title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2008. gada 10.jūlijā.#Ministerul Administraţiei şi Internelor - Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti pret Gheorghe Jipa.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunalul Dâmboviţa - Rumānija.#Eiropas Savienības pilsonība - EKL 18. pants - Direktīva 2004/38/EK - Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā.#Lieta C-33/07.

text:
      Lieta C‑33/07
      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      pret
      Gheorghe Jipa
      (Tribunalul Dâmboviţa lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Eiropas Savienības pilsonība – EKL 18. pants – Direktīva 2004/38/EK – Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Eiropas Savienības pilsonība – Līguma noteikumi – Piemērojamība personām
      (EKL 17. panta 1. punkts un 18. pants)
      2.        Eiropas Savienības pilsonība – Tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38
      (EKL 18. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38 27. pants)
      1.        Dalībvalsts pilsonim, kuru izdod cita dalībvalsts, ir Savienības pilsoņa statuss atbilstoši EKL 17. panta 1. punktam, un tāpēc
         viņš arī attiecībā uz savu izcelsmes dalībvalsti var atsaukties uz tiesībām, kas ir saistītas ar šādu statusu, cita starpā
         uz EKL 18. pantā piešķirtajām tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Šajā sakarā tiesības brīvi
         pārvietoties Eiropas Savienības pilsoņiem ietver gan tiesības ieceļot dalībvalstī, kas nav viņu izcelsmes dalībvalsts, gan
         tiesības izceļot no tās. EK līgumā garantētās pamatbrīvības būtu bezjēdzīgas, ja izcelsmes dalībvalsts bez pienācīga pamatojuma
         varētu aizliegt saviem pilsoņiem izceļot no tās teritorijas, lai ieceļotu citas dalībvalsts teritorijā.

      (sal. ar 17. un 18. punktu)
      2.        EKL 18. pants un Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties
         dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364,
         90/365 un 93/96, 27. pants pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir atļauts ierobežot dalībvalsts pilsoņa tiesības ieceļot
         kādā dalībvalsts teritorijā, cita starpā pamatojoties uz to, ka viņš no tās iepriekš ir bijis izdots, jo viņš tajā bija “uzturējies
         nelegāli”, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šī pilsoņa personiskā darbība rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami
         nopietnu apdraudējumu sabiedrības pamata interesēm un, otrkārt, attiecīgais ierobežojošais pasākums ir tāds, kas nodrošina
         sasniedzamā mērķa īstenošanu un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai. Iesniedzējtiesai, pamatojoties uz faktiem
         un tiesisko regulējumu, kuri pamatoja lūgumu ierobežot izbraukšanas tiesības, ir jāpārbauda, vai tā tas ir tās izskatāmajā
         lietā.

      Attiecībā uz pirmo nosacījumu pasākums, ar kuru tiek ierobežotas tiesības brīvi pārvietoties, ir jāveic, ņemot vērā apsvērumus
         tikai par dalībvalsts, kura veic šo pasākumu, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības aizsardzību. Šis pasākums nevar balstīties
         tikai uz kādas citas dalībvalsts minētajiem iemesliem, lai pamatotu lēmumu par Kopienu pilsoņa izraidīšanu no šīs dalībvalsts.
         Tomēr tas neizslēdz, ka kompetentās valsts iestādes savā vērtējumā var ņemt vērā šādus iemeslus, lai veiktu brīvu pārvietošanos
         ierobežojošu pasākumu.

      (sal. ar 25., 28. un 30. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2008. gada 10. jūlijā (*)

      Eiropas Savienības pilsonība – EKL 18. pants – Direktīva 2004/38/EK – Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā
      Lieta C‑33/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Tribunalul Dâmboviţa (Rumānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 17. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 24. janvārī, tiesvedībā

      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      pret
      Gheorghe Jipa.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] un E. Levits,

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Rumānijas valdības vārdā – E. Ganea [E. Ganea], pārstāve,

      –        Grieķijas valdības vārdā – E. Skandalu [E. Skandalou] un Dž. Papadžani [G. Papagianni], pārstāves,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Maidani [D. Maidani] un I. Trifa [I. Trifa], pārstāves,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 14. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 18. pantu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa
         Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu
         teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK,
         75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp., kļūdas labojums OV L 229, 35. lpp.), 27. pantu.

      2        Šis lēmums iesniegts saistībā ar tiesvedību par Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti (Valsts pārvaldes lietu un iekšlietu ministrija – Bukarestes Pasu ģenerāldirektorāts, turpmāk tekstā – “ministrija”) lūgumu
         Tribunalul Dâmboviţa [Dambrovicas tiesa] pieņemt nolēmumu, aizliedzot Jipa [Jipa] kungam, kas ir Rumānijas pilsonis, ceļot uz Beļģiju uz laiku līdz trīs gadiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 2004/38 4. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Neskarot noteikumus par ceļošanas dokumentiem, ko piemēro valstu robežkontrolei, visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas
         apliecību vai pasi un viņu ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir derīga pase, ir tiesības izceļot
         no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti.”

      4        Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 27. panta 1. un 2. punktu:

      “1.      Ievērojot šīs nodaļas noteikumus, dalībvalstis neatkarīgi no valstiskās piederības drīkst ierobežot Savienības pilsoņu un
         viņu ģimenes locekļu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības
         apsvērumu dēļ. Šādus apsvērumus neizmanto ekonomiskos nolūkos.

      2.      Pasākumi, ko veic sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ, atbilst proporcionalitātes principam un pamatojas
         tikai uz attiecīgā indivīda personisko darbību. Iepriekšējas kriminālas sodāmības pašas par sevi nav pamatojums šādu pasākumu
         veikšanai.

      Attiecīgā indivīda personiskajai darbībai jārada faktiski, attiecīgajā brīdī esoši un pietiekami nopietni draudi, kas skar
         vienu no sabiedrības pamatinteresēm. Nav pieņemami apsvērumi, kas atdalīti no konkrētā gadījuma iezīmēm vai pamatojas uz vispārējas
         profilakses apsvērumiem.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      5        1995. gada Nolīguma starp Beļģijas Karalistes valdību, Luksemburgas Lielhercogistes valdību un Nīderlandes Karalistes valdību,
         no vienas puses, un Rumānijas valdību, no otras puses, par tādu personu atpakaļuzņemšanu, kuras uzturas nelegāli, un kas apstiprināts
         ar Rumānijas Valdības dekrētu Nr. 825/1995 (1995. gada 20. oktobra Monitorul Oficial al României Nr. 241; turpmāk tekstā – “nolīgums par atpakaļuzņemšanu”), 1. pantā ir noteikts:

      “Rumānijas valdība pēc Beļģijas valdības, Luksemburgas valdības vai Nīderlandes valdības lūguma un bez jebkādām formalitātēm
         savā teritorijā uzņem atpakaļ ikvienu, kas neizpilda vai vairāk neizpilda nosacījumus, lai varētu iebraukt vai uzturēties
         Beļģijas, Luksemburgas vai Nīderlandes teritorijā, ja ir pierādīts vai pieņemts, ka attiecīgā persona ir Rumānijas pilsonis.”

      6        2005. gada 20. jūlija likuma “Par Rumānijas pilsoņu brīvas pārvietošanās uz ārvalstīm nosacījumiem” (2005. gada 29. jūlija
         Monitorul Oficial al României Nr. 682), redakcijā, kas ir piemērojama šai lietai (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 248/2005”), 3. panta 1. un 3. punktā ir
         paredzēts:

      “1.      Rumānijas pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties uz ārvalstīm var ierobežot tikai īslaicīgi šajā likumā paredzētajos gadījumos
         un atbilstoši tajā paredzētajiem nosacījumiem; šāds ierobežojums ir uzskatāms par šīs brīvības atcelšanu vai attiecīgā gadījumā
         par šīs brīvības ierobežojumu.

      [..]
      3.      Jebkurš ierobežojums tiesībām brīvi pārvietoties uz ārvalstīm ir pagaidu aizliegums ceļot uz īpaši norādītajām valstīm, ko
         kompetentās Rumānijas iestādes nosaka atbilstoši šajā likumā paredzētajiem nosacījumiem.”

      7        Likuma Nr. 248/2005 38. pantā ir noteikts:

      “Ierobežojumu Rumānijas pilsoņu tiesībām brīvi pārvietoties uz ārvalstīm var noteikt uz laika periodu, kas nepārsniedz trīs
         gadus, ievērojot šādus nosacījumus un šo ierobežojumu attiecinot vienīgi uz:

      a)      personu, kuru valsts ir izraidījusi, pamatojoties uz nolīgumu par personu atpakaļuzņemšanu, kas noslēgts starp Rumāniju un
         attiecīgo valsti;

      b)      personu, kuras uzturēšanās valsts teritorijā šīs personas veikto darbību dēļ vai to darbību dēļ, kuras tā varētu veikt, varētu
         nopietni kaitēt Rumānijas interesēm vai attiecīgā gadījumā divpusējām attiecībām starp Rumāniju un attiecīgo valsti.”

      8        Likuma Nr. 248/2005 39. pantā ir paredzēts:

      “Likuma 38. panta a) punktā paredzētajā gadījumā pēc Pasu ģenerāldirektorāta lūguma saistībā ar to valsti, no kuras šī persona
         tika repatriēta, lēmumu pieņem tiesa, kuras teritoriālajā jurisdikcijā dzīvo šī persona, vai arī gadījumā, ja attiecīgā persona
         uzturas ārvalstīs, – Tribunalul Bucureşti [Bukarestes Tiesa].”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      9        2006. gada 10. septembrī Jipa izbrauca no Rumānijas, lai ieceļotu Beļģijas Karalistē. 2006. gada 26. novembrī “nelegālās uzturēšanās”
         dēļ šajā dalībvalstī viņš tika izdots Rumānijai saskaņā ar Nolīgumu par atpakaļuzņemšanu.

      10      2007. gada 11. janvārī ministrija iesniedza lūgumu Tribunalul Dâmboviţa [Dambrovicas tiesā], lai tā saskaņā ar Likuma Nr. 248/2005 38. un 39. pantu pieņemtu nolēmumu, aizliedzot Jipam ieceļot Beļģijā
         uz laiku līdz trīs gadiem.

      11      Iesniedzējtiesa uzsver, ka ministrijas lūgumā nav precizēts “nelegālās uzturēšanās”, kuras rezultātā Jipa bija jāuzņem atpakaļ
         Rumānijā, raksturs.

      12      Šādos apstākļos Tribunalul Dâmboviţa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai EKL [..] 18. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka Rumānijā spēkā esošais tiesiskais regulējums ([likuma Nr. 248/2005]
         38. un 39. pants) ir šķērslis personu tiesībām brīvi pārvietoties?

      2.a)               Vai [likuma Nr. 248/2005] 38. un 39. pants, kas kavē personas (kura ir Rumānijas pilsonis un tagad arī Eiropas Savienības
         pilsonis) brīvu pārvietošanos uz citu valsti (šajā gadījumā uz Eiropas Savienības dalībvalsti), ir šķērslis personu tiesībām
         brīvi pārvietoties, kas ir paredzētas EKL 18. pantā;

      b)      vai Eiropas Savienības dalībvalsts (šajā gadījumā Rumānija) var ierobežot savu pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties citas dalībvalsts
         teritorijā?

