title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 11.oktobrī.#Erika Waltraud Ilse Hollmann pret Fazenda Pública.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Supremo Tribunal Administrativo - Portugāle.#Tiešie nodokļi - Nodokļa uzlikšana kapitāla pieaugumam no nekustama īpašuma - Kapitāla brīva aprite - Nodokļa bāze - Diskriminācija - Nodokļu sistēmas konsekvence.#Lieta C-443/06.

text:
      Lieta C-443/06
      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      pret
      Fazenda Pública
      (Supremo Tribunal Administrativo
      lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
      Tiešie nodokļi – Nodokļa uzlikšana kapitāla pieaugumam no nekustamā īpašuma – Kapitāla brīva aprite – Nodokļa bāze – Diskriminācija – Nodokļu režīma saskaņotība
      Tiesas (ceturtā palāta) 2007. gada 11. oktobra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas
      (EKL 234. pants)
      2.     Kopienu tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Diskriminācija pilsonības dēļ
      (EKL  7. un 56. pants)
      3.     Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi – Nodokļu tiesību akti
      (EKL 56. pants)
      1.     Kaut arī tiesvedībā, kas uzsākta saskaņā ar EKL 234. pantu, Tiesai nav jālemj par valsts tiesību normu saderību ar Kopienu
         tiesību noteikumiem, jo šīs normas interpretē valsts tiesas, Tiesai tomēr ir tiesības sniegt tām visus norādījumus par Kopienu
         tiesību interpretāciju, kas ļautu tām pašām izvērtēt šo normu saderību ar Kopienu tiesisko regulējumu.

      (sal. ar 18. punktu)
      2.     EKL 12. pants ir piemērojams patstāvīgi tikai Kopienu tiesībās reglamentētajos gadījumos, kuriem nav piemērojamas EK līgumā
         noteiktās speciālās nediskriminācijas normas. Tomēr EKL 56. pantā ir paredzēta speciāla nediskriminācijas norma kapitāla brīvas
         aprites jomā.

      (sal. ar 28. un 29. punktu)
      3.     EKL 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram par kapitāla pieaugumu
         no dalībvalstī atsavināta nekustamā īpašuma, ja to ir īstenojis citas dalībvalsts rezidents, ir jāmaksā lielāks nodoklis nekā
         tas, ko uzliek šāda paša veida darījuma rezultātā gūtam kapitāla pieaugumam, ja šo darījumu ir īstenojis tās valsts rezidents,
         kurā šis nekustamais īpašums atrodas.

      Tāds tiesiskais regulējums ir kapitāla aprites ierobežojums, ko aizliedz EKL 56. pants, jo tas kapitāla apriti nerezidentiem
         padara mazāk pievilcīgu, tos atturot no ieguldījumu veikšanas nekustamajā īpašumā attiecīgajā dalībvalstī un no tādu ar šiem
         ieguldījumiem saistītu darījumu veikšanas kā nekustama īpašuma pārdošana.

      Kad attiecīgais nodoklis attiecas tikai uz vienu nodokļa maksātāju ienākuma kategoriju neatkarīgi no tā, vai tie būtu rezidenti
         vai nerezidenti,  kad tas attiecas uz abu veidu nodokļa maksātājiem un kad ar nodokli apliekamo ienākumu gūšanas dalībvalsts
         ir tā pati attiecīgā dalībvalsts, objektīvi nepastāv atšķirīgi apstākļi, kas varētu pamatot nevienlīdzīgu attieksmi nodokļu
         jomā pret abu kategoriju nodokļu maksātājiem, apliekot ar nodokli kapitāla pieaugumu.

      (sal. ar 39., 40., 50., 53., 54., 61. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2007. gada 11. oktobrī (*)

      Tiešie nodokļi – Nodokļa uzlikšana kapitāla pieaugumam no nekustamā īpašuma – Kapitāla brīva aprite – Nodokļa bāze – Diskriminācija – Nodokļu režīma saskaņotība
      Lieta C‑443/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Supremo Tribunal Administrativo (Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 28. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 27. oktobrī, tiesvedībā

      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      pret
      Fazenda Pública,

      piedaloties
      Ministério Público.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši Dž. Arestis [G. Arestis] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 28. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Ē. V. I. Holmanes [E. W. I. Hollmann] vārdā – M. A. Torress [M. A. Torres], advokāts,

      –       Portugāles valdības vārdā – L. I. Fernandišs [L. I. Fernandes], A. S. Nevišs [Â. S. Neves] un H. M. Leitau [J. M. Leitão], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un M. Afonso [M. Afonso], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz EKL 12., 18., 39., 43. un 56. panta interpretāciju.
      2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Holmani un Fazenda Pública (Portugāles nodokļu iekasēšanas iestāde) attiecībā uz paziņojumu par ienākumu nodokli, kas tai jāmaksā par 2003. gadu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Fizisko personu ienākumu nodokļa kodeksa (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares), kas apstiprināts ar 1988. gada 30. novembra Dekrētu-likumu Nr. 442/88 2001. gada 3. jūlija Dekrēta-likuma Nr. 198/2001
         (2001. gada 3. jūlija Diário da República I, A sērija, Nr. 152, turpmāk tekstā – “CIRS”) redakcijā, 10. pantā ir paredzēts:

      “1. Kapitāla pieaugums ir ienākumi, kas nav uzskatāmi par uzņēmuma vai profesionālās darbības rezultātā gūtiem ienākumiem,
         no kapitāla vai nekustamā īpašuma, ko saņem:

      a)      nododot par atlīdzību lietu tiesības uz nekustamo īpašumu un lietojot visu personīgo mantu uzņēmējdarbībai un profesionālai
         darbībai, ko individuāli veic pats īpašnieks;

      [..].
      4. Ienākumus, kurus apliek ar IRS [fizisko personu ienākuma nodoklis], veido:

      a)      starpība starp pārdošanas un iegādes cenu, atņemot to ienākumu daļu, ko var uzskatīt par ienākumiem no kapitāla izmantošanas
         gadījumos, kas minēti 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā;

      [..].”
      4       Atbilstoši CIRS 13. panta 1. punktam iedzīvotāju ienākuma nodokli maksā fiziskas personas, kuru dzīvesvieta ir Portugāles teritorijā, kā
         arī tās, kuras, to dzīvesvietai neesot minētajā teritorijā, tajā gūst ienākumus.

      5       CIRS 15. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts, ka ar nodokli ir apliekami visi Portugāles rezidentu ienākumi, tostarp tie, kas gūti
         ārpus Portugāles teritorijas, savukārt nerezidenti maksā nodokli tikai par ienākumiem, kas gūti Portugāles teritorijā.

      6       No CIRS 18. panta noteikumiem izriet, ka par Portugāles teritorijā gūtiem ienākumiem ir uzskatāmi ienākumi no nekustama īpašuma,
         kas atrodas šajā teritorijā, ieskaitot to atsavināšanas rezultātā gūto kapitāla pieaugumu.

      7       CIRS 43. panta 1. un 2. punktā to redakcijā pēc grozījumiem ar 2001. gada 27. decembra Likumu Nr. 109 B (2001. gada 27. decembra
         Diário da República I, B sērija, Nr. 298) ir paredzēts:

      “1. Ienākumu, ko atzīst par kapitāla pieaugumu, summu veido saskaņā ar turpmākajiem pantiem noteikta starpība starp kapitāla
         pieaugumu un zaudējumiem vienā un tajā pašā gadā.

      2. Iepriekšējā punktā minētās pozitīvās vai negatīvās starpības summu, kas radusies rezidentu veikto 10. panta 1. punkta a),
         c) un d) apakšpunktā minēto darījumu rezultātā, ņem vērā tikai 50 % apmērā.”

      8       Ar nodokli apliekamo rezidentu ienākumu summu iegūst, saskaitot dažādu kategoriju ik gadus gūtos ienākumus, kam piemērojama
         augošas likmes skala.

      9       CIRS 72. panta 1. punktā nerezidentiem ir paredzēta īpaša proporcionāla 25 % likme, kas attiecas uz kapitāla pieauguma, kas gūts
         no nekustamā īpašuma, galīgo saldo.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      10     Kopš faktu pamata lietā rašanās Holmane dzīvo Vācijā.
      11     1998. gadā pēc laulātā nāves Holmane mantoja nekustamo īpašumu Portugālē. Viņai bija jāmaksā mantojuma un dāvinājuma nodoklis
         atbilstoši šī īpašuma vērtībai mantošanas brīdī.

      12     2003. gadā Holmane atsavināja attiecīgo īpašumu un guva kapitāla pieaugumu EUR 619 757,46, ko veidoja starpība starp atsavināšanas
         rezultātā gūto summu un īpašuma vērtību mantošanas brīdī, kurai tika uzlikts mantojuma un dāvinājuma nodoklis.

      13     Paziņojumā par ienākuma nodokli par 2003. gadu, nosakot ar nodokli apliekamos Holmanes neto ienākumus, kompetentās nodokļu
         iestādes ņēma vērā visu gūto kapitāla pieaugumu, šo summu pieskaitot pie citiem ar nodokli apliekamiem Portugālē gūtiem ienākumiem.

      14     Nodokļu iestādes skatījumā prasītāja pamata lietā nevarēja atsaukties uz CIRS 43. panta 2. punkta labvēlīgajiem noteikumiem, jo tā nedzīvo Portugālē, bet citā Eiropas Savienības dalībvalstī.

      15     Minēto paziņojumu par nodokli Holmane apstrīdēja Tribunal administrativo e fiscal de Loulé (Lulē Administratīvā un nodokļu tiesa). Tā kā viņas prasība tika noraidīta, Holmane par šo spriedumu iesniedza apelācijas
         sūdzību.

      16     Šādos apstākļos Supremo Tribunal Administrativo (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [CIRS] 43. panta 2. punkts, atbilstoši kuram nodokļa bāzi veido kapitāla pieaugums tikai 50 % apmērā, ja to guvuši Portugāles rezidenti,
         nepieļauj EKL 12., 18., 39., 43. un 56. panta noteikumus, ja citā Eiropas Savienības dalībvalstī dzīvojošas personas gūtajam
         kapitāla pieaugumam šo ierobežojumu nepiemēro?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Par pieņemamību
      17     Portugāles Republika un Komisija izteica šaubas par prejudiciālā jautājuma pieņemamību iesniedzējtiesas veiktā šī jautājuma
         formulējuma dēļ.

      18     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai arī atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesvedībā, kas uzsākta saskaņā ar EKL 234. pantu,
         Tiesai nav jālemj par valsts tiesību normu saderību ar Kopienu tiesību noteikumiem, jo šīs normas interpretē valsts tiesas,
         Tiesai tomēr ir tiesības sniegt tām visus norādījumus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas ļautu tām pašām izvērtēt šo
         normu saderību ar Kopienu tiesisko regulējumu (skat. 2007. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑338/04, C‑359/04
         un C‑360/04 Placanica u.c., Krājums, I‑1891. lpp., 37. punkts, un 2007. gada 19. aprīļa spriedumu lietā C‑295/05 Asociación Nacional de Empresas Forestales, Krājums, I‑2999. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

      19     Turklāt, tāpat atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, Tiesai un valstu tiesām sadarbojoties, kā tas ir paredzēts EKL 234. pantā,
         tikai valsts tiesa, kurai ir nodots strīds un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā tajā
         ierosinātās lietas īpatnības, novērtē gan to, cik lielā mērā prejudiciāls nolēmums tai ir nepieciešams sprieduma taisīšanai,
         gan arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību. Tādējādi, tā kā iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi ir saistīti ar Kopienu tiesību
         noteikumu interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Asociación Nacional de Empresas Forestales, 30. punkts, un 2007. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C‑470/03 AGM‑COS.MET, Krājums, I‑2749. lpp., 44. punkts).

      20     Šajā lietā iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma burtiskais saturs liek Tiesai spriest par tādas valsts tiesību normas kā CIRS 43. panta 2. punkta saderību ar Kopienu tiesībām.

      21     Neskatoties uz to, lai gan Tiesa nedrīkst sniegt atbildi uz šādi formulētu iesniedzējtiesas jautājumu, nekas neliedz sniegt
         lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, norādot uz Kopienu tiesībām atbilstošiem interpretācijas apstākļiem, kas tai ļautu pašai
         lemt par attiecīgo nodokļu tiesību normu saderību ar Kopienu tiesībām.

      22     Tādēļ ir jāuzskata, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai EKL 12., 18., 39., 43. un 56. pants nepieļauj
         tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamata prāvā, atbilstoši kuram par kapitāla pieaugumu no dalībvalstī atsavināta
         nekustamā īpašuma, ja to ir īstenojis citas dalībvalsts rezidents, ir jāmaksā lielāks nodoklis nekā tas, ko uzliek šāda paša
         veida darījuma rezultātā gūtam kapitāla pieaugumam, ja šo darījumu ir īstenojis tās dalībvalsts rezidents, kurā šis nekustamais
         īpašums atrodas.

