title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2006. gada 26.oktobrī.#Elisa María Mostaza Claro pret Centro Móvil Milenium SL.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Audiencia Provincial de Madrid - Spānija.#Direktīva 93/13/EEK - Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos - Noteikuma negodīguma neapstrīdēšana šķīrējtiesas procesā - Iespēja izvirzīt šādu iebildi pārsūdzības procesā par šķīrējtiesas nolēmumu.#Lieta C-168/05.

text:
      Lieta C‑168/05
      Elisa María Mostaza Claro
      pret
      Centro Móvil Milenium SL
      (Audiencia Provincial de Madrid lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Noteikuma negodīguma neapstrīdēšana šķīrējtiesas procesā – Iespēja izvirzīt šādu iebildi pārsūdzības procesā par šķīrējtiesas nolēmumu
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13
      (Padomes Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta t) apakšpunkts un 6. panta 1. punkts)
      Direktīva 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nosaka, ka valsts tiesai, kura
         izskata prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, ir jāizvērtē šķīrējtiesas līguma spēkā neesamība un jāatceļ šis nolēmums, pamatojoties
         uz to, ka minētais līgums ietver negodīgu noteikumu, pat ja patērētājs ir atsaucies uz šo spēkā neesamību nevis šķīrējtiesas
         procesā, bet tikai procesā, kurā tiek izskatīta prasība par atcelšanu.

      (sal. ar 39. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2006. gada 26. oktobrī (*)

      Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Noteikuma negodīguma neapstrīdēšana šķīrējtiesas procesā – Iespēja izvirzīt šādu iebildi pārsūdzības procesā par šķīrējtiesas nolēmumu
      Lieta C‑168/05
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Audiencia Provincial de Madrid (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 15. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 14. aprīlī, tiesvedībā

      Elisa María Mostaza Claro
      pret
      Centro Móvil Milenium SL.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: P. Janns [P. Jann], palātas priekšsēdētājs, tiesneši K. Lēnartss [K. Lenaerts], E. Juhāss [E. Juhász], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents) un M. Ilešičs [M. Ilešič],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –        Centro Móvil Milenium SL vārdā – H. Garsija Pi [H. García Pi], abogado,

      –        Spānijas valdības vārdā – E. Brakehaiss Konesa [E. Braquehais Conesa], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – K. Šulce-Bāra [C. Schulze-Bahr], pārstāve,

      –        Ungārijas valdības vārdā – P. Gotfrīds [P. Gottfried], pārstāvis,

      –        Somijas valdības vārdā – T. Pinne [T. Pynnä], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. Aresu [A. Aresu] un L. Eskobars Guerero [L. Escobar Guerrero], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 27. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvu 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem
         patērētāju līgumos (OV L 95, 29. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”).

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Mostasu Klaro [Mostaza Claro] un Centro Móvil Milenium SL (turpmāk tekstā – “Móvil”) par Mostasas Klaro un šīs sabiedrības noslēgtajā līgumā ietvertās šķīrējtiesas klauzulas spēkā esamību.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 3. panta 1. punktā paredzēts:

      “Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības [labai
         ticībai], tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu
         patērētājam.”

      4        Direktīvas 6. panta 1. punktā noteikts:

      “Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši
         savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs,
         ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”

      5        Atbilstoši Direktīvas 7. panta 1. punktam:

      “Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu
         noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”

      6        Direktīvas pielikumā ietverts indikatīvs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem. Šī pielikuma 1. punkta q) apakšpunktā
         kā tādi ir minēti noteikumi, kuru mērķis vai sekas ir “izslēgt vai kavēt patērētāja tiesības celt prasību tiesā vai izmantot
         jebkādus citus tiesiskās aizsardzības līdzekļus, jo īpaši pieprasot patērētājam iesniegt sūdzības tikai šķīrējtiesā, uz ko
         neattiecas juridiskas normas, nevajadzīgi ierobežojot tam pieejamos pierādījumus vai liekot tam pierādīt faktus, kurus, atbilstoši
         attiecīgajiem tiesību aktiem, vajadzētu pierādīt citai līguma pusei”.

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Patērētāju aizsardzību pret negodīgiem noteikumiem Spānijas tiesībās sākotnēji nodrošināja 1984. gada 19. jūlija vispārējais
         likums 26/1984 par patērētāju un lietotāju tiesību aizsardzību (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) (BOE Nr. 176, 24.07.1984.; turpmāk tekstā – “Likums 26/1984”).

      8        Likums 26/1984 tika grozīts ar 1998. gada 13. aprīļa likumu 7/1998 par vispārējiem līgumu noteikumiem (Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación) (BOE Nr. 89, 14.04.1998.; turpmāk tekstā – “Likums 7/1998”), ar kuru Direktīva tika transponēta valsts tiesībās.

      9        Ar Likumu 7/1998 Likums 26/1984 tostarp tika papildināts ar 10.a pantu un pirmo papildu pantu.

      10      Atbilstoši Likuma 26/1984 10.a panta 1. punktam “par negodīgiem tiek uzskatīti visi noteikumi, kuri netika savstarpēji apspriesti
         un kuri pretēji labticīguma prasībām rada būtisku neatbilstību līgumā noteiktajās pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam.
         Katrā gadījumā par negodīgiem noteikumiem tiek uzskatīti šī likuma pirmajā papildu pantā minētie noteikumi [..]”.

      11      Likuma 26/1984 pirmajā papildu pantā faktiski ir atkārtots Direktīvas pielikumā pievienotais to noteikumu saraksts, kurus
         var uzskatīt par negodīgiem, precizējot, ka tas ir tikai minimāls. Saskaņā ar šī papildu panta 26. punktu par negodīgu tiek
         uzskatīta “pakļaušana izskatīšanai šķīrējtiesā, izņemot šķīrējtiesu ar patēriņu saistīto strīdu izskatīšanai, ja vien tā nav
         šķīrējtiesas iestāde, kas, pamatojoties uz tiesību normām, ir izveidota īpašā nozarē vai īpašā gadījumā”.

      12      Likuma 7/1998 astotajā pantā noteikts:

      “1.      Vispārējās tiesību normas, kas, kaitējot personai, pārkāpj likuma noteikumus vai jebkuru citu imperatīvu vai aizliegumu nosakošu
         normu, pilnībā nav spēkā, izņemot gadījumus, ja šīs normas atšķirīgi sankcionē to pārkāpšanu.

      2.      It īpaši spēkā neesoši ir ar patērētāju noslēgtajā līgumā ietvertie vispārējie negodīgie noteikumi, kuri jebkurā gadījumā
         ir definēti vispārējā Likuma 26/1984 10.a pantā un pirmajā papildu pantā [..].”

      13      Laikā, kad radušies faktiskie apstākļi pamata prāvā, šķīrējtiesas procesu regulēja 1988. gada 5. decembra likums 36/1988 par
         šķīrējtiesu (Ley 36/1988 de Arbitraje) (BOE Nr. 293, 07.12.1988.; turpmāk tekstā – “Likums 36/1988”).

      14      Likuma 36/1988 23. panta 1. punktā bija  paredzēts:

      “Iebildumi pret šķīrējtiesu sakarā ar šķīrējtiesnešu objektīvu kompetences trūkumu, šķīrējtiesas līguma neesamību, spēkā neesamību
         vai atcelšanu ir jāiesniedz vienlaikus ar lietas dalībnieku attiecīgo sākotnējo pretenziju iesniegšanu.”

      15      Likuma 36/1988 45. pants bija formulēts šādi:

      Šķīrējtiesas nolēmumu var atcelt tikai šādos gadījumos:
      “1.      Ja šķīrējtiesas līgums ir spēkā neesošs.
      [..]
      5.      Ja šķīrējtiesas līgums ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai.”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      16      2002. gada 2. maijā Móvil un Mostasa Klaro noslēdza mobilā telefona līnijas abonēšanas līgumu. Šajā līgumā bija ietverta šķīrējtiesas klauzula, kas
         noteica, ka visi ar līgumu saistītie strīdi tiek nodoti izšķiršanai Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Eiropas šķīrējtiesu un samierināšanas asociācija, turpmāk tekstā – “AEADE”) šķīrējtiesai.

      17      Tā kā Mostasa Klaro neievēroja minimālo abonēšanas termiņu, Móvil uzsāka šķīrējtiesas procesu AEADE. Ar 2003. gada 25. jūlija vēstuli tā noteica Mostasai Klaro desmit dienu termiņu, lai atteiktos no šķīrējtiesas, paskaidrojot,
         ka atteikuma gadījumā ir iespēja izmantot tiesu iestādes. Mostasa Klaro iesniedza argumentus pēc būtības, bet nenoraidīja
         šķīrējtiesas procesu un arī neatsaucās uz šķīrējtiesas līguma spēkā neesamību. Vēlāk strīds šķīrējtiesā tika izlemts viņai
         par sliktu.

      18      Mostasa Klaro apstrīdēja AEADE šķīrējtiesas nolēmumu iesniedzējtiesā, apgalvojot, ka šķīrējtiesas klauzulas negodīguma dēļ šķīrējtiesas līgums ir spēkā
         neesošs.

      19      Lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu Audiencia Provincial de Madrid konstatē, ka nav nekādu šaubu par to, ka minētais šķīrējtiesas līgums ietver negodīgu līguma noteikumu un tādējādi ir spēkā
         neesošs.

      20      Tomēr, ievērojot, ka procesā šķīrējtiesā Mostasa Klaro neatsaucās uz šo spēkā neesamību, un nolūkā interpretēt valsts tiesību
         normas atbilstoši Direktīvai, Audiencia Provincial de Madrid nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai patērētāju tiesību aizsardzība, ko nodrošina Direktīva 93/13/EEK [..], paredz, ka tiesa, kura izskata prasību atcelt
         šķīrējtiesas nolēmumu, izvērtē šķīrējtiesas līguma spēkā neesamību un atceļ tās nolēmumu, pamatojoties uz to, ka minētais
         šķīrējtiesas līgums ietver negodīgu noteikumu, ja patērētājs uz minēto spēkā neesamību ir atsaucies savā prasībā par atcelšanu
         un nevis šķīrējtiesas procesā?”

       Ievada apsvērumi
      21      No lietas materiāliem, ko Tiesai iesniegusi iesniedzējtiesa, izriet, ka tā konstatēja, ka Móvil un Mostasas Klaro noslēgtajā līgumā ietvertā šķīrējtiesas klauzula ir negodīga.

      22      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa nevar lemt par vispārējo kritēriju, ko Kopienu likumdevējs ir izmantojis, lai definētu
         negodīga noteikuma jēdzienu, piemērošanu attiecībā uz konkrētu noteikumu, kurš ir jāpārbauda saistībā ar izskatāmajai lietai
         raksturīgajiem apstākļiem (2004. gada 1. aprīļa spriedums lietā C‑237/02 Freiburger Kommunalbauten, Recueil, I‑3403. lpp., 22. punkts).

      23      Tādējādi valsts tiesai ir jāizvērtē, vai tāds līguma noteikums kā pamata prāvas priekšmets atbilst izvirzītajiem kritērijiem,
         lai to kvalificētu kā negodīgu Direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē (iepriekš minētais spriedums lietā Freiburger Kommunalbauten, 25. punkts).