      3.a)               Vai jēdziens “nelegāla uzturēšanās” [Rumānijas] valdības dekrēta [Nr. 825/1995] nozīmē, kas ir valsts tiesību noteikums, ar
         kuru ir apstiprināts [Nolīgums par atpakaļuzņemšanu] (pamatojoties uz kuru, tika nolemts izdot Rumānijai atbildētāju, kurš
         attiecīgajā valstī “uzturējās nelegāli”), ir “sabiedriskās kārtības” vai “valsts drošības” iemesls, kas paredzēts Direktīvas 2004/38
         27. pantā, un tādējādi attaisno ierobežojuma noteikšanu attiecībā uz šādas personas tiesībām brīvi pārvietoties;

      b)      gadījumā, ja atbilde uz iepriekš uzdoto jautājumu ir apstiprinoša, vai Direktīvas [2004/38] 27. pants jāinterpretē tādā nozīmē,
         ka dalībvalstis var automātiskā veidā, nepārbaudot attiecīgās personas “personisko darbību”, noteikt ierobežojumus attiecībā
         uz Eiropas Savienības pilsoņa tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties, pamatojoties uz “sabiedrisko kārtību” un “valsts
         drošību”?”

      13      Iesniedzējtiesa, uzskatot, ka minētie jautājumi prasa steidzamu Tiesas atbildi, ņemot vērā, ka Jipam ir jābūt tiesībām izmantot
         savas tiesības brīvi pārvietoties vai pēc iespējas ātrāk uzzināt, ka viņš var tikai ierobežoti izmantot šīs tiesības, lūdza
         Tiesu piemērot lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu paātrinātu procesu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 104.a panta pirmo daļu.

      14      Tiesas priekšsēdētājs šo lūgumu ar 2007. gada 3. aprīļa rīkojumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka nav izpildīti 104.a panta
         pirmajā daļā ietvertie nosacījumi.

       Par prejudiciāliem jautājumiem
      15      Uzdodot šos jautājumus, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai EKL 18. pants un Direktīvas 2004/38 27. pants
         pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir atļauts ierobežot dalībvalsts pilsoņa tiesības pārvietoties uz citu dalībvalsti,
         pamatojoties uz to, ka viņš no šīs valsts iepriekš bija izdots sakarā ar to, ka viņš tajā bija “uzturējies nelikumīgi”.

      16      Savos Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos Rumānijas valdība un Grieķijas valdība, kā arī Eiropas Kopienu Komisija ir
         vienisprātis par to, ka uz šiem jautājumiem ir jāatbild apstiprinoši.

      17      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Jipam kā Rumānijas pilsonim ir Savienības pilsoņa statuss atbilstoši EKL 17. panta 1. punktam
         un tāpēc viņš arī attiecībā uz savu izcelsmes dalībvalsti var atsaukties uz tiesībām, kas ir saistītas ar šādu statusu, cita
         starpā uz EKL 18. pantā piešķirtajām tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (šajā sakarā cita starpā
         skat. 2001. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑184/99 Grzelczyk, Recueil, I‑6193. lpp., 31.–33. punkts; 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C‑192/05 Tas‑Hagen un Tas, Krājums, I‑10451. lpp., 19. punkts, kā arī 2007. gada 23. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑11/06 un C‑12/06 Morgan un Bucher, Krājums, I‑9161. lpp., 22. un 23. punkts).

      18      Turpinājumā ir jāprecizē, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 35. punktā, ka tiesības brīvi pārvietoties Eiropas
         Savienības pilsoņiem ietver gan tiesības ieceļot dalībvalstī, kas nav viņu izcelsmes dalībvalsts, gan tiesības izceļot no
         tās. Kā Tiesai jau ir bijusi iespēja to uzsvērt, EK līgumā garantētās pamatbrīvības būtu bezjēdzīgas, ja izcelsmes dalībvalsts
         bez pienācīga pamatojuma varētu aizliegt saviem pilsoņiem izceļot no tās teritorijas, lai ieceļotu citas dalībvalsts teritorijā
         (pēc analoģijas brīvības veikt uzņēmējdarbību un darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā skat. 1988. gada 27. septembra spriedumu
         lietā 81/87 Daily Mail and General Trust, Recueil, 5483. lpp., 16. punkts; 1994. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑379/92 Peralta, Recueil, I‑3453. lpp., 31. punkts, un 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman, Recueil, I‑4921. lpp., 97. punkts).

      19      Direktīvas 2004/38 4. panta 1. punktā turklāt tieši ir paredzēts, ka visiem Savienības pilsoņiem ar derīgu personas apliecību
         vai pasi ir tiesības izceļot no dalībvalsts teritorijas, lai ceļotu uz citu dalībvalsti.

      20      No tā izriet, ka uz tādu situāciju, kādā ir atbildētājs pamata lietā un kura ir izklāstīta šī sprieduma 9. un 10. punktā,
         attiecas Eiropas Savienības pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā.

      21      Visbeidzot, ir jāatgādina, ka Savienības pilsoņu tiesības pārvietoties nav beznosacījumu, bet Līgumā, kā arī tā piemērošanai
         pieņemtajos noteikumos šīm tiesībām var būt noteikti ierobežojumi un nosacījumi (šajā sakarā cita starpā skat. 2000. gada
         11. aprīļa spriedumu lietā C‑356/98 Kaba, Recueil, I‑2623. lpp., 30. punkts; 2003. gada 6. marta spriedumu lietā C‑466/00 Kaba, Recueil, I‑2219. lpp., 46. punkts, un 2008. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑398/06 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑0000. lpp.,
         27. punkts).

      22      Pamata lietā minētie ierobežojumi un nosacījumi it īpaši izriet no Direktīvas 2004/38 27. panta 1. punkta, ar kuru dalībvalstīm
         ir atļauts ierobežot Savienības pilsoņu vai viņu ģimenes locekļu pārvietošanās brīvību – cita starpā sabiedriskās kārtības
         vai valsts drošības apsvērumu dēļ.

      23      Šajā sakarā Tiesa vienmēr ir uzsvērusi, ka, lai arī dalībvalstīm saskaņā ar to vajadzībām, kuras katrā dalībvalstī un laika
         periodā var atšķirties, principā ir tiesības noteikt sabiedriskās kārtības un valsts drošības prasības, tomēr Kopienu kontekstā
         un it īpaši kā pamatojums atkāpei no personu brīvas pārvietošanās pamatprincipa šīs prasības ir jāinterpretē šauri un to saturu
         nevar noteikt katra dalībvalsts vienpusēji bez Eiropas Kopienu iestāžu kontroles (šajā sakarā skat. 1975. gada 28. oktobra
         spriedumu lietā 36/75 Rutili, Recueil, 1219. lpp., 26. un 27. punkts; 1977. gada 27. oktobra spriedumu lietā 30/77 Bouchereau, Recueil, 1999. lpp., 33. un 34. punkts; 2000. gada 14. marta spriedumu lietā C‑54/99 Église de scientologie, Recueil, I‑1335. lpp., 17. punkts, kā arī 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑36/02 Omega, Krājums, I‑9609. lpp., 30. un 31. punkts). Judikatūrā ir precizēts, ka sabiedriskās kārtības jēdziens katrā ziņā nozīmē,
         ka papildus sabiedriskiem traucējumiem, ko rada jebkurš likumpārkāpums, pastāv faktisks, attiecīgajā brīdī esošs un pietiekami
         nopietns apdraudējums sabiedrības pamata interesēm (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Rutili, 28. punkts; lietā Bouchereau, 35. punkts, kā arī 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑482/01 un C‑493/01 Orfanopoulos un Oliveri, Recueil, I‑5257. lpp., 66. punkts).

      24      Šāds regulējums attiecībā uz tādām atkāpēm no minētā pamatprincipa, uz kurām dalībvalstis var atsaukties, it īpaši nozīmē,
         kā tas izriet no Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punkta, ka, lai pamatotu pasākumus, ko veic sabiedriskās kārtības vai valsts
         drošības apsvērumu dēļ, tiem ir jāpamatojas tikai uz attiecīgā indivīda personisko darbību. Nav pieņemami apsvērumi, kas atdalīti
         no konkrētā gadījuma iezīmēm vai pamatojas uz vispārējas profilakses apsvērumiem.

      25      Jāpiebilst, kā to pareizi norāda Rumānijas valdība, Komisija, kā arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 43. punktā, ka pasākums,
         ar kuru tiek ierobežotas tiesības brīvi pārvietoties, ir jāveic, ņemot vērā apsvērumus tikai par dalībvalsts, kura veic šo
         pasākumu, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības aizsardzību. Šis pasākums nevar balstīties tikai uz kādas citas dalībvalsts
         minētajiem iemesliem, lai pamatotu, kā pamata lietā, lēmumu par Kopienu pilsoņa izraidīšanu no šīs dalībvalsts. Tomēr tas
         neizslēdz, ka kompetentās valsts iestādes savā vērtējumā var ņemt vērā šādus iemeslus, lai veiktu brīvu pārvietošanos ierobežojošu
         pasākumu (pēc analoģijas skat. 2006. gada 31. janvāra spriedumu lietā C‑503/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑1097. lpp., 53. punkts).

      26      Citiem vārdiem, tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, to, ka Savienības pilsonis ir izdots no kādas citas dalībvalsts teritorijas,
         kurā viņš uzturējās nelegāli, izcelsmes dalībvalsts nevar ņemt vērā, lai ierobežotu šī pilsoņa tiesības uz brīvu pārvietošanos,
         ja vien viņa personiskā darbība nerada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu sabiedrības pamata
         interesēm.

      27      Situācija, kuras dēļ radās strīds pamata lietā, nešķiet tāda, kas izpilda šī sprieduma 22.–26. punktā atgādinātās prasības.
         It īpaši šķiet, ka no lietas materiāliem, kurus Tiesai iesniedza iesniedzējtiesa, un no Rumānijas valdības rakstveida apsvērumiem
         izriet, ka ministrijas lūgums ierobežot Jipa tiesības uz brīvu pārvietošanos pamatojas tikai uz Jipas izdošanu no Beļģijas
         Karalistes sakarā ar viņa “nelegālo uzturēšanos” šajā dalībvalstī, specifiski neizvērtējot šīs personas personisko darbību
         un vispār neatsaucoties uz jebkāda veida apdraudējumu, kuru šī persona rada sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai. Rumānijas
         valdība savos rakstveida apsvērumos turklāt precizē, ka Beļģijas iestāžu lēmums, ar kuru tika uzdots izdot Jipu, arī nepamatojās
         uz sabiedriskās kārtības vai valsts drošības iemesliem.

      28      Tomēr iesniedzējtiesai, pamatojoties uz faktiem un tiesisko regulējumu, kuri pamata lietā pamatoja ministrijas izteikto lūgumu
         ierobežot Jipas izbraukšanas tiesības, ir jākonstatē viss nepieciešamais šajā sakarā.

      29      Šajā vērtējumā iesniedzējtiesai ir jānosaka arī, vai minētais izbraukšanas tiesību ierobežojums ir tāds, kas nodrošina sasniedzamā
         mērķa īstenošanu un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai. No Direktīvas 2004/38 27. panta 2. punkta, kā arī
         Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka pasākums, ar kuru ir ierobežotas tiesības brīvi pārvietoties, var tikt pamatots tikai
         tad, ja ar to ir ievērots samērīguma princips (šajā sakarā cita starpā skat. 1993. gada 2. augusta spriedumu apvienotajās
         lietās C‑259/91, C‑331/91 un C‑332/91 Alluè u.c., Recueil, I‑4309. lpp., 15. punkts; 2002. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑413/99 Baumbast un R, Recueil, I‑7091. lpp., 91. punkts, kā arī 2002. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑100/01 Oteiza Olazabal, Recueil, I‑10981. lpp., 43. punkts).

