title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 16.novembrī.#Low & Bonar plc un Bonar Technical Fabrics NV pret Eiropas Komisiju.#Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Rūpniecisko plastmasas maisu nozare - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Vienots un turpināts pārkāpums - Naudas sodi - Atbildību mīkstinoši apstākļi - Pasīva loma - Samērīgums - Vienlīdzīga attieksme - Neierobežota kompetence.#Lieta T-59/06.

text:
      Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2011. gada 16. novembra spriedums – Low & Bonar un Bonar Technical Fabrics/Komisija
      (lieta T‑59/06)
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Rūpniecisko plastmasas maisu nozare – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Vienots un turpināts pārkāpums – Naudas sodi – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Pasīva loma – Samērīgums – Vienlīdzīga attieksme – Neierobežota kompetence
      1.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Pieņemamība – Lēmums, ar kuru uzliek naudas sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu – Prasība
            atmaksāt automātiski noteiktus kavējuma procentus, kas noteikti uzņēmumam saistībā ar naudas soda samaksu – Nepieņemamība
            (EKL 230. pants) (sal. ar 23.–26. punktu)
      2.                     Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi un saskaņotas darbības, kas veido vienotu pārkāpumu – Uzņēmumi, kuriem var pārmest
            pārkāpuma izdarīšanu, ko veido dalība pasaules mēroga aizliegtā vienošanās – Kritēriji – Pierādīšanas pienākums (EKL 81. panta
            1. punkts) (sal. ar 61., 62. un 64. punktu)
      3.                     Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Uzņēmuma
            pasīva vērotāja vai sekotāja loma – Vērtējuma kritēriji (EKL 81. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts;
            Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 3. punkta pirmais ievilkums) (sal. ar 73., 74. un 79. punktu)
      Priekšmets

               Prasība daļēji atcelt Komisijas 2005. gada 30. novembra Lēmumu C(2005) 4634, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta piemērošanas
                  procedūru (Lieta COMP/F/38.354 – Rūpnieciskie maisi), kas attiecas uz aizliegtu vienošanos rūpniecisko plastmasas maisu tirgū,
                  kā arī, pakārtoti, prasība atcelt vai samazināt prasītājām uzlikto naudas sodu

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	noteikt, ka ar Komisijas 2005. gada 30. novembra Lēmuma C(2005) 4634, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru
                     (Lieta COMP/F/38.354 – Rūpnieciskie maisi) 2. panta l) apakšpunktu uzliktā naudas soda apmērs ir EUR 9,18 miljoni;

                  2)

                  	pārējā daļā prasību noraidīt;

                  3)

                  	Eiropas Komisija, Low & Bonar plc un Bonar Technical Fabrics NV sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 1.oktobrī. # Minister voor Wonen, Wijken en Integratie pret Woningstichting Sint Servatius. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Raad van State - Nīderlande. # Kapitāla brīva aprite - EKL 56. pants - Ierobežojumi - Pamatojumi - Mājokļu politika - Pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. # Lieta C-567/07.

text:
      Lieta C‑567/07
      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      pret
      Woningstichting Sint Servatius
      (Raad van State lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kapitāla brīva aprite – EKL 56. pants – Ierobežojumi – Pamatojumi – Mājokļu politika – Pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kapitāla brīva aprite – Darījumiem ar nekustamajiem īpašumiem piemērojamie ierobežojumi
      (EKL 56. pants)
      2.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Robežas – Acīmredzami neatbilstoši jautājumi un hipotētiski jautājumi, kas uzdoti
            kontekstā, kas neļauj sniegt derīgu atbildi
      (EKL 86. panta 2. punkts un 234. pants)
      3.        Prejudiciāli jautājumi – Pieņemamība – Jautājumi, kas uzdoti, nepietiekami precizējot faktiskos apstākļus un tiesisko regulējumu
      (EKL 234. pants, Tiesas Statūtu 23. pants)
      1.        EKL 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts tiesību regulējums, ar kuru mājokļu jomā licencēta uzņēmuma pārrobežu
         darbības veikšana ir pakļauta iepriekšējas administratīvās atļaujas saņemšanai, ar šo pantu netiek pieļauts tiktāl, ciktāl
         šāds regulējums nav balstīts uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem, ar kuriem var pietiekami
         ierobežot valsts iestāžu tām piešķirtās rīcības brīvības izmantošanu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

      Minētajiem uzņēmumiem izvirzītā prasība saņemt iepriekšēju kompetentā ministra atļauju, lai varētu veikt ieguldījumu nekustamā
         īpašumā citās dalībvalstīs, nevis tajā, kur tie atrodas, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums.

