Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 1. jūnijs.#Mega Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “MAGNEXT” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “MAGNET 4” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Apzīmējumu līdzība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-292/12 RENV.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2014. gada 27. novembrī. # Cantina Broglie 1 Srl pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-154/11.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 13.oktobrī. # Kriminālprocess pret Leo Apelt. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Baden-Baden - Vācija. # Direktīva 91/439/EEK - Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana - Dzīvesvietas dalībvalstī izsniegtas iekšzemes vadītāja apliecības atņemšana un B un D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības izsniegšana citā dalībvalstī - Dzīvesvietas dalībvalsts atzīšanas atteikums - Pienākums būt derīgas B kategorijas transportlīdzekļa vadītāja apliecības turētājam D kategorijas transportlīdzekļa vadītāja apliecības izdošanas brīdī. # Lieta C-224/10.

text:
      Lieta C‑224/10
      Kriminālprocess
      pret
      Leo Apelt
      (Landgericht Baden‑Baden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 91/439/EEK – Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana – Dzīvesvietas dalībvalstī izsniegtas iekšzemes vadītāja apliecības atņemšana un B un D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja
         apliecības izsniegšana citā dalībvalstī – Dzīvesvietas dalībvalsts atzīšanas atteikums – Pienākums būt derīgas B kategorijas transportlīdzekļa vadītāja apliecības turētājam D kategorijas transportlīdzekļa vadītāja
         apliecības izdošanas brīdī

      Sprieduma kopsavilkums
      Transports – Autotransports – Vadītāja apliecība – Direktīva 91/439 – Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana – B kategorijas
            vadītāja apliecības darbības apturēšana uz laiku pirmajā dalībvalstī un pēc tam atņemšana – Apliecība, kas otrajā dalībvalstī
            izsniegta brīdī, kad uz laiku bija apturēta B kategorijas vadītāja apliecības darbība – Dzīvesvietas nosacījuma neievērošana
            no šīs valsts puses
      (Padomes Direktīvas 91/439, kas grozīta ar Direktīvu 2000/56, 1. panta 2. punkts, 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts, 7. panta
            1. punkta b) apakšpunkts un 8. panta 2. un 4. punkts)
      Direktīvas 91/439 par vadītāju apliecībām, kas grozīta ar Direktīvu 2000/56, 1. panta 2. punktā, 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā,
         7. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 8. panta 2. un 4. punktā uzņemošajai dalībvalstij nav aizliegts atteikties atzīt B un
         D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību, ko ir izsniegusi cita dalībvalsts, pirmkārt, ja minētās vadītāja apliecības
         turētājam B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība ir izsniegta, neievērojot parastās dzīvesvietas nosacījumu un
         pēc tam, kad viņa pirmajā dalībvalstī izsniegto vadītāja apliecību ir aizturējuši šīs pirmās dalībvalsts policijas dienesti,
         bet, pirms šajā minētajā pirmajā dalībvalstī ticis pieņemts tiesas nolēmums par vadītāja tiesību atņemšanu, un, otrkārt, ja
         minētās vadītāja apliecības turētājam D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība ir izsniegta pēc tam, kad ticis pieņemts
         minētais tiesas nolēmums un pēc tam, kad ir beidzies aizlieguma prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību termiņš.

      Nosacījuma par parasto dzīvesvietu Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē neievērošana pati par sevi
         var būt pamats dalībvalstij atteikt atzīt citā dalībvalstī izsniegtu vadītāja apliecību. Turklāt, tā kā šī apliecība tika
         saņemta laika posmā, kad bija pārtraukta pirmajā valstī izdotās apliecības darbība, un gan šis pasākums, gan vēlāk pieņemtais
         tiesas nolēmums par vadītāja tiesību atņemšanu ir balstīti uz iemesliem, kādi pastāvēja brīdī, kad tika izsniegta otra vadītāja
         apliecība, šīs pašas direktīvas 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts neparedz aizliegumu pirmajai dalībvalstij atteikties
         atzīt savā teritorijā no šādas vadītāja apliecības izrietošas vadītāja tiesības.

      Turklāt no Direktīvas 91/439 formulējuma un uzbūves izriet, ka B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība ir uzskatāma
         par obligātu iepriekšēju pamatu, lai iegūtu D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību. Līdz ar to būtu pretēji minētās
         direktīvas preambulas pirmajā un ceturtajā apsvērumā minētajam satiksmes drošības mērķim neatļaut uzņemošajai dalībvalstij
         atteikties atzīt D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību, kas ir izdota, pamatojoties uz B kategorijas transportlīdzekļa
         vadītāja apliecību, kura savukārt ir izdota uz prettiesiska pamata, kas pamato šīs vadītāja apliecības neatzīšanu.

      (sal. ar 31., 34., 46., 47. un 50. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2011. gada 13. oktobrī (*)

      Direktīva 91/439/EEK – Vadītāja apliecību savstarpēja atzīšana – Dzīvesvietas dalībvalstī izsniegtas iekšzemes vadītāja apliecības atņemšana un B un D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja
         apliecības izsniegšana citā dalībvalstī – Dzīvesvietas dalībvalsts atzīšanas atteikums – Pienākums būt derīgas B kategorijas transportlīdzekļa vadītāja apliecības turētājam D kategorijas transportlīdzekļa vadītāja
         apliecības izdošanas brīdī

      Lieta C‑224/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landgericht Baden‑Baden (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 6. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 10. maijā, kriminālprocesā
         pret

      Leo Apelt.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. Ross [A. Rosas] (referents), Andreass O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        L. Apelta [L. Apelt] vārdā – B. Štege [B. Stege], Rechtsanwalt,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – Ž. Brauns [G. Braun], pārstāvis,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 30. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju
         apliecībām (OV L 237, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2000. gada 14. septembra Direktīvu 2000/56/EK (OV L 237, 45. lpp.;
         turpmāk tekstā – “Direktīva 91/439”), 1. pantu, 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 8. panta
         2. un 4. punktu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 20. decembra Direktīvas 2006/126/EK par vadītāju apliecībām
         (OV L 403, 18. lpp., un labojums – OV 2009, L 19, 67. lpp.) 11. panta 4. punktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts kriminālprocesā, kas notiek pret L. Apeltu saistībā ar tīšu [transportlīdzekļa] vadīšanu bez vadītāja
         apliecības.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Atbilstoši Direktīvas 91/439 preambulas pirmajam apsvērumam:

      “[..] kopējās transporta politikas mērķiem un kā ieguldījums ceļu satiksmes drošības uzlabošanā, kā arī lai atvieglotu personu
         pārvietošanos, kas apmetas uz dzīvi citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā šīs personas ir nokārtojušas transportlīdzekļa vadītāja
         prasmes pārbaudījumus, ir vēlams, lai pastāvētu Kopienas parauga valstu transportlīdzekļu vadītāju apliecības, ko dalībvalstis
         savstarpēji atzītu bez pienākuma nomainīt šīs apliecības.”

      4        Atbilstoši Direktīvas 91/439 preambulas ceturtajam apsvērumam satiksmes drošības interesēs ir jānosaka minimālās prasības
         vadītāja apliecību izdošanai.

      5        Direktīvas 91/439 1. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Atbilstoši šīs direktīvas noteikumiem dalībvalstis ievieš iekšzemes vadītāju apliecības, kas pamatojas uz I vai Ia pielikum[ā]
         aprakstīto Kopienas paraugu. [..]

      2.      Dalībvalstu izdotās vadītāju apliecības tiek savstarpēji atzītas.”
      6        Šīs direktīvas 3. pantā ir noteikts:

      “1.      Vadītāja apliecība, kāda paredzēta 1. pantā, atļauj sekojošu kategoriju transportlīdzekļu vadīšanu:
      [..]
      B kategorija
      –        mehāniskie transportlīdzekļi, kuru maksimālā atļautā masa nepārsniedz 3500 kilogramus un kuriem nav vairāk par astoņām sēdvietām,
         neskaitot vadītāja sēdekli; [..]

      [..]
      D kategorija
      –        mehāniskie transportlīdzekļi, ko izmanto cilvēku pārvadāšanai un kuriem ir vairāk par astoņām sēdvietām, neskaitot vadītāja
         sēdekli; [..]

      2.      Kategorijās A, B, B + E, C, C + E, D un D + E var tikt izdota īpaša vadītāja apliecība sekojošu apakškategoriju transportlīdzekļu
         vadīšanai [..].”

      7        Atbilstoši minētās direktīvas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktam:

      “1.      Vadītāju apliecību izdošana ir pakļauta šādiem nosacījumiem:
      a)      C un D kategorijas vadītāju apliecības izdod tikai transportlīdzekļu vadītājiem, kam jau ir tiesības vadīt kategorijas B transportlīdzekļus.”
      8        Šīs pašas direktīvas 7. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Vadītāju apliecības turklāt tiek izdotas tikai tiem pretendentiem,
      [..]
      b)      kam ir parastā dzīvesvieta dalībvalstī, kas izdod vadītāja apliecību, vai kas var pierādīt, ka tur ir mācījušies vismaz sešus
         mēnešus.”

      9        Saskaņā ar Direktīvas 91/439 7. panta 5. punktu nevienam cilvēkam nav tiesību turēt vairāk nekā vienu vadītāja apliecību.

      10      Šīs direktīvas 8. panta 2. punktā un 4. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:

      “2.      Ievērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu, parastās dzīvesvietas dalībvalstis uz
         citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību
         ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt vadītāja apliecību.

      [..]
      4.      Dalībvalsts var atteikties atzīt jebkuras tādas vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi cita dalībvalsts personai, kas pirmās
         valsts teritorijā ir pakļauta kādam no 2. punktā minētajiem pasākumiem.”

      11      Saskaņā ar Direktīvas 91/439 II pielikuma I A daļas 1. punkta otro daļu pretendentu uz vadītāja apliecību kādā kategorijā,
         kurš ir nokārtojis teorētisko zināšanu pārbaudi, lai iegūtu vadītāja apliecību citā kategorijā, var atbrīvot no 2. līdz 4. punktā
         paredzētajiem kopējiem noteikumiem.

      12      Minētā II pielikuma I A daļas 2. punktā ir noteikts teorētisko zināšanu pārbaudes saturs attiecībā uz visām transportlīdzekļu
         kategorijām. Īpaši noteikumi attiecībā uz A un A1 kategoriju ir paredzēti I A daļas 3. punktā, un īpaši noteikumi attiecībā
         uz C, C + E, C1, C1 + E, D, D + E, D1 un D1 + E kategoriju ir paredzēti minētās I A daļas 4. punktā.

