieteikuma reģistrācijas dod atļauju piekļūt pieprasītajam dokumentam un šajā laikā nodrošina to
         saskaņā ar 10. pantu vai rakstiskā atbildē paskaidro pilnīgā vai daļējā atteikuma iemeslus, kā arī informē pieteikuma iesniedzēju
         par viņa tiesībām iesniegt atkārtotu pieteikumu saskaņā ar šā panta 2. punktu.

      2.      Saņemot pilnīgu vai daļēju atteikumu, pieteikuma iesniedzējs 15 darba dienu laikā pēc iestādes atbildes saņemšanas var iesniegt
         atkārtotu pieteikumu ar lūgumu iestādei mainīt savu nostāju.”

      8        Attiecībā uz atkārtotu pieteikumu izskatīšanu Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 1. un 3. punktā ir paredzēts:

      “1.      Atkārtotus pieteikumus izskata ātri. Iestāde 15 darba dienu laikā pēc tāda pieteikuma reģistrācijas dod atļauju piekļūt pieprasītajam
         dokumentam un šajā laika nodrošina to saskaņā ar 10. pantu vai rakstiskā atbildē paskaidro pilnīgā vai daļējā atteikuma iemeslus.
         Pilnīga vai daļēja atteikuma gadījumā iestāde, ievērojot nosacījumus, kas izklāstīti attiecīgi [EKL 230.] un [195.] pantā,
         informē pieteikuma iesniedzēju par viņam pieejamiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, proti, tiesvedības uzsākšanu pret iestādi
         vai sūdzības iesniegšanu ombudam.

      [..]
      3.      Ja iestāde nesniedz atbildi paredzētajā termiņā, uzskata, ka atbilde ir noraidoša, un pieteikuma iesniedzējam ir tiesības
         saskaņā ar attiecīgajiem EK līguma noteikumiem iesūdzēt iestādi tiesā un/vai iesniegt sūdzību ombudam.”

       Prāvas rašanās fakti
      9        IH ir Vācijas nevalstiska organizācija, kas darbojas humānās palīdzības jomā. 1998. gada 28. aprīlī tā ar Komisiju parakstīja
         līgumu ar nosaukumu “LIEN 97‑2011” (turpmāk tekstā – “līgums”) par medicīniskās palīdzības programmas līdzfinansējumu, ko
         tā organizēja Kazahstānā.

      10      1999. gada 1. oktobrī Komisija vienpusēji lauza minēto līgumu un 2001. gada 6. augustā informēja IH par savu pēc šīs laušanas pieņemto lēmumu atgūt saskaņā ar šo līgumu IH izmaksātās summas daļu.

      11      2002. gada 9. martā IH iesniedza Komisijai pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz līgumu.

      12      2002. gada 8. jūlijā vēstulē Komisija nosūtīja IH četrās lietās apkopotu dokumentu sarakstu (turpmāk tekstā – “2002. gada 8. jūlija vēstule”). Šajā vēstulē, pamatojoties uz
         Regulas Nr. 1049/2001 4. panta 3. punktu, Komisija noraidīja IH pieteikumu attiecībā uz dažiem pirmajās trijās lietās apkopotajiem dokumentiem un visiem ceturtajā lietā apkopotajiem dokumentiem.

      13      Komisijas priekšsēdētājam 2002. gada 11. jūlija adresētajā vēstulē IH lūdza pilnīgu piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz līgumu.

      14      2002. gada 26. jūlija vēstulē, ko parakstīja EuropeAid sadarbības biroja direkcijas “Eiropa, Kaukāzs un Centrālā Āzija” direktors (turpmāk tekstā – “2002. gada 26. jūlija vēstule”),
         Komisija uz šo pieteikumu sniedza šādu atbildi:

      “Atsaucos uz Jūsu 2002. gada 11. jūlija priekšsēdētājam Prodi adresēto vēstuli, uz kuru viņš man lūdza sniegt atbildi.

      [..]
      Pēdējā vēstulē, ko Jūs saņēmāt no Komisijas, kura tika sagatavota 2002. gada 8. jūlijā un nosūtīta, atbildot uz Jūsu pieteikumu,
         kas iesniegts, lai iepazītos ar lietas materiāliem, kas saistīti ar līgumu [..], Jūsu rīcībā tika nodots minēto dokumentu
         saraksts. Pamatojoties uz šo sarakstu, Jums tika lūgts informēt Komisijas dienestus par to, kuru dokumentu kopijas Jūs vēlaties
         saņemt.

      Pēc šāda pieteikuma Jūs varat nekavējoties piekļūt dokumentiem, kuriem piekļuve nekādi nav ierobežota. Attiecībā uz dokumentiem,
         kuriem piekļuve ir ierobežota, tādiem kā Regulas Nr. 1049/2001 4. pantā minētie, lēmums parasti tiek pieņemts katrā konkrētajā
         gadījumā.

      Atkārtoti uzsveru, ka Komisija pievērš uzmanību un piešķir priekšrocību Jūsu pieteikuma izskatīšanai.”
      15      2002. gada 26. augustā IH iepazinās ar dokumentiem, kuriem Komisija bija piekritusi tai piešķirt piekļuvi.

      16      Turpinājumā Komisija un IH mēģināja panākt mierizlīgumu attiecībā uz Komisijas saskaņā ar līgumu pieprasītās summas atgūšanu. Tomēr 2003. gada oktobra
         sākumā Komisija un IH konstatēja, ka nevar panākt šādu mierizlīgumu.

      17      2003. gada 6. oktobrī IH iesniedza Eiropas ombudam sūdzību, ziņojot, ka Komisija atsakās tai piešķirt pilnīgu piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz
         līgumu. Šī sūdzība tika reģistrēta ar numuru 1874/2003/GG (turpmāk tekstā – “IH sūdzība”).

      18      2004. gada 15. jūlijā ombuds nosūtīja Komisijai ieteikumu projektu, kurā tas konstatēja, ka Komisija nav pareizi izskatījusi
         IH iesniegto pieteikumu par pilnīgu piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz līgumu, un aicināja šo iestādi atkārtoti izskatīt
         šo pieteikumu. Turklāt ombuds ieteica Komisijai piešķirt piekļuvi minētajiem dokumentiem, ja vien Komisija nepierāda, ka piekļuve
         minētajiem dokumentiem atbilst kādam no Regulā Nr. 1049/2001 paredzētajiem izņēmumiem.

      19      2004. gada 12. un 21. oktobrī Komisija iesniedza ombudam detalizētu atzinumu, kas sākotnēji tika izstrādāts angliski, tad
         – vāciski (turpmāk tekstā – “detalizētais atzinums”). Šajā atzinumā tā tostarp apgalvoja:

      “Komisija pieņem Eiropas ombuda ieteikumu projektu un tā ir atkārtoti izskatījusi [IH] pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, [kas attiecas uz līgumu]. Tā ir atkārtoti izvērtējusi, vai lietās Nr. 1, 2 un 3 apkopotie
         dokumenti, kuriem piekļuve tika atteikta, kā arī visi lietā Nr. 4 apkopotie dokumenti būtu pilnībā vai daļēji publiskojami
         saskaņā ar Regulas [..] Nr. 1049/2001 noteikumiem.”

      20      Pēc šīs atkārtotās izvērtēšanas Komisija piekrita publiskot piecus dokumentus, kuriem iepriekš piekļuve IH tika atteikta, un pievienoja to kopijas detalizētajam atzinumam.