      30      Līdz ar to uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild šādi: EKL 18. pants un Direktīvas 2004/38 27. pants pieļauj valsts tiesisko
         regulējumu, ar kuru ir atļauts ierobežot dalībvalsts pilsoņa tiesības ieceļot kādā dalībvalsts teritorijā, cita starpā pamatojoties
         uz to, ka viņš no tās iepriekš ir bijis izdots, jo viņš tajā bija “uzturējies nelegāli”, ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šī pilsoņa
         personiskā darbība rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu sabiedrības pamata interesēm
         un, otrkārt, attiecīgais ierobežojošais pasākums ir tāds, kas nodrošina sasniedzamā mērķa īstenošanu un nepārsniedz to, kas
         ir nepieciešams tā sasniegšanai. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tā tas ir tās izskatāmajā lietā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      31      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      EKL 18. pants un Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu
            ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un
            atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK,
            27. pants pieļauj valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ir atļauts ierobežot dalībvalsts pilsoņa tiesības ieceļot kādā dalībvalsts
            teritorijā, cita starpā pamatojoties uz to, ka viņš no tās iepriekš ir bijis izdots, jo viņš tajā bija “uzturējies nelegāli”,
            ar nosacījumu, ka, pirmkārt, šī pilsoņa personiskā darbība rada faktisku, attiecīgajā brīdī esošu un pietiekami nopietnu apdraudējumu
            sabiedrības pamata interesēm un, otrkārt, attiecīgais ierobežojošais pasākums ir tāds, kas nodrošina sasniedzamā mērķa īstenošanu
            un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tā tas ir tās izskatāmajā lietā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – rumāņu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 6.oktobrī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku.#PVN - Priekšnodokļa atskaitīšana - Ar subsīdiju palīdzību finansēti ražošanas līdzekļi.#Lieta C-243/03.

text:
      Lieta C‑243/03
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Francijas Republiku
      PVN – Priekšnodokļa atskaitīšana – Ar subsīdiju palīdzību finansēti ražošanas līdzekļi
      Ģenerāladvokāta M. Pojareša Maduru [M. Poiares Maduro] secinājumi, sniegti 2005. gada 10. martā

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 6. oktobrī
      Sprieduma kopsavilkums
      Noteikumi par nodokļiem – Tiesību aktu saskaņošana – Apgrozījuma nodokļi – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma – Priekšnodokļa
            atskaitīšana – Tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežojumi – Valsts tiesību akti, kas ierobežo par ražošanas līdzekļu iegādi,
            kas ir finansēta ar subsīdiju palīdzību, samaksātā nodokļa atskaitīšanu – Nepieļaujamība
      (Padomes Direktīvas 77/388 17. un 19. pants)
      Dalībvalsts, kura paredz speciālus noteikumus, kas ierobežo par ražošanas līdzekļu iegādi samaksātā pievienotās vērtības nodokļa
         atskaitīšanu tādēļ, ka iegāde ir finansēta ar subsīdiju palīdzību, nepilda pienākumus, kurus tai uzliek Kopienu tiesības,
         proti – 17. un 19. pants Sestajā direktīvā 77/388 par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem.

      (sal. ar 37. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 6. oktobrī (*)

      PVN – Priekšnodokļa atskaitīšana – Ar subsīdiju palīdzību finansēti ražošanas līdzekļi
      Lieta C‑243/03
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2003. gada 6. jūnijā cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv E. Traversa [E. Traversa], pārstāvis, kam palīdz N. Kutrelis [N. Coutrelis], advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Francijas Republiku, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues] un K. Jurgensena-Mersjē [C. Jurgensen-Mercier], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv N. Diasa Abada [N. Díaz Abad], pārstāve,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], S. fon Bārs [S. von Bahr] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 10. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, paredzot speciālus noteikumus, kas ierobežo par ražošanas
         līdzekļu iegādi samaksātā pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) atskaitīšanu tādēļ, ka iegāde ir finansēta
         ar subsīdiju palīdzību, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kurus tai uzliek Kopienu tiesības, proti – 17. un
         19. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
         nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā
         direktīva”), kas grozīta ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2       2. panta otrā daļa Padomes 1967. gada 11. aprīļa Pirmajā direktīvā 67/227/EEK par dalībvalstu tiesību aktu par apgrozījuma
         nodokļiem saskaņošanu (OV 1967, 71, 1301. lpp.; turpmāk tekstā – “Pirmā direktīva”), kuru grozījusi Sestā direktīva, nosaka,
         ka “par katru darījumu pievienotās vērtības nodokli, ko aprēķina no preču vai pakalpojumu cenas pēc attiecīgām precēm vai
         pakalpojumiem piemērotas likmes, uzliek pēc tam, kad atņemts dažādiem izmaksu komponentiem tieši piemērotais pievienotās vērtības
         nodoklis”.

      3       Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts nosaka, ka nodokļa bāzi veido:
      “preču piegādēm un pakalpojumu sniegšanai [..] visa summa, kas veido atlīdzību, kuru piegādātājs ir saņēmis vai kura tam jāsaņem
         no pircēja, klienta vai trešās personas par šādām piegādēm, ieskaitot subsīdijas, kas tieši saistītas ar šādu piegāžu cenām”.

      4       Minētās direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts redakcijā, kura izriet no šīs direktīvas 28.f panta, paredz, ka, “ja
         preces un pakalpojumus nodokļu maksātājs izmanto darījumiem, kuriem uzliek nodokļus, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
         kurš viņam jāmaksā [..], pievienotās vērtības nodokli, kas ir jāmaksā vai ir samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, ko viņam
         piegādājis vai piegādās cits nodokļu maksātājs, kuram ir jāmaksā nodokļi valsts teritorijā”.

      5       Šī panta 5. punkts precizē:
      “Attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, ko nodokļa maksātājs izmanto gan 2. un 3. punktā aptvertiem darījumiem, par kuriem
         pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms, gan darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, atskaitāma
         ir tikai tā pievienotās vērtības nodokļa daļa, kas attiecināma uz pirmā veida darījumiem.

      Šo daļu saskaņā ar 19. pantu nosaka visiem darījumiem, ko veic nodokļa maksātājs.
      [..]”
      6       Sestās direktīvas 19. panta “Atskaitāmās daļas aprēķināšana” 1. punkts nosaka:
      “Daļu, kas atskaitāma atbilstīgi 17. panta 5. punkta pirmajai daļai, veido daļskaitlis:
      –       par kura skaitītāju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, par
         kuriem pievienotās vērtības nodoklis ir atskaitāms atbilstīgi 17. panta 2. un 3. punktam,

      –       par kura saucēju ņem kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, kas iekļauti
         skaitītājā, un uz darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms. Dalībvalstis var iekļaut saucējā arī
         subsīdiju summu, izņemot tās, kas aprakstītas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktā.

      [..]”
       Valsts tiesiskais regulējums
      7       Vispārējā nodokļu kodeksa (turpmāk tekstā – “CGI”) 271. pants nosaka:

      “I. 1. Pievienotās vērtības nodoklis, kas piemērots ar nodokli apliekama darījuma izmaksu komponentiem, ir atskaitāms no šim
         darījumam piemērojamā pievienotās vērtības nodokļa.

      [..]
      II. 1. Ciktāl preces un pakalpojumi ir izmantoti ar nodokli apliekamo darījumu vajadzībām un, pastāvot nosacījumam, ka par
         šiem darījumiem nodoklis ir atskaitāms, nodoklis, kuru nodokļa maksātāji var atskaitīt [cita starpā] ir:

      a) nodoklis, kas ir uzrādīts pirkumu faktūrrēķinos, kurus izsnieguši pārdevēji, ja tiem ir bijušas tiesības nodokli uzrādīt
         minētajos faktūrrēķinos;

      [..].”
      8       CGI II pielikuma 212. pants, kas izriet no 1994. gada 3. jūnija dekrēta Nr. 94‑452 (1994. gada 5. jūnija JORF, 8143. lpp.), paredz:

      “1. Nodokļa maksātāji, kuri, veicot darbības, kas ietilpst pievienotās vērtības nodokļa piemērošanas jomā, realizē arī darījumus,
         par kuriem nodoklis nav atskaitāms, ir tiesīgi atskaitīt daļu no pievienotās vērtības nodokļa, kas piemērots precēm, kas ir
         uzskatāmas par pamatlīdzekļiem minēto darbību veikšanai.

      Šī daļa atbilst atskaitāmā nodokļa summai, kas ir iegūta, vajadzības gadījumā piemērojot 207.a panta noteikumus, reizinot
         attiecību starp:

      a)      kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības
         nodoklis ir atskaitāms, ieskaitot subsīdijas, kas tieši saistītas ar šo darījumu cenām (skaitītājs);

      b)      kopējo gada apgrozījuma summu bez pievienotās vērtības nodokļa, kura attiecināma uz darījumiem, kas iekļauti skaitītājā, un
         uz darījumiem, par kuriem pievienotās vērtības nodoklis nav atskaitāms, un subsīdiju summu, ieskaitot subsīdijas, kuras nav
         tieši saistītas ar šo darījumu cenām (saucējs).

      [..]”
      9       1994. gada 8. septembra Nodokļu tiesību aktu dienesta instrukcija (Bulletin officiel des impôts, speciālizlaidums 3 CA‑94, turpmāk tekstā – “1994. gada 8. septembra instrukcija”) 2. sējumā par tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu
         precizē:

      “150. Subsīdijas ražošanas līdzekļiem jēdziens.
      Tās ir ar nodokli neapliktas subsīdijas, kas to pārskaitīšanas brīdī ir piešķirtas konkrēta ražošanas līdzekļa finansēšanai.
      [..]
      151. Noteikumi par subsīdijām ražošanas līdzekļiem.
      Nodoklis, kas maksāts par investīcijām, kas finansētas ar subsīdijas palīdzību, var tikt atskaitīts parastajā kārtībā, kad
         nodokļa maksātājs iekļauj savu darījumu cenā ieguldījumus līdzekļu, kurus pilnībā vai daļēji finansējusi attiecīgā subsīdija,
         amortizācijai.

      Ja atklājas, ka šo līdzekļu amortizācijas iekļaušana cenā nav ievērota, par šiem līdzekļiem maksātais PVN nav atskaitāms attiecīgajā
         daļā no subsīdijas ražošanas līdzekļiem summas.

      Piemērs:
      Ražošanas līdzekļa iegādi, kura pirkuma cena ir F 1 186 000 (ieskaitot visus nodokļus), PVN – F 186 000, daļēji (20 % apmērā)
         finansē subsīdija ražošanas līdzekļiem F 237 000 apmērā.

      Nodokļa maksātājs nav iekļāvis savu ar nodokli apliekamo darījumu cenā līdzekļa amortizācijas daļu, kas atbilst tai daļai,
         kuru finansējusi subsīdija ražošanas līdzekļiem. Līdz ar to nodoklis no līdzekļa iegādes (F 186 000) ir atskaitāms tikai šādā
         apmērā: F 186 000 x 80 % = F 148 800.

      Vajadzības gadījumā nodokļa maksātājs parastos apstākļos piemēro šādi aprēķināta nodokļa atskaitīšanas procentus.”
       Pirmstiesas procedūra
      10     Pēc sūdzības saņemšanas Komisija 2001. gada 23. aprīlī nosūtīja Francijas valdībai brīdinājuma vēstuli, kurā tā norādīja,
         ka Francijas Republika ir pārkāpusi Sestās direktīvas 17. panta 2. un 5. punktu un 19. pantu, pirmkārt, piemērojot PVN atskaitāmo
         daļu visiem nodokļa maksātājiem, ieskaitot tos, kuri veic tikai ar nodokli apliekamus darījumus, par kuriem ir atskaitāms
         nodoklis (turpmāk tekstā – “pilnīgi nodokļa maksātāji”), un, otrkārt, ierobežojot tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, piemērojot
         noteikumus par subsīdijām ražošanas līdzekļiem, apstākļos, ko neparedz šī direktīva.