       Par piemērojamiem principiem un brīvībām
      23     Savā jautājumā iesniedzējtiesa atsaucas uz EKL 12., 18., 39., 43. un 56. pantu.
      24     Tādējādi tiek uzdots jautājums par to, vai nodokļu maksātājs nerezidents, atrodoties tādā situācijā, kādā atrodas Holmane,
         var atsaukties uz šiem noteikumiem.

      25     Attiecībā uz EKL 39. un 43. pantu no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Holmane, veicot darījumu, sakarā ar kuru ir uzlikts
         pamata prāvā apstrīdētais nodoklis, nav pārdevusi savu nekustamo īpašumu Portugālē, lai veiktu profesionālo darbību Kopienas
         teritorijā vai lai pārceltos uz dzīvi no Vācijas uz citu dalībvalsti saimnieciskās darbības veikšanai.

      26     Attiecībā uz EKL 18. pantu iesniedzējtiesas lēmumā nav minēts neviens pamats, kas ļautu secināt, ka prasītāja pamata lietā
         ir pārdevusi savu nekustamo īpašumu, lai īstenotu šajā tiesību normā viņai piešķirtās tiesības.

      27     Līdz ar to, ņemot vērā iesniedzējtiesas norādītos faktiskos apstākļus, Holmane nevarētu atsaukties šajā lietā uz EKL 18.,
         39. un 43. pantu (šajā sakarā skat. 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑345/05 Komisija/Portugāle, Krājums, I‑10633. lpp.,
         15. punkts un tajā minētā judikatūra).

      28     No judikatūras izriet, ka EKL 12. pants ir piemērojams patstāvīgi tikai Kopienu tiesībās reglamentētajos gadījumos, kuriem
         nav piemērojamas Līgumā noteiktās speciālās nediskriminācijas normas (skat. 2001. gada 8. marta spriedumu apvienotajās lietās
         C‑397/98 un C‑410/98 Metallgesellschaft u.c., Recueil, I‑1727. lpp., 38. punkts, un 2003. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑422/01 Skandia un Ramstedt, Recueil, I‑6817. lpp., 61. lpp.).

      29     Tomēr EKL 56. pantā ir paredzēta speciāla nediskriminācijas norma kapitāla aprites brīvības jomā (2006. gada 10. janvāra spriedums
         lietā C‑222/04 Cassa di Risparmio di Firenze, Krājums, I‑289. lpp., 99. punkts).

      30     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, tādēļ ir jānosaka, vai tāds nodokļu maksātājs kā Holmane var atsaukties uz EKL 56. panta
         noteikumiem.

      31     Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka tāds ieguldījuma nekustamajā īpašumā veikšanas darījums, kāds tiek aplūkots pamata lietā,
         ir kapitāla aprite (šajā sakarā skat. 1999. gada 16. marta spriedumu lietā C‑222/97 Trummer un Mayer, Recueil, I‑1661. lpp., 24. punkts).

      32     Tādēļ šādam darījumam ir piemērojams EKL 56. pants, un tieši šī iemesla dēļ ir jāizskata iesniedzējtiesas uzdotais jautājums.
       Par kapitāla brīvu apriti
      33     Vispirms ir jāatgādina, ka, pirmkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm
         tie tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (2004. gada 7. septembra spriedums lietā C‑319/02 Manninen, Krājums, I‑7477. lpp., 19. punkts; 2006. gada 14. septembra spriedums lietā C‑386/04 Centro di Musicologia Walter Stauffer, Krājums, I‑8203. lpp., 15. punkts, un 2007. gada 24. maija spriedums lietā C‑157/05 Holböck, Krājums, I‑4051. lpp., 21. punkts).

      34     Otrkārt, EKL 56. pants aizliedz ierobežojumus kapitāla apritei starp dalībvalstīm, izņemot tos, ko pamato EKL 58. pants.
      35     Šajā sakarā ir jānorāda, ka atbilstoši CIRS noteikumiem kopumā, ja kapitāla pieaugums tiek gūts, par atlīdzību atsavinot nekustamu īpašumu Portugālē, ir piemērojamas
         atšķirīgas nodokļa uzlikšanas normas atkarībā no tā, vai nodokļa maksātājs dzīvo šajā dalībvalstī.

      36     Tādējādi atbilstoši CIRS 43. panta 2. punktam rezidentu gūtais kapitāla pieaugums, atsavinot nekustamu īpašumu Portugālē, tiek ņemts vērā tikai 50 %
         apmērā. Turpretī nerezidentu gadījumā CIRS ir paredzēts uzlikt nodokli visam šāda īpašuma atsavināšanas rezultātā gūtajam kapitāla pieaugumam.

      37     No minētā izriet, ka atbilstoši attiecīgajiem CIRS noteikumiem gūtā kapitāla pieauguma nodokļa bāze nav vienāda rezidentiem un nerezidentiem. Tādēļ, pārdodot vienu un to pašu
         nekustamo īpašumu Portugālē ar kapitāla pieaugumu, nerezidentiem ir jāmaksā lielāks nodoklis, nekā tiek prasīts no rezidentiem,
         un tādēļ nerezidenti atrodas mazāk labvēlīgā situācijā nekā rezidenti.

      38     Lai gan nerezidenta nodokļa bāzei, kurā ietverts viss viņa gūtais kapitāla pieaugums, tiek piemērots nodoklis ar 25 % likmi,
         ņemot vērā turpretim tikai pusi no rezidenta gūtā kapitāla pieauguma nodokļa bāzes, tas viņam regulāri veido mazāku nodokļu
         nastu neatkarīgi no nodokļa likmes, ko piemēro visiem viņa ienākumiem, jo atbilstoši Portugāles valdības apsvērumiem rezidentu
         ienākumiem nodoklis tiek uzlikts saskaņā ar augošas likmes skalu, kurā visaugstākā likme ir 42 %.

      39     Līdz ar to tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds tiek aplūkots pamata prāvā, kapitāla apriti nerezidentiem padara mazāk
         pievilcīgu, tos atturot no ieguldījumu veikšanas nekustamajā īpašumā Portugālē un no tādu ar šiem ieguldījumiem saistītu darījumu
         veikšanas kā nekustamā īpašuma pārdošana.

      40     Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka, paredzot nodokļa bāzi 50 % apmērā tikai no rezidentu, bet ne no nerezidentu nodokļu maksātāju
         gūtā kapitāla pieauguma Portugālē, rodas kapitāla aprites ierobežojums, ko aizliedz EKL 56. pants.

      41     Turklāt vēl ir jāizvērtē, vai šo ierobežojumu var pamatot ar EKL 58. panta 1. punktā noteiktajiem iemesliem.
      42     No šīs tiesību normas kontekstā ar šī paša panta 3. punktu izriet, ka dalībvalstis savā tiesiskajā regulējumā var noteikt
         atšķirību starp nodokļu maksātājiem rezidentiem un nerezidentiem, ja šī atšķirība nav uzskatāma par patvaļīgu diskrimināciju
         vai slēptu kapitāla brīvas aprites ierobežojumu.

      43     Kā jau tas tika konstatēts šī sprieduma 36.–38. punktā, CIRS 43. panta 2. punktā būtībā ir noteikta nevienlīdzīga attieksme nodokļa uzlikšanas jomā pret rezidentiem un nerezidentiem,
         paredzot atšķirīgu nodokļa bāzi, ja kapitāla pieaugums tiek gūts, atsavinot nekustamo īpašumu Portugālē.

      44     Tomēr ir jāizšķir nevienlīdzīga attieksme, ko pieļauj EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunkts, no patvaļīgas diskriminācijas,
         ko aizliedz šī paša panta 3. punkts.

      45     No judikatūras izriet, ka tādu valsts tiesisko regulējumu nodokļu jomā, kāds tiek aplūkots pamata prāvā, var uzskatīt par
         saderīgu ar Līguma noteikumiem par kapitāla brīvu apriti, ja atšķirīgā attieksme attiecas uz situācijām, kas objektīvi nav
         salīdzināmas, vai to pamato primāri vispārējo interešu iemesli (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Manninen, 28. un 29. punkts; 2005. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑512/03 Blanckaert, Krājums, I‑7685. lpp., 42. punkts, un 2006. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑265/04 Bouanich, Krājums, I‑923. lpp., 38. punkts).

      46     Ņemot vērā iepriekšējā punktā minēto judikatūru, vispirms ir jāpārbauda, vai atšķirīgo ienākumu aplikšanu ar nodokli atkarībā
         no tā, vai kapitāla pieaugumu no nekustamā īpašuma atsavināšanas Portugālē guvuši rezidenti vai nerezidenti, pamato apstākļi,
         kas nav objektīvi salīdzināmi.

      47     Šajā sakarā Portugāles valdība apgalvo, ka pastāv atšķirība starp divu kategoriju nodokļa maksātājiem, kas pilnībā pamato
         šādu atšķirīgu attieksmi. Nodokļa bāzes ierobežošanu 50 % apmērā drīkst attiecināt tikai uz rezidentiem, jo viņu ienākumiem
         kopā ir piemērojama augošas likmes skala. Turpretim nerezidentiem ir jāmaksā nodoklis tikai par Portugāles teritorijā gūtajiem
         ienākumiem. Tas nozīmē, ka tādā valsts tiesiskā regulējumā, kāds tiek aplūkots pamata prāvā, paredzētā mehānisma mērķis ir
         novērst rezidentu nelabvēlīgo stāvokli, kuriem atšķirībā no nerezidentiem ir jāmaksā augošas likmes nodoklis.

      48     Tā turklāt uzskata, ka atšķirīga attieksme nodokļu jomā, ko rada atšķirīgas nodokļa bāzes piemērošana nerezidentiem, ir jāaplūko
         kontekstā ar rezidentiem un nerezidentiem piemērojamā ienākuma nodokļa vispārējo sistēmu.

      49     Pamatojoties uz šo argumentu, Portugāles valdība apgalvo, ka atšķirīgu nodokļa bāzes noteikšanu nerezidentiem, kas guvuši
         kapitāla pieaugumu, pamato ienākumu aplikšanas ar nodokli sistēma un it īpaši rezidentiem un nerezidentiem piemērojamā nodokļa
         atšķirīgā likme. Rezidentu apliekamos ienākumus kopā veido dažādu kategoriju ienākumi, ieskaitot ik gadus gūto kapitāla pieaugumu,
         kuriem piemēro augošas likmes skalu, bet nerezidentiem CIRS ir paredzēta īpaša proporcionāla likme.

      50     Jānorāda, ka pamata prāvā, pirmkārt, nodokļa uzlikšana kapitāla pieaugumam no atsavinātā nekustamā īpašuma attiecas tikai
         uz vienu nodokļa maksātāju ienākuma kategoriju neatkarīgi no tā, vai tie būtu rezidenti vai nerezidenti, otrkārt, tā attiecas
         uz abu veidu nodokļa maksātājiem un, treškārt, ar nodokli apliekamo ienākumu gūšanas dalībvalsts ir tā pati Portugāles Republika.

      51     Šajā sakarā it īpaši ir svarīgi precizēt, kā tas izriet no šī sprieduma 38. punkta, ka, ja tiek ņemta vērā tikai puse no rezidenta
         gūtā kapitāla pieauguma nodokļu bāzes un ievērojot to, ka rezidentu ienākumiem nodoklis tiek uzlikts saskaņā ar augošas likmes
         skalu, kurā visaugstākā likme ir 42 %, vienādos nodokļa uzlikšanas apstākļos nerezidentam ir jāuzņemas smagāka nodokļu nasta
         nekā rezidentam.

      52     Šādos apstākļos Portugāles valdības izvirzīto apgalvojumu šajā lietā nevar atbalstīt.
      53     No iepriekš minētā izriet, ka objektīvi nepastāv atšķirīgi apstākļi, kas varētu pamatot nevienlīdzīgu attieksmi nodokļu jomā
         pret abu kategoriju nodokļu maksātājiem, apliekot ar nodokli kapitāla pieaugumu. Tādēļ tādi apstākļi, kādos atrodas Holmane,
         ir salīdzināmi ar rezidenta apstākļiem.

      54     No minētā izriet, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds tiek aplūkots pamata prāvā, rada nevienlīdzīgu attieksmi nodokļu
         jomā pret nerezidentiem tiktāl, ciktāl ar to kapitāla pieauguma gūšanas gadījumā tiek pieļauta smagāka nodokļu nasta un tādēļ
         lielāks nodoklis nekā būtu jāmaksā rezidentiem objektīvi salīdzināmos apstākļos.