      13      Direktīvas 2006/126 11. panta 1. un 4. punktā ir noteikts:

      “1.      Ja dalībvalsts izsniegtas derīgas iekšzemes vadītāja apliecības turētājs pārceļas uz pastāvīgu dzīvesvietu citā dalībvalstī,
         viņš var lūgt savu vadītāja apliecību apmainīt pret līdzvērtīgu vadītāja apliecību. Dalībvalsts, kas veic apmaiņu, pārbauda,
         kādai kategorijai iesniegtā vadītāja apliecība joprojām ir faktiski derīga. [..]

      [..]
      4.      Dalībvalsts atsakās izsniegt vadītāja apliecību pretendentam, kura vadītāja apliecība citā dalībvalstī ir ierobežota, atņemta
         uz laiku vai atņemta pavisam.

      Dalībvalsts atsakās atzīt jebkuras vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi kāda cita dalībvalsts personai, kuras vadītāja
         apliecība izdevējas valsts teritorijā ir ierobežota, atņemta uz laiku vai atņemta pavisam.

      Dalībvalsts var arī atteikties izsniegt vadītāja apliecību pretendentam, kura vadītāja apliecība citā dalībvalstī ir anulēta.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      14      1998. gada 18. augusta Noteikumu par atļauju personām piedalīties ceļu satiksmē (Noteikumi par vadītāja apliecību) (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis‑Verordnung )) (BGBl. 1998 I, 2214. lpp.) – redakcijā, kas bija piemērojama pamata lietas faktu rašanās brīdī, – 28. panta 1. un 4. punktā ir noteikts:

      “1.      “Derīgu Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas vadītāja apliecību turētāji, kuru parastā dzīvesvieta [..] ir Vācijā,
         drīkst vadīt transportlīdzekļus šajā valstī tiem piešķirto tiesību apmērā, ievērojot 2.–4. punktā minētos ierobežojumus. [..]

      4.      1. punktā minētās tiesības neattiecas uz tādiem Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas Zonas vadītāja apliecību turētājiem,
      [..]
      3)      kuriem Vācijā ir atņemta vadītāja apliecība ar pagaidu vai galīgu tiesas nolēmumu vai tūlīt izpildāmu vai galīgu administratīvās
         iestādes lēmumu [..].”

      15      Likuma par ceļu satiksmi (Straßenverkehrsgesetz) – tā redakcijā, kas piemērojama faktiem pamata lietā, – 21. panta 1. punkta 1. apakšpunktā ir paredzēts:

      “1.      Ieslodzījums līdz pat vienam gadam vai naudas sods tiek piespriests ikvienam, kas
      1)      vada transportlīdzekli, kaut arī viņam nav šajā nolūkā nepieciešamās vadītāja apliecības, vai ja transportlīdzekļa vadīšana
         viņam ir aizliegta saskaņā ar Kriminālkodeksa 44. pantu vai šī likuma 25. pantu [..].”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      16      1998. gada 14. decembrī Vācijā Verdenas [Verden] rajona (Vācija) kompetentie dienesti izsniedza L. Apeltam, Vācijas pilsonim, vadītāja apliecību attiecībā uz klasēm 1a,
         1b, 3, 4 un 5.

      17      2006. gada 23. janvārī L. Apelts tika aizturēts brīdī, kad viņš vadīja transportlīdzekli reibuma stāvoklī. Nākamajā dienā
         Vācijas policijas dienesti (“polizeiliche Verwarung”) aizturēja viņa vadītāja apliecību.

      18      Ar 2006. gada 31. maija lēmumu Amtsgericht Osterholz‑Scharmbeck [Osterholcas–Šarmbekas pirmās instances tiesa] piesprieda L. Apeltam naudas sodu par transportlīdzekļa vadīšanu alkohola
         reibumā. Viņam tika atņemta vadītāja apliecība, tika liegtas tiesības vadīt transportlīdzekli un noteikts aizliegums prasīt
         izsniegt jaunu vadītāja apliecību līdz 2006. gada 29. novembrim.

      19      2006. gada 1. martā, proti, pirms tiesa bija atņēmusi L. Apeltam Vācijas iestāžu izsniegto vadītāja apliecību, bet pēc tam,
         kad šo apliecību bija aizturējuši Vācijas policijas dienesti, Čehijas kompetentās iestādes viņam izsniedza atļauju vadīt B kategorijas
         transportlīdzekļus, atbilstoši kurai viņam tajā pašā dienā tika izsniegta vadītāja apliecība. Šajā apliecībā norādītā dzīvesvieta
         bija Vācijā.

      20      2007. gada 30. aprīlī, proti, pirms bija beidzies termiņš aizliegumam prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību, ko bija noteikusi
         Amtsgericht Osterholz‑Scharmbeck, Čehijas iestādes L. Apeltam izsniedza atļauju vadīt D kategorijas transportlīdzekļus. Uz šī pamata šajā pašā dienā viņam
         tika izsniegta vadītāja apliecība, kurā bija norādīta viņa dzīvesvieta Čehijā, kā arī B kategorijas vadītāja apliecības izsniegšanas
         datums.

      21      2009. gada 11. jūlijā L. Apelts tika aizturēts brīdī, kad viņš vadīja autobusu Āhernes [Achern] (Vācija) pašvaldības teritorijā. Prokurors prasīja Amtsgericht Achern [Āhernes pirmās instances tiesa] pieņemt krimināllietā lēmumu sodīt L. Apeltu par transportlīdzekļa tīšu vadīšanu bez transportlīdzekļa
         vadīšanas tiesībām. Amtsgericht Achern noraidīja šo lūgumu, pamatojoties uz to, ka transportlīdzekļa vadīšanas atļauja, ko Čehijas iestādes bija izsniegušas attiecībā
         uz D kategorijas transportlīdzekļiem pēc tam, kad bija beidzies termiņš aizliegumam prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību,
         bija derīga Vācijas teritorijā.

      22      Prokurors pārsūdzēja šo lēmumu Landgericht Baden‑Baden [Bādenbādenes apgabaltiesa], apgalvojot, ka atļauja vadīt B kategorijas transportlīdzekļus, kas nav derīga Vācijā, ir būtisks
         elements, runājot par D kategorijas vadītāja apliecību.

      23      Šādos apstākļos Landgericht Baden‑Baden nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai dalībvalsts – ievērojot Direktīvas 91/439[..] 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, saskaņā ar kuru D kategorijas vadītāju
         apliecības izdod tikai tiem transportlīdzekļu vadītājiem, kuriem jau ir tiesības vadīt B kategorijas transportlīdzekļus, –
         saskaņā ar šīs pašas direktīvas 1. pantu un 8. panta 2. un 4. punktu var atteikties atzīt citas dalībvalsts izdotas apliecības,
         kas ietver tiesības vadīt B un D kategorijas transportlīdzekļus, derīgumu, – it īpaši attiecībā uz D kategoriju –, ja šīs
         vadītāja apliecības īpašniekam B kategorijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesības tikušas piešķirtas pirms pirmajā minētajā
         dalībvalstī notikušās transportlīdzekļa vadīšanas tiesību atņemšanas tiesā, bet tiesības vadīt D kategorijas transportlīdzekļus
         – tikai pēc tiesību atņemšanas tiesā un pēc vienlaikus noteiktā aizlieguma prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību termiņa
         beigām?

      2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
      Vai pirmā minētā dalībvalsts drīkst atteikties atzīt minēto vadītāja apliecību – it īpaši attiecībā uz D kategorijas transportlīdzekļu
         vadīšanas tiesībām –, piemērojot Direktīvas 2006/126/EK [..] 11. panta 4. punktu, saskaņā ar kuru dalībvalsts atsakās atzīt
         jebkuras tādas vadītāja apliecības, ko ir izdevusi cita dalībvalsts, derīgumu personai, kurai vadītāja apliecība šīs dalībvalsts
         teritorijā ir atņemta, ja B un D kategorijas transportlīdzekļu vadīšanas tiesības ir tikušas piešķirtas attiecīgi 2006. gada
         1. martā un 2007. gada 30. aprīlī un vadītāja apliecība ir tikusi izdota šajā pēdējā minētajā datumā?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      24      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai, ņemot vērā Direktīvas 91/439 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, saskaņā ar
         kuru D kategorijas transportlīdzekļu vadītāju apliecības izdod tikai tiem transportlīdzekļu vadītājiem, kuriem jau ir tiesības
         vadīt B kategorijas transportlīdzekļus, dalībvalsts var atteikties saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu un 8. panta 2. un 4. punktu
         atzīt tādas vadītāja apliecības spēkā esamību, kuru ir izdevusi cita dalībvalsts attiecībā uz B un D kategorijas transportlīdzekļiem
         – it īpaši attiecībā uz D kategoriju –, ja minētās vadītāja apliecības turētājam ir izsniegta atļauja vadīt B kategorijas
         transportlīdzekļus pirms tam, kad pirmajā minētajā dalībvalstī ir ticis pieņemts tiesas nolēmums par vadītāja tiesību atņemšanu,
         un ja atļauja vadīt D kategorijas transportlīdzekļus ir tikusi izsniegta pēc šī tiesas nolēmuma pieņemšanas un pēc aizlieguma
         prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību termiņa beigām, kas tika noteikts vienlaicīgi ar minēto tiesību atņemšanu.

      25      Jāpiebilst, ka iesniedzējtiesa precizē, ka, kaut arī Čehijas iestādes izsniedza L. Apeltam B kategorijas transportlīdzekļa
         vadītāja apliecību, pirms Vācijā viņam ar tiesas nolēmumu tika atņemtas vadītāja tiesības, šī izsniegšana notika pēc tam,
         kad viņa Vācijā izdoto vadītāja apliecību bija aizturējuši Vācijas policijas dienesti, un ka gan šis pēdējais minētais aizturēšanas
         pasākums, gan arī tiesas nolēmums ir pamatots ar iemesliem, kādi pastāvēja brīdī, kad Čehijas iestādes izsniedza B kategorijas
         transportlīdzekļa vadītāja apliecību. Turklāt iesniedzējtiesa atsaucas uz faktu, ka L. Apelta dzīvesvieta pēdējā minētajā
         vadītāja apliecībā ir norādīta Vācijā.

      26      Saskaņā ar Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu vadītāja apliecības tiek izdotas cita starpā tikai tiem pretendentiem,
         kuriem parastā dzīvesvieta ir dalībvalstī, kas izdod vadītāja apliecību, vai kuri var pierādīt, ka tur ir mācījušies vismaz
         sešus mēnešus.