      21      Tomēr attiecībā uz pārējiem pieteikumā par piekļuvi minētajiem dokumentiem tā saglabāja spēkā atteikumu piešķirt IH šādu piekļuvi.

      22      Ombuds IH pārsūtīja detalizētā atzinuma angļu un vācu versiju kopijas – attiecīgi 2004. gada 18. un 25. oktobrī, aicinot IH sniegt apsvērumus šajā sakarā, ko tā arī izdarīja 2004. gada 22. oktobrī.

      23      2004. gada 14. decembrī ombuds pieņēma galīgo lēmumu par IH sūdzību. Sava lēmuma secinājumu 3.1. punktā ombuds izdarīja kritisku piezīmi par Komisijas administratīvo praksi konkrētajā
         gadījumā. Šajā sakarā ombuds konstatēja, ka tas, ka Komisija nav norādījusi atbilstošu pamatojumu atteikumam piešķirt IH piekļuvi vairākiem dokumentiem, kas attiecas uz līgumu, ir uzskatāms par sliktas pārvaldības gadījumu. Tomēr, uzskatot, ka
         Eiropas Parlaments šajā lietā, ko izskatīja ombuds, nevar īstenot pasākumus, kas varētu atbalstīt ombuda un IH nostāju, tas neuzskatīja par lietderīgu nosūtīt Eiropas Parlamentam īpašu ziņojumu un lēmuma 3.5. punktā nolēma izbeigt lietu
         par minēto sūdzību.

      24      2004. gada 22. decembrī, pamatojoties uz ombuda secinājumiem galīgajā lēmumā, Komisijas priekšsēdētājam IH nosūtīja šādu pieteikumu par pilnīgas piekļuves piešķiršanu dokumentiem, kas attiecas uz līgumu:

      “[..] ar šo esmu pagodināts Jums nosūtīt formālu pieteikumu, [lai] piešķirtu [IH] neierobežotu piekļuvi Komisijas lietu materiāliem, kas attiecas uz [līgumu], tai skaitā visiem dokumentiem, kuriem līdz
         šim Jūsu dienesti atteica piekļuvi. Lūdzu dot vajadzīgos rīkojumus, lai noteiktajā datumā [..] šis pieteikums tiktu izskatīts
         [..].

      Šā pieteikuma pamatojumam [atsaucos] uz [..] ombuda 2004. gada 14. decembra lēmumu [..].
      Ceru, ka nebūs jāceļ prasība tiesā un ka Jūs dosiet rīkojumus saviem dienestiem, [lai] nodrošinātu pilnīgu piekļuvi attiecīgajiem
         lietu materiāliem. [..]

      Atzīmēju 2005. gada 21. janvāri – kā datumu, kurā ceru saņemt Jūsu atbildi.
      [..]”
      25      2005. gada 21. janvārī Komisija, atbildot uz šo pieteikumu, nosūtīja IH šādu vēstuli:

      “Paldies par Jūsu 2004. gada 22. decembra vēstuli [..], kurā Jūs saskaņā ar Regulu [Nr.] 1049/2001 [..] lūdzat piekļuvi dokumentiem,
         [kas attiecas uz līgumu].

      Tā kā Komisija vēl nav pieņēmusi galīgo nostāju [attiecībā uz] ombuda 2004. gada 14. decembra lēmumu, lūdzu pieņemiet zināšanai,
         ka Jūsu pieteikums tiks izskatīts, cik vien ātri iespējams.

      Jau iepriekš pateicos par Jūsu sapratni, ar cieņu [..].”
      26      Ar apstrīdēto lēmumu, ko parakstījis EuropeAid sadarbības biroja direkcijas “Atbalsts pasākumiem” direktors, Komisija 2005. gada 14. februārī uz IH 2004. gada 22. decembrī iesniegto pieteikumu atbildēja šādi:

      “Paldies par Jūsu 2004. gada 22. decembra vēstuli [..], kurā Jūs saskaņā ar Regulu [Nr.] 1049/2001 [..] lūdzat piekļuvi dokumentiem,
         [kas attiecas uz līgumu].

      2005. gada 21. janvārī es Jūs informēju, ka Komisijai pirms atbildes sniegšanas uz Jūsu pieteikumu bija jāpieņem galīga nostāja
         [attiecībā uz] ombuda 2004. gada 14. decembra lēmumu.

      Tā kā Komisija [attiecībā uz] minēto lēmumu ir pieņēmusi nostāju, saskaņā ar kuru šī iestāde nepiekrīt ombuda sniegtajai iepriekš
         minētās regulas [4. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 3. punkta otrās daļas], kā arī [Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada
         18. decembra] Regulas [(EK) Nr.] 45/2001 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs
         un struktūrās [un par šādu datu brīvu apriti] (OV 2001, L 8, 1. lpp.)] interpretācijai, tā nolēma nepiešķirt piekļuvi dokumentiem,
         uz kuriem, pēc Komisijas domām, attiecas minētajā regulā paredzētie izņēmuma noteikumi, kuri minēti Komisijas 2004. gada 12. oktobrī
         ombudam nosūtītajā paziņojumā.

      Līdz ar to ar nožēlu paziņoju, [ka], izņemot dokumentus, kuri tika nodoti Jūsu klienta rīcībā, kad 2002. gada 26. [augustā]
         tas iepazinās ar lietas materiāliem, [kas attiecas uz līgumu], un [piecus] dokumentus, kurus Komisija pievienoja minētajam
         paziņojumam ombudam – kuru saturs tika darīts zināms [..] –, Komisija neplāno nodot Jūsu rīcībā citus dokumentus [..].”

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      27      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 11. aprīlī, IH cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.

      28      Ar atsevišķu dokumentu Komisija saskaņā ar Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējās tiesas] Reglamenta 114. panta 1. punktu
         izvirzīja iebildi par nepieņemamību. 2005. gada 26. jūnijā IH iesniedza savus apsvērumus par šo iebildi.

      29      Minētās iebildes par nepieņemamību pamatojumam Komisija tostarp apgalvoja, ka apstrīdētajā lēmumā ir tikai apstiprināts 2002. gada
         jūlijā pieņemtais lēmums, kas ietverts tās 2002. gada 8. un 26. jūlija vēstulēs, un šo lēmumu IH nepārsūdzēja noteiktajā termiņā. Līdz ar to minētais akts neesot uzskatāms par – ceļot prasību par tiesību akta atcelšanu
         saskaņā ar EKL 230. pantu – pārsūdzamu tiesību aktu.

      30      Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 72.–75. punktā Pirmās instances tiesa 2002. gada 8. jūlija vēstuli kvalificēja kā sākotnējo
         atbildi uz pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz līgumu, Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 1. punkta izpratnē.

      31      Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 76.–79. punktā Pirmās instances tiesa 2002. gada 26. jūlija vēstuli kvalificēja kā atbildi uz
         atkārtotu pieteikumu minētās regulas 8. panta izpratnē, kuru IH nosūtīja Komisijai 2002. gada 11. jūlijā.

      32      Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 81. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka, tā kā lēmums, kas tika iekļauts 2002. gada
         26. jūlija vēstulē, noteiktajā termiņā netika pārsūdzēts, dienā, kad IH cēla prasību, tas jau bija kļuvis galīgs.

      33      Līdz ar to, ņemot vērā judikatūru, saskaņā ar kuru prasība atcelt tiesību aktu, kas tika celta par lēmumu, ar ko tikai apstiprināts
         agrākais lēmums, kurš nav ticis pārsūdzēts tam paredzētajā termiņā, ir nepieņemams, Pirmās instances tiesa izvērtēja, vai
         apstrīdētais lēmums ir uzskatāms par aktu, ar kuru tikai apstiprināts 2002. gada 26. jūlija lēmums.

