title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 21.jūlijā.#Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 77/799/EEK - Kompetentu iestāžu savstarpēja palīdzība - Pievienotās vērtības nodokļa un akcīzes nodokļa joma - Daļēja transpozīcija - Gibraltāra teritorija.#Lieta C-349/03.

text:
      Lieta C‑349/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 77/799/EEK – Kompetentu iestāžu savstarpēja palīdzība – PVN un akcīzes nodokļa joma – Daļēja transponēšana – Gibraltāra teritorija
      Ģenerāladvokāta Antonio Ticano [Antonio Tizzano] secinājumi, sniegti 2005. gada 10. martā

      Tiesas spriedums (virspalāta) 2005. gada 21. jūlijā
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana — Dalībvalstu iestāžu savstarpēja palīdzība tiešo un netiešo nodokļu jomā — Direktīva 77/799 — Pievienotās
            vērtības nodokļa un akcīzes nodokļa joma — Piemērojamība Gibraltāra teritorijai — Pienākumu neizpilde
      (1972. gada Pievienošanās akta 28. un 29. pants; Padomes Direktīva 77/799)
      Saskaņā ar Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanās akta 28. pantu
         Kopienu iestāžu tiesību akti dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanas jomā saistībā ar apgrozījuma nodokli nav piemērojami Gibraltāram,
         ja vien Padome, pieņemot vienbalsīgu lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma, nenolemj citādi. Par tādiem tiesību aktiem nevar uzskatīt
         noteikumus, kuros ir paredzēta tikai dalībvalstu sadarbība, ļaujot katrai no tām izmantot savas atbilstošas izpētes un informācijas
         sniegšanas metodes.

      Tas attiecas uz Direktīvu 77/799 par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā, kurā
         grozījumi izdarīti ar Direktīvu 79/1070 un Direktīvu 92/12 par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu,
         apriti un uzraudzību, līdz ar to šī direktīva, ciktāl tā attiecas uz pievienotās vērtības nodokli, nav uzskatāma par “tiesību
         aktu dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanas jomā saistībā ar apgrozījuma nodokli” Pievienošanās akta 28. panta nozīmē un līdz
         ar to ir piemērojama Gibraltāram.

      Grozītā Direktīva 77/799, ciktāl tā attiecas uz akcīzes nodokļiem, ir piemērojama arī Gibraltāram. Pat ja saskaņā ar Pievienošanās
         akta 29. pantu, kā arī tā I pielikuma I daļas 4. punktu, saskaņā ar kuru Gibraltārs neietilpst Kopienas muitas teritorijā,
         pastāvētu iespēja, ka šai teritorijai nav piemērojami noteikumi, kuros ir paredzēta minēto nodokļu saskaņošana, tas jebkurā
         gadījumā nenozīmē, ka uz Gibraltāru neattiecas grozītajā Direktīvā 77/799 paredzētais dalībvalstu kompetentu iestāžu pienākums
         sniegt savstarpēju palīdzību akcīzes nodokļu jomā.

      No tā izriet, ka, pievienotās vērtības nodokļa un akcīzes nodokļu jomā attiecībā uz Gibraltāra teritoriju nepiemērojot grozīto
         Direktīvu 77/799, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Līgums.

      (sal. ar 42., 44.–46., 50., 51., 53., 54. un 56. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2005. gada 21. jūlijā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 77/799/EEK – Kompetento iestāžu savstarpēja palīdzība – PVN un akcīzes nodokļa joma – Daļēja transponēšana – Gibraltāra teritorija
      Lieta C‑349/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 7. augustā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv R. Liāls [R. Lyal], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā,
      pret
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, ko pārstāv K. Mandži [K. Manji] un R. Kodvela [R. Caudwell], pārstāvji, kam palīdz D. Vaijats [D. Wyatt], QC, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann] un A. Ross [A. Rosas], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], N. Kolnerika [N. Colneric] (referente), S. fon Bārs [S. von Bahr], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], Dž. Arestis [G. Arestis], M. Ilešičs [M. Ilešič], J. Malenovskis [J. Malenovský] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 10. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, attiecībā uz Gibraltāru nepiemērojot Padomes 1977. gada
         19. decembra Direktīvu 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā (OV
         L 336, 15. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1979. gada 6. decembra Direktīvu 79/1070/EEK (OV L 331, 8. lpp.) un ar
         1992. gada 25. februāra Direktīvu 92/12/EEK par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību
         (OV L 76, 1. lpp., turpmāk tekstā – “grozītā Direktīva 77/799”), Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi
         pienākumus, ko tai uzliek EK līgums.

      2       Ar Tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 4. decembra rīkojumu Spānijas Karalistei tika dota atļauja iestāties lietā, atbalstot
         Komisijas prasījumus.

      3       Apvienotā Karaliste lūdz noraidīt Komisijas prasības pieteikumu un piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Atbilstošās tiesību normas
       Gibraltāra teritorijas daļēja izslēgšana no Kopienu tiesību piemērošanas jomas
      4       Aktā par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanās nosacījumiem un
         par pielāgojumiem Līgumos (OV 1972, L 73, 14. lpp.), turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”, proti, tā 28. pantā, ir noteikts:

      “Kopienu iestāžu tiesību akti, kuros paredzēti EEK līguma II pielikumā norādītie produkti un produkti, kas, tos importējot
         Kopienā, kopējās lauksaimniecības politikas īstenošanas rezultātā pakļauti īpašam tiesiskajam regulējumam, kā arī tiesību
         akti jautājumā par dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanu apgrozījuma nodokļa jomā netiek piemēroti attiecībā uz Gibraltāru,
         ja vien Padome, pieņemot vienprātīgu lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma, nenolemj citādi.”

      5       Atbilstoši Pievienošanās akta 29. pantam un tā I pielikuma I daļas 4. punktam Gibraltārs neietilpst Kopienas muitas teritorijā.
       Direktīva 77/799 un tās grozījumi
      6       Direktīva 77/799 tās sākotnējā redakcijā attiecās uz dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo nodokļu jomā.
         Tā tika pieņemta, pamatojoties uz EEK līguma 100. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EK līguma 100. pants, pašlaik
         EKL 94. pants).

      7       Ar Direktīvu 79/1070 tika paplašināta Direktīvas 77/799 piemērošanas joma, iekļaujot tajā arī pievienotās vērtības nodokli
         (turpmāk tekstā – “PVN”). Minētā direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EEK līguma 99. pantu (grozīts ar Vienoto Eiropas
         aktu, jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EK līguma 99. pants, pašlaik EKL 93. pants) un EEK līguma 100. pantu.

      8       Atbilstoši Direktīvas 79/1070 pirmajam apsvērumam “izvairīšanās no nodokļu maksāšanas un to nemaksāšana izraisa zaudējumus
         budžetā, kā arī taisnīgas nodokļu uzlikšanas principa pārkāpumus, un [..] apdraud veselīgu konkurenci; [..] tāpēc tas nelabvēlīgi
         ietekmē kopējā tirgus pareizu darbību”.

      9       Minētās direktīvas otrajā apsvērumā ir paredzēts:
      “[..] lai efektīvāk cīnītos pret šo praksi, saskaņā ar kopējiem principiem un noteikumiem jāstiprina sadarbība starp nodokļu
         iestādēm Kopienā.”

      10     Atbilstoši tās pašas direktīvas trešā apsvēruma noteikumiem:
      “[..] tāda savstarpēja [dalībvalstu kompetentu iestāžu] palīdzība būtu jāattiecina arī uz netiešo nodokļu jomu, lai nodrošinātu
         to pareizu novērtēšanu un iekasēšanu.”

      11     Direktīvas 79/1070 ceturtajā apsvērumā ir noteikts:
      “[..] savstarpējas palīdzības paplašināšana ir jo īpaši steidzama un svarīga attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli gan
         tādēļ, ka tas ir vispārējs patēriņa nodoklis, gan tādēļ, ka tas ir Kopienas pašu resursu sistēmas nozīmīga daļa.”

      12     Atbilstoši Direktīvas 79/1070 2. pantam dalībvalstīs līdz 1981. gada 1. janvārim stājas spēkā normatīvi un administratīvi
         akti, kas ir vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības.

      13     Ar Direktīvu 92/12 no jauna tika paplašināta Direktīvas 77/799 piemērošanas joma, tajā iekļaujot akcīzes nodokli par minerāleļļām,
         alkoholu un alkoholiskajiem dzērieniem, kā arī tabakas izstrādājumiem. Direktīva 92/12 bija balstīta uz EEK līguma 99. pantu
         versijā, kurā grozījumi izdarīti ar Vienoto Eiropas aktu.

      14     Direktīvas 92/12 pirmajā apsvērumā ir noteikts:
      “[..] iekšējā tirgus izveidei un darbībai ir nepieciešama preču, tostarp akcīzes preču, brīva aprite.”
      15     Šīs direktīvas ceturtajā apsvērumā ir noteikts, ka akcīzes nodokļa iekasēšanai visās dalībvalstīs vajadzētu būt identiskai,
         lai nodrošinātu iekšējā tirgus izveidi un darbību.

      16     Grozītās Direktīvas 77/799 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
      “Saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem dalībvalstu kompetentās iestādes apmainās ar jebkuru informāciju, kas tām var būt noderīga,
         lai pareizi novērtētu ienākuma nodokli, kapitāla nodokli, kā arī ar jebkuru informāciju, kas attiecas uz šādu netiešo nodokļu
         novērtēšanu:

      –       pievienotās vērtības nodoklis,
      –       akcīzes nodoklis par minerāleļļām,
      –       akcīzes nodoklis par alkoholu un alkoholiskajiem dzērieniem,
      –       akcīzes nodoklis par tabakas izstrādājumiem.”
      17     Šīs direktīvas 8. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Šī direktīva neuzliek pienākumu veikt izmeklēšanu vai sniegt informāciju, ja dalībvalstij, kas varētu informāciju sniegt,
         tās tiesību akti vai administratīvā prakse neļauj kompetentai iestādei veikt izmeklēšanu vai arī vākt vai izmantot šo informāciju
         šīs valsts vajadzībām.”

      18     Atbilstoši Direktīvas 92/12 31. panta 1. punktam dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi,
         lai 1993. gada 1. janvārī šī direktīva būtu izpildīta.

       Pirmstiesas procedūra
      19     Uzskatot, ka Apvienotā Karaliste nav informējusi Komisiju par pasākumiem, kas ir veikti, lai nodrošinātu grozītās Direktīvas
         77/799 transponēšanu valsts tiesību sistēmā attiecībā uz Gibraltāra teritoriju, Komisija uzsāka EKL 226. pantā paredzēto procedūru
         saistībā ar pienākumu neizpildi un lūdza šai dalībvalstij iesniegt savus apsvērumus. Lielbritānijas iestādes Komisijai darīja
         zināmus pasākumus, ko tās bija veikušas saistībā ar tiešajiem nodokļiem, nosūtot tai 1997. gada rīkojumu Nr. 26 par grozījumiem
         rīkojumā, kas attiecas uz ienākuma nodokli [Income Tax (Amendment) (No 2) Ordinance 1997] un kas stājās spēkā 1997. gada 1. oktobrī. Apvienotā Karaliste tomēr uzskatīja – tā kā uz Gibraltāru neattiecas ne kopējā
         PVN sistēma, ne saskaņotie noteikumi akcīzes nodokļu jomā, šīs direktīvas noteikumi par minētajiem nodokļiem konkrētajai teritorijai
         nav piemērojami. Pēc papildu brīdinājuma vēstules nosūtīšanas Komisija 2002. gada 27. jūnijā pieņēma argumentētu atzinumu,
         aicinot minēto valsti veikt pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai tajā iekļautās prasības izpildītu divu mēnešu termiņā, skaitot
         no atzinuma paziņošanas dienas. Uzskatot, ka pēc minētā atzinuma saņemšanas iesniegtie Apvienotās Karalistes valdības apsvērumi
         liecināja par argumentētajā atzinumā norādītās pienākumu neizpildes pastāvēšanu, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      20     Komisija atzīst, ka Gibraltāra teritorija atbilstoši Pievienošanās akta 28. pantam neietilpst apgrozījuma nodokļa saskaņošanas
         noteikumu piemērošanas jomā un ka šajā procesā tai ir jāpieņem, ka arī Kopienu tiesību noteikumi, kas attiecas uz akcīzes
         nodokļu saskaņošanu, šai teritorijai nav piemērojami.

      21     Komisija tomēr apgalvo, ka grozītā Direktīva 77/799, ciktāl tā ir saistīta ar dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību
         PVN un akcīzes nodokļu jomā, ir daļa no Gibraltāram piemērojamiem Kopienu tiesību noteikumiem.

      22     Ar šo direktīvu tika ieviests mehānisms dalībvalstu nodokļu iestāžu savstarpējai informācijas apmaiņai, lai tās varētu sekmīgāk
         likt ievērot valsts tiesību aktus. Šīs direktīvas mērķis bija atvieglot informācijas apmaiņu, kas vajadzīga nodokļu uzlikšanai
         un iekasēšanai atbilstoši katras dalībvalsts nodokļu sistēmai, un tādējādi cīnīties pret krāpšanos ar nodokļiem, novērst kapitāla
         aprites traucējumus un saglabāt veselīgu konkurenci. Direktīvas 77/799 grozījumi, kas izdarīti ar Direktīvu 79/1070 un Direktīvu
         92/12, nekādā veidā neietekmēja dalībvalstu nodokļu tiesības. Jautājums nav par tiesību aktu saskaņošanas pasākumu PVN vai
         akcīzes nodokļa jomā.