      27      Līdz ar to, lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, uzdotais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka tas ir uzdots, lai
         būtībā noskaidrotu, vai Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā, 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā, 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā
         un 8. panta 2. un 4. punktā uzņemošajai dalībvalstij ir aizliegts atteikties atzīt B un D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja
         apliecību, ko ir izsniegusi cita dalībvalsts, pirmkārt, ja minētās vadītāja apliecības turētājam ir izsniegta B kategorijas
         transportlīdzekļu vadītāja apliecība, neievērojot parastās dzīvesvietas nosacījumu un pēc tam, kad viņa pirmajā dalībvalstī
         izsniegto vadītāja apliecību ir aizturējuši šīs pirmās dalībvalsts policijas dienesti, bet pirms šajā minētajā pirmajā dalībvalstī
         ticis pieņemts tiesas nolēmums par vadītāja tiesību atņemšanu, un, otrkārt, ja minētās vadītāja apliecības turētājam ir izsniegta
         D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība pēc tam, kad ticis pieņemts minētais tiesas nolēmums, un pēc tam, kad ir
         beidzies aizlieguma prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību termiņš.

      28      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā ir paredzēts bez jebkādām formalitātēm savstarpēji atzīt
         dalībvalstīs izdotas vadītāja apliecības. Šajā tiesību normā ir ietverts nepārprotams un precīzs dalībvalstu pienākums, kas
         nepieļauj nekādu rīcības brīvību, veicot šī pienākuma izpildes pasākumus (2011. gada 19. maija spriedums lietā C‑184/10 Grasser, Krājums, I‑0000. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).

      29      Izdevējai dalībvalstij ir jāpārbauda, vai Savienības tiesībās noteiktās minimālās prasības, tostarp minētās direktīvas 7. panta
         1. punktā paredzētās prasības par dzīvesvietu un piemērotību transportlīdzekļa vadīšanai, ir izpildītas un tātad – vai vadītāja
         apliecības izsniegšana ir pamatota (iepriekš minētais spriedums lietā Grasser, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

      30      Ja dalībvalsts iestādes ir izsniegušas vadītāja apliecību atbilstoši Direktīvas 91/439 1. panta 1. punktam, citas dalībvalstis
         nav tiesīgas pārbaudīt, vai ir ievēroti šajā direktīvā paredzētie izsniegšanas nosacījumi. Proti, tas, ka personai ir dalībvalstī
         izsniegta vadītāja apliecība, ir uzskatāms par pierādījumu, ka šīs apliecības turētājs tās izsniegšanas dienā atbilda minētajiem
         nosacījumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Grasser, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

      31      Tomēr no 2008. gada 20. novembra sprieduma lietā C‑1/07 Weber (Krājums, I‑8571. lpp.) izriet, ka Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā un 8. panta 2. un 4. punktā dalībvalstij nav aizliegts
         atteikties savā teritorijā atzīt tiesības vadīt transportlīdzekli, kas izriet no vadītāja apliecības, kura citā dalībvalstī
         ir izdota personai, kam pirmās dalībvalsts teritorijā ir atņemtas tiesības vadīt transportlīdzekli, kaut arī šī atņemšana
         ir paziņota pēc minētās apliecības izdošanas, jo tā tikusi saņemta laika posmā, kad bija pārtraukta pirmajā valstī izdotās
         apliecības spēkā esamība, un gan šī apliecības spēkā esamības pārtraukšana, gan minētā apliecības atņemšana ir pamatota ar
         iemesliem, kas pastāvēja otrās vadītāja apliecības izdošanas dienā.

      32      Pamata lietā tiesas nolēmums par vadītāja tiesību atņemšanu tika pasludināts pēc tam, kad L. Apeltam Čehijas iestādes bija
         izsniegušas B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību. Taču šī vadītāja apliecība tika izsniegta brīdī, kad L. Apeltam
         Vācijā izsniegto vadītāja apliecību bija aizturējuši Vācijas policijas dienesti.

      33      Kā norādījusi iesniedzējtiesa, minētais aizturēšanas pasākums var tikt uzskatīts par Direktīvas 91/439 8. panta 2. un 4. punktā
         paredzēto apturēšanas pasākumu. Tādējādi minētā direktīva, ņemot vērā, ka gan Vācijas policijas iestāžu veiktais aizturēšanas
         pasākums, gan tiesas nolēmums par [vadītāja tiesību] atņemšanu ir pamatoti ar iemesliem, kādi pastāvēja šīs vadītāja apliecības
         izsniegšanas brīdī, neaizliedz Vācijas iestādēm atteikties savā teritorijā atzīt vadītāja apliecību, ko L. Apeltam ir izsniegušas
         Čehijas iestādes attiecībā uz B kategorijas transportlīdzekļiem.

      34      Katrā ziņā ir jāatgādina, ka no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka vadītāja apliecībā norādītā dzīvesvieta atrodas Vācijā.
         Nosacījuma par parasto dzīvesvietu Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē neievērošana pati par sevi
         var būt pamats dalībvalstij atteikt atzīt citā dalībvalstī izsniegtu vadītāja apliecību.

      35      No Tiesas judikatūras izriet, ka Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā, 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā, kā arī 8. panta
         2. un 4. punktā uzņemošajai dalībvalstij nav aizliegts atteikties atzīt savā teritorijā citas dalībvalsts izsniegtu vadītāja
         apliecību, ja, pamatojoties uz šajā vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm, tiek konstatēts, ka šīs direktīvas 7. panta 1. punkta
         b) apakšpunktā paredzētais parastās dzīvesvietas nosacījums nav ticis ievērots (iepriekš minētais spriedums lietā Grasser, 33. punkts).

      36      Līdz ar to Vācijas iestādes bija tiesīgas atteikties atzīt tādu vadītāja apliecību, kādu L. Apeltam bija izsniegušas Čehijas
         iestādes attiecībā uz B kategorijas transportlīdzekļiem.

      37      Attiecībā uz jautājumu par to, vai dalībvalsts var atteikties atzīt tādu vadītāja apliecību, kādu L. Apeltam ir izdevušas
         Čehijas iestādes attiecībā uz D kategorijas transportlīdzekļiem, ir jāatzīmē, ka no Direktīvas 91/439 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta
         izriet, ka D kategorijas vadītāja apliecību var izsniegt tikai tiem vadītājiem, kuriem jau ir tiesības vadīt B kategorijas
         transportlīdzekļus.

      38      Komisija apgalvo, ka – ņemot vērā, ka prasības, kādas ir noteiktas D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības saņemšanai,
         ir stingrākas par tām, kādas ir noteiktas B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības saņemšanai, un ka L. Apeltam
         D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība tika izsniegta pēc tam, kad bija beidzies aizlieguma prasīt izsniegt jaunu
         vadītāja apliecību termiņš, – B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecības saņemšanas datums, kas ir norādīts minētajā
         D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecībā, nedrīkst ietekmēt Direktīvā 91/439 paredzēto vadītāja apliecību savstarpējās
         atzīšanas pienākumu.

      39      Šī argumentācija nav atbalstāma.

      40      Atbilstoši Direktīvas 91/439 3. panta 1. punktam saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu ieviestā vadītāja apliecība var dot tiesības
         vadīt dažādu kategoriju transportlīdzekļus. Šo kategoriju ietvaros – atbilstoši minētās direktīvas 3. panta 2. punktam – var
         tikt izdota īpaša vadītāja apliecība dažādu apakškategoriju transportlīdzekļu vadīšanai.

      41      Šajā nolūkā B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība ļauj vadīt automašīnas, kuru maksimālā atļautā masa nepārsniedz
         3500 kilogramus un kurām nav vairāk par astoņām sēdvietām, neskaitot vadītāja sēdekli. Turpretim D kategorijas transportlīdzekļu
         vadītāja apliecība dod tiesības vadīt automašīnas, kas tiek izmantotas cilvēku pārvadāšanai un kurās ir vairāk par astoņām
         sēdvietām, neskaitot vadītāja sēdekli.

      42      Kā atzīmējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 33. punktā, šāda sadalīšana kategorijās un apakškategorijās ļauj katrai kategorijai
         piemērot minimālos nosacījumus, atbilstoši kuriem ir jāizsniedz vadītāja apliecība.

      43      Precīzāk, Direktīvas 91/439 II un III pielikumā ir paredzēts vienots priekšnoteikumu kopums visu kategoriju vadītāja apliecībām.
         Ikvienas vadītāja apliecības izsniegšana ir pakļauta vienotajā priekšnoteikumu kopumā paredzēto minimālo nosacījumu izpildei.
         Runa ir, kā atzīmējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 37. punktā, piemēram, par prasmi vadīt transportlīdzekli, lai neizraisītu
         bīstamas situācijas un atbilstoši rīkotos, ja šādas situācijas rastos, vai par zināšanām attiecībā uz drošu attālumu starp
         transportlīdzekļiem, bremzēšanas attālumu un attiecīgā transportlīdzekļa apkopi.

      44      Papildus šiem minimālajiem nosacījumiem pastāv īpašas pārbaudes attiecībā uz katru kategoriju, it īpaši attiecībā uz D kategoriju.

      45      Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka no Direktīvas 91/439 II pielikuma I daļas A sadaļas 1. punkta otrās daļas izriet, ka pretendentu
         uz vadītāja apliecību kādā kategorijā, kurš ir nokārtojis teorētisko zināšanu pārbaudi, lai iegūtu vadītāja apliecību citā
         kategorijā, var atbrīvot no teorētisko zināšanu pārbaudes, it īpaši attiecībā uz ceļu satiksmes noteikumiem.

      46      Tādējādi no Direktīvas 91/439 formulējuma un uzbūves izriet, ka B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība ir uzskatāma
         par obligātu iepriekšēju pamatu, lai iegūtu D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību.

      47      Līdz ar to būtu pretēji Direktīvas 91/439 preambulas pirmajā un ceturtajā apsvērumā minētajam satiksmes drošības mērķim neatļaut
         uzņemošajai dalībvalstij atteikties atzīt D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību, kas ir izdota, pamatojoties
         uz B kategorijas transportlīdzekļa vadītāja apliecību, kura savukārt ir izdota uz prettiesiska pamata, kas pamato šīs vadītāja
         apliecības neatzīšanu.