      34      Šādos apstākļos pārsūdzētā sprieduma 82. punktā tā atsaucās uz judikatūru, saskaņā ar kuru lēmums tikai apstiprina agrāko
         lēmumu, ja tajā nav jaunu faktu, salīdzinot ar agrāko aktu, un ja pirms tam nav tikusi atkārtoti izvērtēta šā agrākā akta
         adresāta situācija. Šajā sakarā tā atsaucās uz Tiesas 1980. gada 10. decembra spriedumu lietā 23/80 Grasselli/Komisija (Recueil, 3709. lpp., 18. punkts), Pirmās instances tiesas 1998. gada 4. maija rīkojumu lietā T‑84/97 BEUC/Komisija (Recueil, II‑795. lpp., 52. punkts) un Pirmās instances tiesas 2002. gada 11. jūnija spriedumu lietā T‑365/00 AICS/Parlaments (Recueil, II‑2719. lpp., 30. punkts).

      35      Šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 83.–92. punktā Pirmās instances tiesa vispirms izvērtēja, vai fakti, uz kuriem atsaucās IH, bija uzskatāmi par “jauniem faktiem” šīs judikatūras izpratnē. Tā nosprieda, ka nedz ombuda secinājumi 2004. gada 14. decembra
         lēmumā, nedz ombuda, izskatot IH sūdzību, veiktās izmeklēšanas gaita un rezultāti nav uzskatāmi par jauniem faktiem, kas apstrīdēto lēmumu atšķirtu no 2002. gada
         26. jūlija vēstules.

      36      Turpinājumā Pirmās instances tiesa pārbaudīja, vai pirms apstrīdētā lēmuma IH stāvoklis tika “atkārtoti izvērtēts” šā sprieduma 34. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tā izslēdza šādu iespēju pārsūdzētā
         sprieduma 93.–100. punktā.

      37      Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 102. punktā Pirmās instances tiesa par pamatotu uzskatīja Komisijas argumentu, ka apstrīdētais
         lēmums ir tikai apstiprinošs, un tādējādi apmierināja tās izvirzīto iebildi par nepieņemamību.

      38      Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 103.–110. punktā Pirmās instances tiesa papildus precizēja, ka, pat pieņemot, ka apstrīdētais
         lēmums nav tikai 2002. gada 26. jūlija vēstules apstiprinājums, tas vienalga nav uzskatāms par pārsūdzamu tiesību aktu, jo
         tas tātad būtu kvalificējams kā sākotnējā atbilde Regulas Nr. 1049/2001 7. panta 1. punkta izpratnē, par kura atcelšanu nav
         iespējams celt prasību saskaņā ar EKL 230. pantu.

      39      Pamatojoties uz visiem šiem apsvērumiem, Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā kā nepieņemamu noraidīja IH prasību.

       Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
      40      Savā apelācijas sūdzībā IH lūdz Tiesu:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
      –        taisīt galīgu spriedumu pēc būtības un atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai tās
         atkārtotai izskatīšanai un

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      41      Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        noraidīt apelācijas sūdzību kā daļēji nepieņemamu vai kā nepamatotu un
      –        piespriest IH atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      42      Ar dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 21. oktobrī, IH lūdza Tiesu atkārtoti sākt mutvārdu procedūru, piemērojot Tiesas Reglamenta 61. pantu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā,
         pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu.

       Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu procedūru
      43      Tiesa pēc savas ierosmes vai, ievērojot ģenerāladvokāta ieteikumu vai arī lietas dalībnieku lūgumu, var izdot rīkojumu par
         atkārtotu mutvārdu procesa sākšanu atbilstoši Reglamenta 61. pantam, ja tā uzskata, ka tai nav pietiekami skaidri lietas apstākļi
         vai ka lieta ir jāizskata, ņemot vērā argumentu, ko lietas dalībnieki nav apsprieduši (2009. gada 8. septembra spriedums lietā
         C‑42/07 Liga Portuguesa de Futebol Profissional un Bwin International, Krājums, I‑0000. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

      44      Turpretim Eiropas Savienības Tiesas Statūtos un Reglamentā lietas dalībniekiem nav paredzēta iespēja iesniegt apsvērumus par
         ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem.

      45      Tomēr savā pieteikumā IH tikai apgalvo, ka ģenerāladvokāta secinājumi ir balstīti uz kļūdainu Regulas Nr. 1049/2001 interpretāciju.

      46      Tiesa, uzklausījusi ģenerāladvokātu, uzskata, ka tai ir visa vajadzīgā informācija, lai izskatītu attiecīgo lietu, un ka lieta
         nebūtu jāizskata, ņemot vērā argumentu, par ko lietas dalībniekiem nav bijusi iespēja izteikties.

      47      Līdz ar to nav jāizdod rīkojums par mutvārdu procesa atkārtotu sākšanu.

       Par apelācijas sūdzību
      48      Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa būtībā pieņēma iebildi par nepieņemamību, kuru tai izvirzīja Komisija, jo apstrīdētais
         lēmums nav uzskatāms par pārsūdzamu tiesību aktu.

      49      Savas apelācijas sūdzības pamatojumam IH izvirza trīs pamatus. Pirmais ir par 2002. gada 26. jūlija vēstulē iekļautā lēmuma kļūdainu kvalificēšanu kā atbildi uz atkārtotu
         pieteikumu Regulas Nr. 1049/2001 8. panta 1. punkta izpratnē. Otrais un trešais pamats, kas attiecas uz apstrīdēto lēmumu,
         ir attiecīgi par minētā akta kļūdainu kvalificēšanu kā tikai minēto lēmumu apstiprinošu tiesību aktu un par šā akta kļūdainu
         kvalificēšanu kā sākotnējo atbildi šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta izpratnē.

      50      Vispirms kopā ir jāizvērtē otrais un trešais pamats.

      51      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasību atcelt tiesību aktu var celt vienīgi par aktiem, kas rada saistošas tiesiskās sekas,
         kuras skar prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko stāvokli (skat. it īpaši 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā
         C‑131/03 P Reynolds Tobacco u.c./Komisija, Krājums, I‑7795. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

      52      Tāpat no pastāvīgās judikatūras par prasību atcelt tiesību aktu pieņemamību izriet, ka, lai kvalificētu pārsūdzētos aktus,
         ir jāņem vērā to pati būtība, kā arī to autoru nodoms. Šajā sakarā pārsūdzami akti ir dokumenti, kuros galīgi ir noteikta
         Komisijas nostāja administratīvā procesa beigās un kuri ir paredzēti tādu saistošu juridisku seku radīšanai, kas var skart
         prasītāja intereses, izņemot tostarp starpdokumentus, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu un kuriem nav šādu seku, kā arī
         agrākā, termiņā nepārsūdzētā, akta apstiprinājumus (šajā ziņā skat. 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑521/06 P Athinaïki Techniki/Komisija, Krājums, I‑5829. lpp., 42. punkts).

      53      Attiecībā uz Regulu Nr. 1049/2001 ir jāatgādina, ka tās 7. un 8. panta, kas paredz procedūru divos posmos, mērķis ir ļaut,
         pirmkārt, ātri un viegli izskatīt pieteikumus par piekļuvi attiecīgo iestāžu dokumentiem, kā arī, otrkārt, prioritāri panākt
         mierizlīgumu strīdos, kas, iespējams, var rasties. Gadījumos, kad puses nevar izšķirt šādu strīdu, minētā 8. panta 1. punktā
         ir paredzēti divi pārsūdzības veidi, proti, prasības celšana tiesā un sūdzības iesniegšana ombudam.