      55     Turklāt saistībā ar pamatojumu, kas balstās uz primāriem vispārējo interešu iemesliem, Portugāles valdība atsaucas uz nepieciešamību
         nodrošināt valsts nodokļu režīma saskaņotību.

      56     No judikatūras izriet, ka nepieciešamība saglabāt nodokļu režīma saskaņotību var pamatot Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanas
         ierobežojumu. Tomēr, lai uz šādu pamatojumu balstītu argumentu varētu pieņemt, ir jākonstatē tiešas saiknes esamība starp
         attiecīgo nodokļu priekšrocību un šīs priekšrocības kompensēšanu ar noteiktu nodokļu atskaitījumu (2006. gada 23. februāra
         spriedumus lietā C‑471/04 Keller Holding, Krājums, I‑2107. lpp., 40. punkts, un 2007. gada 29. marta spriedums lietā C‑347/04 Rewe Zentralfinanz, Krājums, I‑2647. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

      57     Šajā lietā Portugāles Republika apgalvo, ka būtu jāņem vērā nodokļu sistēmas mērķis un loģika attiecībā uz nekustamā īpašuma
         atsavināšanas rezultātā gūto kapitāla pieaugumu. Šajā sakarā attiecīgās nodokļu sistēmas mērķis, apliekot ar nodokli kapitāla
         pieaugumu, ir novērst rezidentu nelabvēlīgo stāvokli, jo tiem tiek piemērota augoša nodokļa likme. Faktiski rezidentu gadījumā
         pastāv tieša saikne starp nodokļu priekšrocību, ko, ar nodokli apliekot kapitāla pieaugumu, veido uz pusi samazināta nodokļa
         bāze, un augošu nodokļa likmi, ko piemēro visiem rezidentu ienākumiem kopā.

      58     Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 38. punkta, rezidentiem noteiktā nodokļu priekšrocība, par pusi samazinot kapitāla pieauguma
         nodokļa bāzi, katrā ziņā ir lielāka nekā tās kompensācija, piemērojot augošu nodokļa likmi rezidentu ienākumiem.

      59     Tādēļ tas neveido tiešu saikni starp minēto priekšrocību un tās kompensāciju ar noteiktu nodokļu atskaitījumu.
      60     Līdz ar to ir jāuzskata, ka pamata lietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā noteikto ierobežojumu nevar pamatot ar nepieciešamību
         nodrošināt nodokļu režīma saskaņotību.

      61     Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild – EKL 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas
         nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamata prāvā, atbilstoši kuram par kapitāla pieaugumu no dalībvalstī,
         šajā gadījumā – Portugālē, atsavināta nekustamā īpašuma, ja to ir īstenojis citas dalībvalsts rezidents, ir jāmaksā lielāks
         nodoklis nekā tas, ko uzliek šāda paša veida darījuma rezultātā gūtam kapitāla pieaugumam, ja šo darījumu ir īstenojis tās
         dalībvalsts rezidents, kurā šis nekustamais īpašums atrodas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      EKL 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamata prāvā,
            atbilstoši kuram par kapitāla pieaugumu no dalībvalstī, šajā gadījumā – Portugālē, atsavināta nekustamā īpašuma, ja to ir
            īstenojis citas dalībvalsts rezidents, ir jāmaksā lielāks nodoklis nekā tas, ko uzliek šāda paša veida darījuma rezultātā
            gūtam kapitāla pieaugumam, ja šo darījumu ir īstenojis tās dalībvalsts rezidents, kurā šis nekustamais īpašums atrodas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2007. gada 22.novembrī. # Christos Michail pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta F-67/05.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 22. novembrī
      Lieta F‑67/05
      Christos      Michail
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Novērtēšana – Karjeras attīstības ziņojums – 2003. gada novērtējums – Prasība atcelt tiesību aktu – Prasība par zaudējumu atlīdzību
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar ko Michail lūdz atcelt viņa karjeras attīstības ziņojumu par laika posmu no 2003. gada 1. aprīļa līdz 31. decembrim, atcelt 2005. gada
         15. aprīļa lēmumu, ar ko ir noraidīta viņa sūdzība par 2003. gada karjeras attīstības ziņojumu, kā arī piespriest Komisijai
         viņam samaksāt EUR 90 000 kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas viņam esot nodarīts

      Nolēmums Atcelt prasītāja karjeras attīstības ziņojumu par laika posmu no 2003. gada 1. aprīļa līdz 31. decembrim. Prasību pārējā daļā
         noraidīt. Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      Ierēdņi – Novērtējums – Karjeras attīstības ziņojums
      (Civildienesta noteikumu 43. pants)
      Civildienesta noteikumu 43. pants un Komisijas pieņemto Vispārīgo Civildienesta noteikumu 43. panta īstenošanas noteikumu
         1. panta 2. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tie nepieļauj, ka administrācija piešķir atzīmi par nopelniem kādam ierēdnim,
         kam nav bijis dots nekāds uzdevums. Kaut arī pastāv pienākums piešķirt atzīmi, lai novērtētu individuālu veikumu un pakalpojumus
         atkarībā no sasniedzamajiem rezultātiem gadījumā, ja ierēdnim tiek doti noteikti uzdevumi, šī atzīme savukārt nav jāpiešķir
         tad, ja ieinteresētajai personai nav uzticēts nekāds uzdevums, kas var tikt novērtēts. Līdz ar to, ja novērtētajam ierēdnim,
         lai arī viņš ir nodarbināts, atskaites laika posmā nav bijis uzticēts neviens uzdevums, kuru varētu novērtēt, karjeras attīstības
         ziņojums ir jāatceļ. Šī atcelšana nozīmē, ka administrācijai būtu jācenšas rast jebkādu atbilstošu risinājumu, lai mazinātu
         atzīmes par nopelniem neesamību, piešķirot konkrētu atbilstošu punktu skaitu.

      (skat. 30., 31., 33. un 34. punktu)


Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta) 2010. gada 8.jūlijā. # Roberto Sevenier pret Eiropas Komisiju. # Apelācija - Civildienesta lietas - Ierēdņi - Sūdzības iesniegšanas termiņš. # Lieta T-368/09 P.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1992. gada 10. martā. # NMB (Deutschland) GmbH un NMB Italia Srl un NMB (UK) Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Antidempinga maksājumi. # Lieta C-188/88.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 1999. gada 11.martā. # Preussag Stahl AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-148/94.


Tiesas spriedums 1975. gada 20. februārī. # Adolf Reich pret Hauptzollamt Landau. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Vācija. # Lieta 64-74.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1992. gada 15. decembrī. # Piera Scaramuzza pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Atalgojums/Darba samaksa. # Lieta T-75/91.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1988. gada 14. jūnijā. # Wassily Christianos pret Eiropas Kopienu Tiesu. # Korekcijas koeficients - Ģimenes pabalsti. # Lieta 33/87.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2007. gada 16.maijā. # F pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-324/04.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2007. gada 16. maijā
      Lieta T‑324/04
      F
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Ekspatriācijas pabalsts – Prasība atcelt tiesību aktu – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Starptautiskas organizācijas jēdziens – Parastā dzīvesvieta un galvenā profesionālā darbība – Ekspatriācijas pabalsta atteikums ar atpakaļejošu spēku – Nepamatotu maksājumu atgūšana
      Priekšmets         Pirmkārt, prasība atcelt Komisijas lēmumus, ar kuriem prasītājam ar atpakaļejošu spēku ir atteikts piešķirt ekspatriācijas
         pabalstu un noteikta metode, kādā atgūstamas šajā kontekstā nepienācīgi saņemtās summas, un, otrkārt, prasība atmaksāt visas
         summas, kas ir vai tiks ieturētas no prasītāja darba samaksas, sākot no 2004. gada februāra, pieskaitot procentus, kā arī
         prasība atlīdzināt zaudējumus, kas, pēc prasītāja domām, tam ir radušies materiālā un morālā kaitējuma dēļ

      Nolēmums         Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi
      (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkts)
      2.      Ierēdņi – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi
      (EOTK līguma 46. un 48. pants; Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      3.      Ierēdņi – Principi – Tiesiskās paļāvības aizsardzība – Laba pārvaldība – Pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses
      (Civildienesta noteikumu 85. pants; VII pielikuma 4. panta 1. punkts)
      1.      Lai ierēdnis nebūtu tiesīgs saņemt ekspatriācijas pabalstu, pietiek ar to, ka ir izpildīts viens no Civildienesta noteikumu
         VII pielikuma 4. pantā minētajiem kritērijiem, proti, tā parastā dzīvesvieta atrodas vai galvenā profesionālā darbība tiek
         veikta ierēdņa iecelšanas amatā vietā.

      Nosakot galveno profesionālo darbību, ar to vien, ka ierēdnim ir advokāta statuss un viņš attiecīgajā laika posmā ir bijis
         tiesīgs praktizēt savas izcelsmes valsts advokatūrā, nepastāvot konkrētām norādēm par šīs darbības ilgumu un saturu, nav pietiekami,
         lai pierādītu, ka viņš īstenoja šo profesiju kā galveno profesionālo pamatdarbību.

      Nosakot parasto dzīvesvietu, ar to vien, ka ierēdnis ir atjaunojis savus oficiālos personību apliecinošos dokumentus izcelsmes
         valstī, joprojām ietilpst izcelsmes valsts veselības apdrošināšanas sistēmā un ir savas izcelsmes valsts nodokļu maksātājs,
         nav pietiekami, lai konstatētu, ka viņa pastāvīgo interešu centrs vēl joprojām ir šajā valstī. Kaut arī daži no šiem apstākļiem
         var liecināt, ka ierēdnim ir pastāvīga saikne ar savu izcelsmes valsti, tie ir tikai un vienīgi formāli apstākļi, pamatojoties
         uz kuriem nav iespējams konstatēt šī ierēdņa faktisko dzīvesvietu. Runājot konkrētāk par nodokļu nomaksu izcelsmes valstī,
         saskaņā ar konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu starp šo valsti un ierēdņa amatā iecelšanas vietas valsti,
         nodokļu deklarāciju iesniegšana izcelsmes valstī, ja vien nav zināms, kādu lēmumu atbilstoši iepriekš minētajai konvencijai
         attiecībā uz šo ierēdni varētu pieņemt šo divu valstu iestādes, pati par sevi nav pietiekama, lai pierādītu pastāvīgas dzīvesvietas
         esamību izcelsmes valstī, jo šo deklarāciju iesniegšanas pamatā var būt attiecīgā ierēdņa vienpusēji pieņemts lēmums veikt
         savus nodokļu maksājumus šajā valstī.

      (skat. 54., 65., 76. un 77. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2000. gada 13. aprīlis, T‑18/98 Reichert/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑73. un II‑309. lpp., 30. punkts; 2001. gada 3. maijs, T‑60/00 Liaskou/Padome, Recueil FP, I‑A‑107. un II‑489. lpp., 63. punkts.

      2.      Lai organizāciju varētu uzskatīt par “starptautisku organizāciju” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta
         a) apakšpunkta otrā ievilkuma pēdējā teikuma piemērošanas nolūkā, tai jābūt formāli noteiktai un atzītai no valstu vai valstu
         izveidotu starptautisku organizāciju puses. Šādai atzīšanai ir jānotiek ar formālu paziņojumu, pozitīvo tiesību aktu, līgumu
         vai konvenciju, no kuras expressis verbis izriet, ka šī organizācija tiek faktiski atzīta no valstu vai valstu izveidoto starptautisko organizāciju puses.

      Šajā sakarā EOTK līguma 46. un 48. pants, kuros ir paredzēts, ka uzņēmumiem un apvienībām ir jāsadarbojas ar Komisiju, lai
         veicinātu tās uzdevumu izpildi, nav uzskatāmi par formālu šo uzņēmumu un apvienību atzīšanu, jo šīs tiesību normas drīzāk
         nosaka tiesības un pienākumus, kas atbilstoši šim līgumam ir piemērojami tam pakļautajiem tiesību subjektiem.

      Tāpat arī fakts, ka Komisija ir tiesīga apspriesties ar šiem uzņēmumiem un apvienībām un ka tie ir piedalījušies konsultatīvajās
         vai sagatavojošajās sanāksmēs, nevar tikt pielīdzināts sabiedrisko interešu funkcijai, ko Kopiena uzticējusi šīm organizācijām.

      Visbeidzot, lai izvērtētu, vai attiecīgajai organizācijai ir starptautisks raksturs, vērā ir jāņem tikai un vienīgi tās sastāvs,
         nevis tās piederība citām organizācijām, kurām ir starptautisks sastāvs.

      (skat. 113., 115., 117., 121. un 122. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 30. marts, T‑4/92 Vardakas/Komisija, Recueil, II‑357. lpp.; 2005. gada 13. septembris, T‑99/03 Atienza Morales/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑225. un II‑1029. lpp., 35. punkts.