      48      Tādējādi ir jākonstatē, ka, ja dalībvalsts, pamatojoties uz Direktīvu 91/439, var atteikties atzīt tādas B kategorijas transportlīdzekļa
         vadītāja apliecības spēkā esamību, ko ir izsniegušas citas dalībvalsts iestādes, tad tai ir arī tiesības neatzīt tādas D kategorijas
         transportlīdzekļa vadītāja apliecības spēkā esamību, kas ir izsniegta, pamatojoties uz minēto B kategorijas transportlīdzekļa
         vadītāja apliecību.

      49      Tā kā B kategorijas transportlīdzekļa vadītāja apliecība, ko L. Apeltam ir izsniegušas Čehijas iestādes, tikusi izsniegta
         uz prettiesiska pamata, kas pamato tās neatzīšanu, Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā, 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā,
         7. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 8. panta 2. un 4. punktā nav aizliegts Vācijas iestādēm atteikties atzīt arī tādu D kategorijas
         transportlīdzekļa vadītāja apliecību, ko Čehijas iestādes ir izsniegušas L. Apeltam, pamatojoties uz viņa B kategorijas transportlīdzekļa
         vadītāja apliecību.

      50      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā, 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā,
         7. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 8. panta 2. un 4. punktā uzņemošajai dalībvalstij nav aizliegts atteikties atzīt B un
         D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību, ko ir izsniegusi cita dalībvalsts, pirmkārt, ja minētās vadītāja apliecības
         turētājam B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība ir izsniegta, neievērojot parastās dzīvesvietas nosacījumu un
         pēc tam, kad viņa pirmajā dalībvalstī izsniegto vadītāja apliecību ir aizturējuši šīs pirmās dalībvalsts policijas dienesti,
         bet, pirms šajā minētajā pirmajā dalībvalstī ticis pieņemts tiesas nolēmums par vadītāja tiesību atņemšanu, un, otrkārt, ja
         minētās vadītāja apliecības turētājam D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecība ir izsniegta pēc tam, kad ticis pieņemts
         minētais tiesas nolēmums, un pēc tam, kad ir beidzies aizlieguma prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību termiņš.

       Par otro jautājumu
      51      Tā kā fakti pamata lietā norisinājās 2006. un 2007. gadā un līdz ar to pirms Direktīvas 2006/126 11. panta 4. punkta piemērošanas,
         uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      52      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām, kas grozīta ar Komisijas 2000. gada 14. septembra
            Direktīvu 2000/56/EK, 1. panta 2. punktā, 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā, 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 8. panta
            2. un 4. punktā uzņemošajai dalībvalstij nav aizliegts atteikties atzīt B un D kategorijas transportlīdzekļu vadītāja apliecību,
            ko ir izsniegusi cita dalībvalsts, pirmkārt, ja minētās vadītāja apliecības turētājam B kategorijas transportlīdzekļu vadītāja
            apliecība ir izsniegta, neievērojot parastās dzīvesvietas nosacījumu un pēc tam, kad viņa pirmajā dalībvalstī izsniegto vadītāja
            apliecību ir aizturējuši šīs pirmās dalībvalsts policijas dienesti, bet, pirms šajā minētajā pirmajā dalībvalstī ticis pieņemts
            tiesas nolēmums par vadītāja tiesību atņemšanu, un, otrkārt, ja minētās vadītāja apliecības turētājam D kategorijas transportlīdzekļu
            vadītāja apliecība ir izsniegta pēc tam, kad ticis pieņemts minētais tiesas nolēmums un pēc tam, kad ir beidzies aizlieguma
            prasīt izsniegt jaunu vadītāja apliecību termiņš.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta), 2016. gada 20. septembris.#Ledra Advertising Ltd u.c. pret Eiropas Komisiju un Eiropas Centrālo banku.#Apelācija – Programma Kipras Republikas stabilitātes atbalstam – 2013. gada 26. aprīlī starp Kipras Republiku un Eiropas Stabilizācijas mehānismu noslēgtais saprašanās memorands par īpašiem ekonomikas politikas nosacījumiem – Eiropas Komisijas un Eiropas Centrālās bankas funkcijas – Eiropas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība – LESD 340. panta otrā daļa – Nosacījumi – Pienākums nodrošināt šī saprašanās memoranda saderību ar Savienības tiesībām.#Apvienotās lietas no C-8/15 P līdz C-10/15 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2016. gada 20. septembrī (
            *1
         )
      [Teksts labots ar 2017. gada 20. decembra rīkojumu]
      Apelācija – Programma Kipras Republikas stabilitātes atbalstam – 2013. gada 26. aprīlī starp Kipras Republiku un Eiropas Stabilizācijas mehānismu noslēgtais saprašanās memorands par īpašiem ekonomikas politikas nosacījumiem – Eiropas Komisijas un Eiropas Centrālās bankas funkcijas – Eiropas Savienības ārpuslīgumiskā atbildība – LESD 340. panta otrā daļa – Nosacījumi – Pienākums nodrošināt šī saprašanās memoranda saderību ar Savienības tiesībām
      Apvienotās lietas no C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
      par trim apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2015. gada 9. janvārī iesniedza

            Ledra Advertising Ltd
         , Nikosija (Kipra) (C‑8/15 P),

            Andreas Eleftheriou
         , ar dzīvesvietu Limasolā (Kipra) (C‑9/15 P),

            Eleni Eleftheriou
         , ar dzīvesvietu Limasolā (C‑9/15 P),

            Lilia Papachristofi
         , ar dzīvesvietu Limasolā (C‑9/15 P),

            Christos Theophilou
         , ar dzīvesvietu Nikosijā (C‑10/15 P),

            Eleni Theophilou
         , ar dzīvesvietu Nikosijā (C‑10/15 P),
      ko pārstāv A. Paschalides, dikigoros, A. Paschalidou, barrister, un A. Riza, QC, kuru pilnvarojis C. Paschalides, solicitor,
      apelācijas sūdzību iesniedzēji,
      pārējās lietas dalībnieces –

         Eiropas Komisija, ko pārstāv J.‑P. Keppenne un M. Konstantinidis, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      [ar labojumu, kas izdarīts ar 2017. gada 20. decembra rīkojumu] Eiropas Centrālā banka (ECB), ko pārstāv G. Várhelyi, K. Laurinavičius un O. Heinz, pārstāvji, kuriem palīdz H.‑G. Kamann, Rechtsanwalt,
      atbildētājas pirmajā instancē.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], T. fon Danvics [T. von Danwitz], Ž. L. da Krušs Vilasa [J. L. da Cruz Vilaça], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents) un D. Švābi [D. Šváby], tiesneši A. Ross [A. Rosas], E. Juhāss [E. Juhász], M. Bergere [M. Berger], A. Prehala [A. Prechal], E. Jarašūns [E. Jarašiūnas], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], M. Vilars [M. Vilaras] un J. Regans [E. Regan],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretārs I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 2. februāra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 21. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar apelācijas sūdzībām Ledra Advertising Ltd lietā C‑8/15 P, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou un Lilia Papachristofi lietā C‑9/15 P, kā arī Christos Theophilou un Eleni Theophilou lietā C‑10/15 P lūdz atcelt attiecīgi Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2014. gada 10. novembra rīkojumu Ledra Advertising/Komisija un ECB (T‑289/13, EU:T:2014:981), 2014. gada 10. novembra rīkojumu Eleftheriou un Papachristofi/Komisija un ECB (T‑291/13, nav publicēts, EU:T:2014:978) un 2014. gada 10. novembra rīkojumu Theophilou/Komisija un ECB (T‑293/13, nav publicēts, EU:T:2014:979) (turpmāk tekstā visi kopā – “pārsūdzētie rīkojumi”), ar kuriem Vispārējā tiesa atzina par daļēji nepieņemamām un daļēji nepamatotām to prasības, pirmkārt, atcelt 1.23.–1.27. punktu 2013. gada 26. aprīlī starp Kipras Republiku un Eiropas Stabilizācijas mehānismu (ESM) noslēgtajā saprašanās memorandā par īpašiem ekonomikas politikas nosacījumiem (turpmāk tekstā – “2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorands”) un, otrkārt, atlīdzināt apelācijas sūdzības iesniedzēju norādītos zaudējumus, kas tiem esot radušies tādēļ, ka šajā saprašanās memorandā ir tikuši iekļauti šie punkti un Eiropas Komisija nav izpildījusi savu uzraudzības pienākumu.

            Atbilstošās tiesību normas

         ESM līgums

               2

               2012. gada 2. februārī Briselē (Beļģija) tika noslēgts Līgums par Eiropas Stabilizācijas mehānisma dibināšanu starp Beļģijas Karalisti, Vācijas Federatīvo Republiku, Igaunijas Republiku, Īriju, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Francijas Republiku, Itālijas Republiku, Kipras Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Maltu, Nīderlandes Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku, Slovēnijas Republiku, Slovākijas Republiku un Somijas Republiku (turpmāk tekstā – “ESM līgums”). Šis līgums stājās spēkā 2012. gada 27. septembrī.

               3

               ESM līguma preambulas 1. apsvērums ir formulēts šādi:
               “2010. gada 17. decembrī Eiropas Padome vienojās par nepieciešamību eurozonas dalībvalstīm nodibināt pastāvīgu stabilitātes mehānismu. Eiropas stabilizācijas mehānisms (ESM) pārņems uzdevumus, ko pašreiz izpilda Eiropas Finanšu stabilizācijas instruments (EFSI) un Eiropas Finanšu stabilizēšanas mehānisms (EFSM), sniedzot finansiālu palīdzību, kur tāda ir nepieciešama, eurozonas dalībvalstīm.”

               4

               Saskaņā ar šī līguma 1. un 2. pantu, kā arī 32. panta 2. punktu šī līguma līgumslēdzējas puses, proti, dalībvalstis, kuru naudas vienība ir euro, savā starpā nodibina starptautisku finanšu institūciju ESM, kurai ir tiesībspēja.

               5

               ESM līguma 4. panta 1. un 3. punktā un 4. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
               “1.   ESM ir Valde un Direktoru padome, kā arī rīkotājdirektors un cits par nepieciešamu uzskatīts personāls.
               [..]
               3.   Pieņemot lēmumu savstarpēji vienojoties, nepieciešama balsojošo dalībnieku vienprātība. Atturēšanās no balsošanas nekavē lēmuma pieņemšanu, savstarpēji vienojoties.
               4.   Atkāpjoties no 3. punkta, tiek piemērota steidzamā balsojuma procedūra, ja Komisija un [Eiropas Centrāla banka (ECB)] abas uzskata, ka, lēmumu par finansiālās palīdzības piešķiršanu vai īstenošanu, kā noteikts 13.–18. pantā, nepieņemot steidzamā kārtā, tiktu apdraudēta eurozonas finansiālā un ekonomiskā ilgtspēja. [..]”