       Par prejudiciālo jautājumu
      24      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja jautājums nav regulēts Kopienu tiesībās, tad procesuālie noteikumi, kuru mērķis ir nodrošināt
         indivīdiem piešķirto Kopienu tiesību aizsardzību, izriet no katras dalībvalsts iekšējās tiesību sistēmas saskaņā ar dalībvalstu
         procesuālās autonomijas principu, tomēr ievērojot nosacījumu, ka šie noteikumi nav mazāk labvēlīgi par tiem, kuri regulē līdzīgas
         iekšējā rakstura situācijas (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara ar Kopienu tiesību sistēmu piešķirto tiesību īstenošanu
         faktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu (efektivitātes princips) (it īpaši skat. 2000. gada 16. maija spriedumu lietā C‑78/98
         Preston u.c., Recueil, I‑3201. lpp., 31. punkts, un 2006. gada 19. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑392/04 un C‑422/04 i–21 Germany un Arcor, Krājums, I‑8559. lpp., 57. punkts).

      25      Ar Direktīvu ieviestā aizsardzības sistēma balstās uz ideju, ka patērētājs salīdzinājumā ar pārdevēju vai piegādātāju atrodas
         nelabvēlīgākā situācijā gan attiecībā uz iespēju risināt sarunas par darījuma noslēgšanu, gan attiecībā uz informētības līmeni;
         tā rezultātā patērētājs pievienojas pārdevēja vai piegādātāja iepriekš izstrādātajiem noteikumiem bez iespējas īstenot savu
         ietekmi uz to saturu (2000. gada 27. jūnija spriedums apvienotajās lietās no C‑240/98 līdz C‑244/98 Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, Recueil, I‑4941. lpp., 25. punkts).

      26      Šādu nevienlīdzīgu situāciju starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju var izlīdzināt tikai ar pozitīvu iejaukšanos no
         to personu puses, kas pašas nav līguma slēdzējas (iepriekš minētais spriedums lietā Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, 27. punkts).

      27      Attiecībā uz vienu no šiem principiem Tiesa ir nolēmusi, ka tiesneša iespēja pēc savas iniciatīvas pārbaudīt klauzulas negodīgo
         raksturu ir atbilstošs līdzeklis gan Direktīvas 6. pantā noteiktā rezultāta sasniegšanai, proti, nepieļaut, ka individuālam
         patērētājam ir saistošs negodīgs noteikums, gan lai veicinātu Direktīvas 7. pantā paredzētā mērķa īstenošanu, jo šādai pārbaudei
         var būt atturoša iedarbība, kas palīdz izbeigt negodīgu noteikumu izmantošanu patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju noslēgtajos
         līgumos (iepriekš minētais spriedums lietā Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, 28. punkts, kā arī 2002. gada 21. novembra spriedums lietā C‑473/00 Cofidis, Recueil, I‑10875. lpp., 32. punkts).

      28      Šīs tiesneša tiesības tika uzskatītas par nepieciešamu, lai nodrošinātu patērētājam efektīvu aizsardzību, it īpaši attiecībā
         uz būtisku risku, kas rodas, neievērojot viņa tiesības vai sastopoties ar grūtībām to īstenošanā (iepriekš minētie spriedumi
         lietā Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, 26. punkts, kā arī lietā Cofidis, 33. punkts).

      29      Aizsardzība, ko Direktīva piešķir patērētājiem, attiecas arī uz gadījumiem, kad patērētājs, kurš ar pārdevēju vai piegādātāju
         ir noslēdzis līgumu, kurā ietverts negodīgs noteikums, nav atsaucies uz šī noteikuma negodīgo raksturu vai nu tādēļ, ka viņš
         nezina savas tiesības, vai tādēļ, ka no atsaukšanās uz tām viņu ir atturējuši izdevumi, ko radītu prasības izskatīšana tiesā
         (iepriekš minētais spriedums lietā Cofidis, 34. punkts).

      30      Pastāvot šiem apstākļiem, Direktīvas 6. pantā paredzēto mērķi, kas, kā tas arī tika atgādināts šī sprieduma 27. punktā, prasa,
         lai dalībvalstis nodrošinātu, ka patērētājiem nav saistoši negodīgi noteikumi, nevarētu sasniegt, ja tiesai, kura izskata
         prasību par šķīrējtiesas nolēmuma atcelšanu, būtu liegts izvērtēt šī nolēmuma spēkā neesamību tikai tādēļ, ka patērētājs šķīrējtiesas
         procesā nav atsaucies uz šķīrējtiesas līguma spēkā neesamību.

      31      Tādējādi, ja patērētājs to nav izdarījis, tas nekādi nevarētu tikt izlīdzināts, iejaucoties tādām personām, kuras attiecībā
         uz līgumu ir trešās personas. Galu galā tiktu apdraudēta Direktīvas radītā īpašā aizsardzības sistēma.

      32      Tieši tādā izpratnē tas ir attīstīts Spānijas tiesiskajā regulējumā. Faktiski, lai gan 2003. gada 23. decembra likums 60/2003
         par šķīrējtiesu (Ley 60/2003 de Arbitraje) (BOE Nr. 309, 26.12.2003.) nav piemērojams pamata prāvā, tomēr nav mazsvarīgi precizēt, ka tajā vairs nav noteikts, ka iebildums
         pret šķīrējtiesu, tostarp šķīrējtiesas līguma spēkā neesamības dēļ, ir iesniedzams vienlaikus ar lietas dalībnieku attiecīgo
         sākotnējo pretenziju iesniegšanu.

      33      Móvil un Vācijas valdība norāda, ka, atļaujot tiesām izvērtēt šķīrējtiesas līguma spēkā neesamību gadījumā, ja šķīrējtiesas procesā
         patērētājs šādu iebildi nav izvirzījis, tiktu nodarīts būtisks kaitējums šķīrējtiesu nolēmumu iedarbīgumam.

      34      Šis arguments ļautu uzskatīt, ka šķīrējtiesu nolēmumu iedarbīguma prasības pamato to, ka šķīrējtiesu nolēmumu kontrolei ir
         ierobežots raksturs un ka panākt nolēmuma atcelšanu var tikai izņēmuma gadījumos (1999. gada 1. jūnija spriedums lietā C‑126/97
         Eco Swiss, Recueil, I‑3055. lpp., 35. punkts).

      35      Tomēr Tiesa ir jau nolēmusi, ka tiktāl, ciktāl valsts tiesai saskaņā ar tās iekšējām procesuālajām normām ir jāapmierina prasība
         par šķīrējtiesas nolēmuma atcelšanu, kas pamatota ar valsts sabiedriskās kārtības normu neievērošanu, tai ir jāapmierina arī
         tāda prasība, kas pamatota ar šī veida Kopienu normu neievērošanu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eco Swiss, 37. punkts).

      36      Patērētāju tiesību aizsardzības nozīmīgums it īpaši ir virzījis Kopienu likumdevēju Direktīvas 6. panta 1. punktā paredzēt,
         ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, “nav saistoši patērētājam”.
         Tas attiecas uz imperatīvu normu, kas, ņemot vērā vienas līguma puses nelabvēlīgāku situāciju, vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru,
         ko tā nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar reālu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu
         vienlīdzību.

      37      Turklāt Direktīva, kurā paredzēts pastiprināt patērētāju tiesību aizsardzību, atbilstoši EKL 3. panta 1. punkta t) apakšpunktam
         ir līdzeklis, kas nepieciešams Kopienai uzticēto mērķu sasniegšanai un it īpaši, lai paaugstinātu dzīves līmeni un kvalitāti
         visā tās teritorijā (attiecībā uz EKL 81. pantu pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Eco Swiss, 36. punkts).

      38      Sabiedrības interešu raksturs un nozīmīgums, uz kuru balstās aizsardzība, ko Direktīva nodrošina patērētājiem, turklāt pamato
         to, ka valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāizvērtē negodīga līguma noteikuma raksturs un, to veicot, ir jāizlīdzina starp
         patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju pastāvošā nelīdzsvarotība.

      39      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nosaka, ka valsts
         tiesai, kura izskata prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, ir jāizvērtē šķīrējtiesas līguma spēkā neesamība un jāatceļ šis
         nolēmums, pamatojoties uz to, ka minētais līgums ietver negodīgu noteikumu, pat ja patērētājs ir atsaucies uz šo spēkā neesamību
         nevis šķīrējtiesas procesā, bet tikai procesā, kurā tiek izskatīta prasība par atcelšanu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      40      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumus,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos ir jāinterpretē tādējādi, ka
            tā nosaka, ka valsts tiesai, kura izskata prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, ir jāizvērtē šķīrējtiesas līguma spēkā neesamība
            un jāatceļ šis nolēmums, pamatojoties uz to, ka minētais līgums ietver negodīgu noteikumu, pat ja patērētājs ir atsaucies
            uz šo spēkā neesamību nevis šķīrējtiesas procesā, bet tikai procesā, kurā tiek izskatīta prasība par atcelšanu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 7.septembrī.#Cristiano Marrosu un Gianluca Sardino pret Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Genova - Itālija.#Direktīva 1999/70/EK - Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 1. klauzulas b) apakšpunkts un 5. klauzula - Darba attiecību uz nenoteiktu laiku izveidošanās, ja tiek pārkāpti noteikumi par secīgiem uz noteiktu laiku slēgtiem darba līgumiem - Iespēja piemērot atkāpi valsts pārvaldes jomā noslēgtajiem darba līgumiem.#Lieta C-53/04.

text:
      Lieta C‑53/04
      Cristiano Marrosu  un Gianluca Sardino
      pret
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate
      (Tribunale di Genova lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 1999/70/EK – Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 1. klauzulas b) apakšpunkts un 5. klauzula – Darba attiecību uz nenoteiktu laiku izveidošanās, ja tiek pārkāpti noteikumi par secīgiem uz noteiktu laiku slēgtiem darba
         līgumiem – Iespēja piemērot atkāpi valsts pārvaldes jomā noslēgtajiem darba līgumiem

      Sprieduma kopsavilkums
      Sociālā politika – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Direktīva 1999/70
      (Padomes Direktīvas 1999/70 pielikuma 1. klauzulas b) apakšpunkts un 5. klauzula)
      Pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku, kurš iekļauts pielikumā Direktīvai 1999/70 par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu
         par darbu uz noteiktu laiku, ir interpretējams tādējādi, ka tam principā nav pretējs tāds valsts tiesiskais regulējums, ar
         kuru ir aizliegta tādu darba līgumu vai darba attiecību uz noteiktu laiku, kas izveidojas, publiskā sektora darba devējam
         ļaunprātīgi izmantojot secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus vai darba attiecības, pārveidošana par darba līgumiem
         vai attiecībām uz nenoteiktu laiku, pat ja šāda pārveidošana ir paredzēta attiecībā uz darba līgumiem un darba attiecībām
         ar privātā sektora darba devēju, ja šajā tiesiskajā regulējumā ir ietverts cits efektīvs pasākums, lai novērstu un vajadzības
         gadījumā sodītu publiskā sektora darba devēju par secīgu darba līgumu vai darba attiecību uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu.