      3.      To, ka administrācija, vispusīgi pārbaudot ierēdņa personāllietu, nav konstatējusi, ka tam izmaksātais ekspatriācijas pabalsts
         ir ticis izmaksāts nelikumīgi, nevar uzskatīt par konkrētu administrācijas rīcību, kas attiecīgajam ierēdnim var radīt tiesisko
         paļāvību par to, ka vēlāk netiks veikta nepamatoto maksājumu atgūšana, jo šis apstāklis pierāda tikai administrācijas pieļautās
         kļūdas turpināšanos, kas ir Civildienesta noteikumu 85. panta piemērošanas priekšnosacījums.

      Gadījumā, ja šī pabalsta izmaksas nelikumīgums ir tik acīmredzams, ka parasti rūpīgs ierēdnis, kuram ir tāda pieredze un pakāpe
         kā prasītājam, nevarēja par to nezināt, administrācijas neinformēšana par tam piešķirto finansiālo tiesību varbūtēji nepamatoto
         raksturu ierēdņa paša rīcības dēļ nostāda to nelikumīgā situācijā, kā rezultātā tas nevar atsaukties uz savu labticību, lai
         panāktu atbrīvojumu no nepamatoti saņemto maksājumu atmaksas. Šādā gadījumā administrācijai nevar pārmest, ka tā ir pārkāpusi
         pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses vai labas pārvaldības principu, jo tā ir pareizi piemērojusi Civildienesta noteikumu
         85. pantu.

      (skat. 159., 164.–166. un 170. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2004. gada 1. aprīlis, T‑312/02 Gussetti/Komisija, Recueil FP, I‑A‑125. un II‑547. lpp., 106. punkts un tajā minētā judikatūra.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1993. gada 25. maijā. # Laboratoire de prothèses oculaires pret Union nationale des syndicats d'opticiens de France un Groupement d'opticiens lunetiers détaillants un Syndicat des opticiens français indépendants un Syndicat national des adapteurs d'optique de contact. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Francija. # Lieta C-271/92.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1990. gada 11. decembrī. # Josef Pastätter pret Hauptzollamt Bad Reichenhall. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija. # Papildmaksājumi par pienu. # Lieta C-217/89.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2004. gada 15. jūlijā. # Georgios Gouvras pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Iecelšana amatā - Nepamatotu maksājumu atgūšana. # Apvienotās lietas T-180/02 un T-113/03.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2004. gada 15. jūlijā
      Apvienotās lietas T‑180/02 un T‑113/03
      Georgios Gouvras
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Iecelšana amatā – Pārcelšana dienesta interesēs – Darba vietas un ar to saistīto finanšu tiesību maiņa ar atpakaļejošu spēku – Neesoša parāda izpildījuma atprasījums – Iekārtošanās pabalsts un dienas nauda – Atalgojuma daļas pārnešana ārpus darba vietas
      Pilns teksts franču valodā II - 0000
      Priekšmets:         Prasības priekšmets lietā T‑180/02 ir atcelt Komisijas lēmumu, kurā ar atpakaļejošu spēku no 2000. gada 1. novembra un laikā,
         kad prasītājs bija pārcelts dienesta interesēs, prasītāja darba vieta noteikta Atēnās, atceltas prasītāja tiesības saņemt
         ekspatriācijas pabalstu un ikgadējo ceļa izdevumu atmaksu un uz tā atalgojumu attiecināts Grieķijai piemērojamais korekcijas
         koeficients, kā arī atcelt lēmumu par nepamatotu maksājumu atgūšanu un lietā T‑113/03 – atcelt Komisijas lēmumu, ar kuru prasītājam
         atteikts iekārtošanās pabalsts un dienas nauda par laika periodu, kad viņš dienesta interesēs bija pārcelts uz Atēnām, un
         iekārtošanās pabalsts par pārcelšanos atpakaļ uz Luksemburgu, kā arī lēmumu pārcelšanas laikā līdz 35 % ierobežot uz darba
         vietu Luksemburgā pārskaitāmo atalgojumu.

      Nolēmums:         Komisijas 2002. gada 30. aprīļa lēmums tiek atcelts tiktāl, ciktāl prasītājam atteikts izmaksāt iekārtošanās pabalstu sakarā
         ar darba vietas pārcelšanu uz Atēnām. Pārējie prasījumi par atcelšanu lietās T‑180/02 un T‑113/03 tiek noraidīti. Komisija
         sedz savus tiesāšanās izdevumus un trešo daļu no prasītāja tiesāšanās izdevumiem abās lietās. Prasītājs sedz divas trešdaļas
         no saviem tiesāšanās izdevumiem šajās pašās lietās.

      Kopsavilkums
      1.     Ierēdņi ─ Pārcelšana dienesta interesēs ─ Attiecīgā ierēdņa tiesības tikt uzklausītam ─ Tiesību uz aizstāvību ievērošana ─
            Apjoms
      (Civildienesta noteikumu 38. panta a) apakšpunkts)
      2.     Ierēdņi ─ Pārcelšana dienesta interesēs ─ Darba vieta ─ Noteikšana
      (Civildienesta noteikumu 38. panta d), f) un g) apakšpunkts)
      3.     Ierēdņi ─ Nepamatotu maksājumu atgūšana – Nosacījumi ─ Acīmredzami nepamatots maksājums ─ Ierēdnis, kas dienesta interesēs
            pārcelts uz tā izcelsmes valsti ─ Ekspatriācijas pabalsta samaksa un iepriekšējās darba vietas korekcijas koeficienta piemērošana
      (Civildienesta noteikumu 38. panta d  apakšpunkts un 85. pants)
      4.     Ierēdņi ─ Administrācijas pienākums sniegt palīdzību ─ Apjoms ─ Robežas
      5.     Ierēdņi ─ Principi ─ Tiesiskās paļāvības aizsardzība ─ Ierēdnis, kas dienesta interesēs pārcelts uz tā izcelsmes valsti ─
            Atalgojuma samaksa, ieskaitot ekspatriācijas pabalstu, iepriekšējā darba vietā ─ Situācija, kas nerada tiesisko paļāvību attiecībā
            uz darba vietas noteikšanu
      6.     Ierēdņi ─ Izdevumu atmaksāšana ─ Iekārtošanās pabalsts ─ Darba vietas maiņa ─ Dienesta interesēs pārcelts ierēdnis, kuram
            bija jāmaina dzīvesvieta, bet kuram nepievienojās ģimene ─ Tiesības uz pabalstu ─ Atgriešanās pie ģimenes iepriekšējā darba
            vietā ─ Nepamatoti izmaksāts pabalsts
      (Civildienesta noteikumu 20. pants; VII pielikuma 5. pants)
      7.     Ierēdņi ─ Izdevumu atmaksāšana ─ Dienas nauda ─ Priekšmets ─ Piešķiršanas nosacījumi
      (Civildienesta noteikumu 20. pants; VII pielikuma 10. pants)
      8.     Ierēdņi ─ Pārcelšana dienesta interesēs ─ Pārcelšanās rezultātā radušies papildu izdevumi ─ Jēdziens
      (Civildienesta noteikumu 38. panta d) apakšpunkts)
      9.     Ierēdņi ─ Atalgojums ─ Regulāri pārskaitījumi ārpus darba vietas ─ Iestāžu noteiktie ierobežojumi – Ierobežojuma 35 % apmērā
            no neto ienākumiem noteikšanas likumība
      10.   (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 17. pants)
      11.   Ierēdņi ─ Atalgojums ─ Pārskaitījumi uz citu, nevis darba vietas valsti ─ Civildienesta noteikumu VII pielikuma 17. panta
            2. punkta c) apakšpunkts ─ Pārskaitījums izņēmuma kārtā ─ Pamatojums ─ Regulāro izdevumu pilnīga segšana ─ Izslēgšana ─ Administrācijas
            diskrecionārā vara
      (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 17. panta 2. punkta c) apakšpunkts)
      1.     Gadījumā, kad notiek pārcelšana dienesta interesēs, par kuru, atšķirībā no pārcelšanas pēc personas lūguma, lēmumu ir pieņēmusi
         iecēlējinstitūcija un kas var neatbilst attiecīgā ierēdņa vēlmēm, administrācijai saskaņā ar tiesību uz aizstāvību principu
         pirms lēmuma pieņemšanas par to ir jāinformē attiecīgā persona un tā jāuzklausa. Šajā sakarā administrācija ir izpildījusi
         šo pienākumu, kad tāda ierēdņa gadījumā, no kura, ņemot vērā tā pakāpi, tai ir tiesības sagaidīt paaugstinātu zināšanu līmeni
         attiecībā uz administratīvajām un tiesību aktos paredzētajām procedūrām, tā norāda attiecīgajai personai, kurai joprojām ir
         tiesības lūgt sīkākus paskaidrojumus, paredzētās pārcelšanas galvenās pamatiezīmes.

      (skat. 74. un 76. punktu)
      Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1996. gada 28. februāris, T‑15/95 do Paço Quesado/Komisija, Recueil FP, I–A–57. un II‑171. lpp., 30. punkts; Pirmās instances tiesa, 2001. gada 30. maijs, T‑348/00 Barth/Komisija, Recueil FP, I‑A‑119. un II‑557. lpp., 33. punkts

      2.     Dienesta interesēs pārceltā ierēdņa darba vieta ir pārcelšanas vietā ar visām no tā izrietošajām sekām saistībā ar ekspatriācijas
         pabalstu un korekcijas koeficientu piemērošanu. Šajā sakarā Civildienesta noteikumu 38. pantā attiecībā uz amata un ierēdņa
         vispārējā atalgojuma tā pamatiestādē saglabāšanu nekas nav minēts par pārceltā ierēdņa darba vietas noteikšanu, jo šie noteikumi
         paredz tikai ierēdņa tiesību saglabāšanu. Darbs tādējādi ir funkcionāls, nevis ģeogrāfisks jēdziens.

      (skat. 81. un 82. punktu)
      3.     Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 85. pantu nepamatoti maksājumi ir jāatmaksā, ja to saņēmējs ir zinājis, ka nav pienācīga
         iemesla to samaksai, vai arī ja fakts par pārmaksāto summu nepārprotami norāda uz to, ka tās saņēmējs nevarēja par to nezināt.

      Attiecībā uz nepamatoti veikta maksājuma pastāvēšanu tā pamatā var būt administratīva bezdarbība vai tolerance, un tam var
         būt sekas ilgākā laikposmā. Šajā sakarā šāds nepamatoti veikts maksājums tāda ierēdņa gadījumā, kurš dienesta interesēs pārcelts
         uz valsti, kuras pilsonis viņš ir, nozīmē, ka vairākus mēnešus tiek saglabātas ar kļūdaini noteikto darba vietu saistītās
         finanšu tiesības, proti, ekspatriācijas pabalsts, kā arī pamatiestādes korekcijas koeficienta piemērošana viņa atalgojumam.
         Civildienesta noteikumu 38. pantā paredzētais vispārējā atalgojuma saglabāšanas princips paredz kompensācijas izmaksu, ja
         amatā, uz kuru viņš pārcelts, kopējais atalgojums ir mazāks nekā viņa pakāpes un līmeņa amatā pamatiestādē, un tas nevar būt
         par pamatu tam, lai administrācija izmaksātu pabalstus un piemaksas, uz kurām pārceltajam ierēdnim nav tiesību.

      Šāds nepamatoti veikts maksājums nenozīmē, ka attiecīgajai personai tas nav jāpārdomā vai jāpārbauda; ierēdnis, kurš rīkojas
         ar pienācīgu rūpību un kuram ir jāpārzina tā atalgojumu reglamentējošie noteikumi, nevar to nepamanīt. Pat ja administrācija
         neizsakās pietiekami skaidri un vairākus mēnešus pieņem lēmumu saistībā ar attiecīgās personas tiesībām, rūpīgs ierēdnis ar
         lielu pieredzi un augstu pakāpi nevar ignorēt to, ka ekspatriācijas pabalsta samaksa ir saistīta ar ekspatriāciju Civildienesta
         noteikumu VII pielikuma 4. panta izpratnē.

      (skat. 102., 104., 106., 107., 110. un 111. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1976. gada 24. jūnijs, 56/75 Elz/Komisija, Recueil, 1097. lpp., 19. un 20. punkts; Pirmās instances tiesa, 1994. gada 10. februāris, T‑107/92 White/Komisija, Recueil FP, I‑A‑41. un II‑143. lpp., 33. punkts

      4.     Administrācijas pienākums sniegt palīdzību tās darbiniekiem paredz, ka tiek ņemti vērā visi elementi, kas var ietekmēt tās
         lēmumu, un ka, to darot, administrācija ņem vērā ne tikai dienesta intereses, bet arī attiecīgā ierēdņa intereses. Tomēr šis
         pienākums nevar būt par pamatu tam, ka administrācija pārkāpj prasību, saskaņā ar kuru ierēdņu tiesību un interešu aizsardzībai
         vienmēr jābūt ierobežotai ar spēkā esošo tiesību noteikumu ievērošanu.