               6

               ESM līguma 5. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “Eiropas Komisijas loceklis, kas atbild par ekonomikas un monetārajām lietām, un [Eiropas Centrālās bankas] prezidents, kā arī Eurogrupas prezidents (ja viņš nav priekšsēdētājs vai kāds no vadītājiem) var piedalīties [ESM] Valdes sanāksmēs kā novērotāji”.

               7

               ESM līguma 6. panta 2. punktā ir noteikts, ka “Eiropas Komisijas par ekonomikas un monetārajām lietām atbildīgais loceklis un ECB priekšsēdētājs katrs var iecelt vienu novērotāju [ESM Direktoru padomē]”.

               8

               ESM līguma 12. pantā ir definēti principi, kuriem ir pakļauts stabilizācijas atbalsts, un tā 1. punktā ir noteikts:
               “Visas eurozonas un tās dalībvalstu finanšu stabilizācijas aizsardzības nepieciešamības gadījumā ESM var sniegt stabilizācijas atbalstu ESM dalībniecei, ievērojot stingrus nosacījumus atbilstīgi izvēlētajam finansiālās palīdzības instrumentam. Šādi nosacījumi var būt no makroekonomikas korekcijas programmas līdz iepriekš noteikto atbilstības nosacījumu pastāvīgai ievērošanai.”

               9

               Stabilizācijas atbalsta piešķiršanas ESM dalībniecei procedūra ESM līguma 13. pantā ir aprakstīta šādi:
               “1.   ESM dalībniece var adresēt stabilizācijas atbalsta pieprasījumu Valdes priekšsēdētājam. Šādā pieprasījumā norāda apsveramo finansiālās palīdzības instrumentu(‑us). Saņemot šādu pieprasījumu, Valdes priekšsēdētājs uztic Eiropas Komisijai sadarbībā ar ECB šādus uzdevumus:

                        a)

                        izvērtēt visas eurozonas vai tās dalībvalstu finanšu stabilitātes riska esamību, ja vien ECB nav jau iesniegusi analīzi saskaņā ar 18. panta 2. punktu;

                        b)

                        izvērtēt, vai valsts parāds ir ilgtspējīgs. Kad vien atbilstīgi un iespējams, sagaida, ka šāds izvērtējums tiek veikts kopā ar [Starptautisko Valūtas fondu (SVF)];

                        c)

                        izvērtēt attiecīgās ESM dalībnieces faktiskās vai iespējamās finansēšanas vajadzības.

                  2.   Pamatojoties uz ESM dalībnieces pieprasījumu un 1. punktā minēto izvērtējumu, Valde var pieņemt lēmumu principā piešķirt attiecīgajai ESM dalībniecei stabilizācijas atbalstu finansiālās palīdzības instrumenta veidā.
               3.   Ja lēmums, ievērojot 2. punktu, tiek pieņemts, Valde uztic Eiropas Komisijai – sadarbībā ar ECB un, kad vien iespējams, kopā ar SVF – uzdevumu risināt sarunas ar attiecīgo ESM dalībnieci par Saprašanās memorandu, kurā sīkāk norādīti ar finansiālās palīdzības instrumentu saistītie nosacījumi. Saprašanās memoranda saturs atspoguļo to trūkumu nopietnību, kas jārisina, un izvēlēto finansiālās palīdzības instrumentu. Vienlaikus ESM rīkotājdirektors sagatavo finansiālās palīdzības instrumenta nolīguma priekšlikumu, ietverot finansiālos noteikumus un instrumentu izvēli, kas jāpieņem Valdei.
               Saprašanās memorands pilnībā atbilst LESD paredzētajiem ekonomikas politikas saskaņošanas pasākumiem, jo īpaši ikvienam Eiropas Savienības tiesību aktam, ietverot ikvienu viedokli, brīdinājumu, ieteikumu vai lēmumu, kas adresēts attiecīgajai ESM dalībniecei.
               4.   Eiropas Komisija saprašanās memorandu paraksta ESM vārdā, ņemot vērā iepriekšēju atbilstību 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem un Valdes apstiprinājumu.
               5.   Direktoru padome apstiprina finansiālās palīdzības instrumenta nolīgumu, precizējot piešķiramā stabilizācijas atbalsta finansiālos aspektus un, ja piemērojams, palīdzības pirmā maksājuma izmaksu.
               [..]
               7.   Eiropas Komisijai – sadarbībā ar ECB un, kad vien iespējams, kopā ar SVF – tiek uzticēta ar finansiālās palīdzības instrumentu saistīto nosacījumu ievērošanas uzraudzība.”

         2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorands

               10

               Saprašanās memoranda sadaļā “Cyprus Popular Bank un Bank of Cyprus pārstrukturēšana un noregulējums” esošie 1.23.–1.27. punkts (turpmāk tekstā – “strīdīgie punkti”) ir formulēti šādi
               “1.23. Jau minētā finanšu un grāmatvedības vērtības pārbaude atklāja, ka divas lielākās Kipras bankas ir maksātnespējīgas. Lai atrisinātu šo situāciju, valdība īstenoja plašu noregulējuma un pārstrukturēšanas plānu. Lai izvairītos no nelīdzsvarotības nākotnē un atjaunotu nozares dzīvotspēju, tajā pašā laikā saglabājot konkurenci, ir pieņemta četrdaļīga stratēģija, kurā nav paredzēta nodokļu maksātāju naudas izmantošana.
               1.24. Pirmkārt, visi ar Grieķiju saistītie aktīvi (to skaitā aizdevumi jūras transporta jomā) un pasīvi, kas nelabvēlīgā gadījumā tiek novērtēti attiecīgi 16,4 miljardu euro un 15 miljardu euro apmērā, ir tikuši cedēti. Grieķu aktīvus un pasīvus ieguva Piraeus Bank, kuras pārstrukturēšana ir Grieķijas iestāžu ziņā. Cesija notika saskaņā ar 2013. gada 26. martā parakstīto vienošanos. Tā kā aktīvu grāmatvedības vērtība ir 19,2 miljardi euro, ar šo cesiju tika ievērojami samazināta savstarpējā iedarbība starp Grieķiju un Kipru.
               1.25. Kas attiecas uz [Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd] (turpmāk tekstā – “Cyprus Popular Bank”) filiāli Apvienotajā Karalistē, visi noguldījumi tiek pārvesti uz [Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd (turpmāk tekstā – “Bank of Cyprus”)] meitasuzņēmumu. Ar tiem saistītie aktīvi tiek iekļauti Bank of Cyprus.
               1.26. Otrkārt, Bank of Cyprus ar pirkuma un pievienošanas procedūras palīdzību pārņem Cyprus Popular Bank Kipras aktīvus to pašreizējā vērtībā, kā arī tās apdrošinātos noguldījumus un tās ārkārtas likviditātes palīdzības riska darījumus atbilstoši to nominālvērtībai. Neapdrošinātie Cyprus Popular Bank noguldījumi tiek saglabāti agrākajā vienībā. Mērķis ir, lai cedēto aktīvu vērtība pārsniegtu cedēto pasīvu vērtību tādējādi, ka starpība atbilst Cyprus Popular Bank veiktajai Bank of Cyprus rekapitalizācijai 9 % apmērā no aktīviem, kas svērti atkarībā no cedētā riska. Bank of Cyprus tiek rekapitalizēta tādējādi, lai programmas beigās tiktu panākts minimālais pamata kapitāla rādītājs 9 % apmērā stresa testa nelabvēlīga iznākuma gadījumā, kam būtu jāsekmē uzticības atjaunošana un finansēšanas nosacījumu normalizācija. 37,5 % no neapdrošinātajiem noguldījumiem Bank of Cyprus pārvēršot A kategorijas akcijās, kurām piesaistītas pilnas balsstiesības un tiesības uz dividendēm, Cyprus Popular Bank agrākā vienība nodrošinās lielāko daļu kapitāla vajadzību ar papildu pašu kapitāla ieguldījumu. Daļa atlikušo Bank of Cyprus neapdrošināto noguldījumu pagaidām tiks iesaldēti.
               1.27. Treškārt, lai nodrošinātu kapitalizācijas mērķu sasniegšanu, līdz 2013. gada jūnija beigām ir jāveic neatkarīga detalizēta un aktualizēta Bank of Cyprus un Cyprus Popular Bank aktīvu novērtēšana atbilstoši banku bankrotu noregulējuma pamatnoteikumu prasībām. Šajā nolūkā vēlākais līdz 2013. gada aprīļa vidum tiks panākta vienošanās par neatkarīgās novērtēšanas veikšanas noteikumiem, konsultējoties ar Eiropas Komisiju, ECB un SVF. Pēc šīs novērtēšanas, ja nepieciešams, tiks veikta neapdrošināto noguldījumu papildu pārvēršana par A kategorijas akcijām tādējādi, lai tiktu nodrošināts, ka programmas beigās var tikt sasniegts mērķis, kurš paredz minimālo 9 % pašu kapitāla līmeni krīzes apstākļos. Ja Bank of Cyprus tiks pārmērīgi kapitalizēta, ņemot vērā šo mērķi, tiks veikta akciju atpirkšana, lai depozītu noguldītājiem atmaksātu pārmērīgajai kapitalizācijai atbilstošo summu.”

         Valsts tiesības

               11

               Atbilstoši 2013. gada 22. martaO peri exiyiansis pistotikon kai allon idrimaton nomos (Likums par kredītiestāžu un citu iestāžu sanāciju (EE, I (I) pielikums, Nr. 4379, 22.3.2013.; turpmāk tekstā – “2013. gada 22. marta likums”) 3. panta 1. punktam un 5. panta 1. punktam Kentriki Trapeza tis Kyprou (Kipras Centrālā banka, turpmāk tekstā – “KCB”) kopā ar Ypourgeio Oikonomikon (Finanšu ministrija) bija uzdots veikt šajā likumā norādīto iestāžu sanāciju. Šim mērķim, pirmkārt, 2013. gada 22. marta likuma 12. panta 1. punktā bija paredzēts, ka KCB ar dekrētu var pārstrukturēt iestādes, kura pakļauta noregulējuma procedūrai, parādus un saistības, tostarp samazinot, grozot, atliekot vai pārjaunojot jebkādu pastāvošu vai nākotnē esošu prasījumu attiecībā uz šo iestādi pamatsummu vai atlikumu, vai pārvērst parādzīmes attiecīgos vērtspapīros. Šajā punktā bija paredzēts, otrkārt, ka attiecībā uz “garantētajiem noguldījumiem”2013. gada 22. marta likuma 2. panta piektās daļas izpratnē šie pasākumi netiek veikti. Lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka tie ir noguldījumi, kuru apmērs nepārsniedz EUR 100000.