      23     Gibraltāra nodokļu iestāžu sniegtā informācija varētu būt noderīga vai pat nepieciešama, lai pareizi noteiktu PVN vai akcīzes
         nodokli citos Eiropas Kopienas reģionos, pat ja šie nodokļi nav piemērojami Gibraltāram.

      24     Galu galā varētu pierādīt, ka EKL 10. pants paredz paplašināt savstarpēju informācijas sniegšanas sistēmu, attiecinot to arī
         uz Gibraltāru.

      25     Ņemot vērā to, ka Direktīva 92/12 attiecas gandrīz tikai uz materiālo tiesību normu saskaņošanu akcīzes nodokļu jomā, tā noteikti
         ir balstīta uz EEK līguma 99. pantu. Tas vien, ka kāds noteikums ir iekļauts pasākumā, kas galvenokārt attiecas uz materiālo
         tiesību normu saskaņošanu, nepadara to par saskaņošanas noteikumu. Direktīvu 79/1070 būtu vajadzējis pieņemt, pamatojoties
         uz EEK līguma 100. pantu. Juridiskais pamats, kas ir norādīts, lai paplašinātu Direktīvas 77/799 piemērošanas jomu, tajā iekļaujot
         arī PVN un akcīzes nodokli, nekādā gadījumā neattiecas uz savstarpējās palīdzības pasākumiem, aplūkojot to no Pievienošanās
         akta 28. panta viedokļa.

      26     Spānijas valdība uzskata – kaut arī Komisija dažādu iemeslu dēļ vēlējās, lai uz atsevišķām teritorijām neattiektos netiešo
         nodokļu saskaņošana, un tam piekrita, tā neparedzēja, ka šīs teritorijas kļūs par krāpšanas vietām, kaitējot citām dalībvalstīm,
         kādai no tām atsakoties sniegt informāciju citai dalībvalstij par kādu no savām teritorijām. Līdzīga situācija, iespējams,
         radītu šķēršļus materiālo tiesību normu saskaņošanai citās teritorijās, kas ir pakļautas saskaņošanai.

      27     Gibraltāra faktiskā ekonomiskā situācija, tai skaitā tās ietekme uz dažādiem iekšējā tirgus darbības aspektiem, ir mainījusies.
         Tā kā netransponēšana īpaši ir skārusi Spānijas Karalisti, tai ir atbilstoši pierādījumi tam, ka grozītās Direktīvas 77/799
         nepiemērošana Gibraltāram radīja zaudējumus dalībvalstīm. Atbilstoši šādam galējam argumentam, dalībvalstīm būtu pienākums
         sadarboties, kā tas izriet no EKL 10. panta.

      28     Jākonstatē, ka ir attīstījusies nodokļu iestāžu savstarpējās sadarbības koncepcija un nozīme, kāda šai sadarbībai būtu jāpiešķir,
         apmainoties ar informāciju, lai tādējādi efektīvāk apkarotu krāpšanos ar nodokļiem un izvairīšanos no to maksāšanas. Turklāt
         ir iespējams atšķirt arī to, vai sadarbības pasākuma mērķis ir saskaņot nodokļus, vai tas vienkārši ir saistīts ar pasākumu,
         kam nav šāda mērķa, bet kas tikai paredz normas dalībvalstu sadarbībai.

      29     Kaut arī Spānijā ir teritorijas, kurās netiek piemērots PVN vai kas neietilpst Muitas savienībā, Spānijas Karaliste neuzskata,
         ka Direktīva 77/799 versijā, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 79/1070 vai Direktīvu 92/12, nebūtu piemērojama šajās teritorijās.

      30     Nobeigumā Spānijas valdība uzskata – tas, ka dažas teritorijas ir izslēgtas no PVN un saskaņotā akcīzes nodokļa piemērošanas
         jomas, nenozīmē, ka tās automātiski ir izslēgtas no grozītās Direktīvas 77/799 piemērošanas jomas. Šīs direktīvas mērķis bija
         vispārēja ģeogrāfiskā piemērojamība.

      31     Apvienotās Karalistes valdība apstrīd prasības pamatotību. Direktīvā 77/799 paredzētā režīma piemērošanas jomas paplašināšana,
         pirmkārt, ar Direktīvu 79/1070 iekļaujot tajā PVN un, otrkārt, ar Direktīvu 92/12 iekļaujot tajā akcīzes nodokli, neattiecas
         uz Gibraltāru.

      32     Ciktāl grozītā Direktīva 77/799 attiecas uz savstarpēju palīdzību PVN jomā, tajā bija paredzēta “dalībvalstu tiesību aktu
         saskaņošana apgrozījuma nodokļa jomā” Pievienošanās līguma 28. panta nozīmē un tādējādi tā nebija piemērojama Gibraltāram.
         Šī norma bija jāsaprot burtiskā nozīmē.

      33     Minētā direktīva nebija piemērojama Gibraltāram arī tiktāl, ciktāl tā attiecās uz savstarpēju palīdzību akcīzes nodokļa jomā.
         Iepriekš minētais izriet no tā, ka Gibraltārs nebija iekļauts Kopienas muitas teritorijā, un no tā, ka EK līguma noteikumi,
         kuros ir paredzēts nodrošināt preču brīvu apriti iekšējā tirgū, nav piemērojami Gibraltāram. Direktīvas 92/12 pirmais apsvērums,
         kā arī daži citi apsvērumi pierāda, ka šīs direktīvas mērķis ir garantēt preču brīvu apriti.

      34     Nebūtu iespējams nodalīt savstarpējas palīdzības mērķus PVN un akcīzes nodokļu noteikšanas un iekasēšanas jomā no to noteikumu
         saskaņošanas mērķiem, kas attiecas uz PVN un pašiem akcīzes nodokļiem. PVN un akcīzes nodokļu noteikšana un iekasēšana ciešā
         saistībā ar minētajā direktīvā paredzēto savstarpējo palīdzību pārāk sarežģītā veidā saistīta ar attiecīgajiem nodokļiem un
         nodevām, kas ir jānosaka un jāiekasē. Tas, cik efektīvi tiek pārvaldīta nodokļu sistēma, ir svarīgs faktors, nosakot nodokļu
         faktisko likmi, un to praktiski nebija iespējams nodalīt no dalībvalstu spējas iekasēt nodokļus.

      35     Direktīvas 77/799 piemērošanas jomas paplašināšana, pieņemot Direktīvu 79/1070 un Direktīvu 92/12, bija balstīta uz EEK līguma
         99. pantu, kas attiecas uz tiesību aktu saskaņošanu netiešo nodokļu jomā, ciktāl tas ir nepieciešams, lai garantētu iekšējā
         tirgus izveidi un darbību. Juridiskais pamats, kas ir izmantots nolūkā paplašināt savstarpējās palīdzības režīma piemērošanas
         jomu, iekļaujot tajā PVN un akcīzes nodokļus, nevarēja būt noteicošs faktors šajā tiesvedībā izvirzītajos jautājumos, bet
         gan tikai pakārtots faktors, kas šajā prāvā tomēr ir jāņem vērā.

      36     Apvienotās Karalistes valdība atgādina, ka 2004. gada 29. aprīļa sprieduma lietā C‑338/01 Komisija/Padome (Recueil, I‑4829. lpp.) 67. punktā Tiesa ir atzinusi – EKL 95. panta 2. punktā minētais jēdziens “nodokļu noteikumi” šajā ziņā ir
         jāinterpretē tādā veidā, ka tie ir ne tikai noteikumi, kas nosaka ar nodokli apliekamās personas darbības, nodokļu bāzi un
         tiešo un netiešo nodokļu likmes un atbrīvojumus no tiem, bet arī tie noteikumi, kas ir saistīti ar attiecīgo nodokļu iekasēšanas
         kārtību. Līdzīgi apsvērumi attiecas arī uz šo lietu.

      37     Apvienotās Karalistes pieeja atbilst tai, kāda ir izklāstīta jaunākajos Kopienas nodokļu tiesību aktos, kuros sadarbības pasākumi
         PVN jomā bija reglamentēti kā nodokļu saskaņošanas pasākumi [skat. trešo apsvērumu Padomes 2003. gada 7. oktobra Regulā (EK)
         Nr. 1798/2003 par administratīvu sadarbību pievienotās vērtības nodokļu jomā un Regulas (EEK) Nr. 218/92 atcelšanu (OV L 264,
         1. lpp.)].

      38     Atsaukšanās uz EKL 10. pantu savas argumentācijas pamatojumam, lai novērstu sekas, kas pretējā gadījumā rastos Pievienošanās
         akta 28. panta piemērošanas rezultātā, neatbilst ne EKL minētā panta saturam, ne jēgai.

      39     Spānijas Karalistes apgalvojumus, kas ir saistīti ar attiecīgo Spānijas teritoriju tiesisko stāvokli, nevar ņemt vērā lietā,
         kura tiek izskatīta šajā tiesvedībā.

       Tiesas vērtējums
       Ievada piezīme
      40     Ņemot vērā pirmstiesas procedūru un prasības pieteikumā iekļauto pamatojumu, ir jāuzskata, ka šajā ziņā konkrētā prasība uz
         grozītās Direktīvas 77/799 nepiemērošanu attiecas tikai tiktāl, ciktāl jautājums ir par PVN un akcīzes nodokli.

       Kompetentu iestāžu savstarpēja palīdzība PVN jomā
      41     Atbilstoši EKL 299. panta 4. punktam Līgums ir piemērojams Gibraltāram, jo tas ir monarhijas kolonija, par kuras ārējām attiecībām
         atbild Apvienotā Karaliste. Neraugoties uz to, atbilstoši Pievienošanās aktam daži Līguma noteikumi neattiecas uz Gibraltāru
         (skat. 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑30/01 Komisija/Apvienotā Karaliste, Recueil, I‑9481. lpp., 47. punkts), jo pastāv daži izņēmumi, kas ir ieviesti, ņemot vērā šīs teritorijas īpašo tiesisko stāvokli
         un it īpaši tās brīvostas statusu.

      42     No Pievienošanās akta 28. panta izriet, ka Kopienu iestāžu tiesību akti dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanas jomā saistībā
         ar apgrozījuma nodokli nav piemērojami Gibraltāram, ja vien Eiropas Savienības Padome, pieņemot vienbalsīgu lēmumu pēc Komisijas
         priekšlikuma, nenolemj citādi.

      43     Minētais noteikums kā izņēmums attiecībā uz Kopienu tiesību piemērošanu Kopienas teritorijā ir interpretējams tā, lai šis
         noteikums tiktu piemērots tikai tad, kad ir absolūti nepieciešams aizsargāt intereses, ko tas Gibraltāram ļauj aizstāvēt.
         Turklāt minētais noteikums ir jāapskata, ņemot vērā EKL 10. panta pirmās daļas otro teikumu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm
         ir jāatvieglo Kopienas uzdevumu veikšana (šajā sakarā skat. 1988. gada 25. februāra spriedumu apvienotajās lietās 194/85 un
         241/85 Komisija/Grieķija, Recueil, 1037. lpp., 20. punkts).

      44     Tādējādi noteikumus, kuros ir paredzēta tikai dalībvalstu sadarbība, ļaujot katrai no tām izmantot savas atbilstošas izpētes
         un informācijas sniegšanas metodes, nevar uzskatīt par “tiesību aktiem dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanas jomā saistībā
         ar apgrozījuma nodokli” minētā 28. panta nozīmē.

      45     Kā izriet no grozītās Direktīvas 77/799 8. panta 1. punkta, tajā ir paredzēts, ka informācijas apmaiņa notiek tikai atbilstoši
         noteikumiem, kas izriet no attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem vai administratīvā prakses.

      46     Tādējādi ir jāsecina, ka grozītā Direktīva 77/799, ciktāl tā attiecas uz PVN, nav uzskatāma par “tiesību aktu dalībvalstu
         tiesību aktu saskaņošanas jomā saistībā ar apgrozījuma nodokli” Pievienošanās akta 28. panta nozīmē.

      47     Šis vērtējums nav pretrunā tam, ko Tiesa ir iekļāvusi savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Padome, kurā ir interpretēts
         jēdziens “nodokļu noteikumi” EKL 95. panta 2. punkta nozīmē, nevis jēdziens “tiesību akti saskaņošanas jomā” Pievienošanās
         akta 28. panta nozīmē.

      48     Regulas Nr. 1798/2003 trešajā apvērumā, uz kuru atsaucas Apvienotās Karalistes valdība, protams, ir noteikts, ka “nodokļu
         saskaņošanas pasākumiem, kas ir veikti, lai pilnībā izveidotu iekšējo tirgu, ir jāietver kopējas sistēmas izveide apmaiņai
         ar informāciju starp dalībvalstīm, kur dalībvalstu administratīvās iestādes sniegtu savstarpēju palīdzību un sadarbotos ar
         Komisiju, lai nodrošinātu pareizu PVN piemērošanu preču piegādei un pakalpojumu sniegšanai, preču iegādei Kopienā un preču
         importam”.