      54      Minētā procedūra, kas paredz atkārtota pieteikuma iesniegšanu, ļauj tostarp attiecīgajai iestādei atkārtoti izvērtēt savu
         nostāju pirms galīga lēmuma par atteikumu, kurš var tikt pārsūdzēts Savienības tiesās, pieņemšanas. Šāda procedūra ļauj ātrāk
         izskatīt sākotnējās prasības un līdz ar to – biežāk ļaut pieteikuma iesniedzējam saņemt cerēto, vienlaicīgi ļaujot šai iestādei
         ieņemt detalizētu nostāju pirms galīga atteikuma par piekļuvi dokumentiem, kurus prasījis pieteikuma iesniedzējs, tostarp
         ja tas atkārtoti iesniedz savu pieteikumu par šo dokumenti publiskošanu, neraugoties uz minētās iestādes pamatoto atteikumu.

      55      Lai noteiktu, vai akts ir pārsūdzams saskaņā ar EKL 230. pantu, papildus tā formālām formas prasībām ir jāņem vērā tā saturs
         (skat. 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81 IBM/Komisija, Recueil, 2639. lpp., 9. punkts).

      56      Turklāt ir jāuzsver, ka Regulā Nr. 1049/2001 ir piešķirta ļoti plaša pieeja attiecīgo iestāžu dokumentiem, un, piemērojot
         šīs regulas 6. panta 1. punktu, šo tiesību izmantošanai pieteikumā nav jānorāda pamatojums. Tāpat arī saskaņā ar tās 4. panta
         7. punktu šā panta 1.–3. punktā paredzētie izņēmumi ir spēkā tik ilgi, kamēr šāda aizsardzība ir pamatota, ņemot vērā dokumenta
         saturu.

      57      Līdz ar to persona var iesniegt jaunu pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, kuriem iepriekš piekļuve tika atteikta. Šāds pieteikums
         liek attiecīgajai iestādei izvērtēt, vai iepriekšējais atteikums piešķirt piekļuvi joprojām ir pamatots, ņemot vērā pa to
         laiku notikušās tiesiskā vai faktiskā stāvokļa izmaiņas.

      58      Šajā ziņā vispirms ir jāatzīst, ka, ņemot vērā gan apstrīdētā lēmuma saturu, kurā ir skaidri minēta Komisijas “galīgā nostāja”,
         gan apstākļus, kādos tas tika pieņemts, tas ir uzskatāms par Komisijas galīgo atteikumu publiskot visus IH lūgtos dokumentus. Ar šo atteikumu ir pielikts punkts neskaitāmajiem, gandrīz trīs gadus ilgušajiem IH mēģinājumiem, kuri atgādināti šā sprieduma 11.–26. punktā, – panākt piekļuvi dokumentiem, kas attiecas uz līgumu, un kuri
         izpaudās kā vairāki IH šajā sakarā iesniegti pieteikumi.

      59      Kā tika noteikts šā sprieduma 57. punktā, IH drīkstēja iesniegt jaunus pieteikumus par piekļuvi minētajiem dokumentiem un Komisija nedrīkstēja iebilst, ka šī piekļuve
         iepriekš jau tika atteikta.

      60      Tāpat tādos apstākļos kā šajā prāvā Komisija nevar pamatoti apgalvot, ka IH, saņemot paziņojumu par apstrīdēto lēmumu, bija jāiesniedz jauns pieteikums un jāgaida, kad šī iestāde no jauna sniegs atteikumu,
         lai šo pēdējo minēto atteikumu varētu uzskatīt par galīgo tiesību aktu, kuru tātad var pārsūdzēt. Neatkarīgi no tā, ka Komisija
         apstrīdētajā lēmumā nav informējusi IH par tās tiesībām iesniegt atkārtotu pieteikumu, šāda rīcība no IH puses nedotu vēlamo rezultātu, ņemot vērā, ka Komisija bija detalizēti izvērtējusi IH iesniegto piekļuves pieteikumu un skaidri un galīgi ieņēmusi savu nostāju attiecībā uz atteikumu piešķirt piekļuvi pieprasītajiem
         dokumentiem – kā izriet no detalizētā atzinuma un piecu dokumentu publiskošanas saistībā ar procesu, kas uzsākts pie ombuda.

      61      Turklāt šādas rīcības pieprasīšana būtu pretrunā Regulā Nr. 1049/2001 paredzētās procedūras mērķim – nodrošināt ātru un vieglu
         piekļuvi attiecīgo iestāžu dokumentiem.

      62      Ņemot vērā visus šos faktus, ir jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini uzskatīja, ka apstrīdētais lēmums nav uzskatāms
         par pārsūdzamu tiesību aktu, par kura atcelšanu var celt prasību saskaņā ar EKL 230. pantu. Proti, no iepriekš minētajiem
         apsvērumiem izriet, ka, pretēji Pirmās instances tiesas nospriestajam, prasība par šādu tiesību aktu ir pieņemama.

      63      Līdz ar to IH apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais otrais un trešais pamats ir pamatots. Pirmais pamats nav jāizvērtē, un apelācijas
         sūdzība tātad ir jāapmierina, un pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.

       Par prasību pirmajā instancē
      64      Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo
         spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.

      65      Tomēr šajā tiesvedības stadijā Tiesa nevar izskatīt IH Pirmās instances tiesā celto prasību pēc būtības. Šis prāvas aspekts ir saistīts ar to pamatu un informācijas vērtēšanu, kas
         netika apspriesti Pirmās instances tiesā, jo tā sprieda par iebildi par nepieņemamību, kas tika izvirzīta, iesniedzot atsevišķu
         dokumentu. Līdz ar to šajā brīdī lietu nevar izskatīt pēc būtības. Turpretī Tiesas rīcībā ir vajadzīgā informācija, lai taisītu
         galīgu spriedumu par Komisijas pirmās instances procesā izvirzīto iebildi par nepieņemamību.

      66      Šā sprieduma 51.–62. punktā izklāstīto iemeslu dēļ minētā iebilde par nepieņemamību, kas attiecas uz to, ka par apstrīdētā
         lēmuma atcelšanu nevar tikt celta prasība, ir jānoraida.