               12

                  To peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 103 (2013. gada Dekrēts par sanāciju, izmantojot Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd pamatkapitālu, normatīvais administratīvais akts Nr. 103, EE, III (I) pielikums, Nr. 4645, 29.3.2013, 769. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 103”) paredzēta Bank of Cyprus rekapitalizācija par tostarp tās negarantēto noguldītāju, akcionāru un obligāciju turētāju līdzekļiem, lai tā varētu turpināt sniegt banku pakalpojumus. Tādējādi negarantētie noguldījumi tika pārvērsti Bank of Cyprus akcijās (proti, 37,5 % par katru negarantēto noguldījumu), vērtspapīros, kurus Bank of Cyprus var pārvērst vai nu noguldījumos (proti, 22,5 % par katru negarantēto noguldījumu), vai vērtspapīros, kurus KCB var pārvērst noguldījumos (proti, 40 % par katru negarantēto noguldījumu). Šis dekrēts saskaņā ar tā 10. punktu stājās spēkā 2013. gada 29. martā plkst. 6.00.

               13

               Saskaņā ar To Peri tis Polisis Orismenon Ergasion tis Cyprus Popular Bank Public Co Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 104 (2013. gada Dekrēts par noteiktu Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd darbības jomu pārdošanu, normatīvais administratīvais akts Nr. 104, III (I) pielikums, Nr. 4645, 29.3.2013, 781. lpp.; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 104”) 2. un 5. punkta noteikumiem, tos skatot kopā, ir paredzēts, ka 2013. gada 29. martā plkst. 6.10 notiek dažu Cyprus Popular Bank aktīvu un pasīvu, tostarp noguldījumu, kuru apmērs nepārsniedz EUR 100000, nodošana Bank of Cyprus. Noguldījumi, kuru apmērs pārsniedz EUR 100000, palika Cyprus Popular Bank līdz tās likvidācijai.

            Tiesvedību priekšvēsture

               14

               Pirmajos 2012. gada mēnešos vairākas Kiprā reģistrētas bankas, tai skaitā Cyprus Popular Bank un Bank of Cyprus, pieredzēja finansiālas grūtības. Kipras Republika uzskatīja par nepieciešamu veikt to rekapitalizāciju un šajā ziņā Eurogrupas prezidentam iesniedza EFSI vai ESM finansiālās palīdzības pieprasījumu.

               15

               Ar 2012. gada 27. jūnija paziņojumu Eurogrupa norādīja, ka pieprasīto finansiālo palīdzību sniegs vai nu ar EFSI, vai ESM makroekonomikas pielāgošanas programmas ietvaros, kura ir jākonkretizē saprašanās memorandā, par kuru sarunas risinās, no vienas puses, Eiropas Komisija kopā ar ECB un SVF un, no otras puses, Kipras iestādes.

               16

               Kipras Republika un pārējās dalībvalstis, kuru naudas vienība ir euro, panāca politisku vienošanos par saprašanās memoranda projektu 2013. gada martā. Ar 2013. gada 16. marta paziņojumu Eurogrupa šo vienošanos novērtēja atzinīgi un minēja dažus paredzētos pielāgošanas pasākumus, tostarp banku noguldījumu nodokļa izveidi. Eurogrupa norādīja, ka, ņemot vērā šo kontekstu, tā uzskata, ka finansiālas palīdzības piešķiršana, lai nodrošinātu Kipras un eurozonas finansiālo stabilitāti, principā ir pamatota, kā arī lūdza attiecīgajām pusēm paātrināt notiekošās sarunas.

               17

               2013. gada 18. martā Kipras Republika uzdeva slēgt bankas 2013. gada 19. un 20. martā. Kipras iestādes nolēma turpināt turēt bankas slēgtas līdz 2013. gada 28. martam, lai nepieļautu masveida naudas izņemšanu no bankām.

               18

               2013. gada 19. martā Kipras Parlaments noraidīja Kipras valdības likumprojektu par nodokļa ieviešanu visiem banku noguldījumiem Kiprā. Šis parlaments tad pieņēma 2013. gada 22. marta likumu.

               19

               Ar 2013. gada 25. marta paziņojumu Eurogrupa norādīja, ka tā ar Kipras iestādēm ir panākusi vienošanos par galvenajiem nākotnes makroekonomikas korekcijas programmas elementiem, ko atbalstījušas visas dalībvalstis, kuru naudas vienība ir euro, kā arī Komisija, ECB un SVF. Turklāt Eurogrupa atzinīgi novērtēja šī paziņojuma pielikumā minētos finanšu sektora pārstrukturēšanas plānus.

               20

               2013. gada 25. martā KCB prezidents pakļāva Bank of Cyprus un Cyprus Popular Bank sanācijas procedūrai. 2013. gada 29. martā saistībā ar šo tika publicēti Dekrēts Nr. 103 un Dekrēts Nr. 104, pamatojoties uz 2013. gada 22. marta likumu.

               21

               Šo dekrētu spēkā stāšanās brīdī apelācijas sūdzību iesniedzēji bija noguldījumu turētāji Bank of Cyprus vai Cyprus Popular Bank. Ar šajos dekrētos paredzēto pasākumu piemērošanu būtiski tika samazināta šo noguldījumu vērtība, ko apelācijas sūdzību iesniedzēji ir precīzi izteikuši skaitļos.

               22

               2013. gada 24. aprīļa sanāksmē ESM valde:

                        –

                        nolēma piešķirt stabilizācijas atbalstu Kipras Republikai finansiālās palīdzības instrumenta veidā atbilstoši ESM rīkotājdirektora priekšlikumam;

                        –

                        apstiprināja saprašanās memoranda projektu, par kuru sarunas bija risinājušas Komisija sadarbībā ar ECB un SVF un Kipras Republika;

                        –

                        uzdeva Komisijai parakstīt šo memorandu ESM vārdā.

               23

               2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu parakstīja Kipras Republikas finanšu ministrs, KCB prezidents un ESM vārdā – O. Rehn, Komisijas priekšsēdētāja vietnieks.

               24

               2013. gada 8. maijā ESM Direktoru padome apstiprināja nolīgumu, kas saistīts ar finansiālās palīdzības instrumentu, un priekšlikumu par pirmās atbalsta daļas izmaksas kārtību Kipras Republikai. Šī daļa tika sadalīta divos maksājumos, kuri tika veikti attiecīgi 2013. gada 13. maijā (2 miljardi euro) un 2013. gada 26. jūnijā (1 miljards euro). Otrā atbalsta daļa 1,5 miljardu euro apmērā tika samaksāta 2013. gada 27. septembrī.

            Tiesvedības Vispārējā tiesā un pārsūdzētie rīkojumi

               25

               Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2013. gada 24. maijā, apelācijas sūdzību iesniedzēji cēla trīs prasības, kurās tie lūdza:

                        –

                        piespriest Komisijai un ECB izmaksāt viņiem kompensāciju, kura atbilst to attiecīgo noguldījumu vērtības samazinājumam;

                        –

                        “turklāt un/vai pakārtoti” – atcelt strīdīgos punktus un

                        –

                        izskatīt prasību steidzamības kārtībā, un, gaidot tās izskatīšanu, noteikt “nepieciešamos pagaidu pasākumus atbilstoši [LESD 279.] pantam, lai saglabātu [to] stāvokli, [..] neietekmējot [Kipras Republikas] stabilizācijai piešķirto atbalstu”.

               26

               Ar atsevišķiem dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2013. gada 24. septembrī un 1. oktobrī, Komisija un ECB atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 114. pantam iesniedza iebildes par nepieņemamību.

               27

               Ar pārsūdzētajiem rīkojumiem Vispārējā tiesa prasības noraidīja kopumā kā daļēji nepieņemamas un daļēji acīmredzami juridiski nepamatotas.

            Lietas dalībnieku prasījumi

               28

               Apelācijas sūdzību iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

                        –

                        atcelt pārsūdzētos rīkojumus attiecībā uz pirmajiem diviem prasījumiem pirmajā instancē, proti, prasījumu par zaudējumu atlīdzināšanu un/vai prasījumu atcelt strīdīgos punktus, un

                        –

                        nodot lietas atpakaļ izskatīšanai Vispārējai tiesai.

               29

               Komisijas un ECB prasījumi Tiesai ir šādi:

                        –

                        apelācijas sūdzības noraidīt un

                        –

                        piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               30

               Ar Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 21. augusta rīkojumu lietas no C‑8/15 P līdz C‑10/15 P tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.

            Par apelācijas sūdzībām

               31

               Savu apelācijas sūdzību atbalstam apelācijas sūdzību iesniedzēji izvirza pamatu par kļūdām, kuras Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, vērtējot Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumus.

               32

               Komisija un ECB lūdz apelācijas sūdzības atzīt par nepieņemamām un piebilst, ka jebkurā gadījumā apelācijas sūdzību pamatojumam izvirzītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

         Par pieņemamību

               33

               Komisija un ECB atsaucas uz apelācijas sūdzību nepieņemamību tādēļ, ka apelācijas sūdzību iesniedzēji būtībā tikai atkārtojot pamatus un argumentus, ko tie jau ir izvirzījuši Vispārējā tiesā, un apstrīdot Vispārējas tiesas veiktus faktu vērtējumus attiecībā uz dažādiem sniegtajiem pierādījumiem.

               34

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem un tām ir jāpamatojas uz to, ka Vispārējai tiesai nav bijusi kompetence, Vispārējā tiesā ir pieļauti procesuāli pārkāpumi, kas nelabvēlīgi ietekmējušu apelācijas iesniedzēja intereses, vai arī Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Savienības tiesības (skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Spānija/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2015:2156, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).

               35

               Turklāt no LESD 256. panta, Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda tā sprieduma apstrīdētās daļas, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šī lūguma atbalstam (skat. it īpaši spriedumus, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 34. punkts, un 2014. gada 4. septembris, Spānija/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2015:2156, 43. punkts).

               36

               It īpaši šī Reglamenta 169. panta 2. punktā tiek prasīts, lai izvirzītajos tiesību pamatos un argumentos tiktu precīzi norādīti apstrīdētie Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļas punkti.