      49     Savukārt tādu primāro tiesību noteikumu kā Pievienošanās akta 28. pantu nevar interpretēt, ņemot vērā sekundārā tiesību aktā
         iekļautu apsvērumu. Turklāt minētais trešais apsvērums ir viens no elementiem, ar ko ir pamatota regula, kuru Kopienas likumdevējs
         ir pieņēmis, balstoties uz EKL 93. pantu, kas, pretēji Pievienošanās akta 28. pantam, nav izņēmuma noteikums. Tādējādi, pamatojoties
         uz šo apsvērumu, nevar apšaubīt vērtējumu, ko tiesa ir iekļāvusi šī sprieduma 46. punktā.

      50     No visa iepriekš minētā izriet, ka grozītā Direktīva 77/799, ciktāl tā attiecas uz PVN, ir piemērojama Gibraltāram.
       Kompetentu iestāžu savstarpēja palīdzība akcīzes nodokļu jomā
      51     Šajā jautājumā ir jāatgādina, ka atbilstoši Pievienošanās akta 29. pantam, kā arī tā I pielikuma I daļas 4. punktam Gibraltārs
         ir izslēgts no Kopienas muitas teritorijas. Tāpat kā Pievienošanās akta 28. pants, arī šis izņēmums ir interpretējams sašaurināti.

      52     Šajā gadījumā nav jānoskaidro, vai fakts, ka Gibraltārs neietilpst Kopienas muitas teritorijā, nozīmē to, ka Direktīvas 92/12
         noteikumi, kas ir saistīti ar materiālo tiesību normu saskaņošanu akcīzes nodokļu jomā, nav piemērojami Gibraltāram.

      53     Pat ja pastāvētu iespēja, ka šie noteikumi nav piemērojami konkrētajai teritorijai, tad šāda izslēgšana jebkurā gadījumā nenozīmē,
         ka uz Gibraltāru neattiecas grozītajā Direktīvā 77/799 paredzētais dalībvalstu kompetentu iestāžu pienākums sniegt savstarpēju
         palīdzību akcīzes nodokļu jomā. Fakts, ka šis pienākums attiecas uz Gibraltāra iestādēm, neietekmē to, ka šai teritorijai,
         iespējams, nav piemērojami noteikumi, kuros ir paredzēta minēto nodokļu saskaņošana.

      54     Tādējādi grozītā Direktīva 77/799, ciktāl tā attiecas uz akcīzes nodokļiem, ir piemērojama Gibraltāram.
      55     Ņemot vērā visu iepriekš minēto, Komisijas prasība ir uzskatāma par pamatotu.
      56     Tādējādi ir jāsecina, ka, PVN un akcīzes nodokļu jomā attiecībā uz Gibraltāra teritoriju nepiemērojot grozīto Direktīvu 77/799,
         Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EK līgums.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest prasītājai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
         Saskaņā ar tā paša Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu Spānijas Karaliste, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pati.

      Ar šā pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      pievienotās vērtības nodokļa un akcīzes nodokļu jomā attiecībā uz Gibraltāra teritoriju nepiemērojot Padomes 1977. gada 19. decembra
            Direktīvu 77/799/EEK par dalībvalstu kompetentu iestāžu savstarpēju palīdzību tiešo un netiešo nodokļu jomā, versijā, kurā
            grozījumi izdarīti ar Padomes 1979. gada 6. decembra Direktīvu 79/1070/EEK un Padomes 1992. gada 25. februāra Direktīvu 92/12/EEK
            par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā
            Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EK līgums;
      2)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta), 2017. gada 6. aprīlis.#Azanta A/S pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “NIMORAL” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “NEORAL” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-49/16.