      (skat. 123. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1992. gada 31. marts, C‑255/90 P Burban/Parlaments, Recueil, I‑2253. lpp., 7. punkts; Pirmās instances tiesa, 1990. gada 27. marts, T‑123/89 Chomel/Komisija, Recueil, II‑131. lpp., 32. punkts; Pirmās instances tiesa, 1993. gada 16. marts, T‑33/89 un T‑74/89 Blackman/Parlaments, Recueil, II‑249. lpp., 96. punkts

      5.     Neviens ierēdnis nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu, ja nepastāv konkrēti administrācijas sniegti
         solījumi.

      Šajā sakarā tāda ierēdņa gadījumā, kurš dienesta interesēs pārcelts uz dalībvalsti, kuras pilsonis viņš ir, tā atalgojuma
         pagaidu saglabāšana, ieskaitot ekspatriācijas pabalstu, iepriekšējās darba vietas valstī, nav uzskatāma par netiešu administrācijas
         lēmumu attiecībā uz darba vietas noteikšanu minētajā valstī, kas radītu tiesības attiecīgajai personai.

      (skat. 127., 130. un 132. punktu)
      Atsauces: Chomel/Komisija, minēts iepriekš, 26. punkts; Pirmās instances tiesa, 1994. gada 30. novembris, T‑498/93 Dornonville de la Cour/Komisija, Recueil FP, I‑A‑257. un II‑813. lpp., 46. punkts

      6.     Saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 5. panta 1. punktu iekārtošanās pabalstu saņem ierēdnis, kurš pierāda, ka
         viņam nācies mainīt dzīvesvietu, lai izpildītu Civildienesta noteikumu 20. panta prasības. Tādējādi dienesta interesēs pārceltam
         ierēdnim, kuram ir jāiekārtojas citā, nevis tā iepriekšējā darba vietā, kaut gan viņa ģimene paliek dzīvot iepriekšējās darba
         vietas valstī, ir tiesības saņemt pabalstu par iekārtošanos pārcelšanas vietā. Savukārt, pēc pārcelšanas beigām atgriežoties
         savā pamata darba vietā, kur joprojām dzīvo ierēdņa ģimene, viņam nav tiesību saņemt šo pabalstu.

      (skat. 156., 157. un 161. punktu)
      7.     Civildienesta noteikumu VII pielikuma 10. pantā paredzētās dienas naudas mērķis ir kompensēt izdevumus un neērtības saistībā
         ar ierēdņa nepieciešamību pārcelties vai uz pagaidu laiku iekārtoties darba vietā, tai pat laikā saglabājot, arī īslaicīgi,
         viņa dzīvesvietu tā darbā pieņemšanas vai tā iepriekšējā darba vietā. Dienas nauda nav izmaksājama ierēdnim, kurš nav pierādījis
         ar pagaidu iekārtošanos saistītu izdevumu pastāvēšanu.

      (skat. 163. un 165. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1987. gada 5. februāris, 280/85 Mouzourakis/Parlaments, Recueil, 589. lpp., 9. punkts; Pirmās instances tiesa, 1992. gada 10. jūlijs, T‑63/91 Benzler/Komisija, Recueil, II‑2095. lpp., 20. punkts; Pirmās instances tiesa, 1997. gada 18. decembris, T‑57/96 Costantini/Komisija, Recueil FP, I‑A‑495. un II‑1293. lpp., 40. punkts

      8.      Civildienesta noteikumu 38. pantā paredzēto dienesta interesēs pārceltā ierēdņa papildu izdevumu, kas radušies saistībā ar
         pagaidu darba ieņemšanu ārpus tā iestādes, atmaksas mērķis nav kompensēt ar citu Civildienesta noteikumu ieviešanu saistītos
         maksājumus. Ekspatriācijas pabalsta atcelšana un darba vietas valsts korekcijas koeficienta piemērošana līdz ar to nav izdevumi
         šī noteikuma izpratnē. Tikai izmaksas var uzskatīt par papildu izdevumiem, kas radušies saistībā ar pārcelšanu.

      (skat. 195. punktu)
      Atsauce: Tiesa, 1982. gada 14. janvāris, 56/81 Novi/Komisija, Recueil, 1. lpp., 7. punkts

      9.     Civildienesta noteikumu VII pielikuma 17. pants, kurā paredzētas ierēdņa tiesības pārskaitīt atalgojumu, piešķir tiesības
         Kopienu iestādēm noteikt ar šiem pārskaitījumiem saistītos nosacījumus, atstājot tām zināmu rīcības brīvību. Tādējādi Civildienesta
         noteikumos neparedzētu ierobežojumu noteikšana pati par sevi nav nelikumīga tikai tādēļ, ka tā ir paredzēta zemāk stāvošā
         tiesību normā.

      Šajā sakarā 35 % robežas noteikšana neto atalgojumam attiecībā uz regulārajiem pārskaitījumiem, nepārsniedz šīs rīcības brīvības
         robežas. Šī robeža nav arī acīmredzami nesamērīga, jo tā attiecas uz izņēmumu no tiesību noteikuma, saskaņā ar kuru katrs
         ierēdnis saņem maksājumus tajā vietā un tās valsts valūtā, kurā viņš veic savus pienākumus un kur šie izdevumi radušies.

      (skat. 201.–203. punktu)
      Atsauces: Elz/Komisija, minēts iepriekš, 11.–15. punkts; Pirmās instances tiesa, 1992. gada 15. decembris, T‑75/91 Scaramuzza/Komisija, Recueil, II‑2557. lpp., 44. punkts; Pirmās instances tiesa, 1993. gada 26. oktobris, T‑6/92 un T‑52/92 Reinarz/Komisija, Recueil, II‑1047. lpp., 71.–74. punkts

      10.   Civildienesta noteikumu VII pielikuma 17. panta 2. punkta c) apakšpunkts attiecas nevis uz regulāriem pārskaitījumiem, kas
         ierobežoti ar 35 % no neto atalgojuma, bet gan uz tādiem pārskaitījumiem, kas veikti izņēmuma kārtā pienācīgi pamatotos gadījumos.
         Līdz ar to uz šo noteikumu nevar atsaukties, lai pilnībā segtu regulāros izdevumus, kas ierēdnim radušies citā, nevis tā darba
         vietas valstī. Šim noteikumam ir ierobežojošs raksturs un, ņemot vērā tā izņēmuma raksturu, tas pēc definīcijas piešķir administratīvajai
         iestādei plašu rīcības brīvību tā ieviešanā.

      (skat. 206.–209. punktu)


title: Tiesas spriedums (sestā palāta), 2017. gada 30. marts.#VG Čistoća d.o.o. pret Đuro Vladika un Ljubica Vladika.#Općinski sud u Velikoj Gorici lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Atkritumi – Direktīva 2008/98/EK – Atkritumu apsaimniekošanas izmaksu atgūšana – “Piesārņotājs maksā” princips – “Atkritumu īpašnieka” jēdziens – Par atkritumu apsaimniekošanu prasītā cena – Īpašā nodeva, kas paredzēta kapitālieguldījumu finansēšanai.#Lieta C-335/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2017. gada 30. martā (
            1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Vide — Atkritumi — Direktīva 2008/98/EK — Atkritumu apsaimniekošanas izmaksu atgūšana — “Piesārņotājs maksā” princips — Jēdziens “atkritumu īpašnieks” — Par atkritumu apsaimniekošanu prasītā cena — Īpašā nodeva, kas paredzēta kapitālieguldījumu finansēšanai”
      Lieta C‑335/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Općinski sud u Velikoj Gorici (Veļikas Goricas [Velika Gorica] rajona tiesa, Horvātija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 3. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 15. jūnijā, tiesvedībā

            VG Čistoća d.o.o.

      pret

            Đuro Vladika ,

            Ljubica Vladika .

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Regans [E. Regan], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents) un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  VG Čistoća d.o.o. vārdā – Ž. Galeković, direktors,

               —

               Horvātijas valdības vārdā – T. Galli, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – E. Sanfrutos Cano un M. Mataija, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par “piesārņotājs maksā” principa un Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīvas 2008/98/EK par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (OV 2008, L 312, 3. lpp.) 14. panta 1. punkta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp VG Čistoća d.o.o., pašvaldības atkritumu apsaimniekošanas uzņēmumu, un Đuro Vladika un Ljubica Vladika, atkritumu apsaimniekošanas pakalpojuma saņēmējiem, par rēķinu par sadzīves atkritumu savākšanu un apsaimniekošanu laikposmā no 2013. gada oktobra līdz 2014. gada septembrim apmaksu.

         Atbilstošie tiesību akti

            Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 2008/98 preambulas 1. apsvērums ir formulēts šādi:
               “Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/12/EK (2006. gada 5. aprīlis) par atkritumiem [(OV 2006, L 114, 9. lpp.)] izveido tiesisko regulējumu darbībām ar atkritumiem Kopienā. Tajā definēti tādi pamatjēdzieni kā atkritumi, reģenerācija un apglabāšana un paredzētas būtiskās prasības atkritumu apsaimniekošanai, jo sevišķi pienākums uzņēmumiem vai organizācijām, kas apsaimnieko atkritumus, saņemt atļauju vai reģistrēties un pienākums dalībvalstīm izstrādāt atkritumu apsaimniekošanas plānus. Ar to izveidoti tādi galvenie principi kā pienākums rīkoties ar atkritumiem tā, lai tas negatīvi neietekmētu vidi un cilvēku veselību, pamudinājums ievērot atkritumu apsaimniekošanas hierarhiju un rīkoties saskaņā ar principu, ka piesārņotājs maksā, prasība, ka atkritumu apglabāšanas izmaksas jāsedz atkritumu īpašniekam vai iepriekšējam īpašniekam, vai ražotājam, kura produkta rezultātā atkritumi ir radušies.”

               4

               Direktīvas 2008/98 preambulas 8. apsvērumā ir paredzēts:
               “Tādēļ ir vajadzīgs pārskatīt Direktīvu [2006/12], lai precizētu galvenos pamatjēdzienus, piemēram, atkritumu, reģenerācijas un apglabāšanas definīcijas, lai pastiprinātu atkritumu rašanās novēršanas pasākumus, lai ieviestu pieeju, kas ņem vērā produktu un materiālu visu aprites ciklu, bet ne tikai to atkritumu stadiju, un lai samazinātu atkritumu rašanās un apsaimniekošanas ietekmi uz vidi, tādējādi nostiprinot atkritumu nozīmi tautsaimniecībā. Turklāt, lai saglabātu dabas resursus, būtu jāveicina atkritumu pārstrāde un pārstrādāto materiālu izmantošana. Skaidrības un saprotamības dēļ Direktīva [2006/12] būtu jāatceļ un jāaizstāj ar jaunu direktīvu.”

               5

               Direktīvas 2008/98 preambulas 25. un 26. apsvērumā ir noteikts:

                        “(25)

                        Ir lietderīgi izmaksas sadalīt tā, lai tās atspoguļotu atkritumu rašanās un apsaimniekošanas faktiskās izmaksas vides jomā.

                        (26)

                        Princips, ka piesārņotājs maksā, ir pamatprincips gan Eiropas, gan starptautiskā mērogā. Atkritumu radītājam un īpašniekam atkritumus būtu jāapsaimnieko tā, lai garantētu augstu vides un cilvēku veselības aizsardzības pakāpi.”

               6

               Šīs direktīvas 3. pantā ir paredzēts:
               “Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
               [..]

                        5)

                        “atkritumu radītājs” ir ikviens, kura darbība rada atkritumus (sākotnējais atkritumu radītājs) vai ikviens, kas nodarbojas ar atkritumu priekšapstrādi, sajaukšanu vai citām darbībām, kuru rezultātā mainās šo atkritumu īpašības vai sastāvs;

                        6)

                        “atkritumu īpašnieks” ir atkritumu radītājs vai fiziska vai juridiska persona, kuras īpašumā atrodas atkritumi;

                  [..]

                        9)

                        “atkritumu apsaimniekošana” ir atkritumu savākšana, pārvadāšana, reģenerācija un apglabāšana, tostarp šādu darbību pārraudzība un apglabāšanas vietu aprūpe pēc to slēgšanas un arī darbības, ko veic kā tirgotājs vai starpnieks;

                        10)

                        “savākšana” ir atkritumu vākšana, tostarp atkritumu iepriekšēja šķirošana un glabāšana, lai tos nogādātu uz atkritumu apstrādes iekārtu;

                        11)

                        “dalīta savākšana” ir savākšana, nošķirot atkritumu plūsmu pēc atkritumu veida un īpašībām, lai tos varētu vieglāk apstrādāt;

                  [..]