      67      Līdz ar to ir jānosūta lieta Vispārējai tiesai IH prasības par apstrīdētā lēmuma atcelšanu atkārtotai izskatīšanai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      68      Saskaņā ar Reglamenta 122. panta pirmo daļu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj
         par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī paša reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties
         uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja
         to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

      69      Tā kā apelācijas sūdzība ir apmierināta un Tiesa ir noraidījusi iebildi par nepieņemamību, ko izvirzījusi Komisija, saskaņā
         ar IH prasījumiem ir jāpiespriež Komisijai atlīdzināt ar apelāciju saistītos tiesāšanās izdevumus, kā arī pirmās instances tiesāšanās
         izdevumus, kas attiecas uz iebildi par nepieņemamību, un jāatliek lēmuma pieņemšana par pārējiem tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 5. jūnija spriedumu lietā T‑141/05 Internationaler Hilfsfonds/Komisija;
      2)      noraidīt Eiropas Kopienu Komisijas Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā izvirzīto iebildi par nepieņemamību;
      3)      nosūtīt lietu Eiropas Savienības Vispārējai tiesai, lai tā izskatītu Internationaler Hilfsfonds eV prasību atcelt Eiropas Kopienu Komisijas 2005. gada 14. februāra lēmumu, ar kuru tai tika atteikta piekļuve dažiem Komisijas
            rīcībā esošajiem dokumentiem;
      4)      Eiropas Komisija atlīdzina šīs instances tiesāšanās izdevumus, kā arī tos pirmās instances tiesāšanās izdevumus, kas ir saistīti
            ar iebildi par nepieņemamību;
      5)      atlikt lēmuma pieņemšanu par pārējiem tiesāšanās izdevumiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 9. decembrī. # Onno Plug pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 191/81.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2005. gada 12. janvārī. # Wieland-Werke AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Vārdiskas preču zīmes "SnTEM", "SnPUR" un "SnMIX" - Absolūts atteikuma pamatojums - Aprakstošs raksturs - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts. # Apvienotās lietas T-367/02 līdz T-369/02.

text:
      Apvienotās lietas no T‑367/02 līdz T‑369/02
      Wieland‑Werke AG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Vārdiskas preču zīmes “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX” – Absolūtie atteikuma pamatojumi – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts
      Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2005. gada 12. janvārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūtie atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv
            tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces īpašības – Jēdziens
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūtie atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv
            tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces īpašības – Sinonīmu, kas norāda tās pašas īpašības,
            esamība – Ietekmes neesamība
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      3.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūtie atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv
            tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces īpašības – Vārdiskie apzīmējumi “SnTEM”, “SnPUR” un
            “SnMIX”
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      4.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūtie atteikuma pamatojumi – Apzīmējuma aprakstošais
            raksturs – Apstāklis, sakarā ar ko apzīmējumam noteikti nav atšķirtspējas
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts)
      1.     Lai Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums būtu jānoraida, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi
         7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, nav nepieciešams, lai minētajā normā paredzētie apzīmējumi vai norādes, kas veido preču
         zīmi, reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas laikā būtu faktiski izmantoti, lai aprakstītu preces, attiecībā uz kurām lūdz
         reģistrāciju, vai šo preču īpašības. Ir pietiekami, ja šos apzīmējumus un norādes var izmantot šādiem mērķiem.

      Turklāt ir pietiekami, ka attiecīgais apzīmējums vismaz vienā no tā iespējamām nozīmēm norāda attiecīgo preču vai pakalpojumu
         īpašības.

      (sal. ar 40. punktu)
      2.     Lai novērtētu, vai uz preču zīmi attiecas Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētais
         reģistrācijas atteikuma pamatojums, nav nozīmes tam, vai pastāv vai nepastāv sinonīmi, kas ļauj norādīt reģistrācijas pieteikumā
         minēto preču vai pakalpojumu analogās īpašības. Faktiski, ja minētā norma paredz – lai piemērotu tajā norādīto absolūto atteikuma
         pamatojumu, preču zīmei jāsastāv “tikai” no apzīmējuma vai norādes, kas var kalpot, lai norādītu attiecīgo preču vai pakalpojumu
         īpašības, tā savukārt neprasa, lai šie apzīmējumi vai norādes būtu vienīgais veids, kā norādīt minētās īpašības.

      (sal. ar 41. punktu)
      3.     Vārdiskie apzīmējumi “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX”, kurus lūdz reģistrēt attiecībā uz Nicas Nolīguma izpratnē 6. klasē ietilpstošajām
         precēm “daļēji apstrādāti metāla priekšmeti tādā formā kā metāla plāksnes, lentes, sloksnes, stieples, caurules, profili,
         stieņi vai līdzīgi, galvenokārt no krāsainā metāla, tāda kā varš vai vara sakausējums, kas no vienas vai abām pusēm ir pārklāti
         ar metālisku slāni, kurš galvenokārt sastāv no alvas vai alvas sakausējuma” no dažādu Eiropas Savienības valstu metalurģijas
         nozares speciālistu viedokļa var kalpot, lai norādītu attiecīgo preču būtiskās īpašības Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta
         c) apakšpunkta izpratnē.

      Pirmkārt, attiecībā uz elementu “Sn”, kas ir vara ķīmiskais simbols – ņemot vērā, ka visas minētās preces satur varu, šis
         elements apraksta vienu no šo preču īpašībām; attiecībā uz elementiem “TEM”, “PUR” un “MIX” – ņemot vērā to konotāciju, tie
         arī apraksta vienu no minēto preču īpašībām.

      Otrkārt, runājot par kopējo nozīmi, kas piemīt katram no attiecīgajiem apzīmējumiem – tie paši par sevi ir tādi, kas apraksta
         attiecīgo preču īpašības, jo nepastāv jūtama atšķirība starp šiem apzīmējumiem un to veidojošo elementu kombināciju. Attiecīgajām
         kombinācijām salīdzinājumā ar konkrētajām precēm nav neparasts raksturs un vēl jo vairāk, tās nav leksikas izgudrojumi.

      (sal. ar 23., 26., 27., 29., 37., 39., 42. punktu)
      4.     Kopienas vārdiskai preču zīmei, kas apraksta preču vai pakalpojumu īpašības Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         izpratnē, šī iemesla dēļ neizbēgami nav atšķirtspējas attiecībā uz šīm pašam precēm vai pakalpojumiem Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

      (sal. ar 46. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2005. gada 12. janvārī (*)

      Kopienas preču zīme – Vārdiskas preču zīmes “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX” – Absolūtie atteikuma pamatojumi – Atšķirtspēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts
      Apvienotās lietas no T‑367/02 līdz T‑369/02
      Wieland‑Werke AG, Ulma (Vācija), ko pārstāv S. Grūbere [S. Gruber] un F. Grāfa fon Stoša [F. Graf von Stosch], advokātes,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi; ITSB), ko pārstāv T. L. Eihenbergs [T. L. Eichenberg] un G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvji,

      atbildētājs,
      par prasību atcelt trīs ITSB Apelāciju pirmās padomes 2002. gada 25. septembra lēmumus lietās R 338/2001‑1, R 337/2001‑1 un
         R 335/2001‑1 attiecībā uz pieteikumiem par vārdisku preču zīmju “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX” reģistrāciju kā Kopienas preču
         zīmes.

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs I. Legāls [H. Legal], tiesneši V. Tīli [V. Tiili] un M. Vilars [M. Vilaras],

      sekretāre D. Kristensena [D. Christensen], administratore,

      ņemot vērā prasības pieteikumus, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēti 2002. gada 9. decembrī,
      ņemot vērā minēto lietu apvienošanu rakstveida un mutvārdu procesā un sprieduma pieņemšanai atbilstoši Pirmās instances tiesas
         Reglamenta 50. pantam,

      ņemot vērā atbildes rakstu uz prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2003. gada 28. aprīlī,
      pēc tiesas sēdes 2004. gada 17. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       1999. gada 14. decembrī prasītāja Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza trīs
         Kopienas preču zīmju reģistrācijas pieteikumus, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94
         par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktās preču zīmes ir vārdiski apzīmējumi “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX”.
      3       Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmju reģistrācija, ietilpst 6. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam
         1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām,
         un atbilst šādam aprakstam:

      “Daļēji apstrādāti metāla priekšmeti tādā formā kā metāla plāksnes, lentes, sloksnes, stieples, caurules, profili, stieņi
         vai līdzīgi, galvenokārt no krāsainā metāla, tāda kā varš vai vara sakausējums, kas no vienas vai abām pusēm ir pārklāti ar
         metālisku slāni, kurš galvenokārt sastāv no alvas vai alvas sakausējuma.”