Vispārējās tiesas spriedums (devītā palāta), 2015. gada 26. novembris.#Bionecs GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “BIONECS” reģistrācijas pieteikums – Agrāka starptautiska vārdiska preču zīme “BIONECT” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-262/14.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2012. gada 8. novembrī. # Lagura Vermögensverwaltung GmbH pret Hauptzollamt Hamburg-Hafen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Kopienas Muitas kodekss - 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts - Ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa - Tiesiskā paļāvība - Neiespējamība pārbaudīt izcelsmes sertifikāta pareizību - "Pamatojoties uz eksportētāja sniegtām nepatiesām ziņām par faktiem izdota sertifikāta" jēdziens - Pierādīšanas pienākums - Vispārējo tarifa preferenču sistēma. # Lieta C-438/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-438/11
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Hamburg  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 22. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 26. augustā, tiesvedībā
            Lagura Vermögensverwaltung GmbH
            pret
            Hauptzollamt Hamburg-Hafen .
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], M. Ilešičs [ M. Ilešič ] (referents), M. Safjans [ M. Safjan ], un M. Bergere [ M. Berger ],
            ģenerāladvokāts J. Mazaks [ J. Mazák ],
            sekretārs M. Aleksejevs [ M. Aleksejev ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 5. jūlija tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Lagura Vermögensverwaltung GmbH  vārdā – T. Lieber , Rechtsanwalt ,
            – Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek  un J. Vláčil , pārstāvji,
            – Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri , pārstāve, kurai palīdz G. Albenzio , avvocato dello Stato ,
            – Eiropas Komisijas vārdā – L. Bouyon  un B.-R. Killmann , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 2. nod., 4. sēj., 307. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000 (OV L 311, 17. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 2. nod., 10. sēj., 239. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
            2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Vācijas sabiedrību Lagura Vermögensverwaltung GmbH  (turpmāk tekstā – “ Lagura” ) un Hauptzollamt Hamburg-Hafen  (Hamburgas ostas Galvenā muitas pārvalde, turpmāk tekstā – “ Hauptzollamt ”) par ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņu no šīs sabiedrības, jo tā Eiropas Savienībā ievedusi kurpes.
            Atbilstošās tiesību normas
            Muitas kodekss
            3. Muitas kodekss tika atcelts ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 23. aprīļa Regulu (EK) Nr. 450/2008, ar ko izveido Kopienas Muitas kodeksu (Modernizētais muitas kodekss) (OV L 145, 1. lpp.), kuras atsevišķi noteikumi kļuva piemērojami no 2008. gada 24. jūnija. Tomēr, ņemot vērā datumus, kas attiecas uz faktiem pamatlietā, uz tiem joprojām attiecas normas, kas bija ietvertas Muitas kodeksā.
            4. Muitas kodeksa 220. pantā ir noteikts:
            “1. Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota [..] vai iegrāmatota zemākā apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). [..]
            2. [..] vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja:
            [..]
            b) likumā noteiktā, bet nesamaksātā nodokļa summa nav bijusi iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru par maksājumu atbildīgā persona praktiski nav varējusi konstatēt, šī persona ir rīkojusies labā ticībā un izpildījusi visus spēkā esošo tiesību aktu noteikumus attiecībā uz muitas deklarāciju.
            Ja preču preferenciālais statuss ir noteikts, pamatojoties uz administratīvās sadarbības sistēmu, kas ietver trešās valsts dienestus, tad šo dienestu izdots sertifikāts, ja tas izrādītos nepatiess, būtu kļūda, ko nevarētu praktiski konstatēt punkta pirmās daļas nozīmē.
            Nepareizi izdots sertifikāts tomēr nav kļūda, ja sertifikāts pamatojas uz eksportētāja nepareizi sniegtiem faktiem, izņemot gadījumus, kad ir acīmredzams, ka izdevēji dienesti ir bijuši informēti vai ka tiem ir bijis jābūt informētiem, ka preces neatbilst nosacījumiem, kas jāievēro, lai tiem varētu noteikt preferenciālu režīmu.
            Parādnieks var pamatot savu labo ticību, ja spēj parādīt, ka attiecīgo tirdzniecības darbību laikā ir ar pietiekamu rūpību pūlējies nodrošināt, lai visi preferenču režīma nosacījumi būtu izpildīti.
            [..]”
            Regula (EEK) Nr. 2454/93
            5. Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.), kas ir grozīta ar Komisijas 2000. gada 24. jūlija Regulu (EK) Nr. 1602/2000 (OV L 188, 1. lpp.), 94. pantā ir noteikts:
            “1. A veidlapas izcelsmes sertifikātu [..] vēlāku pārbaudi veic izlases veidā vai ikreiz, kad Kopienas muitas dienestiem ir pamatotas šaubas par šo dokumentu autentiskumu, attiecīgo produktu izcelsmes statusu vai citu šīs iedaļas noteikumu izpildi.
            2. Šī panta 1. punkta noteikumu īstenošanai, Kopienas muitas dienesti nosūta atpakaļ A veidlapas izcelsmes sertifikātu vai faktūru, ja tā iesniegta, [..] saņēmējas izvešanas valsts valdības dienestiem, attiecīgā gadījumā norādot izmeklēšanas iemeslus. Lai pamatotu pārbaudes pieprasījumu, pārsūta visus iegūtos dokumentus un informāciju, kas liecina, ka izcelsmes apliecinājumā sniegtā informācija nav pareiza.
            Ja minētie dienesti nolemj apturēt [..] tarifa preferenču piešķiršanu līdz pārbaudes rezultātu saņemšanai, tās ievedējam piedāvā atbrīvot produktus, ja tiek veikti visi vajadzīgie pagaidu aizsardzības pasākumi.
            3. Ja pieteikumu turpmākai pārbaudei iesniedz saskaņā ar 1. punktu, šādu pārbaudi veic un par tās rezultātiem paziņo Kopienas muitas dienestiem [..]. Rezultātiem jābūt tādiem, kas ļauj noteikt, vai attiecīgais izcelsmes apliecinājums attiecas uz eksportētajiem produktiem un vai šos produktus var uzskatīt par saņēmējas valsts vai Kopienas izcelsmes produktiem.
            [..]”
            Regula (EK) Nr. 980/2005
            6. Padomes 2005. gada 27. jūnija Regulas (EK) Nr. 980/2005 par vispārējo tarifa preferenču sistēmas piemērošanu (OV L 169, 1. lpp.) 1. pantā ir paredzēts:
            “1. Kopienas vispārējo tarifa preferenču sistēmu [..] piemēro no dienas, kad stājas spēkā šī regula, līdz 2008. gada 31. decembrim.
            2. Šī regula nosaka:
            a) vispārējo režīmu;
            [..].”
            7. Šīs regulas 2. pantā ir precizēts, “ka valstis, kurām piemēro 1. panta 2. punktā minētos režīmus, ir uzskaitītas I pielikumā”. Ķīnas Tautas Republikas Makao speciālais administratīvais reģions (turpmāk tekstā – “Makao”) ir minēts šo preferenču sistēmas valstu un teritoriju skaitā, kas uzskaitītas šajā I pielikumā.
            8. Atbilstoši minētās regulas 7. panta 2. punktam “par 3,5 procentu punktiem samazina kopējā muitas tarifa ad valorem  nodokļus ražojumiem, kas kā paaugstināta riska ražojumi uzskaitīti II pielikumā”. Kurpes, kas tiek uzskatītas par paaugstināta riska preci, ir minētas šīs pašas regulas II pielikumā uzskaitīto preču vidū, uz ko tādējādi attiecas tajā paredzētā preferenču sistēma.
            9. Atbilstoši Regulas Nr. 980/2005 I pielikumam ir likvidētas tarifa preferences Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes kurpēm.
            Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
            10. 2007. gadā Lagura ieveda kurpes Savienībā. No minētā gada februāra līdz septembrim Lagura iesniedza vairākas muitas deklarācijas, lai laistu preces brīvā apgrozībā Savienībā. Lai pārbaudītu to izcelsmi, muitas deklarācijām tika pievienoti A veidlapas izcelsmes sertifikāti, norādot, ka to izcelsme ir Makao un ka tās ir ražotas sabiedrībās S . un V ., kas ir reģistrētas šajā pašā reģionā. Pamatojoties uz šiem dokumentiem, kurpju ievešanai ik reizi Hauptzollamt  uzlika preferenciālu nodokli ar 3,5 % likmi.
            11. Hauptzollamt pēc informācijas saņemšanas, ka noteiktas Ķīnas izcelsmes preces ir tikušas nepareizi deklarētas kā Makao izcelsmes preces, lai izvairītos no nepreferenciāla ievedmuitas nodokļa samaksas, iesniedza Makao kompetentajās iestādēs pieteikumus par pēcmuitošanas pārbaudi atbilstoši Regulas Nr. 2454/93, kas grozīta ar Regulu Nr. 1602/2000, 94. pantam. Veicot šīs pārbaudes, minētās kompetentās iestādes ir apstiprinājušas, ka tās ir izdevušas attiecīgo preču izcelsmes sertifikātus, bet nevarēja pārbaudīt minēto sertifikātu satura pareizību, jo sabiedrības, kas kā eksportētājas tām sniedza ziņas, bija izbeigušas ražošanu un tātad bija slēgtas. Tomēr Makao iestādes izcelsmes sertifikātus nebija atzinušas par spēkā neesošiem.
            12. Tā kā pēcmuitošanas pārbaudēs neapstiprinājās preču izcelsme, Hauptzollamt nolēma, ka tām ir nezināma izcelsme. Šī iemesla dēļ tā ar trim attiecīgi 2008. gada 21., 22. un 25. augusta paziņojumiem par nodokli prasīja samaksāt, pamatojoties uz Muitas kodeksa 220. panta 1. punktu, starpību starp muitas nodokli, kas aprēķināts atbilstoši preferenciālai likmei (3,5 %), un tai, kas aprēķināta atbilstoši nepreferenciālajai likmei (7 %).
            13. Lagura pēc tam, kad tā bez panākumiem apstrīdēja šo ievedmuitas nodokļu vēlāku piedziņu, cēla prasību iesniedzējtiesā, kurā tā norādīja it īpaši uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, kas izriet no Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta.
            14. Iesniedzējtiesa uzdod jautājumu par to, kam ir pierādīšanas pienākums, ka izcelsmes sertifikāts ir izdots, pamatojoties uz eksportētāja pareizi vai nepareizi sniegtajām ziņām par faktiem. Šajā ziņā tā apgalvo, ka Tiesa ir nospriedusi 2006. gada 9. marta spriedumā lietā C-293/04 Beemsterboer Coldstore Services (Krājums, I-2263. lpp.), ka nodokļu parādniekam ir jāpierāda, ka trešās valsts izsniegtais sertifikāts ir balstīts uz pareizām ziņām par faktiem, neņemot vērā pierādīšanas pienākuma tradicionālās sadales noteikumus, saskaņā ar kuriem šis pienākums ir muitas iestādēm, kuras vēlas atsaukties uz Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu initio . Atsaucoties uz iepriekš minētā sprieduma lietā Beemsterboer Coldstore Services  43. punktu, no kura izriet, ka Savienība nedrīkst ciest nelabvēlīgas sekas importētāju piegādātāju nepareizas rīcības dēļ, tā jautā, vai pierādīšanas pienākums ir parādniekam tikai tad, ja eksportētājs ir rīkojies nosodāmi.
            15. Šādos apstākļos Finanzgericht Hamburg  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai tādos apstākļos kā pamatlietā, proti, ja trešās valsts iestāde vairs nevar pārbaudīt, vai tās izsniegtā sertifikāta pamatā ir pareizi sniegtas ziņas par faktiem, parādniekam atbilstoši Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta otrajai un trešajai daļai ir jāliedz tiesības atsaukties uz tiesisko paļāvību, ja apstākļi, kuru dēļ nav iespējams noskaidrot izcelsmes sertifikāta satura pareizumu, ietilpst eksportētāja kompetences jomā vai ja pierādīšanas pienākuma pāreja Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta trešās daļas initio  izpratnē no muitas iestādes uz nodokļa parādnieku ir atkarīga vienīgi vai drīzāk no tā, ka cēloņi, kuru dēļ nepastāv noskaidrošanas iespēja, atrodas ārpus eksportētājas [valsts] iestādes kompetences jomas vai ir saistīti ar neuzmanību, kurā vainojams vienīgi eksportētājs?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            16. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts kompetentajām iestādēm pēcmuitošanas pārbaudē nav iespējams pārbaudīt, vai A veidlapas izcelsmes sertifikāts, ko tās ir izsniegušas, pamatojas uz eksportētāja pareizi sniegtām ziņām par faktiem, un pierādīšanas pienākums, ka šis sertifikāts ir izdots, pamatojoties uz eksportētāja pareizi sniegtām ziņām par faktiem, parādniekam ir tikai tad, ja šī neiespējamība izriet no neuzmanības, kurā vainojams vienīgi eksportētājs, vai arī ja minētās neiespējamības iemesls ir eksportētājs, iestādēm nepieļaujot neuzmanību, vai tās nav eksportētājas valsts muitas iestādes.
            17. Vispirms šajā ziņā ir jāatgādina, ka pēcmuitošanas pārbaudes mērķis ir pārbaudīt A veidlapas izcelsmes sertifikātā norādīto izcelsmi (skat. pēc analoģijas attiecībā uz preču aprites sertifikātiem EUR.1 1993. gada 7. decembra spriedumu lietā C-12/92 Huygen  u.c., Recueil , I-6381. lpp., 16. punkts; 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-97/95 Pascoal & Filhos , Recueil , I-4209. lpp., 30. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Beemsterboer Coldstore Services , 32. punkts, kā arī 2011. gada 15. decembra spriedumu lietā C-409/10 Afasia Knits Deutschland , Krājums, I-13331. lpp., 43. punkts).
            18. Tā kā pēcmuitošanas pārbaudē nav iespējams pārliecināties par A veidlapas izcelsmes sertifikātā norādīto preču izcelsmi, ir jāsecina, ka šīs preces ir nezināmas izcelsmes un tāpēc izcelsmes sertifikāts un preferenciāls tarifs piemērots kļūdaini (iepriekš minētais spriedums lietā Huygen  u.c., 17. un 18. punkts; 1996. gada 14. maija spriedums apvienotajās lietās C-153/94 un C-204/94 Faroe Seafood  u.c., Recueil , I-2465. lpp., 16. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Beemsterboer Coldstore Services , 34. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Afasia Knits Deutschland , 44. punkts).
            19. Tādējādi, ja eksportētājvalsts iestādes ir izsniegušas nepareizus A veidlapas izcelsmes sertifikātus, šī izsniegšana saskaņā ar minēto 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta otro un trešo daļu jāuzskata par minēto iestāžu pieļautu kļūdu, izņemot gadījumu, ja sertifikāts pamatojas uz eksportētāja nepareizi sniegtajām ziņām par faktiem. Ja minētie sertifikāti ir izsniegti, pamatojoties uz eksportētāja nepareizi sniegtām ziņām par faktiem, ir jāveic ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa, izņemot situāciju, kad ir acīmredzams, ka atbildīgās iestādes ir izsniegušas šos sertifikātus, zinot vai tām būtu bijis jāzina, ka preces neatbilst nosacījumiem, kas nepieciešami, lai uz tām varētu attiecināt preferenču režīmu (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā Afasia Knits Deutschland , 48. punkts).
            20. Iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, pierādīšanas pienākums attiecībā uz to, ka sertifikāti ir izsniegti, pamatojoties uz eksportētāju sniegtiem nepatiesiem paziņojumiem, Hauptzollamt vai, tieši otrādi, parādniekam Lagura ir jāpierāda, ka eksportētāji ir pareizi snieguši ziņas par faktiem Makao kompetentajām iestādēm.
            21. Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Tiesa ir jau nolēmusi attiecībā uz šādu pierādīšanas pienākuma sadali, ka nodokļu parādniekam ir jāpierāda, ka preču aprites sertifikāts EUR.1, ko izsniegušās trešās valsts iestādes, pamatojas uz eksportētāja pareizi sniegtām ziņām par faktiem, ja kļūdas dēļ, kurā ir vainojams tikai eksportētājs, it īpaši, ja tas nav izpildījis savu pienākumu, kas izriet no piemērojamā tiesiskā regulējuma, uzglabāt trīs gadus pamatojošos dokumentus, muitas iestādēm nav iespējams pašām sniegt vajadzīgos pierādījumus, ka sertifikāts EUR.1 ir ticis izdots, pamatojoties uz minētā eksportētāja pareizi vai nepareizi sniegtām ziņām par faktiem (skat. šajā ziņā iepriekš minēto spriedumu lietā Beemsterboer Coldstore Services , 40. un 46. punkts).
            22. Šāda prasība, kas parādniekam uzliek pienākumu pierādīt, ka eksportētāji ir pareizi snieguši ziņas par faktiem kompetentajām iestādēm, ir atkāpe no tradicionālajiem pierādīšanas pienākuma sadales noteikumiem, saskaņā ar kuriem principā muitas dienestiem, kas grib pamatot vēlāku piedziņu ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu, ir pienākums, pamatojot savu prasību, iesniegt pierādījumus, ka sertifikāti ir izdoti nepareizi tāpēc, ka eksportētājs ir nepareizi sniedzis ziņas par faktiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Beemsterboer Coldstore Services , 39. un 46. punkts).
            23. Ir jāpārbauda, kādā veidā apstākļos, kādi ir pamatlietā, ir jāpiemēro Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta interpretācija, kuru Tiesa ir sniegusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Beemsterboer Coldstore Services .
            24. Lagura apgalvo, ka šī interpretācija nav attiecināma uz šo lietu, jo importētājas valsts iestādēm ir jāiesniedz pierādījumi par eksportētāju paziņojumu, pamatojoties uz kuriem ir izdoti nepareizie izcelsmes sertifikāti, nepareizību. Šis viedoklis ir pamatots it īpaši, ņemot vērā to, ka atšķirībā no situācijas, kas principā bija noteicošā iepriekš minētajā spriedumā lietā Beemsterboer Coldstore Services , šajā lietā nav iespējams konstatēt jebkādu neuzmanību, kurā varētu vainot eksportētājus un kura liegtu muitas iestādēm iespēju iesniegt pierādījumus, ka to izdotais sertifikāts ir izdots, pamatojoties uz minētā eksportētāja pareizi vai nepareizi sniegtām ziņām par faktiem. It īpaši eksportētājiem nevar pārmest, ka tie nav izpildījuši savu pienākumu uzglabāt pamatojošos dokumentus. Turklāt Lagura uzsver, ka atšķirībā no iepriekš minētā sprieduma lietā Beemsterboer Coldstore Services šajā gadījumā Makao kompetentās iestādes nav atzinušas par spēkā neesošiem vai atsaukušas izcelsmes sertifikātus.
            25. Savukārt Čehijas Republikas un Itālijas valdības, kā arī Eiropas Komisija uzskata, ka parādniekam ir jāpierāda, ka sertifikāti pamatojas uz eksportētāja pareizi sniegtām ziņām par faktiem.
            26. Ir svarīgi uzsvērt šajā ziņā, ka šīs lietas apstākļi atšķiras no lietas, attiecībā uz kuru ir taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Beemsterboer Coldstore Services , apstākļiem, jo preferenču sistēma nav ieviesta atbilstoši brīvas tirdzniecības nolīgumam starp trešajām valstīm un Savienību, bet to Savienība ir ieviesusi vienpusēji atbilstoši Regulai Nr. 980/2005.
            27. Šajā regulā atšķirībā no brīvas tirdzniecības nolīguma, kas tika aplūkots iepriekš minētajā spriedumā lietā Beemsterboer Coldstore Services , nav paredzēts eksportētāja pienākums saglabāt pamatojošos dokumentus, jo Savienībai nav iespējams vienpusēji noteikt pienākumus trešo valstu tirgus dalībniekiem.
            28. Tādējādi attiecībā uz argumentu, ka šajā lietā pierādīšanas pienākums nav parādniekam, jo eksportētājam nevar tikt pārmesta pienākuma uzglabāt pamatojošos dokumentus neizpilde, ir jākonstatē, ka, ja šāds pienākums nav noteikts attiecīgajā tiesiskajā regulējumā, tas acīmredzami nevar tikt pārkāpts.
            29. Tas, ka nepastāv šāds eksportētāja pienākums, pats par sevi nevar radīt situāciju, ka no parādnieka netiek prasīta nekāda rūpība vai viņš tiek atbrīvots no jebkura riska saistībā ar preces izcelsmes pārbaudi un noteikšanu pēcmuitošanas pārbaudē.
            30. Kā Tiesa atkārtoti ir nolēmusi, līgumattiecībās tirgus dalībniekam ir jāveic nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātos pret vēlākas piedziņas risku (iepriekš minētais spriedums lietā Pascoal & Filhos , 60. punkts; 1999. gada 9. decembra rīkojums lietā C-299/98 P CPL Imperial 2 un Unifrigo /Komisija, Recueil , I-8683. lpp., 38. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Beemsterboer Coldstore Services , 41. punkts).
            31. It īpaši tas, ka līguma noslēgšanas laikā vai pēc tam parādnieks saņem no otras līgumslēdzējas puses visus pierādījumus, kas apstiprina, ka preču izcelsme ir valsts, uz kuru attiecas vispārējā tarifa preferenču sistēma, tostarp dokumentus, kas pierāda šo izcelsmi, var būt nodrošinājums pret pēcmuitošanas prasību risku.
            32. Turklāt ir jāuzsver, ka tas, ka importētājas valsts muitas iestādēm ir jāpierāda eksportētāja sniegto ziņu par faktiem nepareizība, bet tām nav iespējams to izdarīt, jo pēdējais ir izbeidzis savu darbību, varētu radīt tādas rīcības risku, kas nav savienojama ar vispārējās tarifa preferenču sistēmas mērķiem. Pat ja ražošanas izbeigšana principā ir bieži sastopams ekonomisks lēmums, nevar izslēgt, ka tas tomēr var būt nepareiza eksportētāja rīcība ar mērķi izvairīties no vispārējās tarifa preferenču sistēmas noteikumiem, ko šis eksportētājs ir lietojis kā līdzekli, lai noslēptu preču faktisko izcelsmi, kura ir valsts, kam netiek piemērots preferenciāls režīms.
            33. Ir skaidrs, ka Savienība nedrīkst ciest importētāju piegādātāju nepareizās rīcības nelabvēlīgo seku dēļ (iepriekš minētais spriedums lietā Pascoal & Filhos , 59. punkts, un Beemsterboer Coldstore Services , 43. punkts).
            34. Attiecībā uz faktu, ka Makao kompetentās iestādes nav atzinušas par spēka neesošiem pamatlietā aplūkotos izcelsmes sertifikātus, ir jānorāda, ka, protams, ir taisnība, ka Tiesa ir nospriedusi attiecībā uz Savienības un trešo valstu nolīgumiem, kā, piemēram, asociācijas līgumu vai brīvas tirdzniecības nolīgumu, ka administratīvās sadarbības sistēma var darboties tikai tad, ja importētājvalsts muitas administrācija atzīst eksportētājvalsts muitas iestādes tiesiski sniegtos novērtējumus (skat. 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 218/83 Les Rapides Savoyards  u.c., Recueil , 3105. lpp., 27. punkts; 2006. gada 9. februāra spriedumu apvienotajās lietās no C-23/04 līdz C-25/04 Sfakianakis , Krājums, I-1265. lpp., 23. punkts; 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā C-442/08 Komisija/Vācija, Krājums, I-6457. lpp., 72. punkts; kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Afasia Knits Deutschland , 29. punkts).
            35. Tomēr tik un tā vajadzība dalībvalstu muitas administrācijai atzīt eksportētājas valsts muitas iestāžu izdarītos vērtējumus neizpaužas tādā pašā veidā, ja preferenču režīms ir izveidots nevis ar starptautisku līgumu, kas saista Savienību un trešo valsti, pamatojoties uz savstarpējiem pienākumiem, bet ar Savienības autonomu pasākumu (iepriekš minētais spriedums lietā Faroe Seafood  u.c., 24. punkts).
            36. Tādējādi ir jākonstatē, ka vispārējas tarifa preferenču sistēmas ietvaros, ko vienpusēji ir noteikusi Savienība, eksportētājas valsts iestādes izdarīts A veidlapas izcelsmes sertifikātu spēkā esamības vērtējums nevar būt saistošs Savienībai un tās dalībvalstīm, ja, kā tas ir tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, importētājas valsts muitas iestādes turpina pastiprināt šaubas par preču faktisko izcelsmi, lai gan minētie izcelsmes sertifikāti nav atzīti par spēkā neesošiem.
            37. Pretējs risinājums, kas atņemtu importētājas valsts muitas iestādēm tādā procedūrā, kāda ir pamatlietā, kas uzsākta šīs pašas valsts tiesā, iespēju prasīt pierādījumus, ka izcelsmes sertifikāts ir izdots, pamatojoties uz eksportētāja nepareizi vai pareizi sniegtām ziņām par faktiem, kuri ietekmē pēcmuitošanas pārbaudes mērķi, kas, kā izriet no šī sprieduma 17. punkta, ir vēlāk pārbaudīt A veidlapas izcelsmes sertifikātā norādītas preces izcelsmes pareizību.
            38. No iepriekš minētā izriet, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, pierādīšanas pierādījums, ka izcelsmes sertifikāts ir izdots, pamatojoties uz eksportētāja pareizi sniegtām ziņām par faktiem, ir parādniekam.
            39. Protams, tas, ka šāds pierādīšanas pienākums tiek noteikts parādniekam, var tam radīt neērtības, it īpaši, ja tas no valsts, kam ir piešķirtas tarifa preferences, labā ticībā ir importējis preces, kuru izcelsme vēlāk eksportētāja apgalvoti nepatiesu paziņojumu dēļ ir apšaubīta pēcmuitošanas pārbaudē.
            40. Tomēr ir jāatgādina, ka informētam un tiesību normas zinošam tirgus dalībniekam, novērtējot priekšrocības, ko var sagādāt preču, kam var piemērot preferenču tarifu, tirdzniecība, ņemot vērā tirgum piemītošos riskus, ko tas izpēta un kam tas piekrīt kā normālām tirdzniecības neērtībām (skat. 1980. gada 11. decembra spriedumu lietā 827/79 Acampora , Recueil , 3731. lpp., 8. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Pascoal & Filhos , 59. punkts, kā arī iepriekš minēto rīkojumu lietā CPL Imperial 2 un Unifrigo /Komisija, 37. punkts).
            41. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja trešās valsts kompetentajām iestādēm pēcmuitošanas pārbaudē nav iespējams pārbaudīt, vai A veidlapas izcelsmes sertifikāts, ko tās ir izsniegušas, pamatojas uz eksportētāja pareizi sniegtām ziņām par faktiem, tādēļ, ka pēdējais ir izbeidzis ražošanu, pierādīšanas pienākums, ka šis sertifikāts ir izdots, pamatojoties uz eksportētāja pareizi sniegtām ziņām par faktiem, ir parādniekam.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            42. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000, 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja trešās valsts kompetentajām iestādēm pēcmuitošanas pārbaudē nav iespējams pārbaudīt, vai A veidlapas izcelsmes sertifikāts, ko tās ir izsniegušas, pamatojas uz eksportētāja pareizi sniegtām ziņām par faktiem, tādēļ, ka pēdējais ir izbeidzis ražošanu, pierādīšanas pienākums, ka šis sertifikāts ir izdots, pamatojoties uz eksportētāja pareizi sniegtām ziņām par faktiem, ir parādniekam.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2001. gada 3.oktobrī. # Zapf Creation AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Sintagma New Born Baby - Absolūts atteikuma pamatojums - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts. # Lieta T-140/00.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 15.decembrī. # Hauptzollamt Hamburg-Hafen pret Afasia Knits Deutschland GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Kopējā tirdzniecības politika - Preferenciālais režīms izstrādājumu, kuru izcelsme ir Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstīs (ĀKK), importam - Pārkāpumi, kas atklāti Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) veiktas izmeklēšanas laikā ĀKK eksportētājvalstī - Ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa. # Lieta C-409/10.