                        14)

                        “apstrāde” ir reģenerācijas vai apglabāšanas darbības, tostarp sagatavošana reģenerācijai vai apglabāšanai;

                  [..]

                        17)

                        “pārstrāde” ir jebkāda reģenerācijas darbība, kurā atkritumu materiālus pārstrādā produktos, materiālos vai vielās to sākotnējam vai citam nolūkam. Jēdzienā ir ietverta organisku materiālu pārstrāde, bet nav ietverta enerģijas reģenerācija un iestrāde materiālos, ko lietos kā kurināmo vai aizbēršanai;

                  [..].”

               7

               Direktīvas 2008/98 11. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis vajadzības gadījumā īsteno pasākumus, lai veicinātu produktu atkārtotu izmantošanu un atkārtotas izmantošanas darbību sagatavošanu, piemēram, veicinot otrreizējas izmantošanas un remonta tīklu izveidi un atbalstu, izmantojot ekonomiskus instrumentus, pasūtījuma kritērijus, kvantitatīvus mērķus vai citus pasākumus.
               Dalībvalstis veic pasākumus, lai veicinātu kvalitatīvu pārstrādi, un šajā nolūkā izveido atsevišķas savākšanas sistēmas, ar kuru palīdzību tehniski, videi nekaitīgā veidā un ekonomiski lietderīgi nodrošināt nepieciešamos kvalitātes standartus attiecīgajās pārstrādes nozarēs.
               [..]”

               8

               Šīs direktīvas 14. pantā ir noteikts:
               “1.   Saskaņā ar principu, ka piesārņotājs maksā, atkritumu apsaimniekošanas izmaksas sedz sākotnējais atkritumu radītājs, pašreizējais atkritumu īpašnieks vai iepriekšējais atkritumu īpašnieks.
               2.   Dalībvalstis var pieņemt lēmumu, ka atkritumu apsaimniekošanas izmaksas pilnībā vai daļēji jāsedz tā produkta ražotājam, no kā šie atkritumi radušies, un ka šīs izmaksas daļēji var segt tāda produkta izplatītāji.”

               9

               Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai katrs sākotnējais atkritumu radītājs vai cits īpašnieks atkritumu apstrādi veic pats vai uztic to starpniekam vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apstrādi, vai arī privātam vai valsts atkritumu savācējam saskaņā ar 4. un 13. pantu.”

            Horvātijas tiesības

                  10

                  Zakon o komunalnom gospodarstvu (Likums par pašvaldības ekonomiku), pamatlietas faktu norises laikā spēkā esošajā redakcijā, 20. panta 1. punktā bija noteikts:
               “Komunālo pakalpojumu cena ļauj finansēt šādu pašvaldības darbību veikšanu:
               [..]

                        4.

                        tīrības uzturēšana, ciktāl tas attiecas uz sadzīves atkritumu savākšanu un aizvešanu,

                        5.

                        sadzīves atkritumu apglabāšana poligonā,
                        [..].”

               11

                  Zakon o održivom gospodarenju otapadom (Atkritumu ilgtspējīgas apsaimniekošanas likums) 4. pantā ir paredzēts:
               “1.   Šī likuma izpratnē:
               [..]

                        10.

                        “atkritumu savākšanas darbība” ir atkritumu parasta savākšanas procedūra un steidzama savākšanas procedūra, kā arī atkritumu savākšanas pārstrādes centrā procedūra;

                  [..]

                        39.

                        “atkritumu īpašnieks” ir atkritumu radītājs vai fiziska vai juridiska persona, kuras īpašumā atrodas atkritumi;

                  [..]

                        48.

                        “atkritumu radītājs” ir ikviena persona, kura darbība rada atkritumus, un/vai persona, kas nodarbojas ar atkritumu priekšapstrādi, sajaukšanu vai citām darbībām, kuru rezultātā mainās šo atkritumu sastāvs vai īpašības;
                        [..].”

               12

               Šā likuma 6. panta 1. punktā ir noteikts, ka atkritumu apsaimniekošana ir balstīta uz to principu ievērošanu, kas izriet no valsts tiesībām, Savienības acquis un starptautiskajam tiesībām vides aizsardzības jomā, it īpaši uz “piesārņotājs maksā” principa ievērošanu, saskaņā ar kuru “atkritumu radītājs, iepriekšējais atkritumu īpašnieks vai atkritumu īpašnieks sedz atkritumu apsaimniekošanas pasākumu izmaksas un ir finansiāli atbildīgs par tādu pasākumu veikšanu, kas ir vērsti uz to, lai atlīdzinātu kaitējumu, ko šie pēdējie minētie ir radījuši vai varētu radīt”.

               13

               Minētā likuma 6. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Ar atkritumu apsaimniekošanu saistītās izmaksas sedz tās preces ražotājs, kas rada atkritumus, vai atkritumu radītājs.”

               14

               Atbilstoši šī paša likuma 28. pantam:
               “(1)   Pašvaldībai savā teritorijā ir jānodrošina:
               [..]

                        2.

                        Papīra, metāla, stikla, plastmasas un tekstila atkritumu, kā arī masīvu (apjomīgu) sadzīves atkritumu dalīta savākšana;
                        [..].”

               15

               Atkritumu ilgtspējīgas apsaimniekošanas likuma 30. pantā “Jauktu sadzīves atkritumu un bioloģiski noārdāmu sadzīves atkritumu savākšanas pakalpojums” ir noteikts:
               “(1)   Jauktu sadzīves atkritumu un bioloģiski noārdāmu sadzīves atkritumu savākšanas sabiedriskais pakalpojums iekļauj šo atkritumu savākšanu no dažādajiem lietotājiem, izmantojot konteinerus, attiecīgajā pakalpojuma sniegšanas teritorijā, kā arī to nogādāšanu personai, kas ir pilnvarota veikt to apstrādi.
               [..]
               (6)   Šā panta 4. punktā minētā pakalpojuma saņēmējam:
               [..]

                        3.

                        ir jāsedz sadzīves atkritumu apsaimniekošanas izmaksas proporcionāli pakalpojuma sniedzējam nodotajam atkritumu daudzumam.”

               16

               Šā likuma 33. pantā ir paredzēts:
               “(1)   Pakalpojuma sniedzējam ir jāaprēķina šā likuma 30. panta 1. punktā minētā sabiedriskā pakalpojuma cena atbilstoši kārtībai, kas nodrošina “piesārņotājs maksā” principa ievērošanu, ekonomiski dzīvotspējīgu saimniecību, kā arī atbilstoši šim likumam sniegto pakalpojumu drošumu, tiesiskumu un kvalitāti [..].
               (2)   Pakalpojuma sniedzējam šā likuma 30. panta 1. punktā minētā sabiedriskā pakalpojuma saņēmējiem ir jāizsniedz rēķins proporcionāli pārskata periodā nodoto atkritumu daudzumam, kur šis daudzuma kritērijs ir balstīts uz nodoto atkritumu masu vai atkritumu konteineru tilpumu un šo konteineru iztukšošanas reižu skaitu atbilstoši šā likuma 30. panta 7. punktā minētajam lēmumam.
               [..]
               (4)   Pakalpojuma sniedzējam šā likuma 30. panta 1. punktā minētā sabiedriskā pakalpojuma cenā ir jāiekļauj šādas izmaksas: atkritumu savākšanas aprīkojuma iegādes un uzturēšanas izmaksas, atkritumu pārvadāšanas izmaksas, atkritumu apstrādes izmaksas un citas izmaksas, kas ir paredzētas šā likuma 29. panta 10. punktā minētajā regulējumā.
               [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               17

               Pamatlieta attiecas uz to rēķinu apmaksu, ko VG Čistoća ir pieprasījusi no Vladika ģimenes par mājsaimniecības atkritumu apsaimniekošanu laikposmā no 2013. gada oktobra līdz 2014. gada septembrim, kuri mēnesī ir 78,61 Horvātijas kunu (HRK) (apmēram 10,54 euro).

               18

               Atbildētāji pamatlietā iebilst pret tās rēķinu daļas apmaksu, kura atbilst vidē nelikumīgi atstāto atkritumu dalītai savākšanai, pārstrādei un apglabāšanai poligonā, kā arī īpašās nodevas samaksu, kas paredzēta tādu kapitālieguldījumu finansēšanai, kurus atkritumu apsaimniekošanas uzņēmums ir veicis, lai veiktu pārstrādes darbības. Turpretī viņi neiebilst pret tās rēķinu daļas apmaksu, kas attiecas uz faktiski radīto un aizvākto atkritumu aizvākšanu un apglabāšanu poligonā.

               19

                  VG Čistoća vērsās Općinski sud u Velikoj Gorici (Veļikas Goricas rajona tiesa, Horvātija), lai piedzītu summas, ko ir parādā Vladika ģimene.

               20

               Iesniedzējtiesa precizē, ka šai ģimenei bija tikai 120 litru liels konteiners un ka, izrakstot rēķinus par atkritumu apsaimniekošanas pakalpojumiem, VG Čistoća veic ikmēneša pārskatu par atkritumu aizvešanu atkarībā no izmantoto konteineru izmēra. Tādējādi šī sabiedrība izrakstīja rēķinus, pamatojoties uz iztukšoto konteineru tilpumu, nevis uz atbildētāju pamatlietā faktiski radīto atkritumu svaru.

               21

               Šī tiesa uzskata, ka, lai nodrošinātu vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu, prasītājai pamatlietā būtu jāparedz savākšanas sistēma, kas ļauj izrakstīt rēķinus tikai par lietotāju faktiski radītajiem atkritumiem. Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka šiem lietotājiem būtu jāpiešķir īpaši konteineri atsevišķi savācamu atkritumu vākšanai (papīram, plastmasai, jauktajiem atkritumiem). Iesniedzējtiesa piebilst, ka lietotājiem nebūtu jāmaksā par atkritumu apglabāšanu poligonā, veicot pārstrādi. Tādējādi tā jautā par to, vai lietotājiem ir jāmaksā par visām pozīcijām rēķinos, kas izsniegti par sadzīves atkritumu apsaimniekošanu.

               22

               Šajā kontekstā Općinski sud u Velikoj Gorici (Veļikas Goricas rajona tiesa, Horvātija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Kā saskaņā ar Savienības tiesībām tiek aprēķināta maksa par mājsaimniecības atkritumu savākšanu un aizvešanu? Vai Savienības pilsoņi maksā rēķinus par sadzīves atkritumu savākšanu un aizvešanu, par to mājsaimniecības atkritumu savākšanu un aizvešanu maksājot atbilstoši iztukšoto atkritumu tvertņu vai konteineru tilpumam vai atbilstoši aizvesto atkritumu apjomam, un vai tie maksā arī kādas citas nodevas?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               23

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/98 14. pants un 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, pirmkārt, ka atkritumu apstrādes pakalpojuma saņēmēji maksā cenu, kas tiek aprēķināta, pamatojoties uz piešķirtā konteinera tilpumu, nevis uz faktiski aizvesto atkritumu svaru, un, otrkārt, ka šie saņēmēji maksā papildu nodevu, kas paredzēta, lai finansētu ieguldījumus, kuri ir vajadzīgi savākto atkritumu apstrādei.

               24

               Saskaņā ar Direktīvas 2008/98 14. pantu un “piesārņotājs maksā” principu atkritumu apsaimniekošanas izmaksas sedz sākotnējais atkritumu radītājs vai pašreizējais vai iepriekšējais atkritumu īpašnieks. Šīs finansiālās saistības minētajiem atkritumu īpašniekiem ir noteiktas sakarā ar viņu dalību minēto atkritumu radīšanā (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2008. gada 24. jūnijs, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, 77. punkts, kā arī 2009. gada 16. jūlijs, Futura Immobiliare u.c., C‑254/08, EU:C:2009:479, 45. punkts).

               25

               Attiecībā uz sadzīves atkritumu apsaimniekošanas un apglabāšanas izmaksu finansēšanu, ciktāl runa ir par pakalpojumu, kas tiek kolektīvi sniegts visiem “īpašniekiem”, dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2008/98 15. pantu ir pienākums nodrošināt, lai principā visi šī pakalpojuma lietotāji kā “īpašnieki” šīs direktīvas 3. panta izpratnē kolektīvi segtu vispārējās atkritumu apglabāšanas izmaksas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 16. jūlijs, Futura Immobiliare u.c., C‑254/08, EU:C:2009:479, 46. punkts).