      4       Ar 2000. gada 10. februāra vēstulēm pārbaudītāja informēja prasītāju, ka attiecīgos apzīmējumus nevar reģistrēt, pamatojoties
         uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b), c) un g) apakšpunktu, jo tie apraksta preces, attiecībā uz kurām ir lūgta reģistrācija,
         tiem trūkst atšķirtspējas un to raksturs ļauj maldināt sabiedrību. Pārbaudītāja uzskata, ka elements “Sn” apzīmē alvas ķīmisko
         simbolu. Kas attiecas uz elementu “TEM”, tas ir zinātnes un tehnikas jomā lietots saīsinājums vārdam “tempered”, kas sakausējumu
         jomā nozīmē “apstrādāts”. Tādējādi preču zīme “SnTEM” nozīmē “tempered tin” (apstrādāta alva). Elements “PUR” nozīmē “tīrs,
         bez piejaukumiem”, preču zīme “SnPUR” nozīmē “tīra alva”. Visbeidzot, pārbaudītāja uzskata, ka elements “MIX” ir ekvivalents
         vārdam “sajaukums” vācu valodā, tādējādi preču zīme “SnMIX” nozīmē “alvas sakausējums”. Pārbaudītāja arī konstatēja, ka katra
         no reģistrācijai pieteiktajām preču zīmēm bija tāda, kas ļauj maldināt sabiedrību tādējādi, ka pieteikumos norādītās preces
         neatbilst šīm norādēm.

      5       Ar 2000. gada 3. aprīļa vēstuli prasītāja iesniedza apsvērumus par pārbaudītājas iebildumiem. Turklāt tā saīsināja preču zīmju
         reģistrācijas pieteikumos norādīto preču sarakstu, izslēdzot otro vārdu “galvenokārt”, kas atradās pirms vārdiem “sastāv no
         alvas vai alvas sakausējuma”, tādējādi preču saraksts kļuva šāds:

      “Daļēji apstrādāti metāla priekšmeti tādā formā kā metāla plāksnes, lentes, sloksnes, stieples, caurules, profili, stieņi
         vai līdzīgi, galvenokārt no krāsainā metāla, tāda kā varš vai vara sakausējums, kas no vienas vai abām pusēm ir pārklāti ar
         metālisku slāni, kurš sastāv no alvas vai alvas sakausējuma.”

      6       Ar trim lēmumiem, kas datēti ar 2001. gada 7. un 8. februāri, pārbaudītāja noraidīja reģistrācijas pieteikumus, pamatojoties
         uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu.

      7       2001. gada 4. aprīlī prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 57.–62. pantu iesniedza ITSB trīs apelācijas sūdzības.
      8       Ar 2002. gada 25. septembra lēmumiem R 338/2001‑1, R 337/2001‑1 un R 335/2001‑1 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētie lēmumi”), kas
         prasītājai paziņoti 2002. gada 10. oktobrī, Apelāciju pirmā padome apelācijas sūdzības noraidīja. Būtība tā uzskatīja – tā
         kā specializējusies sabiedrības daļa zina ķīmiskā simbola “Sn”, kā arī saīsinājumu “TEM”, “PUR” un “MIX” nozīmi, tad reģistrācijai
         pieteiktās preču zīmes norāda uz apstrādātu alvu, tīru alvu vai alvas sakausējumu. Tādēļ Apelāciju padome uzskatīja, ka attiecīgās
         preču zīmes ir tādas, kas apraksta reģistrācijas pieteikumos norādītās preces un tām trūkst atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta c) un b) apakšpunkta izpratnē.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      9       Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt pārsūdzētos lēmumus;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      10     ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasības;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      11     Prasītāja, pamatojot savas prasības, izvirza divus pamatus. Pirmais ir Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c)apakšpunkta
         pārkāpums. Otrais ir šīs pašas regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.

      12     Ir nepieciešams pārbaudīt pirmo pamatu.
      13     Prasītāja apstrīd, ka apzīmējumi “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX” būtu tādi, kas vienīgi apraksta reģistrācijas pieteikumā norādītās
         preces, un uzsver, ka apzīmējumi tieši un konkrēti nenorāda attiecīgajai sabiedrības daļai minēto preču kvalitāti un citas
         raksturīgās īpašības.

      14     ITSB apgalvo, ka Apelāciju padome pārsūdzētajos lēmumos pilnīgi pamatoti uzskatīja, ka attiecīgo preču zīmju reģistrācija
         ir jāatsaka.

      15     Pirmās instances tiesa atgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktam nereģistrē “preču zīmes,
         kas sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzēto
         nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku, un citas preču un pakalpojumu
         īpašības”. Turklāt Regulas Nr. 40/94 7. panta 2. punkts nosaka, ka “1. punktu piemēro arī tad, ja pamats reģistrācijas noraidījumam
         [atteikumam] pastāv tikai kādā Kopienas daļā.”

      16     Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts nepieļauj, ka tajā paredzētie apzīmējumi vai norādes tiktu rezervēti vienam
         uzņēmumam tikai tādēļ, ka tie ir reģistrēti kā preču zīme. Tādējādi šī norma tiecas īstenot vispārējās intereses, kuras prasa,
         lai ikviens varētu brīvi izmantot šādus apzīmējumus vai norādes (skat. Tiesas 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C‑191/01 P
         ITSB/Wrigley, Recueil, I‑12447. lpp., 31. punkts).

      17     Preču zīmes atšķirtspēja ir jāvērtē, pirmkārt, saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem apzīmējumu lūdz reģistrēt
         (Pirmās instances tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedums lietā T‑135/99 Taurus-Film/ITSB (Cine Action), Recueil, II‑379. lpp.,  25. punkts, un lietā T‑136/99 Taurus‑Film/ITSB (Cine Comedy), Recueil, II‑397. lpp., 25. punkts), un, otrkārt, saistībā ar to, kā šīs preces vai pakalpojumus uztver mērķa sabiedrība, kas ir to
         patērētāji (Pirmās instances Tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T‑219/00 Ellos/ITSB (ELLOS), Recueil, II‑753. lpp., 29. punkts).

      18     Šajā gadījumā vispirms ir jāatzīmē, ka reģistrācijas pieteikumos norādītās preces ir daļēji apstrādāti metāla priekšmeti –
         galvenokārt no krāsainā metāla – tādā formā kā metāla plāksnes, lentes, sloksnes, stieples, caurules, profili, stieņi vai
         līdzīgi, kuri no vienas vai abām pusēm ir pārklāti ar metālisku pārklājumu no alvas vai alvas sakausējuma.

      19     Ņemot vērā attiecīgo preču raksturu, par mērķa sabiedrību ir jāuzskata metalurģijas nozares speciālisti.
      20     Turklāt, ciktāl šiem speciālistiem piemīt zināšanas par viņu darbības nozarē pierastiem terminiem un saīsinājumiem, neatkarīgi
         no šo terminu un saīsinājumu lingvistiskās izcelsmes, tiktāl par mērķa sabiedrību ir jāuzskata metalurģijas speciālisti dažādās
         Eiropas Savienības valstīs.