      (sal. ar 57. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 7. septembrī (*)

      Direktīva 1999/70/EK – Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 1. klauzulas b) apakšpunkts un 5. klauzula – Darba attiecību uz nenoteiktu laiku izveidošanās, ja tiek pārkāpti noteikumi par secīgiem uz noteiktu laiku slēgtiem darba
         līgumiem – Iespēja piemērot atkāpi valsts pārvaldes jomā noslēgtajiem darba līgumiem

      Lieta C‑53/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunale di Genova (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 21. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 10. februārī, tiesvedībā

      Cristiano Marrosu,
      Gianluca Sardino
      pret
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 14. jūlijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Marozu [Marrosu] un Sardino [Sardino] kungu vārdā – Dž. Beljeni [G. Bellieni] un A. Lanata [A. Lanata], avvocati,

      –        Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate vārdā – K. Čiminelli [C. Ciminelli], avvocato,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz D. del Gaico [D. Del Gaizo] un P. Džentili [P. Gentili], avvocati dello Stato,

      –        Grieķijas valdības vārdā – I. Bakopuls [I. Bakopoulos], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – N. Jerela [N. Yerrell] un A. Aresu [A. Aresu], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 20. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 1. klauzulas b) apakšpunktu un 5. klauzulu 1999. gada 18. martā
         noslēgtajā pamatnolīgumā par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), kas ietverts pielikumā Padomes 1999. gada
         28. jūnija Direktīvai 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV L 175, 43. lpp).

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Marozu un Sardino un viņu darba devēju, Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate (ārstniecības iestāde, San Martino slimnīca Dženovā un apstiprinātās universitāšu klīnikas, turpmāk tekstā – “ārstniecības iestāde”), par darba līguma, kas
         prasītāju saistīja ar atbildētāju, neatjaunošanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar pamatnolīguma 1. klauzulu tā “mērķis ir:

      a)      uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu;
      b)      radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai attiecību
         tiesisko pārmantojamību”.

      4        Pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punktā ir noteikts, ka to piemēro “noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai
         darba attiecības saskaņā ar likumiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksi katrā dalībvalstī”.

      5        Saskaņā ar pamatnolīguma 5. klauzulu:

      “1.      Lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, pielietojot secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības,
         dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem atbilstīgi valsts tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksei
         un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ja nav attiecīgu [līdzvērtīgu] tiesisku pasākumu, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu,
         tā, lai ņemtu vērā konkrētu sektoru un/vai darba ņēmēju [kategoriju] vajadzības, ievieš vienu vai vairākus no šādiem pasākumiem:

      a)      objektīvus iemeslus, kas attaisno šādu līgumu vai darba attiecību atjaunošanu;
      b)      secīgu uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai darba attiecību kopējo maksimālo ilgumu;
      c)      šādu darba līgumu vai darba attiecību atjaunojumu skaitu.
      2.      Dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem un/vai darba devēji un darba ņēmēji, vajadzības gadījumā,
         nosaka, kādos apstākļos uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības:

      a)      uzskata par “secīgām”;
      b)      uzskata par uz nenoteiktu laiku slēgtiem darba līgumiem vai darba attiecībām.”
      6        Direktīvas 1999/70 2. panta pirmajā daļā noteikts, ka dalībvalstīm vēlākais līdz 2001. gada 10. jūlijam jāpieņem normatīvie
         un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības.

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Ar 2000. gada 29. decembra Likumu Nr. 422 par noteikumiem, kas pieņemti, lai izpildītu ar Itālijas dalību Eiropas Kopienā
         saistītos pienākumus – Kopienu Likums 2000 (2001. gada 20. janvāra GURI Nr. 16 papildu izdevums, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 422/2000”), valsts likumdevējs pilnvaroja Itālijas valdību pieņemt
         vajadzīgos dekrētus‑likumus, lai transponētu šā likuma A un B pielikumos uzskaitītās Kopienu direktīvas. B pielikumā tostarp
         ir minēta Direktīva 1999/70.

      8        Likuma Nr. 422/2000 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā it īpaši ir noteikts, ka, “lai izvairītos no regulējuma, kurš jāpieņem,
         iespējamām nesaskaņām ar attiecīgajās jomās jau spēkā esošajām normām, attiecīgās normas vajadzības gadījumā ir jāgroza vai
         jāpapildina [..]”, un tās pašas normas f) apakšpunktā ir noteikts, ka “ar dekrētiem‑likumiem katrā atsevišķajā gadījumā ir
         jānodrošina, lai transponējamo direktīvu jomās pieņemtās normas būtu pilnībā atbilstošas attiecīgo direktīvu prasībām [..]”.

      9        Pamatojoties uz Likuma Nr. 422/2000 2. panta 1. punkta f) apakšpunktu, Itālijas valdība 2001. gada 6. septembrī pieņēma Dekrētu‑likumu
         Nr. 368 par Direktīvas 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku ieviešanu (2001. gada
         9. oktobra GURI Nr. 235, 4. lpp., turpmāk tekstā – “Dekrēts‑likums Nr. 368/2001”).

      10      Dekrēta‑likuma Nr. 368/2001 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka “darba līgumu uz noteiktu laiku var noslēgt tehnisku vai ar
         ražošanu, organizāciju vai darba ņēmēju aizstāšanu saistītu iemeslu dēļ”.

      11      Saskaņā ar Dekrēta‑likuma Nr. 368/2001 4. panta 1. punktu gadījumā, ja darba līguma sākotnējais termiņš nepārsniedz trīs gadus,
         to var pagarināt vienu reizi “ar nosacījumu, ka tas notiek objektīvu iemeslu dēļ un tas ir par tā paša darba veikšanu, par
         kuru bija noslēgts līgums uz noteiktu laiku”. Tomēr šajā gadījumā minētā līguma kopējais ilgums nedrīkst pārsniegt trīs gadus.

      12      Dekrēta‑likuma Nr. 368/2001 5. pantā ar nosaukumu “Termiņa izbeigšanās un sankcijas. Secīgi noslēgti līgumi” ir noteikts šādi:

      “1.      Ja darba attiecības turpinās pēc sākotnēji noteiktā vai vēlāk saskaņā ar 4. pantu pagarinātā termiņa izbeigšanās, darba devējam
         atalgojums, kas pienākas darba ņēmējam, ir jāpalielina par 20 % dienā līdz desmitajai dienai un par 40 % par katru nākamo
         dienu.

      2.      Ja darba attiecības turpinās vēl pēc divdesmitās dienas, kad beidzies tāds līgums, kura termiņš nepārsniedz sešus mēnešus,
         vai pēc trīsdesmitās dienas pārējos gadījumos, pēc minēto termiņu izbeigšanās darba līgums tiek uzskatīts par noslēgtu uz
         nenoteiktu laiku.

      3.      Ja darba ņēmējs tiek atkārtoti pieņemts darbā uz noteiktu laiku saskaņā ar 1. pantu, desmit dienas pēc tāda darba līguma izbeigšanās,
         kura termiņš nav garāks vai ir vienāds ar sešiem mēnešiem, vai divdesmit dienas pēc tāda līguma izbeigšanās, kura termiņš
         ir garāks par sešiem mēnešiem, otrais līgums tiek uzskatīts par noslēgtu uz nenoteiktu laiku.

      4.      Divu secīgu darba attiecību uz noteiktu laiku gadījumā, tas ir, bez pārtraukuma, darba līgums tiek uzskatīts par noslēgtu
         uz nenoteiktu laiku, sākot no pirmā līguma noslēgšanas dienas.”

      13      Dekrēta‑likuma Nr. 368/2001 10. pantā ir uzskaitīti tie gadījumi, kuros nevar piemērot jauno regulējumu par darba līgumiem
         uz noteiktu laiku. Neviens no šiem gadījumiem neattiecas uz valsts pārvaldes jomu.

      14      Dekrēts‑likums Nr. 368/2001 saskaņā ar iesniedzējtiesas teikto stājās spēkā 2001. gada 21. septembrī. Tā 11. panta 1. punktā
         ir paskaidrots, ka “ar šī dekrēta‑likuma stāšanos spēkā tiek atcelti [..] visi noteikumi, kas nav saderīgi ar šo dekrētu‑likumu
         un nav tajā skaidri minēti”. Minētā panta 3. punktā tiek piebilsts, ka “individuālie līgumi, kas noslēgti saskaņā ar iepriekš
         spēkā esošo tiesisko regulējumu, paliek spēkā, līdz tie izbeidzas”.

      15      Turklāt saskaņā ar 2001. gada 30. marta Dekrēta‑likuma Nr. 165 par vispārīgajiem noteikumiem attiecībā uz darba organizāciju
         valsts iestādēs 36. pantu (2001. gada 9. maija GURI Nr. 106 papildu izdevums, turpmāk tekstā – “Dekrēts‑likums Nr. 165/2001”):

      “1.      Ievērojot iepriekšējos pantos paredzētos personāla pieņemšanas darbā noteikumus, valsts iestādes izmanto elastīgās Civilkodeksā
         un likumos par darba attiecībām uzņēmumos paredzētās personāla darbā pieņemšanas un darba attiecības regulējošās līgumiskās
         formas. Kolektīvie valsts līgumi regulē līgumus uz noteiktu laiku, apmācību un darba līgumus, citas attiecības apmācību un
         darba un pagaidu darba jomā [..].

      2.      Jebkurā gadījumā, ja valsts iestādes pārkāpj darba ņēmēju darbā pieņemšanas vai nodarbināšanas imperatīvos noteikumus, darba
         līgumi ar šīm valsts iestādēm netiek pagarināti uz nenoteiktu laiku, neskarot atbildību un sankcijas, kuras tām var rasties.
         Attiecīgajam darba ņēmējam ir tiesības uz zaudējumu atlīdzību, kas radušies, veicot darbu, pārkāpjot imperatīvos noteikumus.
         Valsts iestādēm ir jāpieprasa atmaksāt atbildīgajiem darbiniekiem uz šā pamata samaksātās summas, ja pārkāpums ir bijis tīšs
         vai radies rupjas nolaidības rezultātā.”

      16      Iesniedzējtiesa uzsver, ka Corte costituzionale [Konstitucionālā tiesa] savā 2003. gada 13. marta spriedumā lietā Nr. 89 ir atzinusi, ka Dekrēta‑likuma Nr. 165/2001 36. panta
         2. punkta pirmais teikums ir saderīgs ar konstitucionālajiem vienlīdzības un labas pārvaldības principiem, kas paredzēti Itālijas
         Konstitūcijas, attiecīgi, 3. un 97. pantā. Corte costituzionale uzskatīja, ka saskaņā ar minētās Konstitūcijas 97. panta trešajā daļā minēto pamatprincipu, ka pieeja darbam valsts iestādēs
         ir iegūstama, pamatojoties uz konkursu, leģitimizē atšķirīgo attieksmi pret privātā un publiskā sektora darba ņēmējiem gadījumos,
         kas saistīti ar nelikumībām, noslēdzot secīgus darba līgumus uz noteiktu laiku.

      Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      17      Prasītāji pamata prāvā bija tehniskie darbinieki ārstniecības iestādes virtuvē, pamatojoties uz vairākiem secīgiem līgumiem
         uz noteiktu laiku, no kuriem pēdējie tika noslēgti 2002. gada janvārī uz sešiem mēnešiem.

      18      Darbā pieņemšana notika, pamatojoties uz kvalifikācijas sarakstu, kurš tika sastādīts pēc publiskā konkursa, ko 1998. gadā
         organizēja ārstniecības iestāde, lai uz pagaidu laiku pieņemtu darbā “virtuves tehniskos darbiniekus”, un kurā prasītāji pamata
         prāvā veiksmīgi piedalījās.

      19      Pēdējos līgumus uz noteiktu laiku, kuru termiņš izbeidzās 2002. gada jūlijā, ārstniecības iestāde neatjaunoja un prasītājus
         pamata prāvā formāli atlaida no darba brīdī, kad tie pēc attiecīgā līguma izbeigšanās ieradās darbā.

      20      Prasītāji pamata prāvā apstrīdēja lēmumu par atlaišanu Tribunale di Genova [Dženovas Tiesa], lūdzot tai, pirmkārt, pamatojoties uz Dekrētu‑likumu Nr. 368/2001, atzīt darba līgumu uz nenoteiktu laiku
         pastāvēšanu ar ārstniecības iestādi, sākot ar pirmo darba attiecību sākšanās brīdi dekrēta‑likuma spēkā stāšanās laikā, un,
         otrkārt, piespriest tai samaksāt pienākošos atalgojumu un atlīdzināt ciestos zaudējumus.

      21      Šajā gadījumā iesniedzējtiesa attiecībā uz katru no tajā izskatāmajām lietām atzīst, ka kopš priekšpēdējā līguma ar ārstniecības
         iestādi izbeigšanās un pēdējā līguma noslēgšanu ar to ir pagājušas astoņas dienas. Dekrēta‑likuma Nr. 368/2001 5. panta 3. punktā
         ir noteikts, ka, ja darba ņēmējs ir atkārtoti pieņemts darbā uz noteiktu laiku, “desmit dienas pēc tāda darba līguma izbeigšanās,
         kura termiņš nav garāks vai ir vienāds ar sešiem mēnešiem”, otrais līgums automātiski tiek uzskatīts par noslēgtu uz nenoteiktu
         laiku.

      22      Ārstniecības iestāde uzskata, ka Dekrēta‑likuma Nr. 368/2001 5. pants šajā gadījumā nav piemērojams, jo Dekrēta‑likuma Nr. 165/2001
         36. pantā ir noteikts, ka valsts iestādes nedrīkst slēgt darba līgumus uz nenoteiktu laiku.

      23      Iesniedzējtiesa atzīmē, ka pamatlīgumā nav norādīta neviena darbības joma, kurai tas nebūtu piemērojams, izņemot dažas šī
         pamatlīguma 2. klauzulas 2. punktā minētās profesionālās sagatavošanas vai darba attiecības, kuras tomēr nav saistāmas ar
         šajā tiesā izskatāmo lietu. Turklāt Likumā Nr. 422/2000, ar ko Itālijas valdībai tiek uzdots ieviest Direktīvu 1999/70, nav
         minēts neviens ierobežojums attiecībā uz tā piemērošanu valsts pārvaldē. Faktiski Dekrētā‑likumā Nr. 368/2001 nav neviena
         šāda veida ierobežojuma. Tā kā tas ir pieņemts vēlāk par Dekrētu‑likumu Nr. 165/2001, ar to esot skaidri atcelti “visi noteikumi,
         kas nav saderīgi ar šo dekrētu‑likumu un nav tajā skaidri minēti”.

      24      Iesniedzējtiesa pauž šaubas par Dekrēta‑likuma Nr. 165/2001 36. panta 2. punkta pirmā teikuma saderīgumu ar Kopienu tiesībām,
         jo attiecībā uz sekām, kādas iestājas, pārkāpjot imperatīvos noteikumus par secīgiem darba līgumiem uz noteiktu laiku, ar
         šo teikumu ir ļoti skaidri nošķirti līgumi atkarībā no tā, vai tie ir noslēgti ar publiskā vai privātā sektora darba devēju.
         Minētā tiesa šajā sakarā atzīmē, ka aizsardzība ar zaudējumu atlīdzības palīdzību, kam ir vispārīgs raksturs valsts tiesiskajā
         kārtībā, tostarp ņemot vērā zaudējumu pierādīšanas pienākumu, kam darba ņēmējs ir pakļauts, nav uzskatāma par ekvivalentu
         aizsardzībai, kas izriet no pieņemšanas atpakaļ iepriekšējā darbā. Pēdējais aizsardzības veids labāk atbilst nepieciešamībai
         novērst ļaunprātīgu izmantošanu, kuru darba devējs var likt lietā, noslēdzot secīgus darba līgumus uz noteiktu laiku.

      25      Šādos apstākļos Tribunale di Genova nolēma tiesvedību apturēt un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Direktīva 1999/70/EK (1. pants, kā arī [pamatnolīguma] 1. klauzulas b) apakšpunkts un 5. klauzula) ir interpretējama
         tādējādi, ka ar to nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums (kas pieņemts pirms minētās direktīvas transpozīcijas),
         kurā ar valsts pārvaldes iestādēm noslēgtie darba līgumi un ar privātiem darba devējiem noslēgtie darba līgumi tiek nošķirti
         tādējādi, ka pirmajiem nevar piemērot tādu aizsardzību, ka imperatīvo normu par secīgiem darba līgumiem uz noteiktu laiku
         pārkāpuma gadījumā nodibinās darba attiecības uz nenoteiktu laiku?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      26      Ārstniecības iestāde uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, jo Direktīva 1999/70 nav tieši piemērojama
         pamata prāvai, ņemot vērā to, ka direktīvām nav tiešas horizontālas iedarbības, jo ārstniecības iestāde nav atkarīga nedz
         no Itālijas valsts, nedz arī kādas no ministrijām. Tā ir autonoma iestāde ar savu vadību, kurai iestādes pārvaldes ietvaros
         ir jāpiemēro valsts tiesību normas, kuras tā nevar apstrīdēt un no kurām tā nevar atkāpties.

      27      Itālijas valdība arī uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams. Tā uzskata, ka šis lūgums ir tīri hipotētisks,
         jo par Dekrēta‑likuma Nr. 368/2001 5. panta, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no Dekrēta‑likuma Nr. 165/2001 36. panta, piemērošanu
         pamata prāvā iesniedzējtiesai nav nekādu šaubu un tā ir vienīgā, kura ir kompetenta interpretēt valsts tiesību normas.

      28      Tā turklāt uzskata, ka šāds lūgums absolūti nav nepieciešams nolēmuma pieņemšanai pamata prāvā, jo pirmais darba līgums tika
         noslēgts pirms Direktīvas 1999/70 transponēšanai noteiktā termiņa – 2001. gada 10. jūlija.

       Tiesas vērtējums
      29      Pirmkārt, attiecībā uz ārstniecības iestādes celto iebildumu par nepieņemamību pietiek tikai atzīt, ka no iesniedzējtiesas
         lēmuma izriet, ka valsts tiesa šo iestādi ir atzinusi par valsts pārvaldei piesaistītu publiskā sektora iestādi. Pastāvīgajā
         judikatūrā ir noteikts, ka uz direktīvu var atsaukties, ne tikai vēršoties pret valsts iestādēm, bet arī pret valsts pakļautībā
         vai pārraudzībā esošām iestādēm vai institūcijām, vai iestādēm, kurām ir plašas pilnvaras salīdzinājumā ar tām, kuras izriet
         no indivīdiem piemērojamām normām, kā, piemēram, reģionālas iestādes vai organizācijas, kurām, lai kāda arī nebūtu to juridiskā
         forma, saskaņā ar valsts iestādes izdotu aktu ir uzdevums pēdējās pakļautībā veikt kādu uzdevumu sabiedrības interesēs (1989. gada
         22. jūnija spriedums lietā 103/88 Fratelli Constanzo, Recueil, 1839. lpp., 31. punkts; 1990. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑188/89 Foster  u.c., Recueil, I‑3313. lpp., 19. punkts, kā arī 2004. gada 5. februāra spriedums lietā C‑157/02 Rieser Internationale Transporte, Recueil, I‑1477. lpp., 24. punkts).

      30      Tādēļ minētais iebildums par nepieņemamību šajā lietā ir jānoraida.

      31      Otrkārt, attiecībā uz pirmo no Itālijas valdības izvirzītajiem iebildumiem par nepieņemamību ir jāatzīst, ka no judikatūras
         izriet, ka EKL 234. panta kārtībā uzsāktas tiesvedības ietvaros Tiesai nav jāizskata jautājums par valsts tiesību interpretāciju
         vai valsts tiesību noteikumu saderību ar Kopienu tiesībām (skat. it īpaši 1964. gada 19. marta spriedumu lietā 75/63, Unger, Recueil, 347., 365. lpp., un 2005. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑40/04 Yonemoto, Krājums, I‑7755. lpp., 27. punkts).

      32      Tomēr jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, Tiesai un valsts tiesām sadarbojoties atbilstoši minētajam EK līguma
         pantam, tikai valsts tiesai, kas izskata [pamata] lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas
         īpašo raksturu, jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma pieņemšanai, gan arī Tiesai
         uzdoto jautājumu atbilstība. Tādējādi, tā kā uzdotie prejudiciālie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai
         principā ir jāpieņem lēmums (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑413/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 59. punkts, un 2005. gada 10. novembra spriedumu lietā C‑316/04 Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatje, Krājums, I‑9759. lpp., 29. punkts).

      33      Tikai izņēmuma gadījumos Tiesai ir jāpārbauda apstākļi, kādos valsts tiesa pie tās vērsusies, lai pārbaudītu savu pašas kompetenci
         (šajā sakarā skat. 1981. gada 16. decembra spriedumu lietā 244/80 Foglia, Recueil, 3045. lpp., 21. punkts). [Tiesa] var atteikties pieņemt nolēmumu par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu tikai tad,
         ja ir acīmredzams, ka pieprasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvā pastāvošo faktisko situāciju
         vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav darīti zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi,
         lai atbilstoši atbildētu uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši iepriekš minētā sprieduma lietā Bosman  61. punktu un iepriekš minētā sprieduma lietā Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatje  30. punktu).

      34      Šajā gadījumā nav ticis pamatoti apgalvots, ka Direktīvas 1999/70 interpretācijai nav nekādas saistības ar lietas būtību vai
         strīdus priekšmetu pamata prāvā vai ka jautājums ir tīri hipotētiska rakstura, jo iesniedzējtiesas lūgtās interpretācijas
         mērķis ir ļaut tai atbildēt uz jautājumu, kas saistīts ar kādas valsts tiesību normas saderību ar šo direktīvu.

      35      Šis iebildums par nepieņemamību tādējādi arī ir jānoraida.