               26

               Pašreizējā Savienības tiesību stāvoklī nav nekāda tiesiskā regulējuma, kas būtu pieņemts, pamatojoties uz LESD 192. pantu, un kurā būtu noteikts, ka dalībvalstīm ir jāievēro precīza metode attiecībā uz sadzīves atkritumu apglabāšanas izmaksu finansēšanu, līdz ar to šis finansējums pēc attiecīgās dalībvalsts izvēles var tikt vienlīdz nodrošināts, izmantojot nodokli, nodevu vai jebkādus citus nosacījumus. Šādos apstākļos tādu rēķinu izrakstīšanas kritēriju izmantošana, kas balstīti uz lietotāju rīcībā nodota konteinera tilpumu, atkarībā tostarp no dzīvojamās ēkas platības, kuru tie aizņem, kā arī no to izmantošanas nolūka, var palīdzēt aprēķināt šo atkritumu apglabāšanas izmaksas un tās sadalīt starp dažādiem īpašniekiem, ciktāl šie rādītāji var tieši ietekmēt minēto izmaksu apmēru (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 16. jūlijs, Futura Immobiliare u.c., C‑254/08, EU:C:2009:479, 48. un 50. punkts).

               27

               Līdz ar to tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā sadzīves atkritumu apsaimniekošanas un apglabāšanas finansēšanas nolūkā ir paredzēta cena, kas tiek aprēķināta, pamatojoties uz aplēsto radīto atkritumu apjomu, nevis uz faktiski radīto to atkritumu svaru, kas ir nodoti savākšanai, pašreizējā Savienības tiesību stāvoklī nevarētu tikt uzskatīts par pretrunā esošu Direktīvas 2008/98 14. pantam un 15. panta 1. punktam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 16. jūlijs, Futura Immobiliare u.c., C‑254/08, EU:C:2009:479, 51. punkts).

               28

               Tas pats attiecas uz tādas papildu nodevas ieviešanu, kas ir paredzēta to ieguldījumu finansēšanai, kuri ir vajadzīgi atkritumu apstrādei, tostarp to pārstrādei.

               29

               Proti, atbilstoši Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punktam dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai atkritumu radītāji sakarā ar viņu dalību atkritumu radīšanā kolektīvi piedalītos vajadzīgo ieguldījumu veikšanā, lai īstenotu Direktīvas 2008/98 11. panta 1. punktā, 14. pantā un 15. panta 1. punktā paredzētos mērķus (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2008. gada 24. jūnijs, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, 77. punkts, kā arī 2009. gada 16. jūlijs, Futura Immobiliare u.c., C‑254/08, EU:C:2009:479, 46. punkts).

               30

               Lai arī šobrīd Savienības tiesībās šajā jomā kompetentajām valsts iestādēm ir paredzēta plaša rīcības brīvība attiecībā uz tādu cenu aprēķināšanas kārtības noteikšanu kā atkritumu apsaimniekošanas izmaksas un attiecīgā papildu nodeva pamatlietā, iesniedzējtiesai, pamatojoties uz tai zināmajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, tomēr ir jāpārbauda, vai prasītā cena, kā arī šī papildu nodeva pamatlietā neizraisa to, ka dažiem “īpašniekiem” tiek noteiktas izmaksas, kuras acīmredzami nav samērīgas ar atkritumu, kurus tie var radīt, apjomu vai īpašībām (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 16. jūlijs, Futura Immobiliare u.c., C‑254/08, EU:C:2009:479, 55. un 56. punkts).

               31

               Šajā nolūkā tostarp ir jāņem vērā kritēriji, kas ir saistīti ar dzīvojamās ēkas, kuru lietotāji aizņem, veidu, tās platību un šīs ēkas izmantošanas nolūku, “īpašnieku” atkritumu radīšanas spēju, lietotājiem piešķirtā konteinera tilpumu, kā arī vākšanas biežumu, ciktāl šie parametri var tieši ietekmēt atkritumu apsaimniekošanas un apglabāšanas izmaksu summu.

               32

               Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/98 14. pants un 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šobrīd Savienības tiesībās tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā sadzīves atkritumu apsaimniekošanas un apglabāšanas finansēšanas nolūkā ir paredzēta cena, kas tiek aprēķināta, pamatojoties uz aplēsto pakalpojuma saņēmēju radīto atkritumu apjomu, nevis uz faktiski radīto un savākšanai nodoto atkritumu daudzumu, kā arī tas, ka šie saņēmēji kā atkritumu īpašnieki maksā papildu nodevu, kas paredzēta, lai finansētu kapitālieguldījumus, kuri ir vajadzīgi atkritumu apstrādei, tostarp to pārstrādei. Iesniedzējtiesai, pamatojoties uz tai zināmajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, tomēr ir jāpārbauda, vai tādējādi dažiem “īpašniekiem” netiek noteiktas izmaksas, kuras acīmredzami nav samērīgas ar atkritumu, kurus tie spēj radīt, apjomu vai īpašībām. Šajā nolūkā valsts tiesa tostarp var ņemt vērā kritērijus, kas ir saistīti ar dzīvojamās ēkas, kuru lietotāji aizņem, veidu, tās platību un šīs ēkas izmantošanas nolūku, “īpašnieku” atkritumu radīšanas spēju, lietotājiem piešķirtā konteinera tilpumu, kā arī vākšanas biežumu, ciktāl šie parametri var tieši ietekmēt atkritumu apsaimniekošanas un apglabāšanas izmaksu summu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               33

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīvas 2008/98/EK par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu 14. pants un 15. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šobrīd Savienības tiesībās tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā sadzīves atkritumu apsaimniekošanas un apglabāšanas finansēšanas nolūkā ir paredzēta cena, kas tiek aprēķināta, pamatojoties uz aplēsto pakalpojuma saņēmēju radīto atkritumu apjomu, nevis uz faktiski radīto un savākšanai nodoto atkritumu daudzumu, kā arī tas, ka šie saņēmēji kā atkritumu īpašnieki maksā papildu nodevu, kas paredzēta, lai finansētu kapitālieguldījumus, kuri ir vajadzīgi atkritumu apstrādei, tostarp to pārstrādei. Iesniedzējtiesai, pamatojoties uz tai zināmajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, tomēr ir jāpārbauda, vai tādējādi dažiem “īpašniekiem” netiek noteiktas izmaksas, kuras acīmredzami nav samērīgas ar atkritumu, kurus tie spēj radīt, apjomu vai īpašībām. Šajā nolūkā valsts tiesa tostarp var ņemt vērā kritērijus, kas ir saistīti ar dzīvojamās ēkas, kuru lietotāji aizņem, veidu, tās platību un šīs ēkas izmantošanas nolūku, “īpašnieku” atkritumu radīšanas spēju, lietotājiem piešķirtā konteinera tilpumu, kā arī vākšanas biežumu, ciktāl šie parametri var tieši ietekmēt atkritumu apsaimniekošanas izmaksu summu.

                     [Paraksti]

            (
            1
         )	* Tiesvedības valoda – horvātu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2010. gada 9.septembrī. # Axis AB pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "ETRAX" reģistrācijas pieteikums - Agrākas valsts grafiskas preču zīmes, kas ietver vārdiskus elementus "ETRA I+D" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Apelācijas sūdzības pieņemamība Apelāciju padomē - Regulas (EK) Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punkts un Regulas (EK) Nr. 40/94 59. pants (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 60. pants). # Lieta T-70/08.

text:
      Lieta T‑70/08
      Axis AB
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “ETRAX” reģistrācijas pieteikums – Agrākas valsts grafiskas preču zīmes, kas ietver vārdiskus elementus “ETRA I+D” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Apelācijas sūdzības pieņemamība Apelāciju padomē – Regulas (EK) Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punkts un Regulas (EK) Nr. 40/94 59. pants (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 60. pants)
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Apelācijas sūdzības termiņš un forma – Iesniegšana rakstveidā un divu mēnešu laikā
            – Summas, kas atbilst apelācijas nodevai, pārskaitīšana – Darbība, kas pati par sevi nav pietiekama
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 59. pants)
      2.      Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Kopienu tiesā – Biroja procesuālā loma
      (Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 3. punkts)
      3.      Kopienas preču zīme – Apelācijas process – Prasība Kopienu tiesā – Vispārējās tiesas kompetence – Apelāciju padomju lēmumu
            tiesiskuma pārbaude
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 63. panta 3. punkts)
      1.      Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 59. pantu apelācijas sūdzību par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču
         zīmes, paraugi un modeļi) instanču lēmumu iesniedz Birojā rakstveidā divu mēnešu laikā pēc lēmuma izziņošanas dienas.

      Lai gan saskaņā ar minēto pantu apelācijas sūdzība netiek uzskatīta par iesniegtu, kamēr nav samaksāta apelācijas nodeva,
         attiecīgās summas pārskaitījums pats par sevi nav uzskatāms par līdzvērtīgu dokumentam, kura iesniegšanu prasa minētais pants.

      (sal. ar 22. un 23. punktu)
      2.      Lai gan Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 3. punktā ir noteikts, ka persona, kas iestājusies lietā, savā atbildes rakstā
         var prasīt atcelt vai grozīt Apelāciju padomes lēmumu punktā, kurš nav minēts pieteikumā, no šīs tiesību normas a contrario izriet, ka savukārt Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) nevar izvirzīt šādus prasījumus.

      (sal. ar 27. punktu)
      3.      Vispārējā tiesa veic Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) instanču lēmumu tiesiskuma pārbaudi.
         Ja tā secina, ka šāds lēmums, kas tiek apstrīdēts ar tai iesniegto prasību, ir prettiesisks, tai tas ir jāatceļ. Tā nevar
         prasību noraidīt, kompetentās Biroja instances, kas ir apstrīdētā akta autors, pamatojumu aizstājot ar savu pamatojumu.

      (sal. ar 29. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2010. gada 9. septembrī (*)

      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “ETRAX” reģistrācijas pieteikums – Agrākas valsts grafiskas preču zīmes, kas ietver vārdiskus elementus “ETRA I+D” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Apelācijas sūdzības pieņemamība Apelāciju padomē – Regulas (EK) Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punkts un Regulas (EK) Nr. 40/94 59. pants (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 60. pants)
      Lieta T‑70/08
      Axis AB, Lunda [Lund] (Zviedrija), ko pārstāv J. Nurderids [J. Norderyd], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Foliārs‑Mongirāls [A. Folliard‑Monguiral], pārstāvis,

      atbildētājs,
      otra procesa ITSB Apelāciju padomē dalībniece –
      Etra Investigación y Desarrollo, SA, Valensija (Spānija),

      par prasību par ITSB Apelāciju otrās padomes 2007. gada 27. novembra lēmumu lietā R 334/2007‑2 attiecībā uz iebildumu procesu
         starp Etra Investigación y Desarrollo, SA un Axis AB.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši M. Preks [M. Prek] un V. M. Čuke [V. M. Ciucă] (referents),

      sekretārs N. Rozners [N. Rosner], administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2008. gada 12. februārī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 9. jūnijā,
      pēc 2010. gada 29. aprīļa tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības priekšvēsture
      1        2004. gada 17. jūnijā prasītāja Axis AB Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas
         pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994,
         L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)).

      2        Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdiska preču zīme “ETRAX”.

      3        Reģistrācijas pieteikums – pēc ierobežošanas procesa ITSB gaitā – attiecas uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 9. un
         42. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko
         klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām.

      4        2005. gada 1. augustā Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 31/2005.

      5        2005. gada 14. oktobrī Etra Investigacion y Desarrollo, SA, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu (tagad – Regulas Nr. 207/2009 41. pants), iesniedza iebildumus pret pieteiktās
         preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz šī sprieduma 3. punktā minētajām precēm un pakalpojumiem.

      6        Iebildumi bija balstīti uz šādām agrākām preču zīmēm:

      –        Spānijas grafiska preču zīme Nr. 2194122, par kuru reģistrācijas pieteikums tika iesniegts 1998. gada 5. novembrī un kas reģistrēta
         1999. gada 22. novembrī, attiecībā uz precēm, kas ietilpst 9. klasē (“zinātniskie, kuģniecības, ģeodēziskie, elektriskie,
         fotogrāfiskie, kinematogrāfiskie, optiskie, svēršanas, mērīšanas, signalizācijas, kontroles (pārbaudes), glābšanas un mācību
         aparāti; aparāti skaņas vai attēlu ierakstīšanai, pārraidei vai reproducēšanai; magnētiskie datu nesēji, skaņas ierakstu diski;
         tirdzniecības automāti un mehānismi priekšapmaksas aparātiem; kases aparāti, rēķināšanas mašīnas, informācijas apstrādes ierīces
         un datori; ugunsdzēsības ierīces”); minētās preču zīmes attēls ir šāds:

      –        Spānijas grafiska preču zīme Nr. 2413572, par kuru reģistrācijas pieteikums tika iesniegts 2001. gada 9. jūlijā un kas reģistrēta
         2002. gada 8. janvārī, attiecībā uz precēm, kas ietilpst 9. klasē (“zinātniskie, kuģniecības, ģeodēziskie, elektriskie, fotogrāfiskie,
         kinematogrāfiskie, optiskie, svēršanas, mērīšanas, signalizācijas, kontroles (pārbaudes), glābšanas un mācību aparāti; aparāti
         skaņas vai attēlu ierakstīšanai, pārraidei vai reproducēšanai; magnētiskie datu nesēji, skaņas ierakstu diski; tirdzniecības
         automāti un mehānismi priekšapmaksas aparātiem; kases aparāti, rēķināšanas mašīnas, informācijas apstrādes ierīces un datori;
         ugunsdzēsības ierīces”); minētās preču zīmes attēls ir šāds:

      –        Spānijas grafiska preču zīme Nr. 2413574, par kuru reģistrācijas pieteikums tika iesniegts 2001. gada 9. jūlijā un kas reģistrēta
         2002. gada 22. aprīlī, attiecībā uz pakalpojumiem, kas ietilpst 42. klasē (“inženierijas pakalpojumi; rūpnieciskā izpēte un
         izstrādnes attiecībā uz elektriskām un elektroniskām iekārtām”); minētās preču zīmes attēls ir šāds:

      7        Iebildumu pamatojumā tika norādīta sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta (tagad – Regulas
         Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) izpratnē.