      11     Noteiktajā laikā nesaņemot nevienu atbildi uz brīdinājuma vēstuli, Komisija 2001. gada 20. decembrī sniedza argumentētu atzinumu,
         aicinot dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā saņemšanas brīža.

      12     2002. gada 7. janvārī Francijas valdība, atbildot uz brīdinājuma vēstuli, cita starpā precizēja, ka nodokļa atskaitāmā daļa
         ir piemērojama tikai nodokļa maksātājiem, kas veic gan ar PVN apliktus, gan neapliktus darījumus (turpmāk tekstā – “jauktie
         nodokļa maksātāji”), nevis pilnīgiem nodokļa maksātājiem.

      13     2002. gada 26. jūnijā Komisija sniedza papildu argumentēto atzinumu, kurā tā atsauca pirmo iebildumu pret PVN atskaitāmās
         daļas piemērošanu pilnīgiem nodokļa maksātājiem, atkārtojot otro iebildumu pret tiesību uz PVN, kas samaksāts par līdzekļiem,
         kuri ir finansēti ar subsīdiju palīdzību, atskaitīšanas ierobežošanu.

      14     Tā kā Komisiju neapmierināja Francijas valdības sniegtā atbilde uz šo papildu argumentēto atzinumu, Komisija nolēma iesniegt
         šo prasību Tiesā.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      15     Komisija pārmet Francijas valdībai, ka tā 1994. gada 8. septembra instrukcijas 150. un 151. punktā ir ieviesusi ierobežojumus
         tiesībām uz PVN atskaitīšanu, kurus neparedz Sestā direktīva un kuri nav pamatojami, balstoties uz Pirmās direktīvas 2. pantu.

      16     Šajā sakarā Komisija norāda, ka saskaņā ar Sesto direktīvu attiecībā uz jauktiem nodokļa maksātājiem PVN atskaitīšana ir iespējama
         tādā apmērā, kādu pieļauj darījumi, par kuriem nodoklis ir atskaitāms, uzņēmumam piemērojot vispārējo atskaitāmo daļu, kā
         norādīts šīs direktīvas 19. panta 1. punktā, vai arī – vajadzības gadījumā, ja to vēlas dalībvalsts, jo īpaši, lai izvairītos
         no ļaunprātīgas izmantošanas – saskaņā ar kādu no minētās direktīvas 17. panta 5. punkta trešajā daļā norādītajām metodēm
         (atsevišķas atskaitāmās daļas noteikšana dažādām uzņēmuma darbības nozarēm vai kāda līdzekļa tieša piesaiste kādai precīzai
         darbībai). Līdzko dalībvalsts piemēro atskaitāmo daļu, neviens no Sestās direktīvas noteikumiem neļauj pirms tam samazināt
         PVN aprēķinu bāzi, kurai piemērojama atskaitāmā daļa, balstoties uz naudas līdzekļu preču iegādei izcelsmi vai attiecīgā nodokļa
         maksātāja veikto ar nodokli apliekamo darījumu cenas aprēķināšanas veidu.

      17     Attiecībā uz pilnīgiem nodokļa maksātājiem neviens Sestās direktīvas noteikums neļauj PVN, kas samaksāts par ražošanas līdzekļiem,
         atskaitīšanu padarīt atkarīgu no ierobežojumiem to naudas līdzekļu izcelsmes dēļ, pateicoties kuriem ir iegādāti šie līdzekļi,
         vai no veikto darījumu cenas aprēķināšanas veida.

      18     Izņemot Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunktu, attiecībā uz subsīdijām, kuras ir saņēmis nodokļa maksātājs,
         Direktīva neparedz ņemt vērā nekādas subsīdijas, nodokļa maksātājiem veicot PVN samaksu. Pastāvīgā judikatūra paredz, ka tiesību
         uz nodokļa atskaitīšanu ierobežošana ir pieļaujama tikai gadījumos, kas ir skaidri paredzēti Sestajā direktīvā (skat. 1988. gada
         21. septembra spriedumu lietā 50/87 Komisija/Francija, Recueil, 4797. lpp., 16. un 17. punkts, un 1995. gada 6. jūlija spriedumu lietā C‑62/93 BP Soupergaz, Recueil, I‑1883. lpp.).

      19     Runājot par Pirmās direktīvas 2. panta otro daļu, Komisija norāda, ka šai normai ir tikai tāds pats saturs kā Sestās direktīvas
         17. panta 2. punktam.

      20     Francijas valdība uzskata, ka noteikumi par subsīdijām ražošanas līdzekļiem un jo īpaši nosacījums par līdzekļa amortizāciju
         ir uzskatāmi tikai par Pirmās direktīvas 2. panta otrajā daļā paredzēto un Sestās direktīvas 17. panta 2. punktā pielāgoto
         vispārējo nosacījumu tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu īstenošanu.

      21     No šo divu pantu noteikumiem kopā izriet, ka tiesības uz nodokļa atskaitīšanu ir izmantojamas, kad prece ir izmantota darbību,
         par kurām nodoklis ir atskaitāms, realizācijā un kad vēlāk veikto darījumu cenā ir iekļautas šīs preces izmaksas neatkarīgi
         no tā, vai preces iegāde ir finansēta ar subsīdiju ražošanas līdzekļiem vai ar citiem nodokļa maksātāja resursiem.

      22     Pēc Francijas valdības domām, no Tiesas judikatūras izriet, ka ir atskaitāma tikai tā PVN summa, kas tieši attiecas uz dažādu
         elementu, kuri veido ar nodokli aplikta darījuma cenu, izmaksām, un, lai rastos tiesības uz nodokļa atskaitīšanu, nodokļa
         maksātāja izdevumiem ir jābūt tieši un tūlītēji saistītiem ar darījumu, kas ir apliekams ar PVN, vai līdzvērtīgu darījumu
         (skat. it īpaši 1982. gada 5. maija spriedumu lietā 15/81 Schul, Recueil, 1409. lpp., 10. punkts, un 2001. gada 27. septembra spriedumu lietā C‑16/00 Cibo Participations, Recueil, I‑6663. lpp., 31.–33. punkts).

      23     Francijas valdība arī precizē, ka Sestās direktīvas 19. panta 1. punktā paredzētās iespējas atskaitāmās daļas saucējā iekļaut
         subsīdijas ražošanas līdzekļiem izmantošana samazinātu nodokļa maksātāju tiesības uz nodokļa atskaitīšanu par visiem izdevumiem,
         kaut arī būtībā šīs subsīdijas piešķir tikai dažiem noteiktiem mērķiem.

      24     Turklāt minētās iespējas izmantošana attiecībā uz jauktiem nodokļa maksātājiem varētu radīt būtiskus konkurences izkropļojumus
         starp minētajiem nodokļa maksātājiem un pilnīgiem nodokļa maksātājiem.

      25     Francijas valdība piebilst, ka prasība iekļaut ar PVN aplikto darījumu cenā nodokļa maksātāja izdevumus ļauj izvairīties no
         tā, ka ar nodokli neaplikto subsīdiju saņēmēji varētu ļaunprātīgi iedzīvošanās nolūkā izmantot šī nodokļa atskaitīšanas mehānismu.
         Šajā sakarā minētā valdība īpaši norāda, ka šis mehānisms attiecībā uz ražošanas līdzekļiem, kas finansēti ar subsīdijām ražošanas
         līdzekļiem, varētu tikt piemērots tādā veidā, ka atskaitāmais priekšnodoklis būtu lielāks par iekasējamo PVN.

      26     Spānijas valdība norāda, ka tiesību uz PVN, kas samaksāts par ražošanas līdzekļu iegādi ar subsīdiju palīdzību, atskaitīšanu
         tiešs ierobežojums ir to principu konkrēta piemērošana, uz kuriem balstās subsīdiju, kas saskaņā ar Direktīvas 11. panta A daļas
         1. punkta a) apakšpunktu neietilpst nodokļa bāzē, iekļaušana atskaitāmās daļas saucējā. Līdz ar to minētais ierobežojums ir
         saderīgs ar Kopienu tiesībām, un to pamato Sestās direktīvas noteikumi.

      27     Šī valdība arī apgalvo, ka dalībvalstis var piemērot Sestās direktīvas 19. pantu neatkarīgi no tās 17. panta 5. punkta un
         līdz ar to tās var piemērot šo normu ne tikai jauktiem, bet arī pilnīgiem nodokļa maksātājiem.

       Tiesas vērtējums
      28     Ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgai judikatūrai Sestās direktīvas 17. un turpmākajos pantos paredzētās tiesības uz nodokļa
         atskaitīšanu veido neatņemamu PVN mehānisma sastāvdaļu un tās principā nav ierobežojamas. Tās rodas nekavējoties attiecībā
         uz visiem nodokļiem, kas samaksāti par sākotnēji veiktajiem darījumiem. Jebkurš tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežojums
         ietekmē nodokļu nastas līmeni, un tas ir jāpiemēro līdzīgā veidā visās dalībvalstīs. Līdz ar to atkāpes ir atļautas tikai
         tajos gadījumos, kas ir nepārprotami paredzēti Sestajā direktīvā (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija,
         15.–17. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā BP Soupergaz, 18. punkts, un 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑409/99 Metropol un Stadler, Recueil, I‑81. lpp., 42. punkts).

      29     Šajā sakarā minētās direktīvas 17. panta 1. punkts paredz, ka tiesības uz nodokļa atskaitīšanu rodas brīdī, kad atskaitāmais
         nodoklis kļūst iekasējams, un šī panta 2. punkts piešķir tiesības nodokļa maksātājam atskaitīt no PVN, kurš viņam jāmaksā,
         nodokli, kas maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis vai vēl piegādās
         vai sniegs cits nodokļa maksātājs, ja minētās preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem.

      30     Attiecībā uz jauktiem nodokļa maksātājiem no Sestās direktīvas 17. panta 5. punkta pirmās un otrās daļas izriet, ka tiesības
         uz nodokļa atskaitīšanu tiek noteiktas atbilstoši atskaitāmai daļai, kuru aprēķina saskaņā ar šīs direktīvas 19. pantu. Tomēr
         17. panta 5. punkta trešā daļa ļauj dalībvalstīm paredzēt vienu no citām metodēm tiesību uz nodokļa atskaitīšanu noteikšanai,
         kas minētas šajā daļā, proti – atsevišķas atskaitāmās daļas noteikšanu katrai uzņēmuma darbības nozarei vai nodokļa atskaitīšanu
         atkarībā no visu vai daļas preču un pakalpojumu piesaistes kādai precīzai darbībai.

      31     Sestās direktīvas 11. panta A daļas 1. punkta a) apakšpunkts paredz, ka subsīdijas, kas tieši saistītas ar preces vai pakalpojuma
         cenu, ir apliekamas ar nodokli tādā pašā veidā. Attiecībā uz subsīdijām, kas nav tieši saistītas ar cenu, to skaitā arī uz
         šajā lietā aplūkotajām subsīdijām, Direktīvas 19. panta 1. punkts paredz, ka dalībvalstis var tās iekļaut atskaitāmās daļas
         saucējā, ja nodokļa maksātājs veic gan darījumus, par kuriem ir atskaitāms nodoklis, gan darījumus, kas ir atbrīvoti no nodokļa.

      32     Kā to ir pareizi atgādinājusi Komisija, izņemot šīs divas normas, Sestā direktīva nekur neparedz, ka, aprēķinot PVN, tiek
         ņemtas vērā subsīdijas.