      36      Treškārt, attiecībā uz otro Itālijas valdības izvirzīto iebildumu par nepieņemamību pietiek atzīt, ka no Direktīvas 1999/70,
         kuras transponēšanas termiņš bija 2001. gada 10. jūlijs, izriet, ka tās mērķis ir novērst secīgu darba līgumu vai darba attiecību
         uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu un ka tās normas principā attiecas uz darba līgumu uz noteiktu laiku atjaunošanu
         un šīs atjaunošanas nosacījumiem. Pamata prāvā apskatīto līgumu atjaunošana notika attiecīgi 2002. gada 10. un 11. janvārī,
         kas ir pēc datuma, kad minētajai direktīvai bija jābūt transponētai valsts tiesībās. Šādos apstākļos nav pamatoti uzskatīt,
         ka direktīvas interpretācija ir absolūti nevajadzīga, lai pieņemtu nolēmumu iesniedzējtiesā izskatāmajā lietā.

      37      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

       Par lietas būtību
      38      Ar uzdoto prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai pamatnolīgums ir interpretējams tādējādi, ka ar
         to nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir aizliegta tādu darba līgumu vai darba attiecību uz noteiktu
         laiku, kas izveidojas, ļaunprātīgi izmantojot uz noteiktu laiku noslēgtos līgumus vai darba attiecības ar publiskā sektora
         darba devēju, pārveidošana par līgumiem vai darba attiecībām uz nenoteiktu laiku, pat ja šāda pārveidošana ir paredzēta attiecībā
         uz darba līgumiem un darba attiecībām ar privātā sektora darba devēju.

      39      Lai sniegtu lietderīgu atbildi uz uzdoto jautājumu, ir svarīgi uzreiz precizēt, ka – pretēji Itālijas valdības viedoklim,
         ko tā pauda tiesas sēdē, – Direktīva 1999/70 un pamatnolīgums ir paredzēti piemērošanai arī ar pārvaldes iestādēm un citām
         publiskā sektora struktūrām noslēgtiem darba līgumiem un darba attiecībām uz noteiktu laiku (2006. gada 4. jūlija spriedums
         lietā C‑212/04 Adeneler, Krājums, I‑6057. lpp., 54. punkts).

      40      Faktiski šo divu tiesību aktu noteikumi neietver nekādas norādes, kas ļautu secināt, ka to piemērošanas jomā ietilpst tikai
         darba līgumi uz noteiktu laiku, ko darba ņēmēji noslēguši ar privātā sektora darba devējiem (iepriekš minētais spriedums lietā
         Adeneler, 55. punkts).

      41      Tieši otrādi, no pamatnolīguma 2. klauzulas 1. punkta teksta, pirmkārt, izriet, ka tā piemērošanas joma ir uztverama plašā
         nozīmē, jo vispārīgā veidā attiecas uz “noteikta laika darba ņēmējiem, kuriem ir darba līgums vai darba attiecības saskaņā
         ar spēkā esošiem tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksi katrā dalībvalstī”. Turklāt pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā izklāstītā
         “noteikta laika darba ņēmēju” definīcija ietver visus darba ņēmējus, neatšķirot viņus atkarībā no tā, vai viņu darba devējs
         ir publiskais vai privātais subjekts (iepriekš minētais spriedums lietā Adeneler, 56. punkts).

      42      Otrkārt, tā paša pamatnolīguma 2. klauzulas 2. punktā, ar ko nekādi neizslēdz ar publiskā sektora darba devējiem noslēgtos
         darba līgumus vai darba attiecības uz noteiktu laiku, ir paredzēts dot dalībvalstīm un/vai sociālajiem partneriem iespēju
         nepiemērot šo pamatnolīgumu “sākuma profesionālās sagatavošanas attiecībām un mācekļu programmām”, kā arī darba līgumiem un
         attiecībām, “kuras noslēgtas saskaņā ar īpašu valsts vai valsts atbalstītu mācību, profesionālās integrēšanas un pārkvalifikācijas
         programmu” (iepriekš minētais spriedums lietā Adeneler, 57. punkts).

      43      Ir arī jāatgādina, ka no pamatnolīguma 1. klauzulas b) apakšpunkta izriet, ka tā mērķis ir radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu
         izmantošanu, kas rodas, piemērojot uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai attiecību tiesisko pārmantojamību.

      44      Šajā sakarā pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums savā tiesiskajā režīmā ieviest vienu vai
         vairākus no minētā 1. punkta a) līdz c) apakšpunktos uzskaitītajiem pasākumiem – ja vien dalībvalstī jau nepastāv līdzvērtīgs
         tiesiskais pasākums –, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, pielietojot secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba
         līgumus (iepriekš minētais spriedums lietā Adeneler, 65. punkts).

      45      Tomēr ir jāatgādina, ka – kā tas izriet arī no šīs normas teksta – ar minēto noteikumu tiek atzīta iespēja dalībvalstīm, ciktāl
         tas ir objektīvi attaisnojams, ņemt vērā konkrētu sektoru un/vai darba ņēmēju kategoriju īpašās vajadzības.

      46      Pamatnolīguma 5. klauzulas 2. punktā tiešām skaidri nav atzīta tāda pati dalībvalstu iespēja attiecībā uz tādu nosacījumu
         pieņemšanu, kuriem izpildoties, secīgi darba līgumi vai darba attiecības uz noteiktu laiku ir uzskatāmas par noslēgtām uz
         nenoteiktu laiku.

      47      Tomēr, tā kā šajā normā nav noteikts vispārējs dalībvalstu pienākums paredzēt darba līgumu uz noteiktu laiku pārveidošanu
         par līgumiem uz nenoteiktu laiku, kā arī nav noteikti precīzi apstākļi, kuros tos var izmantot (iepriekš minētais spriedums
         lietā Adeneler, 91. punkts), ar to dalībvalstu rīcībā šajā jomā tiek nodota zināma diskrecionārā vara.

      48      No tā izriet, ka pamatnolīguma 5. klauzulai kā tādai nav pretēji tas, ka dalībvalsts paredz atšķirīgas sekas gadījumos, kad
         notikusi secīgu darba attiecību vai līgumu uz noteiktu laiku ļaunprātīga izmantošana, atkarībā no tā, vai šīs attiecības vai
         līgumi bijuši noslēgti ar darba devēju no privātā vai publiskā sektora.

      49      Tomēr, un kā tas izriet arī no iepriekš minētā sprieduma lietā Adeneler 105. punkta, lai tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā apskatīto, ar ko vienīgi attiecībā uz publisko sektoru aizliedz
         pārveidot par darba līgumiem uz nenoteiktu laiku secīgus darba līgumus uz noteiktu laiku, varētu uzskatīt par atbilstošu pamatnolīgumam,
         dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā attiecībā uz konkrēto nozari ir jāpastāv kādam citam efektīvam pasākumam, lai novērstu
         un vajadzības gadījumā sodītu secīgu darba līgumu uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu.

      50      Attiecībā uz šo pēdējo nosacījumu ir jāatgādina, ka pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums
         ieviest vienu vai vairākus no šajā normā uzskaitītajiem efektīvajiem un ierobežojošajiem pasākumiem, lai novērstu secīgu darba
         līgumu vai darba attiecību uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu, ja vien atbilstoši pasākumi valsts tiesībās jau nepastāv.

      51      Turklāt, ja tāpat kā šajā lietā Kopienu tiesībās nav paredzētas īpašas sankcijas gadījumos, kad ļaunprātīga izmantošana tomēr
         tiek konstatēta, valsts iestādēm ir jāpieņem piemēroti pasākumi šādas situācijas atrisināšanai, kuriem jābūt ne tikai samērīgiem,
         bet arī pietiekami efektīviem un preventīviem, lai nodrošinātu pamatnolīguma piemērošanai pieņemto normu pilnīgu efektivitāti
         (iepriekš minētais spriedums lietā Adeneler  u.c., 94. punkts).

      52      Kaut arī saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu šādu normu īstenošanas nosacījumi ir jāparedz dalībvalstu
         iekšējā tiesību sistēmā, šādi noteikumi tomēr nedrīkst būt mazāk labvēlīgi nekā tie, kas reglamentē līdzīgas iekšēja rakstura
         situācijas (līdzvērtības princips), un nedrīkst padarīt Kopienu tiesību sistēmas piešķirto tiesību izmantošanu par praktiski
         neiespējamu vai pārmērīgi sarežģītu (efektivitātes princips) (skat. it īpaši 1995. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑312/93
         Peterbroeck, Recueil, I‑4599. lpp., 12. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Adeneler  u.c., 95. punkts).

      53      No tā izriet, ka gadījumos, kad secīgu darba līgumu uz noteiktu laiku ļaunprātīga izmantošana tomēr ir notikusi, ir jābūt
         iespējai piemērot pasākumu, kas sniedz darba ņēmēju aizsardzības efektīvas un līdzvērtīgas garantijas, lai atbilstīgi sodītu
         par šo ļaunprātīgo izmantošanu un novērstu Kopienu tiesību pārkāpuma sekas. Saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem Direktīvas
         1999/70 2. panta pirmajā daļā dalībvalstu pienākums ir “veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai tās vienmēr varētu garantēt
         iznākumu, ko paredz [minētā] direktīva” (iepriekš minētais spriedums lietā Adeneler  u.c., 102. punkts).

      54      Tiesai nav jāsniedz viedoklis attiecībā uz valsts tiesību interpretāciju, jo šis uzdevums ir vienīgi iesniedzējtiesai, kurai
         attiecīgajā gadījumā ir jānosaka, vai attiecīgais valsts tiesiskais regulējums atbilst trīs iepriekšējos punktos minētajām
         prasībām. Tomēr Tiesa, lemjot sakarā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, var vajadzības gadījumā sniegt precizējumus,
         lai palīdzētu valsts tiesai vadīties tās interpretācijā (skat. 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑255/02 Halifax  u.c., Krājums, I‑1609. lpp., 76. un 77. punkts).

      55      Šajā sakarā jāatzīst, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvā minētais, kurā paredzēti imperatīvi noteikumi attiecībā
         uz līgumu uz noteiktu laiku atjaunošanu un ilgumu, kā arī tiesībām uz zaudējumu atlīdzību, ko darba ņēmējs cietis tādēļ, ka
         valsts pārvalde ļaunprātīgi izmantojusi secīgus darba līgumus vai attiecības uz noteiktu laiku, pirmajā mirklī šķiet atbilstam
         šā sprieduma 51.–53. punktā minētajām prasībām.

      56      Tomēr iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, kādā apmērā Dekrēta‑likuma Nr. 165/2001 36. panta 2. punkta pirmā teikuma efektīvas piemērošanas
         un īstenošanas nosacījumi veido atbilstīgu pasākumu, lai novērstu un vajadzības gadījumā sodītu valsts pārvaldi par secīgu
         darba līgumu vai darba attiecību uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu.