      21     Līdz ar to, lai piemērotu Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ņemot vērā attiecīgajiem vārdiskajiem apzīmējumiem
         piešķirto nozīmi, ir jāpārbauda, vai no mērķa sabiedrības viedokļa pastāv pietiekami tieša un konkrēta saikne starp šiem apzīmējumiem
         un to preču vai pakalpojumu kategorijām, attiecībā uz kuriem tika pieteikta reģistrācija (šajā sakarā skat. Pirmās instances
         tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑355/00 DaimlerChrysler/ITSB (TELE AID), Recueil, II‑1939. lpp., 28. punkts).

      22     Attiecībā uz reģistrācijai pieteikto preču zīmju nozīmi ir jānorāda, ka katrs vārdiskais apzīmējums “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX”
         sastāv no diviem atsevišķiem elementiem, proti, “Sn” un, attiecīgi, “TEM”, “PUR” un “MIX”.

      23     Pirmkārt, nav noliedzams, ka trim attiecīgajiem vārdiskajiem apzīmējumiem kopīgais elements “Sn” ir alvas ķīmiskais simbols.
         Turklāt visas preces, attiecībā uz kurām prasītāja lūdz reģistrāciju, ir pārklātas “no vienas vai abām pusēm ar metālisku
         pārklājumu, kas sastāv no alvas vai alvas sakausējuma.” Līdz ar to visas preces, attiecībā uz kurām prasītāja lūdz reģistrāciju,
         satur alvu, tātad elements “Sn” ir to īpašības aprakstošs.

      24     Otrkārt, ir jāpārbauda triju apzīmējumu, kurus lūdza reģistrēt, sastāvā esošā otrā elementa nozīme.
      25     Vispirms – attiecībā uz elementu “TEM” nav ticis apstrīdēts, ka tas attiecas uz angļu darbības vārdu “temper” (apstrādāt),
         kurš nozīmē termisku apstrādi, kas raksturo attiecīgās preces. Nav nozīmes prasītājas argumentam, saskaņā ar kuru vārds “temper”
         nenorāda uz preču materiālajām īpašībām, bet ražošanas procesu. Norāde uz preces ražošanas procesu attiecas arī uz tās īpašībām.

      26     Līdz ar to elements “TEM” ir jāuzskata par tādu, kas apraksta attiecīgo preču īpašības.
      27     Attiecībā uz elementu “PUR” – arī tas ir jāuzskata par tādu, kas apraksta attiecīgo preču īpašības, proti, to “tīrību”.
      28     Attiecībā uz elementu “MIX” – tas attiecas uz sajaukumu, un prasītāja to nav apstrīdējusi.
      29     Līdz ar to šis elements ir tāds, kas apraksta attiecīgo preču īpašības, norādot, ka attiecīgās preces vai kāda to daļa sastāv
         no dažādu metālu sajaukuma.

      30     Treškārt, ir jāpārbauda katra attiecīgā apzīmējuma nozīme kopumā.
      31     Jāatgādina – lai preču zīmi, ko veido neoloģisms vai vārds, kas radies kādu elementu kombinācijas rezultātā, uzskatītu par
         aprakstošu Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, nepietiek, ka katram no šiem elementiem ir konstatēts
         iespējami aprakstošs raksturs. Šāds raksturs ir jākonstatē arī neoloģismam vai pašam vārdam (pēc analoģijas skat. Tiesas 2004. gada
         12. februāra spriedumus lietā C‑265/00 CampinaMelkunie, Recueil, I‑1699. lpp., 37. punkts, un lietā C‑363/99 Koninklijke KPN Nederland, Recueil, I‑1619. lpp., 96. punkts).

      32     Preču zīme, ko veido neoloģisms vai vārds, kas sastāv no elementiem, katrs no kuriem apraksta reģistrācijai pieteikto preču
         vai pakalpojumu īpašības, pati ir preču vai pakalpojumu īpašības aprakstoša Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta
         izpratnē, izņemot gadījumu, ja pastāv jūtama atšķirība starp neoloģismu vai vārdu un vienkāršu to veidojošu elementu kopumu.
         Lai tā būtu, pateicoties kombinācijas neparastajam raksturam, kas tāds ir salīdzinājumā ar precēm vai pakalpojumiem, neoloģismam
         vai vārdam ir jārada pietiekami attāls iespaids atšķirībā no tā iespaida, ko rada vienkārši tāds norāžu, ko sniedz to veidojošie
         elementi, apvienojums tādējādi, ka tas dominē pār minēto elementu kopumu (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu Campina Melkunie, 43. punkts, un iepriekš minēto spriedumu Koninklijke KPNNederland, 104. punkts).

      33     Šajā gadījumā attiecībā uz apzīmējumiem “SnTEM” un “SnPUR”, kā tas izriet no ITSB atbildei pievienotajiem pielikumiem, ko
         prasītāja nav apstrīdējusi, šajā lietā minētajā metāla preču nozarē ir gluži pierasts pēc attiecīgā materiāla apzīmējuma norādīt
         papildu paskaidrojumu gadījumā, kad tiek minētas šo preču izgatavošanā izmantoto materiālu precīzas īpašības. Tādēļ pretēji
         tam, ko uzsver prasītāja, apzīmējumi “SnTEM” un “SnPUR” nav uzskatāmi par leksikas izgudrojumu. Jo vairāk tādēļ, kā to pamatoti
         atzina ITSB, ka īpašības vārdu “tīrs” bieži lieto pēc lietvārda, ar ko tas ir saistīts, lai nepārprotami parādītu tā tīrību.

      34     Tāpat, ņemot vērā preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādīto preču raksturu, konkrētā sabiedrības daļa nekavējoties uztvers
         vārdisko apzīmējumu “SnPUR” kā tādu, kas norāda uz precēm, kuras sastāv no tīras alvas.

      35     Kas attiecas uz vārdisku apzīmējumu “SnTEM”, tad, ņemot vērā preču zīmes pieteikumā norādīto preču raksturu, konkrētā sabiedrības
         daļa, proti, metalurģijas nozares speciālisti, to uztvers tādējādi, ka attiecīgās preces ir veidotas no apstrādātas alvas.
         Šajā sakarā prasītāja pati atzīst, ka “apzīmējumā vairāk vai mazāk var saskatīt neskaidru mājienu uz alvas termisku apstrādi
         (“apstrādātu alvu”)”, tomēr tā uzskata, ka apzīmējumu uzreiz nevarētu uztvert šādā nozīmē, pirms ķīmiskais simbols “Sn” ir
         iztulkots kā “alva”. Jāatzīst, ka attiecībā uz konkrētajām precēm specializējusies sabiedrības daļa ir spējīga nekavējoties
         saprast, ka “Sn” nozīmē alvu. Kā tas izriet no interneta vietnēm, uz ko savā atbildē atsaucas ITSB, attiecīgajā nozarē bieži
         tiek izmantoti ķīmiskie simboli.

      36     Kas attiecas uz vārdisku apzīmējumu “SnMIX” saistībā ar preču zīmes reģistrācijas pieteikumā norādītajām precēm, tad konkrētā
         sabiedrības daļa to nekavējoties uztver kā tādu, kas norāda preces, kuras veidotas no alvas sakausējuma. Prasītāja nevar pārliecinoši
         apgalvot, ka saikne starp apzīmējumu “SnMIX” un attiecīgajām precēm ir pārāk neskaidra vai nenoteikta, lai attiecīgo apzīmējumu
         uzskatītu par attiecīgo preču aprakstu. Lai raksturotu attiecīgās preces, pietiek vienīgi ar norādi, ka runa ir par alvas
         sakausējumu, un nav nepieciešams zināt, ar kādu metālu vai vielu alva ir sajaukta. Tāpat nav nozīmes prasītājas argumentam,
         saskaņā ar kuru izteiciens “alvas sajaukums” varētu attiekties uz ražošanas procesu, ņemot vērā to, ka ražošanas process veido
         daļu no preces īpašībām.