text:
      Lieta C‑409/10
      Hauptzollamt Hamburg‑Hafen
      pret
      Afasia Knits Deutschland GmbH
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopējā tirdzniecības politika – Preferenciālais režīms Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna (ĀKK) valstu grupas izstrādājumu importam – Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) veiktā izmeklēšanā ĀKK eksportētājvalstī atklāti pārkāpumi – Ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Starptautiskie nolīgumi – ĀKK un EK Kotonū nolīgums – Ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa – Komisijas veikta preču
            izcelsmes vēlāka pārbaude – Eksportētājvalsts valdības pārstāvja līdzparakstītā protokolā ietverti rezultāti
      (ĀKK un EK Kotonū nolīguma V pielikuma 1. protokola 32. pants)
      2.        Eiropas Savienības pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa – Regulas Nr. 2913/92 220. panta
            2. punkta b) apakšpunktā ievedmuitas nodokļa neiegrāmatošanai paredzēti nosacījumi – EUR 1 sertifikāta pēcmuitošanas pārbaude
            bez skaidriem rezultātiem
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts)
      1.        Partnerattiecību nolīguma starp Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstu grupas locekļiem, no vienas puses, un
         Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no otras puses, kas parakstīts Kotonū 2000. gada 23. jūnijā un kas Kopienas vārdā apstiprināts
         ar Lēmumu 2003/159/EK, V pielikuma 1. protokola 32. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pēcmuitošanas pārbaudes attiecībā uz
         izcelsmes sertifikātos norādīto preču izcelsmes precizitāti rezultāti, ko sniegusi Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā
         okeāna (ĀKK) valstu grupas valsts un kas galvenokārt ietver Komisijas, precīzāk, Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF), vadītu pārbaudi šajā valstī un pēc tās ielūguma, ir saistoši tās dalībvalsts iestādēm, kurā tika ievestas preces, tikai
         iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka šīs iestādes ir saņēmušas dokumentu, kurā ir norādīts, ka šī ĀKK valsts nešaubīgi ir
         atzinusi šos rezultātus kā pašas [veiktas izmeklēšanas rezultātus].

      No minētā izriet, ka šo pēcmuitošanas pārbaudi veica OLAF. Proti, šādu pārbaudi ir jāveic ne tikai pēc importētājas dalībvalsts lūguma, bet arī, ja kāda no nolīguma valstīm vai Komisija,
         kurai saskaņā ar EKL noteikumiem ir jānodrošina nolīguma pareiza piemērošana, uzskata, ka pastāv norādes, kas rada aizdomas
         par importēto preču izcelsmi. Tā tas ir OLAF vadītās izmeklēšanas misijas gadījumā, kas tika veikta pēc eksportētājvalsts Ārlietu un ārējās tirdzniecības lietu ministrijas
         uzaicinājuma. Šajos apstākļos OLAF vadītā izmeklēšana šīs valsts teritorijā nevar tikt uzskatīta par iejaukšanos tās iekšējās lietās un tādējādi nav šīs valsts
         suverenitātes pārkāpums.

      Attiecībā uz to, kā izmeklēšanu rezultāti ir jāpaziņo importētājai dalībvalstij, lai tie būtu saistoši tās iestādēm, ir jāuzskata,
         ka tas, ka šīm iestādēm tiek nosūtīts OLAF veiktās izmeklēšanas protokols, kurš ir pienācīgi parakstīts ĀKK eksportētājvalsts vārdā un kurā atzīts, ka sertifikāti EUR. 1
         neapšaubāmi ir nepareizi un tādējādi nav spēkā, padara šos secinājumus par saistošiem minētajām iestādēm.

      Visbeidzot, attiecībā uz jautājumu par to, vai persona, kura ir parakstījusi izmeklēšanas protokolu ĀKK eksportētājvalsts
         vārdā, bija kompetenta to darīt saskaņā ar šīs valsts tiesībām, tikai tad, ja pastāv šaubas par tās personas kompetenci, kura
         ir parakstījusies eksportētājvalsts vārdā, importētājas dalībvalsts iestādēm attiecīgajā ĀKK valstī ir jāpārbauda, vai šai
         personai patiešām bija tiesības pārstāvēt attiecīgo valsti šajā jautājumā.

      (sal. ar 32., 33., 36.–38. un 40. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Padomes Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 2700/2000, 220. panta
         2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad izcelsmes sertifikāti, kas izdoti preču importēšanai
         Eiropas Savienībā, tiek atzīti par spēkā neesošiem, jo šo sertifikātu izsniegšana ir notikusi nepareizi un uz tiem norādīto
         preferenciālo izcelsmes vietu nav bijis iespējams apstiprināt pēcmuitošanas pārbaudes laikā, importētājs nevar iebilst pret
         ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņu, norādot, ka nevar izslēgt to, ka faktiski atsevišķas no šīm precēm ir preferenciālas
         izcelsmes [preces].

      No vienas puses, pēcmuitošanas pārbaudes mērķis ir pārbaudīt sertifikātā EUR. 1 norādītās izcelsmes atbilstību. Ja pēcmuitošanas
         pārbaudē nav iespējams pārliecināties par sertifikātā EUR. 1 norādīto preču izcelsmes atbilstību, ir jāsecina, ka šīs preces
         ir nezināmas izcelsmes un tāpēc sertifikāts EUR. 1 un preferenciālais tarifs piemēroti kļūdaini. No minētā izriet, ka ievedmuitas
         nodokļa pēcmuitošanas piedziņa attiecībā uz muitas nodevām, kas nav samaksātas, importējot preces, ir parastas sekas tam,
         ka pēcmuitošanas pārbaudes laikā nav bijis iespējams pārliecināties par sertifikātā EUR. 1 norādīto preču izcelsmi.

      No otras puses, tā kā eksportētājvalsts iestādes pieļāva kļūdu eksportētāju dēļ, nepareizu sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu
         nevar uzskatīt par pašu šo iestāžu pieļautu kļūdu. Šādas kļūdas neesamības gadījumā Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta
         noteikumi neļauj personai, kurai ir jāmaksā nodoklis, pamatoties uz tiesiskās paļāvības principu.

      (sal. ar 43., 44., 46., 54. un 55. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 15. decembrī (*)

      Kopējā tirdzniecības politika – Preferenciālais režīms izstrādājumu, kuru izcelsme ir Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstīs (ĀKK), importam
         – Pārkāpumi, kas atklāti Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) veiktas izmeklēšanas laikā ĀKK eksportētājvalstī – Ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa

      Lieta C‑409/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesfinanzhof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 29. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 16. augustā, tiesvedībā

      Hauptzollamt Hamburg‑Hafen
      pret
      Afasia Knits Deutschland GmbH.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši M. Safjans [M. Safjan], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), E. Levits un M. Bergere [M. Berger],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 7. jūlija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Afasia Knits Deutschland GmbH vārdā – H. fon Cantiers [H. Von Zanthier] un M. Stavska‑Hēbele [M. Stawska‑Höbel], Rechtsanwälte,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz Dž. Albencio [G. Albenzio], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – A. Bordess [A. Bordes] un B. R. Kilmans [B.‑R. Killmann], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 15. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Partnerattiecību nolīguma starp Āfrikas, Karību jūras reģiona
         un Klusā okeāna valstu grupas locekļiem, no vienas puses, un Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no otras puses, kas parakstīts
         Kotonū 2000. gada 23. jūnijā (OV 2000, L 317, 3. lpp.) un ko Kopienas vārdā apstiprināja ar Padomes 2002. gada 19. decembra
         Lēmumu 2003/159/EK (OV 2003, L 65, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “Kotonū nolīgums”), V pielikuma 1. protokola 32. pantu, kā arī
         220. pantu Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.),
         ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000 (OV L 311,
         17. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Hauptzollamt Hamburg‑Hafen (Hamburgas ostas Galvenā muitas pārvalde, turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) un Afasia Knits Deutschland GmbH (turpmāk tekstā – “Afasia”) par ievedmuitas nodokļa vēlāku maksāšanu, kas jāveic šai sabiedrībai, jo tā Eiropas Savienībā importējusi tekstilizstrādājumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kotonū nolīgums
      3        Kotonū nolīgums stājās spēkā 2003. gada 1. aprīlī. Tomēr, piemērojot ĀKK–EK Ministru padomes 2000. gada 27. jūlija Lēmumu
         Nr. 1/2000 par pārejas pasākumiem, kas piemērojami no 2000. gada 2. augusta līdz brīdim, kad stāsies spēkā ĀKK un EK sadarbības
         nolīgums (OV L 195, 46. lpp.), kas ir pagarināts ar ĀKK un EK Ministru padomes 2002. gada 31. maija Lēmumu Nr. 1/2002 (OV
         L 150, 55. lpp.), šis nolīgums tika piemērots pirms termiņa, sākot ar 2000. gada 2. augustu.