      57      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka pamatnolīgums ir interpretējams tādējādi, ka tam
         principā nav pretējs tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir aizliegta tādu darba līgumu vai darba attiecību uz noteiktu
         laiku, kas izveidojas, ļaunprātīgi izmantojot secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus vai darba attiecības ar publiskā
         sektora darba devēju, pārveidošana par darba līgumiem vai attiecībām uz nenoteiktu laiku, pat ja šāda pārveidošana ir paredzēta
         attiecībā uz darba līgumiem un darba attiecībām ar privātā sektora darba devēju, ja šajā tiesiskajā regulējumā ir ietverts
         cits efektīvs pasākums, lai novērstu un vajadzības gadījumā sodītu publiskā sektora darba devēju par secīgu darba līgumu vai
         darba attiecību uz noteiktu laiku ļaunprātīgu izmantošanu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      58      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1999. gada 18. marta pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku, kurš iekļauts pielikumā Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvai
            1999/70/EK par UNICE, CEEPun EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, ir interpretējams tādējādi, ka tam principā nav pretējs tāds valsts
            tiesiskais regulējums, ar kuru ir aizliegta tādu darba līgumu vai darba attiecību uz noteiktu laiku, kas izveidojas, publiskā
            sektora darba devējam ļaunprātīgi izmantojot secīgus uz noteiktu laiku noslēgtus darba līgumus vai darba attiecības, pārveidošana
            par darba līgumiem vai attiecībām uz nenoteiktu laiku, pat ja šāda pārveidošana ir paredzēta attiecībā uz darba līgumiem un
            darba attiecībām ar privātā sektora darba devēju, ja šajā tiesiskajā regulējumā ir ietverts cits efektīvs pasākums, lai novērstu
            un vajadzības gadījumā sodītu publiskā sektora darba devēju par secīgu darba līgumu vai darba attiecību uz noteiktu laiku
            ļaunprātīgu izmantošanu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 4.oktobrī. # Naipes Heraclio Fournier SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Apelācija - Regula (EK) Nr. 40/94 - Kopienas preču zīme - Grafiskas preču zīmes, kas ietver kāršu spēles "zobena", "rungu jātnieka" un "zobenu karaļa" attēlu - Preču zīmes atzīšana par spēkā neesošu. # Lieta C-311/05 P.

text:
      Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 4. oktobra spriedums – Naipes HeraclioFournier/ITSB
      (lieta C‑311/05 P)
      Apelācija – Regula (EK) Nr. 40/94 – Kopienas preču zīme – Grafiskas preču zīmes, kas ietver kāršu spēles “zobena”, “rungu jātnieka” un “zobenu karaļa” attēlu – Preču zīmes atzīšana par spēkā neesošu
      Kopienas preču zīme – Apelācija – Prasība Kopienu tiesā – Pirmās instances tiesas kompetence (Padomes Regulas Nr. 40/94 63. pants) (sal. ar 39., 42. un 43. punktu)
      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2005. gada 11. maija spriedumu apvienotajās lietās no T‑160/02
                  līdz T‑162/02

               Naipes Heraclio Fournier
               /ITSB (persona, kas iestājusies lietā –
               France Cartes SAS
               ), ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja prasību par trim Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (ITSB) Apelāciju otrās padomes
                  2002. gada 28. februāra lēmumiem, ar kuriem ir apmierināti pieteikumi par atzīšanu par spēkā neesošu, ko sabiedrība

               France Cartes SAS
                iesniedza par trim grafiskām preču zīmēm, kuru īpašniece ir prasītāja
            Rezolutīvā daļa:

                  apelācijas sūdzību noraidīt;

                  Naipes Heraclio Fournier SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1983. gada 9. novembrī. # NV Nederlandsche Banden Industrie Michelin pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. # Lieta 322/81.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 2.decembrī. # Georgios Karatzoglou pret Eiropas Rekonstrukcijas aģentūru (AER). # Civildienesta lietas. # Lieta T-471/04.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 2. decembrī
      Lieta T‑471/04
      Georgios Karatzoglou
      pret
      Eiropas Rekonstrukcijas aģentūru (ERA)
      Civildienests – Pagaidu darbinieks – Lietas nodošana atpakaļ Civildienesta tiesai pēc atcelšanas – Līguma izbeigšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Labas pārvaldības princips
      Priekšmets      Prasība atcelt ERA 2004. gada 26. februāra lēmumu, ar kuru uzteikts prasītāja darba līgums

      Nolēmums      Prasību noraidīt. Georgios Karatzoglou k‑gs un Eiropas Rekonstrukcijas aģentūra (ERA) sedz katrs savus Tiesā un Pirmās instances tiesā radušos tiesāšanās izdevumus
         paši.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Pagaidu darbinieki – Atšķirīgas sistēmas – Ar pagaidu darbinieku uz nenoteiktu laiku noslēgta līguma uzteikums –
            Pienākums norādīt pamatojumu – Neesamība
      (Civildienesta noteikumu 25. panta otrā daļa; Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 11. pants un 47. panta 2. punkta a) apakšpunkts)
      2.      Ierēdņi – Prasība – Pamati – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Jēdziens
      3.      Ierēdņi – Pagaidu darbinieki – Ar pagaidu darbinieku uz nenoteiktu laiku noslēgta līguma uzteikums – Piedāvājums pārcelt uz
            citu valsti – Atteikums
      1.      Uz nenoteiktu laiku noslēgta pagaidu darbinieka līguma izbeigšana, kas skaidri paredzēta Pārējo darbinieku nodarbināšanas
         kārtības 47. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ietilpst kompetentās institūcijas plašajā rīcības brīvībā, un darbinieks to atzīst
         brīdī, kad viņš tiek pieņemts darbā. Tās pamatojums ir atrodams darba līgumā, un līdz ar to tas nav jāpamato. Pagaidu darbinieks,
         kura nodarbinātība ir balstīta uz līgumu, kurš, ievērojot piemērojamās tiesības, var tikt izbeigts vienpusēji un bez pamatojuma,
         šajā ziņā būtiski atšķiras no ierēdņa. Viņam nav nodarbinātības stabilitātes, kāda ir nodrošināta ierēdnim, jo viņam pēc definīcijas
         ir jāpilda funkcijas tikai ierobežotu laiku. Līdz ar to pagaidu darbinieka situācija atšķiras no dienesta ierēdņa statusa,
         tādējādi izslēdzot Civildienesta noteikumu 25. panta otrās daļas, kas attiecas uz minētās kārtības 11. pantā vispārīgi paredzēto
         pienākumu pamatot nelabvēlīgus lēmumus, piemērošanu pēc analoģijas.

      (skat. 35. un 36. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1977. gada 18. oktobris, 25/68 Schertzer/Parlaments, Recueil, 1729. lpp., 39. un 40. punkts; 1992. gada 19. jūnijs, C‑18/91 P V./Parlaments, Recueil, I‑3997. lpp., 39. punkts. Pirmās instances tiesa, 1992. gada 28. janvāris, T‑45/90 Speybrouck/Parlaments, Recueil, II‑33. lpp., 93. punkts; 1994. gada 17. marts, T‑51/91 Hoyer/Komisija, Recueil FP, I‑A‑103. un II‑341. lpp., 27. punkts; 2005. gada 15. februāris, T‑256/01 Pyres/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑23. un II‑99. lpp., 43. punkts; 2006. gada 6. jūnijs, T‑10/02 Girardot/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑129. un II‑A‑2‑609. lpp., 72. punkts.

      2.      Pilnvaru nepareizas izmantošanas jēdzienam ir ļoti precīzs saturs, kas ir saistīts ar to, ka administratīvā iestāde izmanto
         savas pilnvaras ar mērķi, kādam tās nav piešķirtas. Lēmumā ir pieļauta pilnvaru nepareiza izmantošana tikai tad, ja objektīvas,
         atbilstošas un saskanīgas norādes liecina, ka tas ir ticis pieņemts, lai sasniegtu citus, nevis paredzētos mērķus. Šajā ziņā
         nepietiek atsaukties uz dažiem faktiem, lai pamatotu savus apgalvojumus, bet vēl ir jāsniedz pietiekami precīzas, objektīvas
         un saskanīgas norādes, kas var pamatot to patiesīgumu vai vismaz to ticamību un kuru neesamības gadījumā attiecīgās iestādes
         apgalvojumu saturiskā pareizība nevar tikt apstrīdēta.

      (skat. 49. un 50. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 2000. gada 5. jūlijs, T‑111/99 Samper/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑135. un II‑611. lpp., 64. punkts; 2001. gada 19. septembris, T‑152/00 E/Komisija, Recueil FP, I‑A‑179. un II‑813. lpp., 69. punkts; 2005. gada 13. decembris, T‑155/03, T‑157/03 un T‑331/03 Cwik/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑411. un II‑1865. lpp., 179. un 180. punkts.

      3.      Atbilstoši labas pārvaldības principam administrācijai, lemjot par darbinieka stāvokli, ir pienākums ņemt vērā visus apstākļus,
         kas var noteikt tās lēmumu, un, to darot, tai ir jāņem vērā ne tikai dienesta intereses, bet arī attiecīgā darbinieka intereses.
         Administrācija, kas ir piedāvājusi pagaidu darbiniekam viņu pārcelt uz citu valsti, nevis izbeigt ar viņu līgumu, izbeidzot
         darbinieka, kurš atteicies no šīs pārcelšanas, līgumu, ņem vērā ne tikai dienesta intereses, bet arī minētā darbinieka intereses.

      (skat. 56.–58. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 2004. gada 16. marts, T‑11/03 Afari/ECB, Recueil FP, I‑A‑65. un II‑267. lpp., 42. punkts. Civildienesta tiesa, 2007. gada 13. decembris, F‑28/06 Sequeira Wandschneider/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑0000. un II‑A‑I‑0000. lpp., 150. punkts.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 23.aprīlī. # PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. pret Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Nógrád Megyei Bíróság - Ungārija. # Sestā PVN direktīva - Jaunas dalībvalsts pievienošanās - Nodoklis par ražošanas līdzekļu subsidētu pirkumu - Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu - Valsts tiesību aktos paredzētie izņēmumi Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī - Dalībvalstu tiesības saglabāt izņēmumus. # Lieta C-74/08.

text:
      Lieta C‑74/08
      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft.
      pret
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály
      (Nógrád Megyei Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sestā PVN direktīva – Jaunas dalībvalsts pievienošanās – Nodoklis par ražošanas līdzekļu subsidētu pirkumu – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī valsts tiesību aktos paredzētie izņēmumi – Dalībvalstu tiesības saglabāt izņēmumus
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Izņēmumi no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu – Dalībvalstu tiesības Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī
            saglabāt pastāvošos izņēmumus
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 2. un 6. punkts)
      2.        Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. panta 2. punkts)
      1.        Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta 2. un 6. punkts
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kurš no valsts [vai pašvaldības] budžeta
         subsidētas preču pirkšanas gadījumā ļauj atskaitīt attiecīgo pievienotās vērtības nodokli tikai par pirkuma daļu, kas nav
         bijusi subsidēta.