      33     Ir jākonstatē, ka attiecīgās valsts normas tiesības uz PVN atskaitīšanu, ja attiecīgās preces iegāde ir finansēta ar subsīdijas
         palīdzību, padara atkarīgas no nosacījuma, ka šīs preces amortizācija ir jāiekļauj nodokļa maksātāja veikto darījumu cenā.
         Sestā direktīva neparedz šādu nosacījumu, kas tādējādi ir tiesību uz nodokļa atskaitīšanu ierobežojums, ko Direktīva nepieļauj.

      34     Šajā sakarā ir jānoraida Francijas valdības argumenti, kas balstās uz Pirmās direktīvas 2. panta otro daļu. Šī norma, kas
         tikai piemin principu par tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, kā režīms ir Sestās direktīvas normu priekšmets, nav izmantojama
         par pamatu, lai ieviestu ierobežojumu tiesībām uz nodokļa atskaitīšanu, ko neparedz minētās normas (skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Komisija/Francija, 23. punkts).

      35     No otras puses, ir jāprecizē, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 23. punktā, ka dalībvalstīm ir pienākums
         piemērot Sesto direktīvu, pat ja tā šķiet pilnveidojama. Saskaņā ar 2001. gada 8. novembra sprieduma lietā C‑338/98 Komisija/Nīderlande
         (Recueil, I‑8265. lpp.) 55. un 56. punktu pat tad, ja dalībvalstu piedāvātā interpretācija ļautu labāk ievērot dažus Sestās direktīvas
         mērķus, kā, piemēram, nodokļa neitralitāte, dalībvalstis nevar neievērot skaidri noteiktos Direktīvas noteikumus.

      36     Attiecībā uz Spānijas Karalistes argumentiem, kas balstās uz Sestās direktīvas 19. pantu, ir jākonstatē, pirmkārt, ka šī norma
         ir piemērojama tikai jauktiem nodokļa maksātājiem un, otrkārt, tā ir piemērojama tikai šajā normā paredzētajos gadījumos (skat.
         šīs dienas spriedumu lietā C‑204/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑8389. lpp., 24. un 25. punkts).

      37     Līdz ar to ir jāatzīst, ka, paredzot speciālus noteikumus, kas ierobežo par ražošanas līdzekļu iegādi samaksātā PVN atskaitīšanu
         tādēļ, ka iegāde ir finansēta ar subsīdiju palīdzību, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kurus tai uzliek Kopienu
         tiesības, proti – Sestās direktīvas 17. un 19. pants.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      38     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad Francijas Republikai jāpiespriež
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Piemērojot šī panta 4. punkta pirmo daļu, Spānijas Karaliste, kas ir iestājusies šajā lietā,
         sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      paredzot speciālus noteikumus, kas ierobežo par ražošanas līdzekļu iegādi samaksātā pievienotās vērtības nodokļa atskaitīšanu
            tādēļ, ka iegāde ir finansēta ar subsīdiju palīdzību, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kurus tai uzliek Kopienu
            tiesības, proti – 17. un 19. pants Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
            tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kas grozīta ar
            Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK;
      2)      Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (astotā palāta) 2015. gada 3. decembrī.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Cilvēkiem paredzētas zāles – Direktīva 2001/83/EK – 31. un 116. pants – Komisijas lēmums, ar kuru dalībvalstīm likts atsaukt un grozīt valsts tirdzniecības atļaujas cilvēkiem paredzētām zālēm, kuru sastāvā ir aktīvā viela “tolperizons”.#Lieta C-82/15 P.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2007. gada 6.jūnijā. # Walter Parlante pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Paaugstināšana amatā. # Lieta T-432/04.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 6. jūnijā
      Lieta T‑432/04
      Walter Parlante
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Paaugstināšana amatā 2003. gadā – Atteikums paaugstināt amatā – Paaugstināšanas amatā punktu piešķiršana – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums – Vienlīdzīga attieksme – Civildienesta noteikumu 45. panta vispārīgie īstenošanas noteikumi – Iebilde par prettiesiskumu – Tiesiskā paļāvība
      Priekšmets Prasība atcelt, pirmkārt, iecēlējinstitūcijas 2004. gada 5. jūlija lēmumu, ar kuru noraidīta prasītāja sūdzība par šīs pašas
         institūcijas lēmumu, ar kuru atteikta paaugstināšana amatā C1 pakāpē par 2003. gadu, un, otrkārt, ja nepieciešams, atcelt
         lēmumu, kas bija šīs sūdzības priekšmets

      Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums
      (Civildienesta noteikumu 43. pants un 45. panta 1. punkts)
      2.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Salīdzinošs nopelnu izvērtējums
      (Civildienesta noteikumu 45. panta 1. punkts)
      3.      Ierēdņi – Paaugstināšana amatā – Solījums
      (Civildienesta noteikumu 45. panta 1. punkts)
      1.      Pat tādā amatā paaugstināšanas sistēmā, kāda ir ieviesta ar Komisijas pieņemtajiem Civildienesta noteikumu 43. un 45. panta
         vispārīgajiem īstenošanas noteikumiem, kur amatā paaugstināmo ierēdņu uzkrāto punktu skaits ir noteicošais to paaugstināšanai
         amatā, apstāklis, ka noteiktu paaugstināšanas amatā punktu piešķiršana ir ģenerāldirektoru vai direktoru kompetencē, pats
         par sevi nav nesaderīgs ar prasību veikt plašu amatā paaugstināmo ierēdņu nopelnu izvērtējumu iestādes līmenī atbilstoši vienlīdzīgas
         attieksmes pret ierēdņiem principam un tiesībām uz karjeru. No vienas puses, viņu iesaistīšanās amatā paaugstināšanas procesā
         ļauj ņemt vērā viņu ģenerāldirektorātam vai direktorātam raksturīgos elementus, par kuriem tie ir uzzinājuši, apspriežoties
         ar dažādiem priekšniekiem, un kopsakarā aplūkot dažādo amatā paaugstināmo ierēdņu karjeras attīstības ziņojumus, kurus ir
         izstrādājuši dažādi novērtētāji. No otras puses, ņemot vērā tostarp lielo amatā paaugstināmo ierēdņu skaitu katrā pakāpē,
         šādas sistēmas, kurā ierēdņu dažādos hierarhijas līmeņos gūto nopelnu novērtējums ir izteikts amatā paaugstināšanas punktu
         veidā, mērķis ir sniegt iecēlējinstitūcijai salīdzināmus informācijas avotus un ziņas par amatā paaugstināmo ierēdņu nopelniem.
         Tādējādi [šī sistēma] atbilst vajadzībai veikt kandidātu rūpīgu un neatkarīgu salīdzinošu izvērtējumu dienesta interesēs un
         saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu.

      Attiecībā it īpaši uz prioritātes punktu, kuri ir ģenerāldirektorātu rīcībā, lai katrā ģenerāldirektorātā, paaugstinot amatā,
         atalgotu ierēdņus, kuri atšķiras ar saviem nopelniem, piešķiršanas nosacījumu – to nevar uzskatīt par nesaderīgu ar paplašināta
         nopelnu izvērtējuma esamību atbilstoši Civildienesta noteikumu 45. pantam un vienlīdzīgas attieksmes principu. Šādu amatā
         paaugstināmo ierēdņu nopelnu aspektu izvērtējums obligāti ir jāveic, salīdzinot ar tā paša ģenerāldirektorāta ierēdņiem, jo
         paplašināta izvērtējuma prasība tiek izpildīta stadijā, kurā iecēlējinstitūcija salīdzina amatā paaugstināmo ierēdņu saņemto
         paaugstināšanas amatā kopējā punktu skaitu, neatkarīgi no ģenerāldirektorāta, kurā tie ir iecelti amatā. Šādā gadījumā apstākļa,
         ka ģenerāldirektorātu rīcībā esošo prioritātes punktu skaits ir ierobežots, ņemot vērā tajā esošo amatā paaugstināmo ierēdņu
         skaitu, mērķis ir novērst prioritātes punktu, kurus piešķir katrs ģenerāldirektorāts, skaita inflācijveida palielināšanos
         un tādējādi tas nodrošina paaugstināšanas amatā punktu salīdzināmību un vienlīdzīgu attieksmi pret dažādos ģenerāldirektorātos
         strādājošajiem ierēdņiem.

      Gadījumā, ja sakarā ar tostarp kāda ģenerāldirektorāta īpatnībām šo prioritātes punktu ierobežotā skaita vienkārša piemērošana
         neļautu atbilstoši kompensēt amatā paaugstināmo ierēdņu nopelnus, iecēlējinstitūcijai, īstenojot savas lēmuma pieņemšanas
         paaugstināšanas amatā jomā pilnvaras, būtu jānodrošina Civildienesta noteikumu 45. panta un vienlīdzīgas attieksmes principa
         ievērošana, turklāt pēc administratīvās sūdzības, kuru iesniedzis ieinteresētais ierēdnis, atbilstošs pasākums šajā sakarā
         varētu būt nenoteikta skaita prioritātes punktu piešķiršana papildus ierobežotajam skaitam.

      Lai gan vidējā mērķlieluma sistēmas, kas vērtētājiem ir norādīta, lai piešķirtu nopelnu punktus, kas izriet no karjeras attīstības
         ziņojumā ietvertajām piezīmēm un apsvērumiem, ietvaros šie ziņojumi pirmām kārtām tiek salīdzināti ģenerāldirektorāta iekšienē
         un pēc tam saņemtais paaugstināšanas amatā punktu kopējais skaits tiek salīdzināts visas Komisijas līmenī, tomēr šāda sistēma
         nevar tikt kritizēta, jo tai ir leģitīms mērķis, proti, novērst subjektivitāti, kas izriet no dažādu vērtētāju sniegtajiem
         apsvērumiem, un līdz ar to tās uzdevums tostarp ir nodrošināt labāku dažādos ģenerāldirektorātos strādājošo ierēdņu ziņojumu
         salīdzināmību. Šo sistēmu pašu par sevi nevar uzskatīt par nesaderīgu ar nopelnu paplašināta izvērtējuma prasību.

      Šajā sakarā, lai gan vidējā mērķlieluma stingra piemērošana to ģenerāldirektorātu gadījumos, kuros ir ļoti neliels noteiktas
         pakāpes amatā paaugstināmo ierēdņu skaits un kas līdz ar to nav tipisks piemērs, kurš atspoguļotu visbiežāk novēroto situāciju,
         varētu izkropļot salīdzinošo karjeru attīstības ziņojumu izvērtējumu Komisijas līmenī tādējādi, ka tas būtu pretrunā Civildienesta
         noteikumu 45. pantam un vienlīdzīgas attieksmes principam, jo šīs iestādes pieņemtajos vispārīgajos šī panta īstenošanas noteikumos
         iecēlējinstitūcijai, izskatot ierēdņu administratīvās sūdzības, un paaugstināšanas amatā komitejām, kuras ārkārtas gadījumā
         var atcelt paaugstināšanas amatā punktu skaita kādā ģenerāldirektorātā, kurā ir pārsniegts vidējais mērķlielums, samazināšanu,
         tomēr ir atļauts ņemt vērā īpašās situācijas, ja tādas ir, un nodrošināt, lai noteiktas pakāpes ierēdņu nopelnu atspoguļojošais
         ziņojums nopelnu punktu veidā kādā ģeneraldirektorātā nepamatoti neietekmē amatā paaugstināmo ierēdņu individuālo situāciju
         sakarā ar prioritātes punktu skaitu, kas piešķirts katram ģenerāldirektorātam.