      4        Nolīgums, ar kuru tika veiktas izmaiņas, tika parakstīts 2005. gada 25. jūnijā Luksemburgā un stājās spēkā 2008. gada 1. jūlijā.
         2010. gada 14. jūnijā tika pieņemts Padomes Lēmums 2010/648/ES par to, lai Eiropas Savienības vārdā parakstītu Nolīgumu, ar
         kuru otro reizi groza Partnerattiecību nolīgumu starp Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstu grupas locekļiem,
         no vienas puses, un Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no otras puses, kas parakstīts Kotonū 2000. gada 23. jūnijā un pirmo
         reizi grozīts Luksemburgā 2005. gada 25. jūnijā (OV L 287, 1. lpp.). Tomēr, ņemot vērā datumus, kas attiecas uz faktiem pamatlietā,
         uz to joprojām attiecas tiesību normas, kas ietvertas sākotnējā Kotonū nolīguma redakcijā.

      5        Saskaņā ar Kotonū nolīguma 100. panta noteikumiem “šim Nolīgumam pievienotie protokoli un pielikumi ir tā neatņemama sastāvdaļa
         [..]”.

      6        Kotonū nolīguma V pielikuma ar nosaukumu “Tirdzniecības režīms, kas piemērojams 37. panta 1. punktā minētā sagatavošanas posma
         laikā”, 1. pantā bija noteikts, ka “ĀKK valstu izcelsmes izstrādājumus ieved Kopienā bez muitas nodokļiem un līdzvērtīgiem
         maksājumiem”.

      7        Minētā V pielikuma 1. protokola, kas attiecas uz jēdziena “noteiktas izcelsmes izstrādājumi” definīciju un administratīvās
         sadarbības metodēm (turpmāk tekstā – “1. protokols”), 2. panta 1. punktā bija paredzēts:

      “V pielikuma noteikumu īstenošanas nolūkā [..], šādus izstrādājumus uzskata par ĀKK valstu izcelsmes izstrādājumiem:
      a)      izstrādājumus, kas pilnīgi iegūti ĀKK valstīs šā protokola 3. panta nozīmē;
      b)      izstrādājumus, kas iegūti ĀKK valstīs, tostarp materiālus, kuri nav pilnīgi tur iegūti, ar nosacījumu, ka šie materiāli ĀKK
         valstīs ir pietiekami apstrādāti vai pārstrādāti šā protokola 4. panta nozīmē.”

      8        1. protokola IV sadaļā ar nosaukumu “Izcelsmes apliecinājums” tostarp bija ietverts šī protokola 14. pants, kura 1. punktā
         bija paredzēts:

      “ĀKK valstu izcelsmes izstrādājumi, ievedot tos Kopienā, gūst labumu no V pielikuma, iesniedzot:
      a)      pārvadājumu sertifikātu EUR. 1 [turpmāk tekstā – “sertifikāts EUR. 1”] [..]
      [..].”
      9        Minētā protokola 15. panta 1. punktā bija noteikts, ka sertifikātu EUR. 1 izdod eksportētājvalsts muitas iestādes. Saskaņā
         ar šī paša panta 3. punktu “eksportētājam, kurš iesniedz pieteikumu pārvadājumu sertifikāta EUR. 1 saņemšanai, jābūt gatavam
         pēc tās ĀKK eksportētājvalsts muitas iestāžu pieprasījuma, kura izdod [..] sertifikātu [..], jebkurā laikā iesniegt visus
         attiecīgos dokumentus, kas apliecina attiecīgo izstrādājumu noteiktas izcelsmes statusu [..]”.

      10      Atbilstoši šī paša protokola 28. panta 1. punktam minētajam eksportētājam 15. panta 3. punktā minētie dokumenti ir jāsaglabā
         vismaz trīs gadus.

      11      1. protokola V sadaļā ar nosaukumu “Administratīvās sadarbības kārtība [metodes]” bija ietverts šī protokola 31. un 32. pants
         attiecīgi ar nosaukumu “Savstarpēja palīdzība” un “Izcelsmes apliecinājumu pārbaude”.

      12      Minētā 31. panta 1. punktā un 2. punkta pirmajā daļā bija noteikts:

      “1.      ĀKK valstis nosūta Komisijai zīmogu nospiedumu paraugus kopā ar muitas iestāžu adresēm, kuras ir kompetentas izdot [sertifikātus
         EUR. 1] un veikt [sertifikātu EUR. 1] un faktūrrēķina deklarāciju sekojošu pārbaudi.

      [Sertifikātus EUR. 1] un faktūrrēķina deklarācijas pieņem, lai piemērotu preferenciālu režīmu no datuma, kad Komisija saņem
         informāciju.

      Komisija šo informāciju nosūta dalībvalstu muitas iestādēm.
      2.      Lai nodrošinātu šā protokola pareizu piemērošanu, Kopiena [..] un ĀKK valstis ar kompetento muitas pārvalžu starpniecību palīdz
         viena otrai, pārbaudot pārvadājumu sertifikātu EUR. 1, faktūrrēķina deklarāciju vai piegādātāja deklarāciju autentiskumu un
         šajos dokumentos sniegtās informācijas pareizību.”

      13      1. protokola 32. pantā bija paredzēts:

      “1.      Izcelsmes apliecinājumu sekojošas [pēcmuitošanas] pārbaudes veic izlases veidā vai gadījumos, kad importētājvalsts muitas
         iestādēm ir pamatotas šaubas par šo dokumentu autentiskumu, attiecīgo izstrādājumu noteiktas izcelsmes statusu vai citu šā
         protokola prasību izpildi.

      2.      1. punkta noteikumu īstenošanas nolūkā importētājvalsts muitas iestādes atdod atpakaļ eksportētājvalsts muitas iestādēm pārvadājumu
         sertifikātu EUR. 1 un rēķinu, ja tas iesniegts, faktūrrēķina deklarāciju vai šo dokumentu kopijas, attiecīgā gadījumā norādot
         izmeklēšanas iemeslus. Lai atvieglotu [pamatotu] vajadzīgās pārbaudes veikšanu, pārsūta visus iegūtos dokumentus un informāciju,
         kas liecina, ka izcelsmes apliecinājumā sniegtā informācija nav pareiza.

      3.      Pārbaudi veic eksportētājvalsts muitas iestādes. Šim nolūkam tām ir tiesības pieprasīt jebkurus pierādījumus un veikt jebkādu
         eksportētāja pārskatu pārbaudi vai citu vajadzīgu pārbaudi.

      [..]
      5.      Muitas iestādes, kas pieprasa veikt pārbaudi, pēc iespējas ātrāk tiek informētas par šīs pārbaudes rezultātiem. Šiem rezultātiem
         skaidri jānorāda, vai dokumenti ir autentiski un vai attiecīgos izstrādājumus var uzskatīt par ĀKK valstu [..], un vai tie
         atbilst citām šā protokola prasībām.

      [..]
      7.      Ja pārbaudes procedūra vai jebkura cita pieejamā informācija norāda, ka pārkāpti šā protokola noteikumi, ĀKK valsts pēc savas
         ierosmes vai pēc Kopienas pieprasījuma pietiekami steidzami veic atbilstīgas izmeklēšanas vai organizē tās, lai atklātu un
         nepieļautu šādus pārkāpumus, un šim nolūkam attiecīgā ĀKK valsts var uzaicināt Kopienu piedalīties šajās izmeklēšanās.”

       Muitas kodekss
      14      Muitas kodekss tika atcelts ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 23. aprīļa Regulu (EK) Nr. 450/2008, ar ko izveido
         Kopienas Muitas kodeksu (Modernizētais muitas kodekss) (OV L 145, 1. lpp.), kuras atsevišķi noteikumi kļuva piemērojami sākot
         ar 2008. gada 24. jūniju. Tomēr, ņemot vērā datumus, kas attiecas uz faktiem pamatlietā, uz tiem joprojām attiecas normas,
         kas bija ietvertas Muitas kodeksā.

      15      Redakcijā, kas jāpiemēro pamatlietai, Muitas kodeksa 220. panta 1. punktā bija paredzēts, ka, “ja muitas parāda rezultātā
         radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota [..] vai iegrāmatota zemākā apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa
         summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti
         ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka
         iegrāmatošana)”.

      16      Tomēr minētā 220. panta 2. punktā bija ietverti izņēmumi, kas attiecās uz vēlāku iegrāmatošanu. Tie tika noteikti šādi:

      “[..] vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja:
      [..]
      b)      likumā noteiktā, bet nesamaksātā nodokļa summa nav bijusi iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru par maksājumu atbildīgā
         persona praktiski nav varējusi konstatēt, šī persona ir rīkojusies labā ticībā un izpildījusi visus spēkā esošo tiesību aktu
         noteikumus attiecībā uz muitas deklarāciju.

      Ja preču preferenciālais statuss ir noteikts, pamatojoties uz administratīvās sadarbības sistēmu, kas ietver trešās valsts
         dienestus, tad šo dienestu izdots sertifikāts, ja tas izrādītos nepatiess, būtu kļūda, ko nevarētu praktiski konstatēt punkta
         pirmās daļas nozīmē.

      Nepareizi izdots sertifikāts tomēr nav kļūda, ja sertifikāts pamatojas uz eksportētāja nepareizi sniegtiem faktiem, izņemot
         gadījumus, kad ir acīmredzams, ka izdevēji dienesti ir bijuši informēti vai ka tiem ir bijis jābūt informētiem, ka preces
         neatbilst nosacījumiem, kas jāievēro, lai tiem varētu noteikt preferenciālu režīmu.

      Parādnieks var pamatot savu labo ticību, ja spēj parādīt, ka attiecīgo tirdzniecības darbību laikā ir ar pietiekamu rūpību
         pūlējies nodrošināt, lai visi preferenču režīma nosacījumi būtu izpildīti.

      [..]”
       Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
      17      Afasia ir daļa no sabiedrību grupas, kas tirgo tekstilizstrādājumus. Šīs grupas galvenā atrašanās vieta ir Honkongā (Ķīna) un tā
         tostarp ir dibinājusi uzņēmumus Jamaikā.

      18      2002. gadā Afasia lūdza atļauju laist brīvā apgrozībā Savienībā vairākus tekstilizstrādājumu sūtījumus no sabiedrības ARH Enterprises Ltd (turpmāk tekstā – “ARH”), kas ir viens no minētās grupas uzņēmumiem Jamaikā.

      19      Afasia saņēma šo atļauju tekstilizstrādājumu laišanai brīvā apgrozībā, pamatojoties uz norādi, ka minēto preču izcelsmes valsts ir
         Jamaika, un iesniedzot sertifikātus EUR. 1, ko bija izdevusi Jamaikas muitas iestāde un kas apliecināja minēto [preču] izcelsmi.

      20      Komisijas misijas braucienā uz Jamaiku 2005. gada martā, un konkrētāk, Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) misijas laikā, kas tika īstenota pēc Jamaikas Ārlietu un ārējās tirdzniecības lietu ministrijas uzaicinājuma, pamatojoties
         uz aizdomām par pārkāpumiem, tika pārbaudīti laikposmā no 2002. līdz 2004. gadam izsniegtie sertifikāti EUR. 1. Šīs misijas
         secinājumi tika izklāstīti 2005. gada 23. marta protokolā, kurš ir sagatavots uz Komisijas oficiālās veidlapas. Šo protokolu
         parakstīja personas, kuras piedalījās misijā, kā arī, no Jamaikas puses, Ārlietu un ārējās tirdzniecības ministrijas pastāvīgais
         sekretārs.