      Šāds valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz preču vai pakalpojumu pirkumu, kas finansēts ar subsīdiju, ievieš ierobežojumu,
         kas nav atļauts ar Sestās direktīvas 17. panta 2. punktu. Protams, atskaitīšanas tiesību principu mazina ierobežojošā norma,
         kas noteikta minētās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā. Tomēr Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrā daļa ir
         jāaplūko šīs normas pirmās daļas kontekstā, ar kuru Padomei ir piešķirta kompetence pēc Komisijas priekšlikuma noteikt, uz
         kuriem izdevumiem neattiecas nodokļa atskaitīšana, vienlaikus precizējot, ka šādu tiesību priekšmets nekādā ziņā nevar būt
         izdevumi, kas nav cieši saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumi. Tātad, ņemot vērā šauro
         interpretāciju, kas tai kā atkāpes ietverošai normai ir piešķirama, nevar uzskatīt, ka ar Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta
         otro daļu dalībvalstīm būtu atļauts saglabāt ierobežojumu tiesībām uz pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu, kas vispārējā
         veidā attiektos uz jebkādiem izdevumiem, kuri saistīti ar preču pirkšanu, neatkarīgi no to veida vai mērķa. Šāda interpretācija
         ir acīmredzama arī šīs normas vēsturiskajā kontekstā, kas raksturo Kopienu likumdevēja nepārtraukto gribu atļaut tikai dažu
         preču vai pakalpojumu izslēgšanu no atskaitīšanas režīma, nevis vispārējus izslēgumus no šī režīma.

      (sal. ar 20., 21., 27.–30. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Sestās direktīvas 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem, 17. panta 2. punktā nodokļa
         maksātājiem ir piešķirtas tiesības, uz kurām viņi var atsaukties valsts tiesā, lai iebilstu pret valsts tiesisko regulējumu,
         kas nav saderīgs ar šo normu. Turklāt, ja izslēgums no nodokļu atskaitīšanas režīma nav noteikts atbilstoši Sestās direktīvas
         noteikumiem, valsts nodokļu iestādes nevar piemērot nodokļa maksātājam normu, ar ko nosaka atkāpes no pievienotās vērtības
         nodokļa atskaitīšanas tiesību principa. Nodokļa maksātājam, kuram ir piemērots šāds pasākums, ir jābūt iespējai pārrēķināt
         nodokļa parādu saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 2. punktu, ja preces vai pakalpojumi ir izmantoti ar nodokli apliekamos
         darījumos.

      (sal. ar 33.–36. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2009. gada 23. aprīlī (*)

      Sestā PVN direktīva – Jaunas dalībvalsts pievienošanās – Nodoklis par ražošanas līdzekļu subsidētu pirkumu – Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu – Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī valsts tiesību aktos paredzētie izņēmumi – Dalībvalstu tiesības saglabāt izņēmumus
      Lieta C‑74/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Nógrád Megyei Bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 16. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 30. janvārī, tiesvedībā

      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó kft
      pret
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente) un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 4. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Ungārijas valdības vārdā – R. Šomšiča [R. Somssich], J. Fazekaša [J. Fazekas], K. Borveļģi [K. Borvölgyi] un M. Fehers [M. Fehér], pārstāvji,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou] un K. Talabēra‑Rica [K. Talabér‑Ritz], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par
         to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
         aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 17. panta 2. un 6. punktu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp uzņēmumu PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó kft (turpmāk tekstā – “PARAT”) un Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály (vietējais nodokļu birojs, kas pakļauts Iemaksu un finanšu kontroles iestādes Ziemeļungārijas reģiona nodokļu birojam; turpmāk
         tekstā – “APEH”) jautājumā par to, kā noteikt to valsts nodokļu tiesību piemērošanas jomu, kas attiecas uz tiesībām uz pievienotā vērtības
         nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) par subsidētu preču iegādi atskaitīšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Padomes 1967. gada 11. aprīļa Pirmās direktīvas 67/227/EEK par dalībvalstu tiesību aktu par apgrozījuma nodokļiem saskaņošanu
         (OV 1967, 71, 1301. lpp.) 2. pants ir izteikts šādā redakcijā:

      “[PVN] kopējās sistēmas princips ir piemērot precēm un pakalpojumiem vispārēju nodokli par patēriņu, kas būtu tieši proporcionāls
         preču un pakalpojumu cenai neatkarīgi no darījumu skaita, kas veikti ražošanas un izplatīšanas procesos pirms stadijas, kurā
         uzliek nodokli.

      Par katru darījumu [PVN], ko aprēķina no preču vai pakalpojumu cenas pēc attiecīgām precēm vai pakalpojumiem piemērotas likmes,
         uzliek pēc tam, kad atņemts dažādiem izmaksu komponentiem tieši piemērotais [PVN].

      [..]”
      4        Atbilstoši Sestās direktīvas, ko groza Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīva 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp.), 17. panta 2.,
         6. un 7. punktam:

      “2.      Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā:

      a)      [PVN], kas maksājams vai samaksāts [valsts iekšienē] par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis
         vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs;

      [..]
      6.      Ne ilgāk kā četrus gadus no šīs direktīvas spēkā stāšanās dienas Padome pēc Komisijas priekšlikum[a] vienprātīgi lemj, uz
         kuriem izdevumiem neattiecas [PVN] atskaitīšana. [PVN] nekādā gadījumā nav atskaitāms par izdevumiem, kas nav stingri [cieši]
         saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu un izklaides izdevumiem.

      Līdz brīdim, kad iepriekšminētās normas stājas spēkā, dalībvalstis var saglabāt visus izņēmumus, kas paredzēti šo valstu likumos
         laikā, kad šī direktīva stājas spēkā.

      7.      Ievērojot 29. pantā paredzēto konsultāciju kārtību, katra dalībvalsts var ciklisku saimniecisku iemeslu dēļ pilnīgi vai daļēji
         izslēgt no atskaitīšanas sistēmas dažus ražošanas līdzekļus vai citas preces. Lai saglabātu vienādus konkurences apstākļus,
         dalībvalstis tā vietā, lai atteiktu atskaitīšanu, var uzlikt nodokli paša nodokļa maksātāja ražotajām precēm vai precēm, kuras
         tas iepircis valsts iekšienē vai ievedis, tādā veidā, lai nodoklis nepārsniegtu [PVN], kas būtu uzlikts līdzīgu preču iegādei.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      5        Pamata lietas faktu rašanās laikā Ungārijas 1992. gada Likuma Nr. LXXIV par pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā –
         “Likums par PVN”), kas ir spēkā no 2004. gada 1. maija – Ungārijas Republikas pievienošanās datuma Eiropas Savienībai –, VIII nodaļas
         38. panta 1. punkta a) apakšpunkts par priekšnodokļa sadalījumu ar nosaukumu “Nodokļa atskaitīšana” ietvēra šādu normu:

      “Priekšnodokļa sadalījums
      Nodokļa maksātājam savās atskaitēs ir atsevišķi jānorāda priekšnodoklis, kas ir atskaitāms, un priekšnodoklis, kas nav atskaitāms
         [..]. Nodokļa maksātājs, kurš saņem subsīdijas no valsts [vai pašvaldības] budžeta, kas neveido nodokļa bāzi [..], var, ja
         vien finanšu gada budžeta likumā nav noteikts citādāk,

      a)      preču iegādei paredzētas subsīdijas gadījumā savas atskaitīšanas tiesības izmantot vienīgi attiecībā uz iegādes daļu, kas
         nav bijusi subsidēta.

      [..]”
      6        Iepriekš minētā norma tika atcelta no 2006. gada 1. janvāra. Taču tas nenotika ar atpakaļejošu spēku. Tādējādi uz visām preču
         iegādēm, kas veiktas pirms 2005. gada 31. decembra, ir attiecināma proporcionālā aprēķina piemērošana valsts [vai pašvaldības]
         budžeta finansētām subsīdijām.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      7        Atbilstoši 2005. gada 11. maijā ar Magyar Fejlesztési Bank (Ungārijas Attīstības banka), kura rīkojās Gazdasági és Közlekedési Minisztérium (Ekonomikas un transporta ministrija) vārdā, noslēgtajam subsīdiju līgumam PARAT veica ieguldījumus, lai palielinātu mašīnu nolaižamo jumtu ražotspēju 2005. gadā. Ar minēto līgumu PARAT tika piešķirtas tiesības uz neatmaksājamu subsīdiju 47 % apmērā no kopējās ieguldījumu izmaksu summas.

      8        Sakarā ar šo ieguldījumu PARAT savā PVN deklarācijā attiecībā uz 2005. gada septembri norādīja četrus faktūrrēķinus par iekārtu pirkumu kopumā [Ungārijas
         forintu] HUF 43 882 853 apmērā, atskaitot visu PVN, kas norādīts šajos faktūrrēķinos, proti, HUF 10 971 718.

      9        Pēc tam Nógrád Megyei Igazgatóság Kiutalás Előtti Ellenőrzési Osztálya (Nogrādas meģes Nodokļu iestādes Vadības kontroles nodaļa) pārbaudīja iepriekš minēto deklarāciju, secinot, ka PARAT to neatmaksājamo subsīdiju dēļ, kas tam piešķirtas, bija jāsamazina atskaitītā PVN summa attiecībā uz iekārtu pirkumu veikto
         ieguldījumu ietvaros.

      10      APEH aprēķināja atskaitāmo PVN summu, balstoties uz saņemto finansējuma daļu (47 %), un konstatēja, ka HUF 10 971 718 vietā, ko
         PARAT atskaitīja kā PVN par pirktajām iekārtām, PARAT bija tiesīgs atskaitīt HUF 5 748 000. Tāpēc APEH noteica neatskaitāmā PVN summu, kas pēc atlikušās daļas aprēķināšanas bija HUF 5 223 718; šī summa PARAT bija jāsedz kā nodokļu parāds. Turklāt šai summai tika pieskaitīts naudas sods un nokavējuma nauda.

      11      Savā sūdzībā, kas vērsta pret šo lēmumu, PARAT lūdza atcelt minēto nodokļa parādu, kā arī naudas sodu un nokavējuma naudu. Tas uzsvēra, ka laikā, kad radās pamata prāvā
         aplūkojamie faktiskie apstākļi, piemērojamais valsts tiesiskais regulējums ietvēra ierobežojumu attiecībā uz tiesībām atskaitīt
         PVN, kas bija pretrunā Sestās direktīvas noteikumiem. PARAT sūdzību APEH noraidīja.

      12      Tādēļ PARAT iesniedza prasību atcelt lēmumu, ar kuru tika pieprasīta nodokļa parāda un naudas soda, kā arī nokavējuma naudas samaksa.
         Tas uzsvēra, ka tam saskaņā ar Sestās direktīvas 17. panta 2. punktu bija tiesības atskaitīt visu PVN, kas bija norādīts faktūrrēķinos
         par iegādātajām iekārtām.

      13      Šādos apstākļos Nógrád Megyei Bíróság [Nogrādas meģes Tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai 2004. gada 1. maijā, kad Ungārijas Republika pievienojās Eiropas Savienībai, Likuma [par PVN] 38. panta 1. punkta a) apakšpunktā
         noteiktā kārtība bija saderīga ar Sestās direktīvas [..] 17. pantā noteikto?