      (skat. 56., 59.–61., 63.–68., 71., 72. un 74.–77. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1992. gada 10. jūlijs, T‑53/91 Mergen/Komisija, Recueil, II‑2041. lpp., 36. punkts; 1995. gada 13. jūlijs, T‑557/93 Rasmussen/Komisija, Recueil FP, I‑A‑195. un II‑603. lpp., 22. punkts; 1998. gada 16. septembris, T‑234/97 Rasmussen/Komisija, Recueil FP, I‑A‑507. un II‑1533. lpp., 24. punkts; 2000. gada 3. oktobris, T‑187/98 Cubero Vermurie/Komisija, Recueil FP, I‑A‑195. un II‑885. lpp., 61. punkts; 2000. gada 22. februāris, T‑22/99 Rose/Komisija, Recueil FP, I‑A‑27. un II‑115. lpp., 57. punkts; 2002. gada 9. jūlijs, T‑233/01 Callebaut/Komisija, Recueil FP, I‑A‑115. un II‑625. lpp., 46. punkts; 2003. gada 19. marts, no T‑188/01 līdz T‑190/01 Tsarnavas/Komisija, Recueil FP, I‑A‑95. un II‑495. lpp., 121. punkts; 2005. gada 15. septembris, T‑132/03 Casini/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑253. un II‑1169. lpp., 53. punkts un tajā minētā judikatūra.

      2.      Pārejas noteikumi, kas ieviesti ar Komisijas pieņemtajiem Civildienesta noteikumu 45. panta vispārīgajiem īstenošanas noteikumiem,
         ar kuriem ģenerāldirektorātiem, veicot paaugstināšanu amatā 2003. gadā, ir atļauts piešķirt līdz pat 4 īpašiem papildu prioritātes
         punktiem, lai ņemtu vērā ierēdņus, kuri ir ieteikti paaugstināšanai amatā iepriekšējā paaugstināšanas amatā kārtā, bet nav
         paaugstināti, 150 % robežās no minētās paaugstināšanas amatā kārtas iespējām, nav pretrunā Civildienesta noteikumu 45. pantam.
         Šīs punktu piešķiršanas, kura nav obligāta un kura neizraisa automātisku paaugstināšanu amatā, mērķis ir pagaidu kārtībā nodrošināt
         pāreju no vienas paaugstināšanas amatā sistēmas uz citu un ir atbilstošs veids, kā ņemt vērā faktu, ka šie ierēdņi jau ir
         tikuši ieteikti paaugstināšanai amatā agrākas kārtas ietvaros, ņemot vērā arī budžeta, kas saistīts ar pieejamām darba vietām
         2003. gada kārtas ietvaros, ierobežojumus.

      Ar šiem noteikumiem netiek pārkāpts arī vienlīdzīgas attieksmes princips. Tā kā īpašo papildu prioritātes punktu uzdevums
         ir atalgot īpaši nopelniem bagātus ierēdņus kādā ģenerāldirektorātā sakarā ar nopelniem, kurus tie ir parādījuši iepriekš,
         bet par kuriem tie tomēr nav tikuši paaugstināti amatā, šie ierēdņi nav līdzīgā situācijā kā citi ierēdņi, kuri nav ieteikti
         paaugstināšanai amatā iepriekšējā kārtā, ņemot vērā šo viņu nopelnu aspektu. Tie nav arī līdzīgā situācijā kā ierēdņi, kuri
         ir ieteikti paaugstināšanai amatā iepriekšējā kārtā, bet nav paaugstināti amatā, kuriem sakarā ar 150 % robežu no minētās
         paaugstināšanas amatā kārtas iespējām nevar piešķirt šos punktus, jo pēdējo minēto nopelni, kā tos ir novērtējuši ģenerāldirektorāti
         iepriekšējā kārtā, ir mazāki nekā pirmo minēto ierēdņu nopelni tādēļ, ka kārtība, kādā ierēdņi ir uzskaitīti ieteikuma sarakstos,
         atbilst ģenerāldirektorāta, kurā tie ir iecelti amatā, to nopelnu novērtējumam. Šajā sakarā fakts, ka to ierēdņu skaits, kuri
         var saņemt šos punktus, ir atkarīgs no ģenerāldirektorātu lieluma, nenozīmē nediskriminācijas principa pārkāpumu. Gluži pretēji,
         vienlīdzīga attieksme pret dažādos ģenerāldirektorātos strādājošajiem ierēdņiem tiek nodrošināta tieši ar faktu, ka attiecīgais
         ierobežojums ir noteikts procentuāli no iepriekšējās paaugstināšanas amatā kārtās iespējām un tādējādi ļauj ņemt vērā atšķirības
         starp ģenerelādirektorātiem attiecībā uz ierēdņu, kas paaugstināmi amatā, skaitu katrā no tiem.

      (skat. 91., 92., 94.–97. un 106.–110. punktu)
      3.      Apsolījums paaugstināt amatā ierēdni, jo viņš ir paaugstināšanas amatā kandidāts no iepriekšējās kārtas, pat tad, ja tas būtu
         pierādīts, nevarētu tam radīt tiesisko paļāvību, jo [šis apsolījums] tika izteikts, neņemot vērā piemērojamās Civildienesta
         noteikumu normas, pārkāpjot pienākumu veikt ierēdņu, kuri atbilstoši Civildienesta noteikumu 45. pantam ir ieteikti paaugstināšanai
         amatā, nopelnu salīdzinošu izvērtējumu.

      (skat. 122. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2000. gada 26. oktobris, T‑138/99 Verheyden/Komisija, Recueil FP, I‑A‑219. un II‑1001. lpp., 71. punkts un tajā minētā judikatūra.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 7.septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Sociālā politika - Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība darbā - Direktīva 93/104/EK - Darba laika organizēšana - 17. panta 1. punkts - Atkāpes - 3. un 5. pants - Tiesības uz minimālo diennakts un nedēļas atpūtu. # Lieta C-484/04.

text:
      Lieta C‑484/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 93/104/EK – Darba laika organizēšana – 17. panta 1. punkts – Atkāpes – 3. un 5. pants – Tiesības uz minimālo diennakts un nedēļas atpūtu
      Sprieduma kopsavilkums
      Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 93/104 par dažiem darba laika organizācijas
            aspektiem
      (Padomes Direktīvas 93/104 3., 5. pants un 17. panta 1. punkts)
      Dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar 17. panta 1., 3. un 5. punktu Direktīvā 93/104 par dažiem
         darba laika organizācijas aspektiem, ko groza Direktīva 2000/34, ja tā piemēro darba ņēmējiem, kuru daļa no darba laika ilguma
         nav nomērīta vai normēta vai kuru var noteikt pats darba ņēmējs, atkāpi, kas paredzēta minētajā 17. panta 1. punktā, un neveic
         vajadzīgos pasākumus, lai ieviestu darba ņēmēju tiesības uz diennakts un nedēļas atpūtu.

      Attiecībā uz tiesībām uz diennakts un nedēļas atpūtu ar Direktīvu 93/104 darba ņēmējiem piešķirto tiesību lietderīgā iedarbība
         nozīmē, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, ka tiek ievērotas tiesības faktiski izmantot atpūtu. Dalībvalsts, kas tiesību aktā,
         kurā transponēta minētā direktīva, paredz, ka darba ņēmēji var izmantot šīs tiesības uz atpūtu, un kas vadlīnijās, kuras ir
         adresētas darba devējiem un darba ņēmējiem jautājumā par minēto tiesību īstenošanu, norāda, ka darba devējam tomēr nav pienākums
         nodrošināt, lai darba ņēmēji faktiski izmanto šīs tiesības, nenodrošina nedz šīs pašas direktīvas 3. un 5. pantā noteikto
         minimālo prasību, nedz tās pamatmērķa ievērošanu. Ļaujot saprast, ka gadījumā, ja darba devēji nevar neļaut to, ka darba ņēmēji
         izmanto šo atpūtas laiku, viņiem nav nekāds pienākums darīt tā, lai darba ņēmēji varētu faktiski izmantot šīs tiesības, vadlīnijas
         nepārprotami var atņemt minētās direktīvas 3. un 5. pantā noteiktajām tiesībām to saturu un tās neatbilst šīs direktīvas mērķim,
         kas minimālo atpūtas laiku uzskata par neatņemamu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības sastāvdaļu.

      (sal. ar 40., 42., 44., 47. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 7. septembrī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 93/104/EK – Darba laika organizēšana – 17. panta 1. punkts – Atkāpes – 3. un 5. pants – Tiesības uz minimālo diennakts un nedēļas atpūtu
      Lieta C‑484/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2004. gada 23. novembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv G. Rozē [G. Rozet] un N. Jerela [N. Yerell], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, ko sākotnēji pārstāvēja M. Bezels [M. Bethell], pēc tam Ī. O'Nīla [E. O’Neill], pārstāvji, kam palīdz K. Smits [K. Smith], barrister,

      atbildētāja.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši S. fon Bārs [S. von Bahr], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 26. janvārī,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 9. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, piemērojot
         attiecībā uz darba ņēmējiem, kuru daļa no darba laika nav nomērīta vai normēta vai kuru var noteikt pats darba ņēmējs, atkāpi,
         kas paredzēta 17. panta 1. punktā Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvā 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas
         aspektiem (OV L 307, 18. lpp.), ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīva 2000/34/EK (OV L 195,
         41. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 93/104”), un neveicot vajadzīgos pasākumus darba ņēmēju tiesību uz diennakts un nedēļas
         atpūtu īstenošanai, nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar minēto 17. panta 1. punktu un EKL 249. pantu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        Direktīvas 93/104 1. panta 1. punktā ir noteikts drošības un veselības prasību minimums attiecībā uz darba laika organizāciju.

      3        Minētās direktīvas 3. un 5. pants, kas atrodas tās II iedaļā, nosaka darba ņēmēju diennakts un nedēļas atpūtas minimālo laiku.
         Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam ir tiesības uz minimālo diennakts atpūtu,
         kam jābūt 11 stundas pēc kārtas katru 24 stundu laikposmā (3. pants), un katru septiņu dienu laikposmā darba ņēmējam ir tiesības
         uz nepārtrauktu minimālo atpūtas laiku 24 stundu ilgumā plus 11 stundas diennakts atpūtas, kas minēta 3. pantā (5. panta pirmā
         daļa).

      4        Saskaņā ar Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktu:

      “Pienācīgi ievērojot vispārējos darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības principus, dalībvalstis var atkāpties no 3.,
         4., 5., 6., 8. vai 16. panta, ja, ņemot vērā attiecīgās darbības īpatnības, darba laika ilgums netiek mērīts un/vai ir normēts,
         vai to var noteikt paši darba ņēmēji [..].”

      5        Saskaņā ar šīs direktīvas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu dalībvalstis pieņem normatīvus un administratīvus aktus, kas
         vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 1996. gada 23. novembrim.

      6        Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem
         (OV L 299, 9. lpp.) kopš 2004. gada 2. augusta aizstāja Direktīvu 93/104. Tomēr šī pēdējā minētā direktīva ir tā, kas ir Komisijas
         apgalvotā pienākuma neizpildes priekšmets un kura bija piemērojama, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam.

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        1998. gada Noteikumi par darba laiku (Working Time Regulations 1998), redakcijā, kas bija spēkā 1999. gadā (turpmāk tekstā – “WTR”), tā 10. pantā, kas transponēja Direktīvas 93/104 3. pantu, paredz, ka pilngadīgam darba ņēmējam katru 24 stundu laikposmu
         ir tiesības uz minimālo diennakts atpūtu 11 stundas pēc kārtas.

      8        WTR 11. pants, kas transponēja minētās direktīvas 5. pantu, noteic, ka, ievērojot šī paša 11. panta 2. punktā paredzētos noteikumus,
         pilngadīgam darba ņēmējam katru septiņu dienu laikposmā ir tiesības uz nepārtrauktu minimālo atpūtas laiku 24 stundu ilgumā.