      37     Tādējādi ir jāatzīst, ka vārdiskie apzīmējumi “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX” paši par sevi ir tādi, kas apraksta attiecīgo preču
         īpašības, jo nepastāv jūtama atšķirība starp šiem apzīmējumiem un to veidojošo elementu kopumu. Kombinācijām “SnTEM”, “SnPUR”
         un “SnMIX” salīdzinājumā ar attiecīgajām precēm nav neparasts raksturs (šajā sakarā pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Campina Melkunie, 41. punkts).

      38     Attiecībā uz apzīmējumu “SnTEM” Apelāciju padome pārsūdzētā lēmuma 23. punktā lietā T‑367/02 ir atzinusi, ka specializējusies
         sabiedrības daļa zina apzīmējuma “Sn” nozīmi un ka “TEM” ir angļu valodā pierasts saīsinājums, lai gan abu elementu kombināciju
         “SnTEM” nevar apstiprināt no leksikas viedokļa. Saskaņā ar šī paša lēmuma 24. punktu specializējusies sabiedrības daļa vārdiskajā
         apzīmējumā “SnTEM” nesaskatītu “neoloģismu, kas pretējs gramatikas normām”, bet drīzāk gan saīsinājumu, kas skaidri norāda
         uz “tempered tin” (apstrādātu alvu). Tādējādi šī lēmuma 25. punktā Apelāciju padome secināja, ka reģistrācijai pieteiktā preču
         zīme bija tāda, kas vienkārši apraksta attiecīgās preces. Analoģiska argumentācija ir izklāstīta pārsūdzētajā lēmumā lietā
         T‑368/02 no 24. līdz 26. punktam un pārsūdzētajā lēmumā lietā T‑369/02 no 24. līdz 26. punktam.

      39     Tāpēc Apelāciju padome pārsūdzētajos lēmumos būtībā uzskatīja, ka attiecīgie apzīmējumi nav neparasti. Līdz ar to Apelāciju
         padome, pretēji tam, ko uzsver prasītāja, nav ignorējusi principus, kas iedibināti ar Tiesas 2001. gada 20. septembra spriedumu
         lietā C‑383/99 P Procter & Gamble/ITSB, Recueil, I‑6251. lpp.) attiecībā uz vārdisku preču zīmi “BABY‑DRY”, ņemot vērā to, ka šajā gadījumā nav noliedzams – pieprasītās
         preču zīmes nav leksikas izgudrojumi.

      40     Visbeidzot, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru izteicieni “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX” netiek izmantoti, lai
         apzīmētu pašu šo izteicienu aptvertās preces, kādu no to būtiskajām īpašībām vai vismaz kvalitāti, kas rodas pēc to apstrādes,
         ir pietiekami atgādināt – nav nepieciešams, lai Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētie apzīmējumi
         vai norādes, kas veido preču zīmi, reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas laikā būtu faktiski izmantoti, lai aprakstītu preces,
         attiecībā uz kurām lūdz reģistrāciju, vai šo preču īpašības. Ir pietiekami, ja šos apzīmējumus un norādes var izmantot šādiem
         mērķiem (pēc analoģijas skat. minēto spriedumu Campina Melkunie, 38. punkts), kā tas izriet no ITSB iesniegtajiem dokumentiem, ko prasītāja nav apstrīdējusi. Tā nevar atsaukties arī uz
         Tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedumu lietā T‑193/99Wrigley/ITSB (DOUBLEMINT), Recueil, II‑417. lpp.), kas ir atcelts ar iepriekš minēto spriedumu lietā ITSB/Wrigley, tāpēc, ka ir pietiekami, ka attiecīgais apzīmējums vismaz vienā no tā iespējamām nozīmēm norāda attiecīgo preču vai pakalpojumu
         īpašības (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ITSB/Wrigley, 32. punkts, un, pēc analoģijas, iepriekš minēto spriedumu lietā Campina Melkunie, 38. punkts).

      41     Prasītājas arguments, saskaņā ar kuru pastāv citi izteicieni, lai norādītu analogās šo preču īpašības, nepārliecina. Nav nozīmes
         tam, vai pastāv vai nepastāv sinonīmi, kas ļauj norādīt reģistrācijas pieteikumā minēto preču vai pakalpojumu analogās īpašības.
         Faktiski, ja Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts paredz – lai piemērotu tajā norādīto absolūto atteikuma pamatojumu,
         preču zīmei jāsastāv “tikai” no apzīmējuma vai norādes, kas var kalpot, lai norādītu attiecīgo preču vai pakalpojumu īpašības,
         tas savukārt neprasa, lai šie apzīmējumi vai norādes būtu vienīgais veids, kā norādīt minētās īpašības (skat. pēc analoģijas
         minēto spriedumu lietā Campina Melkunie, 42. punkts, un minēto spriedumu lietā Koninklijke KPNNederland, 57. un 101. punkts).

      42     No iepriekš minētā izriet, ka vārdiskie apzīmējumi “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX” no mērķa sabiedrības viedokļa var kalpot, lai
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē norādītu to preču būtiskās īpašības, kuras ietilpst reģistrācijas
         pieteikumā norādītajās klasēs.

      43     Līdz ar to Apelāciju padome nav pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunktu, uzskatot, ka vārdiskos apzīmējumus
         “SnTEM”, “SnPUR” un “SnMIX” nevar reģistrēt kā Kopienas preču zīmes.

      44     Tāpēc ir jānoraida pirmais prasītājas izvirzītais pamats, neuzklausot liecinieku, uz kuru prasītāja atsaucas.
      45     Attiecībā uz otro pamatu – kā tas arī izriet no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta – ir pietiekami, ka ir piemērojams viens
         no tajā uzskaitītajiem absolūtajiem atteikuma pamatojumiem, lai apzīmējumu nevarētu reģistrēt kā Kopienas preču zīmi (Tiesas
         2002. gada 19. septembra spriedums lietā C‑104/00 P DKV/ITSB, Recueil, I‑7561. lpp., 29. punkts, Pirmās instances tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedums lietā T‑331/99 Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/ITSB (Giroform), Recueil, II‑433. lpp., 30. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 27. novembra spriedums lietā T‑348/02 Quick/ITSB (Quick), Recueil, II‑5071. lpp., 37. punkts).

      46     Turklāt saskaņā ar judikatūru vārdiskai preču zīmei, kas apraksta preču vai pakalpojumu īpašības Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, šī iemesla dēļ neizbēgami nav atšķirtspējas attiecībā uz šīm pašām precēm vai pakalpojumiem
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Campina Melkunie, 19. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Koninklijke KPNNederland, 86. punkts).

      47     Pastāvot šiem apstākļiem, nevar apmierināt prasītājas izvirzīto otro pamatu – Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         pārkāpumu.

      48     Līdz ar to prasība kopumā ir jānoraida.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      49     Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums
         ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta)
      nospriež:
      1)      prasības noraidīt;
      2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 12. janvārī.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      H. Legal

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1995. gada 13. decembrī. # Vereniging van Exporteurs in Levende Varkens un citi un Nederlandse Bond van Waaghouders van Levend Vee un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Porcs vivants - Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Apvienotās lietas T-481/93 un T-484/93.