      2)      Vai noliedzošas atbildes gadījumā prasītājam ir iespēja, izmantojot atskaitīšanas tiesības, tieši atsaukties uz Sestās direktīvas
         17. pantu pretēji Likuma [par PVN] 38. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteiktajam?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      14      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ar Sestās direktīvas 17. panta noteikumiem netiek pieļauts, ka dalībvalsts
         no tiesībām uz PVN atmaksu izslēdz preces pirkuma cenas daļu, ko finansē ar subsīdiju no valsts [vai pašvaldības] budžeta.

      15      Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāatgādina, ka tiesības uz PVN atskaitīšanu kā PVN mehānisma sastāvdaļa ir kopējās
         PVN sistēmas pamatprincips un tās principā nav ierobežojamas (skat. 2000. gada 21. marta spriedumu apvienotajās lietās no
         C‑110/98 līdz C‑147/98 Gabalfrisa u.c., Recueil, I‑1577. lpp., 43. punkts, un 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑409/99 Metropol un Stadler, Recueil, I‑81. lpp., 42. punkts, kā arī 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑465/03 Kretztechnik, Krājums, I‑4357. lpp., 33. punkts).

      16      Iepriekš minēto spriedumu minētajos punktos Tiesa arī nolēma, ka saskaņā ar principiem, kas regulē kopējo PVN sistēmu, šis
         nodoklis tiek piemērots katram ražošanas vai izplatīšanas darījumam, atskaitot to PVN, kas tieši bija jāmaksā par sākotnēji
         veiktajiem darījumiem. Tiesības uz nodokļa atskaitīšanu rodas nekavējoties attiecībā uz visiem nodokļiem, kas samaksāti par
         sākotnēji veiktajiem darījumiem. No tā izriet, ka tiesību uz PVN atskaitīšanu ierobežojums ietekmē nodokļu nastas apmēru,
         un tas ir jāpiemēro līdzīgā veidā visās dalībvalstīs.

      17      Turklāt ir svarīgi norādīt, ka Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā ir skaidri un precīzi noteikts princips, ka nodokļu maksātājs
         var atskaitīt tās nodokļa summas, kas tam ir aprēķinātas kā PVN par viņam piegādātām precēm vai viņam sniegtiem pakalpojumiem,
         tiktāl, ciktāl šīs preces vai pakalpojumi tiek izmantoti tā ar nodokli apliekamo darījumu vajadzībām (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Metropol un Stadler, 43. punkts; 2008. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑371/07 Danfoss un AstraZeneca, Krājums. I‑0000. lpp., 27. punkts, kā arī 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑414/07 Magoora, Krājums, I‑0000. lpp., 29. punkts).

      18      Šādos apstākļos atkāpes ir atļautas tikai tajos gadījumos, kas ir skaidri paredzēti Sestajā direktīvā (skat. 2000. gada 19. septembra
         spriedumu apvienotajās lietās C‑177/99 un C‑181/99 Ampafrance un Sanofi, Recueil, I‑7013. lpp., 34. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Danfoss un AstraZeneca, 26. punkts, un lietā Magoora, 28. punkts).

      19      Attiecībā uz tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā aplūkotais ar nosaukumu “Nodokļa atskaitīšana” ir jānorāda, ka
         tas ir tiesību uz PVN atskaitīšanu vispārējs ierobežojums, kas ir piemērojams visu preču pirkumiem, par ko ir saņemta subsīdija
         no valsts [vai pašvaldības] budžeta.

      20      Šāds valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz preču vai pakalpojumu pirkumu, kas finansēts ar subsīdiju, ievieš tiesību uz
         nodokļa atskaitīšanu ierobežojumu, kas nav atļauts ar Sestās direktīvas 17. panta 2. punktu (šajā sakarā skat. 2005. gada
         6. oktobra spriedumus lietā C‑204/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑8389. lpp., 26. un 27. punkts, kā arī lietā C‑243/03 Komisija/Francija,
         Krājums, I‑8411. lpp., 32. punkts).

      21      Tomēr PVN atskaitīšanas tiesību principu mazina ierobežojošā norma, kas noteikta Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā
         daļā. Atbilstoši šai normai tos tiesību aktus jautājumā par izslēgšanu no tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kas ir spēkā minētās
         direktīvas spēkā stāšanās dienā, dalībvalstis drīkst saglabāt spēkā līdz brīdim, kad Padome nosaka izdevumus, kuri šīs tiesības
         nerada (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Metropol un Stadler, 44. punkts, kā arī lietā Danfoss un AstraZeneca, 28. punkts).

      22      Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrajā daļā ir ietverta “standstill” klauzula, kas paredz saglabāt valsts izslēgumus
         no tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kas bija piemērojami pirms Sestās direktīvas stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī. Šīs
         normas mērķis ir atļaut dalībvalstīm, kamēr Padome izstrādā Kopienu režīmu attiecībā uz izslēgšanu no tiesībām uz PVN atskaitīšanu,
         saglabāt spēkā visus valsts tiesību noteikumus, kas ietver izslēgšanu no tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kurus to valsts
         iestādes piemēroja Sestās direktīvas spēkā stāšanās brīdī (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Metropol un Stadler, 48. punkts; lietā Danfoss un AstraZeneca, 30. un 31. punkts, kā arī lietā Magoora, 35. punkts).

      23      Tomēr režīms, ar kuru ir paredzēta atkāpe no principa par tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kurš vispārējā veidā ir noteikts Sestās
         direktīvas 17. panta 2. punktā un kura mērķis ir nodrošināt šī nodokļa neitralitāti, ir interpretējams šauri (skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Metropol un Stadler, 59. punkts, kā arī lietā Magoora, 28. punkts).

      24      Attiecībā uz tādu situāciju kā pamata prāvā aplūkotā un iepriekš minētā atkāpes ietverošā režīma piemērojamību vispirms ir
         jānorāda, ka Sestā direktīva stājās spēkā Ungārijā brīdī, kad šī dalībvalsts iestājās Eiropas Savienībā, proti, 2004. gada
         1. maijā. Tātad šis datums ir nozīmīgs minētās direktīvas 17. panta 6. punkta piemērošanai attiecībā uz šo dalībvalsti (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Magoora, 27. punkts).

      25      Lai attiecībā uz minēto Kopienas atkāpes ietverošo režīmu izvērtētu tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamata lietā aplūkotais,
         ir jākonstatē, kā tas izriet no šī sprieduma 19. punkta, ka tas ir vispārēja rakstura pasākums, kas ierobežo tiesības pilnībā
         atskaitīt PVN, kurš iepriekš samaksāts par preču pirkumu, ko finansē ar subsīdiju no valsts [vai pašvaldības] budžeta.

      26      Taču minētais tiesiskais regulējums ietver tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežojumu, kas pārsniedz to, kas ir atļauts
         Sestās direktīvas 17. panta 6. punktā.

      27      Sestās direktīvas 17. panta 6. punkta otrā daļa ir jāaplūko šīs normas pirmās daļas kontekstā, ar kuru Padomei ir piešķirta
         kompetence pēc Komisijas priekšlikuma noteikt, uz kuriem izdevumiem neattiecas PVN atskaitīšana, vienlaikus precizējot, ka
         šādu tiesību priekšmets nekādā ziņā nevar būt izdevumi, kas nav cieši saistīti ar uzņēmējdarbību, piemēram, luksusa, izpriecu
         un izklaides izdevumi.

      28      Līdz ar to un ņemot vērā šauro interpretāciju, kas tai kā atkāpes ietverošai normai ir piešķirama, nevar uzskatīt, ka ar Sestās
         direktīvas 17. panta 6. punkta otro daļu dalībvalstīm būtu atļauts saglabāt ierobežojumu tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kas
         vispārējā veidā attiektos uz jebkādiem izdevumiem, kuri saistīti ar preču pirkšanu, neatkarīgi no to veida vai mērķa.

      29      Šāda interpretācija ir acīmredzama arī šīs normas vēsturiskajā kontekstā, kas raksturo Kopienu likumdevēja nepārtraukto gribu
         atļaut tikai dažu preču vai pakalpojumu izslēgšanu no atskaitīšanas režīma, nevis vispārējus izslēgumus no šī režīma (šajā
         sakarā skat. 1999. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑305/97 Royscot u.c., Recueil, I‑6671. lpp., 22. punkts, kā arī 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑434/03 Charles un Charles‑Tijmens, Krājums, I‑7037. lpp., 32. un 35. punkts).

      30      Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 17. panta 2. un 6. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam
         pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kurš no valsts [vai pašvaldības] budžeta subsidētas preču pirkšanas gadījumā
         ļauj atskaitīt attiecīgo PVN tikai par pirkuma daļu, kas nav bijusi subsidēta.

       Par otro jautājumu
      31      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai nodokļa maksātājs var atsaukties uz Sestās direktīvas 17. panta piemērošanu,
         lai vērstos pret valsts tiesisko regulējumu, kas ierobežo tiesības uz PVN atskaitīšanu tādā veidā, kāds nav saderīgs ar minētā
         17. panta 2. un 6. punktu.

      32      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka Tiesa savā 1995. gada 6. jūlija spriedumā lietā C‑62/93 BP Soupergaz (Recueil, I‑1883. lpp., 35. punkts) ir norādījusi, ka Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā ir precīzi noteikta minēto tiesību rašanās
         un apjoma nosacījumi un tā neatstāj dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību attiecībā uz to ieviešanu.

      33      Līdz ar to minētā sprieduma 35. un 36. punktā Tiesa nolēma, ka Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā personām ir piešķirtas
         tiesības, uz kurām tās var atsaukties valsts tiesā, lai iebilstu pret valsts tiesisko regulējumu, kas nav saderīgs ar minēto
         normu.

      34      Tiesa arī uzsvēra, ka, ja izslēgums no nodokļu atskaitīšanas režīma nav noteikts atbilstoši Sestās direktīvas noteikumiem,
         valsts nodokļu iestādes nevar piemērot nodokļa maksātājam normu, ar ko nosaka atkāpes no PVN atskaitīšanas tiesību principa
         (skat. 2006. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑228/05 Stradasfalti, Krājums, I‑8391. lpp., 66. punkts).

      35      Nodokļa maksātājam, kuram ir piemērots šāds pasākums, ir jābūt iespējai pārrēķināt PVN parādu saskaņā ar Sestās direktīvas
         17. panta 2. punktu, ja preces vai pakalpojumi ir izmantoti ar nodokli apliekamos darījumos (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Stradasfalti, 68. punkts).

      36      Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā nodokļa maksātājiem ir piešķirtas tiesības,
         uz kurām viņi var atsaukties valsts tiesā, lai iebilstu pret valsts tiesisko regulējumu, kas nav saderīgs ar šo normu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
            nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 17. panta 2. un 6. punkts ir jāinterpretē
            tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums, kurš no valsts [vai pašvaldības] budžeta subsidētas preču
            pirkšanas gadījumā ļauj atskaitīt attiecīgo pievienotās vērtības nodokli tikai par pirkuma daļu, kas nav bijusi subsidēta;
      2)      Sestās direktīvas 77/388 17. panta 2. punktā nodokļa maksātājiem ir piešķirtas tiesības, uz kurām viņi var atsaukties valsts
            tiesā, lai iebilstu pret valsts tiesisko regulējumu, kas nav saderīgs ar šo normu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.