      21      Minētais protokols apliecina, ka:

      –      Jamaikas eksportētāji, kuru vidū ir ARH, ir pārkāpuši Kotonū nolīguma noteikumus, jo lielākā daļa Savienībā ievesto preču bija izgatavotas no Ķīnas izcelsmes gatavām
         daļām vai bija Ķīnas izcelsmes gatavas tekstilpreces;

      –      tomēr esot iespējams, ka dažas no ievestajām precēm varētu būt ražotas Jamaikā, bet eksportētāji to nevarēja pierādīt pārbaudes
         veicējiem;

      –      Jamaikas eksportētāji, iesniedzot pieteikumus izsniegt sertifikātus EUR. 1, ir snieguši nepatiesas ziņas par preču izcelsmi,
         ko Jamaikas iestādes būtu varējušas atklāt tikai ar grūtībām, jo preču izcelsme tika slēpta profesionāli. Tomēr [Jamaikas
         iestādes] bija rīkojušās labā ticībā un ar pienācīgu rūpību, un

      –      Jamaikas muitas iestādes secināja, ka sertifikāti EUR. 1, kas izsniegti kopš 2002. gada, ir neprecīzi un tāpēc nav spēkā.
      22      Ņemot vērā to, ka Afasia grupas īpašnieki izmeklēšanas laikā nesadarbojās, un to, ka ARH ražotņu un biroju telpu apmeklējuma laikā netika atrasts neviens dokuments, iepriekšējā punktā minētie izmeklēšanas rezultāti
         galvenokārt tika pamatoti ar transporta dokumentu pārbaudi, kā arī Jamaikas iestāžu rīcībā esošajiem dokumentiem attiecībā
         uz eksportēto preču sūtījumiem, kā arī uz šajos dokumentos iekļauto datu salīdzināšanu ar datiem, kuri atrodami dokumentos,
         ko izmeklētājiem bija nodevušas Ķīnas nodokļu iestādes. No šīs pārbaudes un no šī salīdzinājuma izriet, ka lielākā daļa no
         precēm, kas atradās minētajos sūtījumos, nevarēja būt ražotas Jamaikā, bet tās tika saliktas kopā no Ķīnas izcelsmes gatavām
         daļām vai arī bija Ķīnas izcelsmes gatavas tekstilpreces.

      23      2005. gada 3. maijā Hauptzollamt uzsāka ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņu attiecībā uz tekstilizstrādājumu sūtījumiem EUR 62 323,45 apmērā.

      24      Afasia apstrīdēja šo lēmumu, norādot, ka vairs nebija iespējams iesniegt pierādījumus attiecībā uz preču Jamaikas izcelsmi, jo 2004. gada
         viesuļvētra iznīcināja Jamaikā esošos ražošanas uzņēmumus. Turklāt sertifikāti EUR. 1, ko sākotnēji izdeva Jamaikas iestādes,
         joprojām esot spēkā, ņemot vērā, ka šīs iestādes tos nebija atbilstoši atcēlušas.

      25      Tā kā Hauptzollamt savu lēmumu atstāja spēkā, Afasia iesniedza prasību Finanzgericht Hamburg (Hamburgas Finanšu tiesa). Tā atzina prasību par pamatotu, balstoties uz to, ka, pretēji Kotonū nolīguma prasībām, secinājumi,
         kuru rezultātā tiek veikta ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa, nebija izdarīti pēc Jamaikas muitas iestādēm veikta
         pieprasījuma veikt kontroli, ne arī pēc šo iestāžu veiktas izmeklēšanas, bet pēc izmeklēšanas, ko veikuši Komisijas dienesti.
         Tādējādi sertifikāti EUR. 1, kas attiecas uz attiecīgajiem tekstilizstrādājumu sūtījumiem, nav tikuši atbilstoši atzīti par
         spēkā neesošiem. Turklāt šī tiesa konstatēja, ka Afasia ir tiesiskā paļāvība attiecībā uz to, ka minētie preču sūtījumi ir ievesti likumīgi.

      26      Hauptzollamt vērsās ar Revision sūdzību pret šo spriedumu Bundesfinanzhof (Federālā Finanšu tiesa), kura, esot šaubām par Finanzgericht Hamburg novērtējuma pamatojumu, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [1. protokola] 32. pantam nav pretrunā, ja Eiropas Komisija pārsvarā uzņemas veikt izcelsmes sertifikātu pēcmuitošanas
         pārbaudi eksportētājvalstī, kaut arī ar valsts iestāžu palīdzību, un vai tas rada šīs pārbaudes rezultātu minētās tiesību
         normas izpratnē, ja Komisijas šādi iegūtie pārbaudes rezultāti tiek iekļauti ziņojumā, kuru līdzparaksta eksportējošās valsts
         valdības pārstāvis?

      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
      2)      Vai gadījumā, kāds ir pamata lietā, kurā eksportētājvalsts noteiktā laikposmā izsniegtie [sertifikāti EUR. 1] ir atzīti par
         spēkā neesošiem, jo pēcmuitošanas pārbaudē nevarēja tikt apstiprināta preču izcelsme, lai gan tomēr nevar tikt izslēgts, ka
         dažas eksportētās preces atbilda izcelsmes nosacījumiem, nodokļa parādnieks, atsaucoties uz [Muitas kodeksa] 220. panta 2. punkta
         b) apakšpunkta otro un trešo daļu, var atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, norādot, ka viņa gadījumā
         iesniegtie [sertifikāti EUR. 1], iespējams, bija pareizi un līdz ar to pamatoti ar eksportētāja pareizi sniegtiem faktiem?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      27      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai 1. protokola 32. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka sertifikātu EUR. 1
         pēcmuitošanas pārbaudes rezultāti, ko sniegusi ĀKK valsts, ir saistoši dalībvalsts iestādēm, kurā tika ievestas šajos sertifikātos
         minētās preces, ja šī pārbaude būtībā ir šajā ĀKK valstī veikta izmeklēšana, ko īstenojusi Komisija, un ja šie rezultāti ir
         paziņoti minētajām iestādēm ar protokolu, ko līdzparakstījis minētās ĀKK valsts pārstāvis.

      28      Kā Tiesa jau ir lēmusi, administratīvās sadarbības sistēmas, kas ieviesta ar protokolu, kas nolīguma starp Savienību un trešām
         valstīm pielikumā iekļauj noteikumus attiecībā uz preču izcelsmi, pamatā ir importējošo dalībvalstu iestāžu un eksportējošās
         valsts savstarpējā uzticēšanās (2006. gada 9. februāra spriedums apvienotajās lietās C‑23/04 līdz C‑25/04 Sfakianakis, Krājums, I‑1265. lpp., 21. punkts, un 2010. gada 1. jūlija spriedums lietā C‑442/08 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6457. lpp.,
         70. punkts).

      29      It īpaši attiecībā uz eksportētājvalsts izsniegtu sertifikātu EUR. 1 pēcmuitošanas pārbaudi, secinājumi, ko izdarījušas eksportētājvalsts
         iestādes, ir saistoši importētājas dalībvalsts iestādēm. Sadarbība, kas nodibināta ar protokolu attiecībā uz preču izcelsmi,
         var notikt tikai tad, ja importētājvalsts atzīst eksportētājvalsts šajā ziņā tiesiski veiktos novērtējumus (1997. gada 17. jūlija
         spriedums lietā C‑97/95 Pascoal & Filhos, Recueil, I‑4209. lpp., 33. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Vācija, 72. un 73. punkts, kā arī 2010. gada 25. februāra
         spriedums lietā C‑386/08 Brita, Krājums, I‑1289. lpp., 62. punkts).

      30      Attiecībā uz jautājumu par to, vai tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, pēcmuitošanas pārbaudes rezultātus var uzskatīt par
         eksportētājvalsts tiesiski veiktiem novērtējumiem un par tādiem, kas tādējādi ir saistoši arī importētājas dalībvalsts iestādēm,
         vispirms ir jānorāda, ka, pretēji Afasia apgalvotajam, sertifikātu EUR. 1 pēcmuitošanas pārbaude, ko veic ĀKK valsts, var notikt arī tad, ja nav importētājas dalībvalsts
         iestāžu izdota lūguma.

      31      Šajā saistībā ir jāsecina, ka papildus 1. protokola 32. panta 1.–6. punktā paredzētajiem noteikumiem šī panta 7. punktā ir
         noteikts, ka ĀKK eksportētājvalsts pēc savas ierosmes vai pēc Savienības pieprasījuma veic nepieciešamo izmeklēšanu, lai atklātu
         vai nepieļautu šī protokola noteikumu pārkāpumus.

      32      No minētā izriet, kā tas ir uzsvērts Čehijas un Itālijas valdību, kā arī Komisijas rakstveida apsvērumos un kā ir norādījis
         ģenerāladvokāts savu secinājumu 23. punktā, pēcmuitošanas pārbaudi var veikt ne tikai pēc importētājas dalībvalsts lūguma,
         bet arī vispārēji, ja kāda no nolīguma valstīm vai Komisija, kurai saskaņā ar EKL 211. pantu ir jānodrošina nolīguma pareiza
         piemērošana, uzskata, ka pastāv norādes, kas rada aizdomas par importēto preču izcelsmi (pēc analoģijas skat. iepriekš minētos
         spriedumus apvienotajās lietās Sfakianakis, 30. un 31. punkts, kā arī lietā Komisija/Vācija, 82. punkts).

      33      Tātad jāsecina, ka 1. protokola 32. panta 7. punktā tiek ļauts ĀKK eksportētājvalstij uzaicināt Savienību piedalīties izmeklēšanās.
         Attiecīgajā situācijā nav apstrīdēts, ka OLAF vadītā izmeklēšanas misija tika veikta, kā to pierāda šīs misijas protokols, pēc Jamaikas Ārlietu un ārējās tirdzniecības
         lietu ministrijas uzaicinājuma. Šajos apstākļos, pretēji Afasia apgalvotajam, OLAF vadītā izmeklēšana Jamaikas teritorijā nevar tikt uzskatīta par iejaukšanos šīs valsts iekšējās lietās un tādējādi nav šīs
         valsts suverenitātes pārkāpums.

      34      Tāpat jānorāda, ka ne 1. protokolā, ne citos Kotonū nolīgumam pievienotajos dokumentos nav precizēts, saskaņā ar kādiem noteikumiem
         var notikt Savienības piedalīšanās ĀKK eksportētājvalstī notiekošās izmeklēšanās. Tā kā nav īpašu noteikumu un ņemot vērā
         mērķi atbilstoši piemērot minēto nolīgumu, kā arī īstenot veiksmīgu administratīvo sadarbību, ir jāuzskata, ka šī protokola
         32. panta 7. punktā tiek ļauts ĀKK eksportētājvalstij, ja tā izsaka vēlmi vai pieņem Savienības piedāvājumu šajā jomā, izmantot
         OLAF resursus un ekspertu zināšanas, lūdzot tam atbilstošā veidā veikt izmeklēšanu. Ja ĀKK eksportētājvalsts izvēlas šādi rīkoties,
         lai šī valsts būtu pienācīgi izpildījusi savus kā par pēcmuitošanas pārbaudi atbildīgās iestādes pienākumus, pietiek, ja tā
         nepārprotami un rakstveidā atzīst, ka pieņem OLAF veiktās izmeklēšanas rezultātus kā pašas veiktas izmeklēšanas rezultātus.

      35      Kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 25. un 29. punktā, šo izmeklēšanas rezultātu apstiprinājums ir jādatē un
         attiecīgi jāparaksta ĀKK eksportētājvalsts vārdā, un nav nozīmes apstāklim, ka šie secinājumi ir izklāstīti dokumentā, kurš
         uzrakstīts uz OLAF veidlapas.

      36      Tā kā minētā protokola 32. panta 7. punktā nav iekļauti arī noteikumi attiecībā uz to, kā izmeklēšanu rezultāti ir jāpaziņo
         importētājai dalībvalstij, lai tie būtu saistoši tās iestādēm, ir jāuzskata, ka tas, ka šīm iestādēm tiek nosūtīts OLAF veiktās izmeklēšanas protokols, kurš ir pienācīgi parakstīts ĀKK eksportētājvalsts vārdā un kurā atzīts, ka sertifikāti EUR. 1
         neapšaubāmi ir nepareizi un tādējādi nav spēkā, padara šos secinājumus par saistošiem minētajām iestādēm.

      37      Visbeidzot attiecībā uz jautājumu, kuru ir uzdevusi arī Afasia, par to, vai personai, kura ĀKK eksportētājvalsts vārdā ir parakstījusi izmeklēšanas protokolu, bija pilnvaras to darīt saskaņā
         ar šīs valsts tiesību aktiem, ir jākonstatē, ka, pirmkārt, ja šādu pilnvaru nebūtu, tad attiecīgā ĀKK valsts nevarētu tikt
         uzskatīta par tādu, kas pieņem izmeklēšanas rezultātus kā pašas veiktas izmeklēšanas rezultātus, otrkārt, savstarpējā paļāvība,
         kas raksturo sadarbību starp ĀKK eksportētājvalstīm un importētājām dalībvalstīm, nozīmē, ka pēdējām nav regulāri jāpārbauda
         to personu paraksta tiesības, kuras šķietami ir pilnvaras pārstāvēt ĀKK valsti eksporta jomā.

      38      Tādējādi tikai tad, ja pastāv šaubas par tās personas kompetenci, kura ir parakstījusies eksportētājvalsts vārdā, importētājas
         dalībvalsts iestādēm attiecīgajā ĀKK valstī ir jāpārbauda, vai šai personai patiešām bija tiesības pārstāvēt attiecīgo valsti
         šajā jautājumā.