      9        WTR 20. panta 2. punkts noteic:

      “Ja daļa no darba ņēmēja darba laika ir nomērīta vai normēta vai to nevar noteikt pats darba ņēmējs, bet ja attiecīgās darbības
         īpatnības ir tādas, ka, darba devējam to neprasot, darba ņēmējs var arī veikt darbu, kura ilgums nav nomērīts vai normēts
         vai kuru tas nosaka pats, 4. panta 1. un 2. punkts un 6. panta 1., 2. un 7. punkts ir piemērojams tikai uz to darba daļu,
         kas ir nomērīta vai normēta vai kuru nevar noteikt pats darba ņēmējs.”

      10      Lai darba devējiem un darba ņēmējiem atvieglotu WTR izpratni, Department of Trade and Industry [Tirdzniecības un rūpniecības ministrija] publicēja rokasgrāmatu, kurā ietvertas vadlīnijas par minēto noteikumu dažādajām
         tiesību normām (turpmāk tekstā – “vadlīnijas”).

      11      Saskaņā ar atsevišķām vadlīniju 5. un 6. nodaļas daļām “darba devēji nodrošina, lai darba ņēmēji varētu izmantot savu atpūtas
         laiku, bet to pienākums nav pārbaudīt, lai viņi to faktiski izmantotu”.

       Pirmstiesas procedūra
      12      2002. gada 21. martā Komisija saskaņā ar EKL 226. pantu nosūtīja Apvienotajai Karalistei brīdinājuma vēstuli, iebilstot pret
         to, ka Apvienotā Karaliste ir nepareizi transponējusi Direktīvas 93/104 3., 5., 8. pantu un 17. panta 1. punktu. Apvienotās
         Karalistes iestādes atbildēja ar 2002. gada 31. maija vēstuli.

      13      Komisija, nebūdama apmierināta ar šo atbildi, 2003. gada 2. maijā nosūtīja Apvienotajai Karalistei argumentētu atzinumu, aicinot
         šo dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu savus no Direktīvas 93/104 izrietošos pienākumus divu mēnešu termiņā
         no šī atzinuma paziņošanas brīža.

      14      Ar 2003. gada 30. jūnija vēstuli minētās dalībvalsts iestādes atbildēja uz argumentēto atzinumu, norādot, ka grozījums attiecībā
         uz darba ņēmēju nakts stundu aprēķinu saskaņā ar Direktīvas 93/104 8. pantu bija publicēts, un uzsverot to, ka valsts transponēšanas
         pasākumi, tai skaitā vadlīnijas, attiecībā uz šīs direktīvas 17. panta 1., 3. un 5. punktu bija atbilstoši šai direktīvai.

      15      Šādos apstākļos Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Par pirmo iebildumu jautājumā par Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktā paredzēto atkāpi
      16      Savā pirmajā iebildumā Komisija norāda, ka WTR 20. panta 2. punkts pārsniedz Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktā noteiktās atkāpes robežas. Šādu atkāpi piemēro tikai
         attiecībā uz darba ņēmējiem, kuru kopējais darba laika ilgums netiek nomērīts vai nav normēts vai to var noteikt paši darba
         ņēmēji. Taču Komisija atzīst, ka WTR gadījumos, kad darba ņēmēja darba laika ilgums ir tikai daļēji nomērīts, normēts vai paša darba ņēmēja noteikts, paredz,
         ka noteikumi par darba nedēļas ilgumu un nakts darbu ir piemērojami vienīgi uz to darba daļu, kas ir nomērīta, normēta vai
         kuru nevar noteikt pats darba ņēmējs.

      17      Apvienotā Karaliste savā iebildumu rakstā norāda, ka tā vairs neapstrīd šo iebildumu un ka tā uzņemas atcelt apstrīdēto WTR tiesību normu. Tiesas sēdes laikā tā apgalvoja, ka noteikumi, kas groza WTR 20. panta 2. punktu, stāsies spēkā 2006. gada 6. aprīlī.

      18      Savā replikas rakstā Komisija uzsver, ka Apvienotā Karaliste vēl nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai valsts noteikumi atbilstu
         Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktam, un ka tādējādi tās prasības priekšmets paliek nemainīgs.

      19      Jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda
         tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa nevar ņemt vērā (skat.
         it īpaši 2004. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑420/02 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑11175. lpp., 23. punkts, un 2005. gada
         14. jūlija spriedumu lietā C‑433/03 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6985. lpp., 32. punkts).

      20      Jautājumā par Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktā ietverto atkāpes piemērošanas jomu no paša šīs tiesību normas teksta izriet,
         kā to pareizi norādīja Komisija, ka šī atkāpe ir piemērojama vienīgi attiecībā uz darba ņēmējiem, kuru kopējais darba laika
         ilgums netiek mērīts vai normēts vai to var noteikt paši darba ņēmēji, ņemot vērā veiktās darbības īpatnību.

      21      Šajā lietā ir skaidrs, ka, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, Apvienotā Karaliste nebija veikusi vajadzīgos
         pasākumus, lai izpildītu minēto tiesību normu, tāpēc Komisijas pirmais iebildums ir uzskatāms par pamatotu.

       Par otro iebildumu jautājumā par vadlīnijām un Direktīvas 93/104 3. un 5. pantā paredzēto atpūtas laiku
       Par pieņemamību
      22      Apvienotā Karaliste uzskata, ka Komisijas otrais iebildums ir noraidāms kā nepieņemams. Pirmkārt, tā norāda, ka argumentētajā
         atzinumā Komisija ir vienīgi kritizējusi vadlīnijas, taču prasības pieteikumā nav ievērotas šīs robežas, jo prasības pieteikumā
         runa ir par to, ka nepastāv atbilstoši pasākumi, kas garantētu Direktīvas 93/104 pilnīgu un efektīvu transponēšanu, tādējādi
         pārsniedzot argumentētā atzinuma apjomu.

      23      Otrkārt, Apvienotā Karaliste uzskata, ka atsauce uz vispārēju pienākumu, kas dalībvalstīm uzlikts, pamatojoties uz EKL 249. panta
         trešo daļu, ir nepietiekams arguments gadījumos, kad runa ir par attiecīgās direktīvas nepareizu transponēšanu, kas bija jāapstrīd.
         Komisijas pienākums ir skaidri un katrā jautājumā identificēt ikvienu jomu, kurā dalībvalstu veiktie pasākumi nav pietiekami,
         lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pareizu transponēšanu.

      24      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pirmstiesas procedūras mērķis, no vienas puses, ir attiecīgajā
         gadījumā ļaut dalībvalstij izpildīt no Kopienu tiesībām izrietošos pienākumus un, no otras puses, ļaut lietderīgi pielietot
         tās aizstāvības izvirzītos pamatus pret Komisijas izvirzītajiem iebildumiem (skat. it īpaši 2001. gada 10. maija spriedumu
         lietā C‑152/98 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑3463. lpp., 23. punkts, un 2005. gada 10. novembra spriedumu lietā C‑29/04 Komisija/Austrija, Krājums, I‑9705. lpp., 25. punkts).

      25      No tā, pirmkārt, izriet, ka atbilstoši EKL 226. pantam celtas prasības priekšmetu ierobežo šajā pantā paredzētā pirmstiesas
         procedūra un ka tādējādi argumentētā atzinuma un prasības pamatā jābūt identiskiem iebildumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto
         spriedumu lietā Komisija/Austrija, 26. punkts). Tomēr šī prasība nevar būt tik plaša, lai jebkurā gadījumā pieprasītu pilnīgu
         sakritību starp iebildumu formulējumu argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā un prasījumos prasības pieteikumā, ja strīda
         priekšmets, kāds tas ir noteikts argumentētajā atzinumā, nav ticis paplašināts vai grozīts (skat. it īpaši 2005. gada 7. jūlija
         spriedumu lietā C‑147/03 Komisija/Austrija, Krājums, I‑5969. lpp., 24. punkts).

      26      Otrkārt, argumentētajā atzinumā ir jāietver detalizētu un loģisku iemeslu izklāsts, kas radīja Komisijai pārliecību, ka ieinteresētā
         valsts ir pārkāpusi vienu no pienākumiem, kas tai ir uzlikti saskaņā ar Kopienu tiesībām (skat. it īpaši 2002. gada 15. janvāra
         spriedumu lietā C‑439/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑305. lpp., 12. punkts, un iepriekš minēto 2005. gada 10. novembra spriedumu lietā Komisija/Austrija, 27. punkts).

      27      Šajā lietā kā no argumentētā atzinuma, tā arī no Komisijas prasības pieteikuma nepārprotami izriet, ka Komisijas otrais norādītais
         iebildums attiecas uz to, ka vadlīniju veidā tiek saglabāts tiešs darba devējiem adresēts rīkojums, lai norādītu, ka to pienākums
         nav nodrošināt, ka darba ņēmēji faktiski izmanto savu atpūtas laiku. Šādos apstākļos Komisija uzskata, ka Apvienotā Karaliste
         nav veikusi visus vajadzīgos pasākumus, lai panāktu, ka tiek sasniegts Direktīvas 93/104 mērķis.

      28      Prasības priekšmets, kas bija skaidri noteikts, netika mainīts procesa laikā un tādējādi Apvienotās Karalistes pirmais iebildums
         par nepieņemamību ir noraidāms.

      29      Jautājumā par Apvienotās Karalistes argumentu par to, ka nepietiek atsaukties uz EKL 249. panta trešo daļu, lai pierādītu
         Direktīvas 93/104 nepareizu transponēšanu, jāatgādina, ka Komisijas otrais iebildums skar nevis jautājumu par šīs direktīvas
         3. un 5. panta nepareizu transponēšanu pašu par sevi, bet gan to, ka vadlīniju veidā pastāv valsts tiesību normas, kuras var
         veicināt šai direktīvai neatbilstošu praksi saistībā ar darba ņēmēju tiesībām uz diennakts un nedēļas atpūtu, jo šāds iebildums
         nepārprotami izriet no argumentētā atzinuma un prasības pieteikuma teksta.

      30      Šajā lietā gan no pirmstiesas procedūras, gan no procesa Tiesā izriet, ka Apvienotā Karaliste noteikti varēja norādīt savus
         aizstāvības argumentus pret Komisijas izteiktajiem iebildumiem šajā jautājumā, jo tie pietiekami detalizētā veidā bija izklāstīti,
         lai ļautu šai dalībvalstij uz tiem lietderīgi atbildēt. Tas, ka Komisija izvēlējās pamatot savu otro iebildumu tikai ar EKL
         249. panta trešo daļu, nevis ar Direktīvas 93/104 3. un 5. pantu, kas ir šīs direktīvas panti, kuri netieši ir lietas pamatā,
         bet kuru formāla transponēšana WTR nav kā tāda Komisijas prasības priekšmets, nevar šādos apstākļos novest pie Komisijas otrā iebilduma nepieņemamības.

      31      Tādējādi Apvienotās Karalistes otrais norādītais nepieņemamības iebildums ir noraidāms un šādos apstākļos Komisijas otrais
         iebildums ir atzīstams par pieņemamu.

       Pēc būtības
      32      Komisija uzskata, ka vadlīnijas pieļauj un veicina Direktīvas 93/104 pienākumu neizpildi. Darba devēji tiek informēti par
         to, ka tiem nav jānodrošina, lai darba ņēmēji pieprasītu izmantot un patiešām izmantotu atpūtas laiku, uz kuru viņiem ir tiesības,
         bet jādara tā, lai tiem, kas vēlas izmantot šādu atpūtas laiku, tas netiktu liegts. Komisija norāda, ka šādi tiešā veidā darba
         devējiem adresēts rīkojums, izmantojot vadlīnijas, tos attur nodrošināt to, lai darba ņēmēji izmantotu ar minēto direktīvu
         noteiktos minimālos diennakts un nedēļas atpūtas pienākumus.