               37

               Tādējādi apelācijas sūdzība, kas tikai burtiski atkārto vai atreferē pamatus un argumentus, kuri iepriekš iesniegti Vispārējā tiesā, tostarp tādus, kas pamatoti ar faktiem, ko minētā tiesa skaidri noraidījusi, neatbilst no šiem noteikumiem izrietošajām prasībām par pamatojuma sniegšanu. Šāda apelācijas sūdzība patiesībā ir prasība, kas vērsta uz to, lai vienkārši panāktu Vispārējai tiesai iesniegtā prasības pieteikuma pārskatīšanu, un tas nav Tiesas kompetencē (skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Spānija/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2015:2156, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

               38

               Taču, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Savienības tiesības, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu pamatot savu apelācijas sūdzību ar Vispārējā tiesā jau izvirzītajiem pamatiem un argumentiem, zustu daļa no apelācijas tiesvedības jēgas (skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Spānija/Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2015:2156, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).

               39

               Šajā gadījumā apelācijas sūdzību iesniedzēji ar savu pamatu vēlas pierādīt pārsūdzēto rīkojumu pamatojuma neesamību vai nepietiekamību un apšaubīt atbildi, kuru Vispārējā tiesa ir expressis verbis sniegusi attiecībā uz tiesību jautājumiem, kurus Tiesa apelācijas ietvaros var pārbaudīt.

               40

               Turklāt, lai gan ir taisnība, ka apelācijas sūdzībās to iesniedzēju sniegtās argumentācijas struktūra nav pietiekami precīza, tomēr jāatzīst, ka atbilstoši Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktam tajās ir norādīti pārsūdzēto rīkojumu pamatojuma apstrīdētie punkti, kā arī tiesību argumenti, kas Tiesai ļauj veikt tiesiskuma pārbaudi.

               41

               No tā izriet, ka apelācijas sūdzības ir pieņemamas.

         Par lietas būtību

         Apelācijas sūdzību iesniedzēju argumenti

               42

               Apelācijas sūdzību iesniedzēji Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzēto rīkojumu 45. punktā vienīgi nospriezdama, ka Komisijai un ECB uzticētās funkcijas neietver nekādas pilnvaras tām pašām pieņemt lēmumus. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi ESM līguma 13. panta 4. punktu, neņemdama vērā apstākli, ka Komisija parakstīja 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu, kaut arī tas ietvēra prettiesisku nosacījumu. Tādējādi patiesie atbildīgie par attiecīgo Kipras banku iekšējo rekapitalizāciju ir Komisija un ECB.

               43

               Šajā ziņā apelācijas sūdzību iesniedzēji norāda, ka Vispārējā tiesā tie apgalvoja, ka viņu noguldījumu vērtības samazināšanās patiesais iemesls ir nosacījumi, kādiem bija pakārtota Kipras Republikai sniegtā finansiālā palīdzība, un veids, kādā Komisija un ECB šos nosacījumus pieprasīja. Komisija un ECB ar šo iestāžu ierēdņu, kuri šai nolūkā steidzami iesaistījās, palīdzību šo dalībvalsti esot piespiedušas pieņemt Dekrētus Nr. 103 un Nr. 104. Apelācijas sūdzību iesniedzēji šajā ziņā paskaidro, ka Kipras Republika bija iesniegusi lūgumu par finanšu palīdzību, lai rekapitalizētu Cyprus Popular Bank un Bank of Cyprus, nevis lai veiktu to noregulēšanu ar iekšējās rekapitalizācijas instrumenta pāragras izmantošanas palīdzību. Apelācijas sūdzību iesniedzēji uzskata, ka savukārt Komisijas un ECB sākotnējā nostāja bija, ka ir jāizmanto tieši šis instruments.

               44

               Apelācijas sūdzību iesniedzēji Vispārējai tiesai pārmet, ka tā nav atbildējusi uz to argumentiem, ar kuriem tie centās pierādīt šo iestāžu noteicošo lomu attiecībā uz 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda pieņemšanu un tādējādi – attiecībā uz finansiālo zaudējumu saistībā ar Cyprus Popular Bank rekapitalizāciju un Bank of Cyprus sanāciju iestāšanos.

               45

               Apelācijas sūdzību iesniedzēji apgalvo arī, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārbaudot to argumentu, ka Komisija nav nodrošinājusi 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda saderību ar Savienības tiesībām.

               46

               Tādējādi apelācijas sūdzību iesniedzēji Vispārējai tiesai pārmet, ka tā nav atbilstoši ņēmusi vērā apgalvoto Komisijas bezdarbību, lai gan atbilstoši 2012. gada 27. novembra sprieduma Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 164. punktam ar ESM līgumu Komisijai uzticētie uzdevumi, kā tas paredzēts minētā līguma 13. panta 3. un 4. punktā, ļauj tai nodrošināt ESM noslēgto saprašanās memorandu saderību ar Savienības tiesībām, un atbilstoši minētā sprieduma 174. punktam saskaņā ar ESM līguma 13. panta 3. punktu saprašanās memorandam, par kuru tiek risinātas sarunas ar dalībvalsti, kas lūdz sniegt stabilizācijas atbalstu, ir jābūt pilnībā saderīgam ar Savienības tiesībām. Tādējādi Tiesa esot norādījusi, ka nosacījumiem, ar kuriem ir saistīta finansiālā palīdzība, ir jāatbilst Savienības tiesībām.

               47

               Tāda iekšējās rekapitalizācijas pasākuma kā strīdīgajos punktos ietvertais piemērošana esot acīmredzams tiesību uz īpašumu pārkāpums, kas ir pretrunā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. panta 1. punktam un 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas Papildprotokola Nr. 1 1. pantam.

               48

               Padome un ECB apstrīd apelācijas sūdzību iesniedzēju izvirzīto argumentu pamatotību.

         Tiesas vērtējums

               49

               Ar šo pamatu apelācijas sūdzību iesniedzēji apstrīd vērtējumu, ko Vispārējā tiesa veikusi attiecībā uz Komisijas un ECB lomu saistībā ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda pieņemšanu. Tie it īpaši norāda, ka šīs iestādes ir Kipras īstenotās iekšējās rekapitalizācijas patiesie autori un ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārbaudot viņu argumentu, ka Komisija nav nodrošinājusi 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda saderību ar Savienības tiesībām.

               50

               Šis pamats attiecas, pirmkārt, uz pārsūdzēto rīkojumu 44.–47. punktu, kuros Vispārējā tiesa norāda, ka Komisija un ECB nebija 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda pieņemšanas iniciatores, un tādējādi atzīst, ka tā nav kompetenta izskatīt prasības atlīdzināt zaudējumus, ciktāl tās ir balstītas uz strīdīgo punktu prettiesiskumu. Tas attiecas, otrkārt, uz pārsūdzēto rīkojumu 48.–54. punktu, kuros Vispārējā tiesa būtībā nospriež, ka apelācijas sūdzību iesniedzēji nav pierādījuši, ka to apgalvotos zaudējumus tie ir cietuši tāpēc, ka Komisija pārkāpusi it kā pastāvošo pienākumu nodrošināt 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda saderību ar Savienības tiesībām.

               51

               Pārsūdzēto rīkojumu 44. punktā Vispārējā tiesa norāda, ka šo saprašanās memorandu pieņēma kopīgi ESM un Kipras Republika un ka no ESM līguma 13. panta 4. punkta izriet, ka Komisija saprašanās memorandu parakstījusi vienīgi ESM vārdā. Pēc tam, pamatojoties uz 2012. gada 27. novembra sprieduma Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 161. punktu, tā šo rīkojumu 45. punktā atgādina, ka, lai gan ar ESM līgumu Komisijai un ECB ir uzticēti noteikti ar šī līguma mērķu īstenošanu saistīti pienākumi, ESM līgumā Komisijai un ECB uzticētās funkcijas neietver nekādas pilnvaras tām pašām pieņemt lēmumus un darbības, ko šīs divas iestādes veic šī paša līguma ietvaros, rada saistības tikai ESM.

               52

               Šajā ziņā jāatgādina – kā izriet no Eurogrupas 2012. gada 27. jūnija paziņojuma –, ka Komisijai un ECB bija uzdots ar Kipras iestādēm risināt sarunas par makroekonomikas pielāgošanas programmu, kas bija jākonkretizē saprašanās memorandā. Piedaloties sarunās ar Kipras iestādēm, tām sniedzot savu tehnisko ekspertīzi, padomus un ieteikumus, Komisija un ECB rīkojās tām ar ESM līguma 13. panta 3. punktu piešķirtās kompetences ietvaros. Tāda Komisijas un ECB dalība procesā, kāda paredzēta šajā tiesību normā, kas noslēdzās ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda parakstīšanu, neļauj šo memorandu kvalificēt par šo iestāžu aktu.

               53

               Kā Tiesa uzsvērusi 2012. gada 27. novembra sprieduma Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 161. punktā, ESM līgumā Komisijai un ECB uzticētās funkcijas, lai cik svarīgas tās nebūtu, tomēr neietver nekādas pilnvaras tām pašām pieņemt lēmumus. Turklāt darbības, ko šīs abas iestādes veic šī paša līguma ietvaros, rada saistības tikai ESM.

               54

               Turklāt, kā savu secinājumu 53. punktā norādījis ģenerāladvokāts, apstāklis, ka vienai vai vairākām Savienības iestādēm var būt zināma loma ESM tiesiskajā sistēmā, tomēr nemaina Savienības tiesību sistēmā neietilpstošo ESM tiesību aktu būtību.

               55

               Tomēr, lai gan šāds atzinums var ietekmēt tādas prasības atcelt tiesību aktu, kuru var celt, pamatojoties uz LESD 263. pantu, pieņemamības nosacījumus, tas nevar būt šķērslis tam, lai prasībā par zaudējumu atlīdzināšanu atbilstoši LESD 268. pantam un 340. panta otrajai un trešajai daļai pret Komisiju un ECB varētu atsaukties uz prettiesisku rīcību, kas attiecīgā gadījumā ir saistīta ar saprašanās memoranda pieņemšanu ESM vārdā.

               56

               Šajā ziņā jāatgādina, ka ar ESM līguma ietvaros Komisijai un ECB uzticētajiem uzdevumiem netiek sagrozītas pilnvaras, kas šīm iestādēm piešķirtas ar LES un LESD (spriedums, 2012. gada 27. novembris, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 162. punkts).

               57

               Runājot konkrēti par Komisiju, no LES 17. panta 1. punkta izriet, ka tā “sekmē vispārējās Savienības intereses” un “uzrauga Savienības tiesību piemērošanu” (spriedums, 2012. gada 27. novembris, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 163. punkts).