      8        2006. gada 11. decembrī Iebildumu nodaļa, uzskatot, ka atšķirības starp apzīmējumiem novērš agrāku preču zīmju un reģistrācijai
         pieteiktās preču zīmes sajaukšanas iespēju, pilnībā noraidīja iebildumus.

      9        Apelācijas sūdzība, kas nav datēta, par Iebildumu nodaļas lēmumu tika saņemta ITSB 2007. gada 21. februārī.

      10      Ar 2007. gada 27. novembra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) ITSB Apelāciju otrā padome apmierināja apelācijas
         sūdzību, atceļot Iebildumu nodaļas lēmumu un pilnībā noraidot reģistrācijas pieteikumu.

      11      Konkrēti, Apelāciju padome vispirms izskatīja pieņemamības jautājumu un norādīja, ka, lai gan apelācijas paziņojums, kas nav
         datēts, tika saņemts ITSB 2007. gada 21. februārī, t.i., pēc apelācijas sūdzības iesniegšanai paredzētā termiņa beigām, kas
         bija 2007. gada 12. februāris, apelācijas nodevas samaksa ar bankas pārskatījumu “ir izpildījusi apelācijas paziņojuma lomu
         pieņemamības mērķiem”, ņemot vērā, ka šī samaksa tika veikta laikus un ka tajā bija ietverta sīkāka informācija, kas tiek
         prasīta ar Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Regulu Nr. 40/94 (OV L 303, 1. lpp.),
         48. noteikuma 1. punktu.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      12      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      13      ITSB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      14      Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu, ITSB norādīja, ka tas lūdz Vispārējo tiesu vai nu noraidīt prasību
         pēc būtības, vai arī grozīt apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz paziņojumu par faksa kopijas nosūtīšanu, ko pārsūtījusi otra
         procesa Apelāciju padomē dalībniece.

       Juridiskais pamatojums
      15      Savas prasības pamatojumam prasītāja būtībā izvirza divus pamatus, kas saistīti attiecīgi ar Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma
         1. un 2. punkta pārkāpumu un ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

      16      Vispirms ir jāizskata pirmais pamats, kas saistīts ar Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. un 2. punkta pārkāpumu.

       Lietas dalībnieku argumenti
      17      Prasītāja pārmet Apelāciju padomei, ka tā esot pārkāpusi Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. un 2. punktu. It īpaši tā norāda,
         ka Apelāciju padome esot kļūdaini uzskatījusi, ka apelācijas sūdzība ir pieņemama saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma
         1. punktu, lai gan bankas pārskaitījuma, ar kuru samaksāta apelācijas nodeva, dokuments bija sagatavots spāņu valodā pretēji
         Regulas Nr. 2868/95 48. noteikuma 2. punktam, saskaņā ar kuru apelācijas paziņojums ir jāiesniedz procedūras, kurā pieņēma
         apelācijai pakļauto lēmumu, valodā, proti, šajā gadījumā – angļu valodā.

      18      ITSB atzīst, ka Apelāciju padome ir pārkāpusi Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. un 2. punktu. Tomēr ITSB apgalvo, ka saskaņā
         ar Eiropas Savienības tiesību principu Apelāciju padomes pieļautā kļūda nav pietiekams pamats apstrīdētā lēmuma atcelšanai,
         jo šim “procesuālajam pārkāpumam” nevarēja būt “izšķiroša ietekme” uz apelācijas sūdzības pieņemamību Apelāciju padomē.

      19      ITSB norāda, ka Apelāciju padomei iesniegtā apelācijas sūdzība esot pieņemama, jo iebildumu iesniedzēja 2007. gada 21. februārī
         iesniedza paziņojumu par faksa kopijas nosūtīšanu, kas apliecina, ka apelācijas paziņojums, kurš pilnībā atbilst Regulas Nr. 2868/95
         48. noteikumā paredzētajiem nosacījumiem, tika nosūtīts tā paša gada 8. februārī. Lai gan ITSB nav atradusi apliecinājumus
         par minētās faksa kopijas saņemšanu, saskaņā ar judikatūru (Pirmās instances tiesas 2005. gada 19. aprīļa spriedums apvienotajās
         lietās T‑380/02 un T‑128/03 Success‑Marketing/ITSB – Chipita (“PAN & CO”), Krājums, II‑1233. lpp.) dokumenta saņemšanas datums varot tikt pierādīts ar paziņojumu par faksa kopijas nosūtīšanu.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      20      Vispirms ir jāizskata iebildums par Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punkta pārkāpumu.

      21      Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punktu, ja apelācijas sūdzība neatbilst tostarp Regulas Nr. 40/94 59. pantā
         (tagad – Regulas Nr. 207/2009 60. pants) paredzētajiem nosacījumiem, Apelāciju padome to noraida kā nepieņemamu, ja vien šie
         trūkumi nav novērsti līdz pēdējā minētajā pantā noteiktā termiņa beigām, t.i., divu mēnešu laikā no apstrīdēta lēmuma izziņošanas
         dienas.

      22      Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 59. pantu apelācijas sūdzību iesniedz ITSB divu mēnešu laikā pēc lēmuma izziņošanas dienas un
         uzskata par iesniegtu tikai tad, kad ir samaksāta apelācijas nodeva.

      23      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka no Vispārējās tiesas judikatūras izriet, ka, lai gan saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 59. pantu
         apelācijas sūdzība netiek uzskatīta par iesniegtu, kamēr nav samaksāta apelācijas nodeva, attiecīgās summas pārskaitījums
         pats par sevi nav uzskatāms par līdzvērtīgu dokumentam, kura iesniegšanu prasa minētais pants (Pirmās instances tiesas 2005. gada
         31. maija spriedums lietā T‑373/03 Solo Italia/ITSB – Nuova Sala (“PARMITALIA”), Krājums, II‑1881. lpp., 58. punkts).

      24      Aplūkojamajā lietā Apelāciju padome ir uzskatījusi, ka, lai gan apelācijas paziņojums, kas nav datēts, tika saņemts ITSB 2007. gada
         21. februārī, t.i., pēc apelācijas sūdzības iesniegšanai paredzētā termiņa beigām, kas bija 2007. gada 12. februāris, apelācijas
         nodevas samaksa ar bankas pārskatījumu “ir izpildījusi apelācijas paziņojuma lomu pieņemamības mērķiem”, ņemot vērā, ka šī
         samaksa tika veikta laikus un ka tajā bija ietverta sīkāka informācija, kas tiek prasīta ar Regulas Nr. 2868/95 48. noteikuma
         1. punktu.

      25      Līdz ar to Apelāciju padome nav ievērojusi nosacījumu, kas saistīts ar apelācijas paziņojuma esamību Regulas Nr. 40/94 59. panta
         izpratnē, kā tas ir interpretēts iepriekš minētajā judikatūrā, un tātad nav ievērojusi Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 1. punktu.

      26      Attiecībā uz ITSB apgalvojumiem, ka šī Apelāciju padomes pieļautā kļūda esot jāuzskata par pārkāpumu, kas nav pamats apstrīdētā
         lēmuma atcelšanai, jo, ja šī kļūda nebūtu pieļauta, lēmuma saturs nebūtu citāds, ir jānorāda, ka atbildes rakstā ITSB ir izvirzījis
         vienīgi prasījumu noraidīt prasītājas prasību. Tikai tiesas sēdē ITSB paziņoja, ka tas lūdz Vispārējo tiesu vai nu noraidīt
         prasību, vai arī grozīt apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz paziņojumu par faksa kopijas nosūtīšanu, ko pārsūtījusi otra procesa
         Apelāciju padomē dalībniece.

      27      Ja šis paziņojums būtu jāuzskata par grozīšanas prasījuma izvirzīšanu, ko pirmo reizi veic tiesas sēdes laikā, tad šāds prasījums
         – pat neatkarīgi no apstākļa, ka tas, iespējams, ir izvirzīts novēloti, – ir jānoraida kā nepieņemams. Lai gan Vispārējās
         tiesas Reglamenta 134. panta 3. punktā ir noteikts, ka “persona, kas iestājas lietā, [..] savā atbildes rakstā [..] var prasīt
         atcelt vai grozīt Apelāciju padomes lēmumu punktā, kurš nav minēts pieteikumā”, no šīs tiesību normas a contrario izriet, ka savukārt ITSB nevar izvirzīt šādus prasījumus (Tiesas 2004. gada 12. oktobra spriedums lietā C‑106/03 P Vedial/ITSB, Krājums, I‑9573. lpp., 34. punkts).

      28      Tiktāl, ciktāl ar šādiem argumentiem ITSB aicina Vispārējo tiesu noraidīt prasību un līdz ar to apstiprināt apstrīdēto lēmumu,
         tajā pašā laikā aizstājot lēmuma pamatojumu, tāpat šiem argumentiem nevar piekrist.

      29      Ir jāatgādina, ka Vispārējā tiesa veic ITSB instanču lēmumu tiesiskuma pārbaudi. Ja tā secina, ka šāds lēmums, kas tiek apstrīdēts
         ar tai iesniegto prasību, ir prettiesisks, tai tas ir jāatceļ. Tā nevar prasību noraidīt, kompetentās ITSB instances, kas
         ir apstrīdētā akta autors, pamatojumu aizstājot ar savu pamatojumu (Pirmās instances tiesas 2009. gada 25. marta spriedums
         lietā T‑402/07 Kaul/ITSB – Bayer (“ARCOL”), Krājums, II‑737. lpp., 49. punkts).

      30      Aplūkojamajā lietā jau ir norādīts, ka Apelāciju padomes secinājums par tai iesniegtās apelācijas sūdzības pieņemamību bija
         pamatots vienīgi ar bankas pārskaitījuma dokumentu, kuru tā ir pielīdzinājusi apelācijas paziņojumam. Tāpat ir norādīts, ka
         šajā secinājumā, ko Apelāciju padome izdarījusi apstrīdētajā lēmumā, ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā (skat. šī sprieduma
         25. punktu).

      31      Turpretim Apelāciju padome nemaz nav pamatojusies uz paziņojumu par faksa kopijas nosūtīšanu, uz kuru atsaucas ITSB savos
         argumentos. Apstrīdētā lēmuma 9. punktā Apelāciju padome ir tikai norādījusi šajā sakarā:

      “Iebildumu iesniedzēja apgalvo, ka apelācijas sūdzība tika iesniegta 2007. gada 8. februārī, t.i., pirms termiņa beigām, un
         iesniedz paziņojumu par faksa kopijas nosūtīšanu šā argumenta pamatojumam. [ITSB] tomēr nav atradusi apliecinājumus par šo
         dokumentu, kas, kā tiek apgalvots, esot ticis saņemts minētajā dienā.”

      32      Šajos apstākļos apstrīdētais lēmums ir jāatceļ. Attiecīgajā gadījumā Apelāciju padomei ir jāizvērtē, vai un kādā mērā iepriekš
         minētais dokuments, uz ko atsaucas ITSB savos argumentos, varētu ietekmēt apelācijas sūdzības, kuru tai iesniegusi iebildumu
         iesniedzēja, pieņemamību.

      33      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāapmierina pirmais prasītājas izvirzītais pamats un ar šādu pamatojumu jāatceļ
         apstrīdētais lēmums; nav nepieciešams pārbaudīt ne iebildumu, kas saistīts ar Regulas Nr. 2868/95 49. noteikuma 2. punkta
         pārkāpumu, ne arī otro pamatu, kas saistīts ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      34      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ITSB spriedums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju otrās padomes 2007. gada 27. novembra
            lēmumu lietā R 334/2007‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp Etra Investigación y Desarrollo, SA un Axis AB;
      2)      ITSB sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Axis tiesāšanās izdevumus.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 9. septembrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.