      33      Apvienotā Karaliste uzskata, ka vadlīnijas, nepavisam neveicinot valsts transponēšanas noteikumu neievērošanu, uzsvaru liek
         uz darba devēju pienākumu darīt tā, lai darba ņēmēji varētu izmantot tiem pienākošos atpūtas laiku, atzīstot šajā sakarā minēto
         darba devēju atbildības robežas. Darba devējiem nav jāuzvedas tā, ka darba ņēmējiem tiek traucēts izmantot tiem pienākošos
         atpūtu, piemēram, uzliekot tādus darba pienākumus, kas nav savienojami ar šādu atpūtu.

      34      Apvienotā Karaliste norāda, ka Direktīvas 93/104 interpretācija, saskaņā ar kuru tā ne tikai prasa to, lai darba devēji atļauj
         darba ņēmējiem izmantot paredzēto atpūtas laiku, bet arī uzliek pienākumu darba ņēmējiem izmantot šo atpūtu, neizriet ne no
         vienas minētās direktīvas valodu versijas un tā ir nerealizējama un neskaidra, ņemot vērā radīto nenoteiktību jautājumā par
         to pasākumu apjomu, kurus darba devējiem būtu jāveic, un apstākļiem, kurus ņemot vērā būtu iespējams uzskatīt, ka atpūta ir
         tikusi pienācīgi izmantota.

      35      Jautājumā par Direktīvas 93/104 mērķi ir svarīgi atgādināt, ka no EK līguma 118.A panta (EK līguma 117.–120. pantu aizstāja
         ar EKL 136.–143. pantu), kas ir minētās direktīvas tiesiskais pamats, no direktīvas preambulas pirmā, ceturtā, septītā un
         astotā apsvēruma, 1989. gada 9. decembra Eiropadomes tikšanās laikā Strasbūrā pieņemtās Kopienas Hartas par darba ņēmēju sociālajām
         pamattiesībām, kas minēta EKL 136. pantā un kuras 8. punkts un 19. punkta pirmā daļa ir minēti šīs direktīvas preambulas ceturtajā
         apsvērumā, kā arī no direktīvas 1. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka tās mērķis ir noteikt minimālās prasības, lai uzlabotu
         darba ņēmēju dzīves un darba apstākļus, tuvinot valsts tiesību normas tai skaitā attiecībā uz darba laika ilgumu (skat. it
         īpaši 2001. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑173/99 BECTU, Recueil, I‑4881. lpp., 37. punkts, un 2005. gada 1. decembra spriedumu lietā C‑14/04 Dellas u.c., Krājums, I‑10253. lpp., 40. punkts).

      36      Saskaņā ar šiem pašiem noteikumiem šī saskaņošana darba laika organizācijas jomā Kopienu līmenī ir vērsta uz to, lai garantētu
         labāku darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, piešķirot tiem minimālos atpūtas laikposmus, it īpaši diennakts un
         nedēļas atpūtu, kā arī adekvātus pārtraukumus, un paredzot maksimālo nedēļas darba laika vidējo ilgumu 48 stundu apmērā, kas
         ir maksimālā robeža, attiecībā uz kuru ir skaidri norādīts, ka tajā ietvertas arī virsstundas (skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietā BECTU, 38. punkts, un lietā Dellas u.c., 41. punkts).

      37      Saskaņā ar Direktīvas 93/104 3. un 5. panta noteikumiem dalībvalstīm ir jāveic vajadzīgie pasākumi, lai ikvienam darba ņēmējam
         būtu tiesības attiecīgi uz minimālo atpūtas laiku, kam jābūt 11 stundas pēc kārtas katru 24 stundu laikposmā, un katru septiņu
         dienu laikposmā tiesības uz nepārtrauktu minimālo atpūtas laiku 24 stundu ilgumā plus 11 stundas diennakts atpūtas, kas paredzētas
         minētajā 3. pantā. Šie noteikumi uzliek dalībvalstīm skaidrus un precīzus rezultāta pienākumus attiecībā uz šo tiesību uz
         atpūtu izmantošanu.

      38      Turklāt gan attiecībā uz Direktīvas 93/104 formulējumu, gan arī attiecībā uz tās mērķi un sistēmu dažādie noteikumi, kas tajā
         paredzēti attiecībā uz minimālajiem atpūtas laikiem, veido īpaši nozīmīgus Kopienu sociālo tiesību noteikumus, kurus kā minimālu
         normu, kas vajadzīga drošības un veselības aizsardzības nodrošināšanai, ir jābūt tiesībām izmantot katram darba ņēmējam (skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā BECTU, 43. un 47. punkts; 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 100. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Dellas u.c., 49. punkts).

      39      Tādējādi gan no Direktīvas 93/104 3. un 5. panta, gan no tās preambulas astotā apsvēruma, saskaņā ar kuru darba ņēmējiem ir
         tiesības uz minimālajiem atpūtas laikposmiem, gan arī no šīs direktīvas sasniedzamajiem mērķiem, kas atgādināti šī sprieduma
         35.–38. punktā, un no tajā ieviestās sistēmas izriet, ka darba ņēmējiem ir faktiski jāizmanto šajā direktīvā paredzētā diennakts
         un nedēļas atpūta.

      40      Tomēr ir vienlīdz jānodrošina tiesību, kas darba ņēmējiem piešķirtas ar Direktīvu 93/104, lietderīgā iedarbība, kas dalībvalstīm
         uzliek pienākumu nodrošināt, ka tiek ievērota katra ar šo direktīvu noteiktā minimālā prasība, ieskaitot tiesības faktiski
         izmantot atpūtu (iepriekš minētais spriedums lietā Dellas u.c., 53. punkts). Šī faktiski ir vienīgā interpretācija, kas atbilst minētās direktīvas mērķim – garantēt efektīvu darba
         ņēmēju drošības un veselības aizsardzību, ļaujot tiem faktiski izmantot tiem pienākošos minimālos atpūtas laikposmus (skat.
         2003. gada 9. septembra spriedumu lietā C‑151/02 Jaeger,Recueil, I‑8389. lpp., 70. punkts).

      41      Kā Tiesa ir jau lēmusi, ņemot vērā Direktīvas 93/104 pamatmērķi aizsargāt efektīvā veidā darba ņēmēju drošību un veselību,
         ikvienam no viņiem ir jābūt tiesībām uz atbilstošu atpūtas laiku, kam ir jābūt ne tikai efektīvam, ļaujot attiecīgajām personām
         atgūties no darba radītā noguruma, bet arī tam jābūt profilaktiskam, lai cik vien iespējams samazinātu darba ņēmēju drošības
         un veselības pasliktināšanās risku, ko var radīt darba laika uzkrāšanās bez vajadzīgās atpūtas (iepriekš minētais spriedums
         lietā Jaeger, 92. punkts).

      42      Dalībvalsts, kas tiesību aktā, kurā transponēta Direktīva 93/104, paredz, ka darba ņēmēji var izmantot šīs tiesības uz atpūtu
         un kas vadlīnijās, kuras ir adresētas darba devējiem un darba ņēmējiem jautājumā par minēto tiesību īstenošanu, norāda, ka
         darba devējam tomēr nav pienākums nodrošināt, lai darba ņēmēji efektīvi izmantotu šīs tiesības, nenodrošina nedz minētās direktīvas
         3. un 5. pantā noteikto minimālo prasību, nedz tās pamatmērķa ievērošanu.

      43      Kā to pareizi atzina ģenerāladvokāte savu secinājumu 67. punktā un kā to turklāt norādīja Komisija tiesas sēdē, Direktīvā
         93/104 paredzēto pienākumu ievērošana nevar principā būt tik strikta un piespiest darba devēju likt saviem darba ņēmējiem
         patiešām izmantot tiem pienākošos atpūtas laiku. Darba devēja atbildība jautājumā par minētajā direktīvā paredzēto atpūtas
         laiku nevar būt neierobežojoša.

      44      Tomēr šajā lietā, ierobežojot pienākumus, kas jautājumā par darba ņēmēju tiesībām efektīvi izmantot Direktīvas 93/104 3. un
         5. pantā noteikto minimālo atpūtas laiku uzlikti darba devējiem, un it īpaši ļaujot saprast, ka gadījumā, ja viņi nevar neļaut
         to, ka darba ņēmēji izmanto šo atpūtas laiku, viņiem nav nekāda pienākuma darīt tā, lai darba ņēmēji varētu faktiski izmantot
         šīs tiesības, vadlīnijas nepārprotami var atņemt minētās direktīvas 3. un 5. pantā noteiktajām tiesībām to saturu un tās neatbilst
         šīs direktīvas mērķim, kas minimālo atpūtas laiku uzskata par neatņemamu darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzības sastāvdaļu
         (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā BECTU, 49. punkts).

      45      Saistībā ar Apvienotās Karalistes argumentu par to, ka no paša Direktīvas 93/104 formulējuma izriet, ka skaidri tiek nošķirts
         direktīvas 3., 4., 5. un 7. pants, kas atsaucas uz konkrēta darba ņēmēja tiesībām un paredz vienkārši tiesības, no šīs pašas
         direktīvas 6. un 8. panta, kas skaidri uzliek precīzu rezultāta pienākumu jautājumā par darba laika ilguma ierobežošanu, pietiek
         atzīmēt, ka šādu interpretāciju neapstiprina nedz minētās direktīvas dažādās valodu versijas, nedz Tiesas judikatūra par šo
         direktīvu, tās mērķi un tajā noteiktajām tiesībām uz atpūtu.

      46      Saistībā ar Direktīvas 93/104 7. panta 1. punktu, kas, izmantojot tādu pašu tekstu, kāds lasāms direktīvas 3. un 5. pantā,
         paredz, ka dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka katram darba ņēmējam “ir tiesības” uz vismaz četras
         nedēļas ilgu apmaksātu gadskārtējo atvaļinājumu, Tiesa savā iepriekš minētā sprieduma lietā BECTU 44. punktā ir arī lēmusi, ka saskaņā ar šo tiesību normu darba ņēmējam ir jābūt tiesībām uz faktisku atpūtu, rūpējoties par
         viņa drošības un veselības efektīvu aizsardzību.

      47      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jāsecina, ka, piemērojot Direktīvas 93/104 17. panta 1. punktā paredzēto atkāpi darba
         ņēmējiem, kuru daļa no darba laika ilguma nav nomērīta vai normēta vai kuru var noteikt pats darba ņēmējs, un neveicot vajadzīgos
         pasākumus, lai ieviestu darba ņēmēju tiesības uz diennakts un nedēļas atpūtu, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
         nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 1., 3. un 5. punktu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Apvienotajai
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Apvienotajai Karalistei
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      piemērojot uz darba ņēmējiem, kuru daļa no darba laika ilguma nav nomērīta vai normēta vai kuru var noteikt pats darba ņēmējs,
            atkāpi, kas paredzēta 17. panta 1. punktā Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvā 93/104/EK par dažiem darba laika organizācijas
            aspektiem, ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīva 2000/34/EK, un neveicot vajadzīgos pasākumus,
            lai ieviestu darba ņēmēju tiesības uz diennakts un nedēļas atpūtu, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav
            izpildījusi pienākumus, kas tai ir uzlikti saskaņā ar šīs direktīvas 17. panta 1., 3. un 5. punktu;
      2)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.