               58

               Turklāt ar ESM līgumu Komisijai uzticētie uzdevumi, kā tas paredzēts šī līguma 13. panta 3. un 4. punktā, tai uzliek pienākumu nodrošināt ESM noslēgto saprašanās memorandu saderību ar Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 27. novembris, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 164. punkts).

               59

               Tādējādi, kā Komisija pati atzina, atbildot uz tiesas sēdē uzdoto jautājumu, šī iestāde ESM līguma ietvaros saglabā savu Līgumu uzraudzītājas lomu, kā tas izriet no LES 17. panta 1. punkta, un tādējādi tai būtu jāatturas parakstīt saprašanās memorandu, par kura saderību ar Savienības tiesībām tai ir šaubas.

               60

               No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, interpretējot un piemērojot LESD 268. pantu un 340. panta otro un trešo daļu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzēto rīkojumu 46. un 47. punktā uzskatīdama, ka tā nav kompetenta izskatīt uz strīdīgo punktu prettiesiskumu balstītu prasību atlīdzināt zaudējumus, pamatojoties tikai uz secinājumu, ka šo punktu pieņemšana formāli nav attiecināma ne uz Komisiju, ne uz ECB.

               61

               Tādējādi apelācijas sūdzības jāpieņem un pārsūdzētie rīkojumi jāatceļ.

            Par prasībām Vispārējā tiesā

               62

               Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā tas ir šajā gadījumā.

               63

               Tiesa spēj lemt par apelācijas sūdzību iesniedzēju prasību atbilstoši LESD 268. pantam un 340. panta otrajai un trešajai daļai par tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kas, kā tiek apgalvots, radušies, pirmkārt, tāpēc, ka Komisija un ECB 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandā iekļāva strīdīgos punktus un, otrkārt, Komisijas bezdarbības dēļ, ar kuru tika pārkāpts pienākums saistībā ar šī saprašanās memoranda pieņemšanu nodrošināt tā saderību ar Savienības tiesībām.

               64

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās LESD 340. panta otrās daļas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, proti, Savienības iestādei pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi ir reāli un pastāv cēloņsakarība starp iestādes rīcību un apgalvoto kaitējumu (spriedums, 2014. gada 14. oktobris, Giordano/Komisija, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).

               65

               Runājot par pirmo nosacījumu, Tiesa jau daudzkārt ir precizējusi, ka ir jābūt pierādītam pietiekami būtiskam tādas tiesību normas pārkāpumam, ar kuru piešķirtas tiesības privātpersonām (skat. it īpaši spriedumus, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 42. punkts, kā arī 2014. gada 10. jūlijs, Nikolaou/Revīzijas palāta, C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, 53. punkts).

               66

               Šajā gadījumā tiesību norma, kuras ievērošanas nenodrošināšanu saistībā ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda pieņemšanu apelācijas sūdzību iesniedzēji pārmet Komisijai, ir Hartas 17. panta 1. punkts. Šī tiesību norma, kurā noteikts, ka ikvienai personai ir tiesības uz īpašumu, kas iegūts likumīgi, ir tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām.

               67

               Turklāt jāuzsver, ka ir gan taisnība, ka dalībvalstis ESM līguma ietvaros neīsteno Savienības tiesību aktus un tādējādi šajā kontekstā Harta tām nav adresēta (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 27. novembris, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 178.–181. punkts), taču Harta ir adresēta Savienības iestādēm, tostarp, kā savu secinājumu 85. punktā norādījis ģenerāladvokāts, tad, kad tās darbojas ārpus Savienības tiesību sistēmas. Turklāt tāda saprašanās memoranda kā 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorands pieņemšanas kontekstā Komisijai ir pienākums gan atbilstoši LES 17. panta 1. punktam, ar kuru tai tiek uzticēts vispārējs pienākums uzraudzīt Savienības tiesību piemērošanu, gan ESM līguma 13. panta 3. un 4. punktam, ar kuriem tai tiek uzlikts pienākums nodrošināt ESM noslēgto saprašanās memorandu saderību ar Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 27. novembris, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 163. un 164. punkts), nodrošināt, ka šāds memorands ir saderīgs ar Hartā garantētajām pamattiesībām.

               68

               Tādējādi ir jāpārbauda, vai Komisija saistībā ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda pieņemšanu ir sekmējusi pietiekami būtisku apelācijas sūdzību iesniedzēju tiesību uz īpašumu pārkāpumu Hartas 17. panta 1. punkta izpratnē.

               69

               Šajā ziņā jāatgādina, ka ar šo Hartas tiesību normu garantētās tiesības uz īpašumu nav absolūtas un ka to īstenošanai var tikt noteikti ierobežojumi, ko pamato Savienības izvirzīti vispārējo interešu mērķi (skat. spriedumus, 2011. gada 16. novembris, Bank Melli Iran/Padome, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, 113. punkts, un 2016. gada 12. maijs, Bank of Industry and Mine/Padome, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, 55. punkts).

               70

               Līdz ar to, kā izriet no Hartas 52. panta 1. punkta, tiesībām izmantot īpašuma tiesības var uzlikt ierobežojumus ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi tiešām atbilst sasniedzamajiem vispārējo interešu mērķiem un attiecībā uz sasniedzamo mērķi nav pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, kas skar šādi garantēto tiesību pašu būtību (šajā ziņā skat. spriedumus, 2011. gada 16. novembris, Bank Melli Iran/Padome, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, 114. punkts, un 2016. gada 12. maijs, Bank of Industry and Mine/Padome, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, 56. punkts).

               71

               Šajā ziņā jānorāda – kā izriet no ESM līguma 12. panta –, ka tāda saprašanās memoranda kā no Kipras iestāžu tostarp ar Komisiju veiktajām sarunām izrietošais pieņemšana atbilst Savienības izvirzītam vispārējo interešu mērķim, proti, nodrošināt banku sistēmas un visas eurozonas stabilitāti.

               72

               Proti, finanšu pakalpojumiem Savienības ekonomikā ir būtiska loma. Turklāt bankas un kredītiestādes ir būtisks finansējuma avots uzņēmumiem, kas darbojas dažādos tirgos. Bez tam bankas bieži vien ir savstarpēji cieši saistītas un daudzas no tām darbojas starptautiskā tirgū. Šī iemesla dēļ vienas vai vairāku banku maksātnespēja rada risku, ka tā ātri izplatīsies uz citām bankām – gan attiecīgajā dalībvalstī, gan citās dalībvalstīs. Tas savukārt rada negatīvas ietekmes risku citās tautsaimniecības nozarēs (spriedums, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c., C‑526/14, EU:C:2016:570, 50. punkts).

               73

               Šajā gadījumā strīdīgajos punktos norādītie pasākumi ietver tostarp to, ka Bank of Cyprus pārņem Cyprus Popular Bank apdrošinātos noguldījumus, 37,5 % no neapdrošinātajiem Bank of Cyprus noguldījumiem pārvērš akcijās, kurām piesaistītas pilnas balsstiesības un tiesības uz dividendēm, kā arī daļa atlikušo Bank of Cyprus neapdrošināto noguldījumu uz laiku tiek iesaldēti, precizējot, ka, ja Bank of Cyprus tiktu pārmērīgi kapitalizēta attiecībā pret mērķi, kurš paredz minimālo 9 % pašu kapitāla līmeni krīzes apstākļos, tiks veikta akciju atpirkšana, lai depozītu noguldītājiem atmaksātu pārmērīgajai kapitalizācijai atbilstošo summu.

               74

               Ņemot vērā mērķi nodrošināt banku stabilitāti eurozonā un nenovēršamo finansiālo zaudējumu risku, kāds abu attiecīgo banku noguldītājiem draudētu to maksātnespējas gadījumā, šādi pasākumi nav pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, kas skartu apelācijas sūdzību iesniedzēju tiesību uz īpašumu pašu būtību. Tādējādi tie nevar tikt uzskatīti par nepamatotiem šo tiesību ierobežojumiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2003. gada 10. jūlijs, Booker Aquaculture un Hydro Seafood, C‑20/00 un C‑64/00, EU:C:2003:397, 79.–86. punkts).

               75

               Ņemot vērā šos apstākļus, nevar uzskatīt, ka, pieļaujot strīdīgo punktu pieņemšanu, Komisija būtu sekmējusi Hartas 17. panta 1. punktā garantēto apelācijas sūdzību iesniedzēju tiesību uz īpašumu pārkāpumu.

               76

               No tā izriet, ka pirmais no Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumiem šajā lietā nav izpildīts, un tādējādi apelācijas sūdzību iesniedzēju prasījumi par zaudējumu atlīdzināšanu ir jānoraida kā juridiski nepamatoti.

            Par tiesāšanās izdevumiem

               77

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, ja spriedums ir nelabvēlīgs vairākiem lietas dalībniekiem, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumu sadali.

               78

               Tā kā apelācijas sūdzības ir apmierinātas, bet prasības ir noraidītas, Ledra Advertising, A. Eleftheriou, E. Eleftheriou, L. Papachristofi, Ch. Theophilou un E. Theophilou, kā arī Komisija un ECB sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2014. gada 10. novembra rīkojumu Ledra Advertising/Komisija un ECB (T‑289/13, EU:T:2014:981), 2014. gada 10. novembra rīkojumu Eleftheriou un Papachristofi/Komisija un ECB (T‑291/13, nav publicēts, EU:T:2014:978) un 2014. gada 10. novembra rīkojumu Theophilou/Komisija un ECB (T‑293/13, nav publicēts, EU:T:2014:979);

                           2)

                           noraidīt prasības, kas celtas Vispārējā tiesā lietās T‑289/13, T‑291/13 un T‑293/13;

                           3)

                              Ledra Advertising Ltd, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou, Lilia Papachristofi, Christos Theophilou un Eleni Theophilou, Eiropas Komisija un Eiropas Centrālā banka (ECB) sedz paši savus tiesāšanas izdevumus, kas radušies gan pirmajā instancē, gan saistībā ar apelācijām.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1976. gada 8. aprīlī. # Merkur-Außenhandel GmbH pret Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Lieta 106-75.


Tiesas spriedums 1985. gada 27. februārī. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF kontu dzēšana/ grāmatojumu noskaidrošana. # Lieta 55/83.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1999. gada 21.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 94/45/EK. # Lieta C-430/98.


Tiesas spriedums 1982. gada 23. martā. # "Nordsee" Deutsche Hochseefischerei GmbH pret Reederei Mond Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG un Reederei Friedrich Busse Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen - Vācija. # "Pooling". # Lieta 102/81.