      39      Šajā gadījumā iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, ņemot vērā izmeklēšanas protokolā ietverto informāciju un Afasia argumentus attiecībā uz to, ka Ārlietu un ārējās tirdzniecības ministrijas sekretārs, iespējams, nebija tiesīgs Jamaikas
         vārdā parakstīt šo dokumentu, vai Hauptzollamt par šo jautājumu bija jāveic pārbaude.

      40      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka 1. protokola 32. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pēcmuitošanas
         pārbaudes attiecībā uz sertifikātos EUR. 1 norādīto preču izcelsmes precizitāti rezultāti, ko sniegusi ĀKK valsts un kas galvenokārt
         ietver Komisijas, precīzāk, OLAF, vadītu pārbaudi šajā valstī un pēc tās ielūguma, ir saistoši tās dalībvalsts iestādēm, kurā tika ievestas preces, tikai
         iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka šīs iestādes ir saņēmušas dokumentu, kurā norādīts, ka šī ĀKK valsts šos rezultātus
         ir atzinusi kā pašas [veiktas izmeklēšanas rezultātus].

       Par otro jautājumu
      41      Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka situācijā, kad sertifikāti EUR. 1, kas izdoti preču importēšanai Savienībā, tiek atzīti par spēkā neesošiem,
         jo šo sertifikātu izsniegšana ir notikusi nepareizi un uz tiem norādīto preferenciālo izcelsmes vietu nav bijis iespējams
         apstiprināt pēcmuitošanas pārbaudes laikā, importētājs var iebilst pret ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņu, norādot,
         ka nevar izslēgt to, ka faktiski atsevišķas ievestās preces ir preferenciālas izcelsmes [preces].

      42      Minētā tiesa jautā arī par to, kādas iespējamās juridiskās sekas būs šī sprieduma 21. punktā minētajiem izmeklētāju izdarītajiem
         secinājumiem, saskaņā ar kuriem ir iespējams, ka atsevišķu minēto preču izcelsmes valsts ir Jamaika, tomēr eksportētāji šajā
         ziņā nav iesnieguši pierādījumus.

      43      Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka pēcmuitošanas pārbaudes mērķis ir pārbaudīt sertifikātā EUR. 1 norādītās izcelsmes atbilstību
         (2006. gada 9. marta spriedums lietā C‑293/04 Beemsterboer Coldstore Services, Krājums, I‑2263. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

      44      Kā jau Tiesa ir vairākkārt lēmusi šajā sakarā, ja pēcmuitošanas pārbaudē nav iespējams pārliecināties par sertifikātā EUR. 1
         norādīto preču izcelsmes atbilstību, ir jāsecina, ka šīs preces ir nezināmas izcelsmes un tāpēc sertifikāts EUR. 1 un preferenciālais
         tarifs piemērots kļūdaini (1993. gada 7. decembra spriedums lietā C‑12/92 Huygen u.c., Recueil, I‑6381. lpp., 17. un 18. punkts; 1996. gada 14. maija spriedums apvienotajās lietās C‑153/94 un C‑204/94 Faroe Seafood u.c., Recueil, I‑2465. lpp., 16. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Beemsterboer Coldstore Services, 34. punkts).

      45      Šī judikatūra ir šķērslis tam, ka importētājs varētu izvairīties no ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņas, norādot,
         ka precēm ir nezināma izcelsmes vieta un ka tādējādi pastāv apstāklis, ka nevar izslēgt iespējamību, ka atsevišķām precēm
         ir par spēkā neesošiem atzītajos sertifikātos EUR. 1 norādītā preferenciālā izcelsme.

      46      Gluži pretēji, no judikatūras izriet, ka ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa attiecībā uz muitas nodevām, kas nav samaksātas,
         importējot preces, ir parastas sekas tam, ka pēcmuitošanas pārbaudes laikā nav bijis iespējams pārliecināties par sertifikātā
         EUR. 1 norādīto preču izcelsmi (iepriekš minētie spriedumi lietā Huygen u.c., 19. punkts, un apvienotajās lietās Faroe Seafood u.c., 16. punkts).

      47      Lai importētājs varētu pamatoties uz tiesiskās paļāvības aizsardzību saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu
         un lai uz viņu attiektos šajā pantā paredzētais izņēmums no pēcmuitošanas piedziņas, ir jābūt izpildītiem trīs nosacījumiem.
         Pirmkārt, tam, ka ir tikuši izdoti nepareizi sertifikāti EUR. 1, ir jābūt pašu kompetento iestāžu kļūdai, otrkārt, šo iestāžu
         pieļautajai kļūdai jābūt tādai, ko labticīga persona saprātīgi nevarēja atklāt, un, visbeidzot, ka šī persona ir izpildījusi
         visus spēkā esošo tiesību aktu noteikumus (tostarp skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Faroe Seafood u.c., 83. punkts; 2005. gada 3. marta spriedumu lietā C‑499/03 P Biegi Nahrungsmittel un Commonfood/Komisija, Krājums, I‑1751. lpp., 46. punkts, kā arī 2007. gada 18. oktobra spriedumu lietā C‑173/06 Agrover, Krājums, I‑8783. lpp., 30. punkts).

      48      Situācijā, kad, kā tas ir pamatlietā, eksportētājvalsts iestādes ir izsniegušas nepareizus sertifikātus EUR. 1, pamatojoties
         uz administratīvās sadarbības sistēmu, šī izsniegšana saskaņā ar minēto 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta otro un trešo
         daļu jāuzskata par minēto iestāžu pieļautu kļūdu, izņemot gadījumu, ja sertifikāts pamatojas uz eksportētāja nepareizi sniegtiem
         faktiem. Ja minētie sertifikāti ir izsniegti, pamatojoties uz eksportētāja nepareizi sniegtiem faktiem, nevar piemērot iepriekš
         minētos trīs nosacījumus, un tā vietā ir jāveic ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa, izņemot situāciju, kad ir acīmredzams,
         ka atbildīgās iestādes ir izsniegušas šos sertifikātus, zinot, vai situācijā, kad tām būtu jāzina, ka preces neatbilst nosacījumiem,
         kas nepieciešami, lai uz tām varētu attiecināt preferenciālo režīmu.

      49      Ja pamatlietā iesniedzējtiesai nebija šaubu attiecībā uz protokolā izklāstītajiem secinājumiem par veikto pārbaudi, kurā secināts,
         ka Jamaikas iestādes nezināja un nevarēja zināt, ka ARH eksportētie tekstilizstrādājumi neatbilst nosacījumiem, lai tos varētu uzskatīt par Jamaikas izcelsmes [izstrādājumiem],
         tā turpretim jautā, vai Hauptzollamt ir jāpierāda, ka nepareizie sertifikāti bija pamatoti ar šīs sabiedrības nepareizi sniegtiem faktiem, vai, tieši pretēji,
         Afasia ir pienākums pierādīt, ka ARH Jamaikas iestādēm ir sniegusi pareizus faktus.

      50      Minētā tiesa īpaši jautā, kādā veidā apstākļos, kādi ir pamatlietā, tai ir jātransponē Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta
         b) apakšpunkta interpretācija, kuru Tiesa ir sniegusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Beemsterboer Coldstore Services.

      51      Minētajā spriedumā Tiesa ir lēmusi, ka nevarēja pieprasīt importētājvalsts muitas dienestiem pierādīt, ka eksportētājs ir
         sniedzis nepareizu informāciju, ja [eksportētājs], pretēji piemērojamajos tiesību aktos paredzētajam pienākumam, nav vismaz
         trīs gadus saglabājis dokumentus, kas attiecas uz šīm precēm. Šādos apstākļos minētajām iestādēm tika liegta iespēja pierādīt,
         vai eksportētāja sniegtā informācija sertifikātu EUR. 1 saņemšanai bija pareiza vai ne (iepriekš minētais spriedums lietā
         Beemsterboer Coldstore Services, 40. punkts).

      52      Afasia piekrīt, ka šo Tiesas sniegto risinājumu lietā, kurā tika pieņemts iepriekš minētais spriedums Beemsterboer Coldstore Services, nav iespējams transponēt pamatlietā, jo ARH nav bijis iespējams izpildīt savu 1. protokola 28. pantā noteikto pienākumu saglabāt attiecīgos dokumentus vismaz trīs gadus,
         jo viņa ražošanas uzņēmumus iznīcināja viesuļvētra pirms šī termiņa beigām. Šī nepārvaramas varas apstākļa dēļ nevar atrisināt
         jautājumu par to, vai attiecīgie sertifikāti EUR. 1 bija izsniegti, pamatojoties uz eksportētāja sniegtu nepareizu informāciju,
         un nepareizo sertifikātu EUR. 1 izsniegšana tādējādi ir jākvalificē kā Jamaikas atbildīgo iestāžu pieļauta kļūda.

      53      Tomēr, izsakot šādu argumentāciju, netiek ņemts vērā apstāklis, ka OLAF, tā kā tas nevarēja panākt Afasia īpašnieku grupas sadarbību un tā kā ARH rūpniecības uzņēmumos un birojos piespiedu pārbaudes, kura tika īstenota sadarbībā ar Jamaikas varas iestādēm, laikā tika
         izņemti dokumenti, vērsa savu izmeklēšanu attiecībā uz transporta dokumentiem, kā arī uz Jamaikas iestāžu īpašumā esošiem
         dokumentiem attiecībā uz eksportētajiem preču sūtījumiem, un salīdzināja šajos dokumentos iekļautos datus ar tiem, ko bija
         sniegušas Ķīnas muitas iestādes. Ņemot vērā šos dokumentus un šo datu salīdzinājumu, tika nolemts, ka attiecībā uz šo preču
         izcelsmi veiktās deklarācijas, kuras ARH un citi Jamaikas eksportētāji nosūtīja Jamaikas valsts iestādēm, ir nepareizas.

      54      Kā Itālijas valdība un Komisija ir pareizi secinājušas, tā kā eksportētājvalsts iestādes pieļāva kļūdu eksportētāju dēļ, nepareizu
         sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu nevar uzskatīt par pašu šo iestāžu veiktu kļūdu. Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru
         šajā jautājumā tikai kļūdas, kas ir saistītas ar atbildīgo iestāžu aktīvu darbību, pašas par sevi rada tiesības uz pēcmuitošanas
         piedziņas neveikšanu. Šādas kļūdas neesamības gadījumā Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta noteikumi neļauj
         personām, kurām ir jāmaksā nodoklis, atsaukties uz tiesisko paļāvību (tostarp skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
         lietās Faroe Seafood u.c., 91. un 92. punkts, kā arī spriedumu lietā Agrover, 31. punkts). Šādos apstākļos kļūst neefektīvi Afasia paustie argumenti, kas pamatoti uz to, ka ir noticis nepārvaramas varas gadījums.

      55      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka situācijā, kad sertifikāti EUR. 1, kas izdoti preču importēšanai Savienībā, tiek atzīti par spēkā neesošiem,
         jo šo sertifikātu izsniegšana ir notikusi nepareizi un uz tiem norādīto preferenciālo izcelsmes vietu nav bijis iespējams
         apstiprināt pēcmuitošanas pārbaudes laikā, importētājs nevar iebilst pret ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņu, norādot,
         ka nevar izslēgt to, ka faktiski atsevišķas ievestās preces ir preferenciālas izcelsmes [preces].

       Par tiesāšanās izdevumiem
      56      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Partnerattiecību nolīguma starp Āfrikas, Karību jūras reģiona un Klusā okeāna valstu grupas locekļiem, no vienas puses, un
            Eiropas Kopienu un tās dalībvalstīm, no otras puses, kas parakstīts Kotonū 2000. gada 23. jūnijā un ko Kopienas vārdā apstiprināja
            ar Padomes 2002. gada 19. decembra Lēmumu 2003/159/EK, V pielikuma 1. protokola 32. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka pēcmuitošanas
            pārbaudes attiecībā uz sertifikātos EUR. 1 norādīto preču izcelsmes precizitāti rezultāti, ko sniegusi ĀKK valsts un kas galvenokārt
            ietver Komisijas, precīzāk, OLAF, vadītu pārbaudi šajā valstī un pēc tās ielūguma, ir saistoši tās dalībvalsts iestādēm, kurā tika ievestas preces, tikai
            iesniedzējtiesai ir jāpārliecinās, ka šīs iestādes ir saņēmušas dokumentu, kurā ir norādīts, ka šī ĀKK valsts nešaubīgi ir
            atzinusi šos rezultātus kā pašas [veiktas izmeklēšanas rezultātus];
      2)      Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, ar grozījumiem, kas izdarīti
            ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000, 220. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir
            jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad sertifikāti EUR. 1, kas izdoti preču importēšanai Eiropas Savienībā, tiek atzīti
            par spēkā neesošiem, jo šo sertifikātu izsniegšana ir notikusi nepareizi un uz tiem norādīto preferenciālo izcelsmes vietu
            nav bijis iespējams apstiprināt pēcmuitošanas pārbaudes laikā, importētājs nevar iebilst pret ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas
            piedziņu, norādot, ka nevar izslēgt to, ka faktiski atsevišķas no šīm precēm ir preferenciālas izcelsmes [preces].
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.