      Protams, ka prasības saistībā ar dalībvalsts sociālo mājokļu politiku un tās finansēšanu var būt primāri vispārējo interešu
         iemesli un tādējādi var attaisnot attiecīgus ierobežojumus. Dažas situāciju attiecīgajā valsts tirgū raksturojošās īpatnības,
         tādas kā strukturālais mājokļu trūkums un īpaši augsts iedzīvotāju blīvums, šādus apsvērumus var tikai pastiprināt.

      Saistībā ar minēto noteiktos gadījumos iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtība neapšaubāmi var būt nepieciešama un samērīga
         ar sasniedzamajiem mērķiem, ja tos nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, proti, atbilstošu deklarēšanas sistēmu.
         Var izrādīties, ka kompetentās administrācijas veiktā iepriekšējā kontrole tieši ir piemērotāka, lai nodrošinātu, ka licencēto
         uzņēmumu resursi tiek izmantoti, lai pirmām kārtām nodrošinātu noteiktu personu kategoriju vajadzību pēc mājokļiem attiecīgajā
         valstī, kamēr pārbaudes sistēma a posteriori radītu pārāk vēlas iejaukšanās risku, it īpaši gadījumā, ja ievērojami izdevumi jau ir tikuši veikti un ir grūti atgūstami.

      Tomēr, lai iepriekšējas administratīvās atļaujas saņemšanas kārtība, kaut gan ar to tiek izdarīta atkāpe no pamatbrīvības,
         būtu pamatota, tai ir jābūt balstītai uz nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem objektīviem kritērijiem, kuri nodrošina,
         ka valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošana tiek pietiekami ierobežota. Tas tā nav, ja ar attiecīgajām valsts tiesību normām
         kompetentā ministra iepriekšējās atļaujas izsniegšana ir pakļauta tikai vienam nosacījumam, proti, ka paredzētajam projektam
         jābūt veiktam sociālo mājokļu attiecīgajā valstī interesēs, un ja attiecībā uz jautājumu, vai šāds nosacījums ir izpildīts,
         šāda pārbaude tiek veikta katrā atsevišķā gadījumā, bet pārbaudes apraksts nav nevienā reglamentējošā dokumentā un nepastāv
         nekādi citi specifiski un objektīvi kritēriji, atbilstoši kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem būtu iespēja iepriekš uzzināt nosacījumus,
         kādos to atļaujas izsniegšanas pieteikumi tiks apmierināti, un tiesu instancēm, kurās, iespējams, tiks izskatīta pret atļaujas
         izsniegšanas atteikumu vērsta sūdzība, būtu iespēja pilnā apmērā veikt savu pārbaudi tiesā.

      (sal. ar 24., 30., 33.–35., 37. un 39. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.        Ievērojot kompetences sadalījumu prejudiciālās tiesvedības ietvaros, vienīgi valsts tiesa nosaka jautājumu, ko tā vēlas uzdot
         Tiesai, priekšmetu, bet ārkārtas apstākļos Tiesai ir jāpārbauda nosacījumi, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi lūgumu, lai
         pārliecinātos par savu kompetenci. Tas tā ir it īpaši tad, ja Tiesai iesniegtās problēmas raksturs ir pilnībā hipotētisks
         vai ja Kopienu tiesību normas interpretācijai, ko lūgusi valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamata prāvā esošo situāciju vai
         tās priekšmetu. Tātad Tiesas kompetence ir izslēgta, ja Tiesas interpretācijai nodotā tiesību norma acīmredzami nevar tikt
         piemērota.

      Tātad EKL 86. panta 2. punkts nav piemērojams situācijā, kura nav saistīta ne ar īpašu vai ekskluzīvu tiesību piešķiršanu
         mājokļu jomā licencētam uzņēmumam, ne ar tā darbības kvalificēšanu par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi,
         bet kura attiecas tikai uz šim uzņēmumam uzliktā ierobežojuma, kas ir izteikts pienākuma ievērot iepriekšējas administratīvās
         atļaujas izsniegšanas procedūru formā, likumību.

      (sal. ar 42., 43., 46. un 47. punktu)
      3.        Nepieciešamība sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kas būtu noderīga valsts tiesai, prasa, lai valsts tiesa definētu uzdoto
         jautājumu faktiskos un tiesiskos apstākļus vai lai tā vismaz izskaidrotu faktiskos pieņēmumus, ar kuriem šie jautājumi ir
         pamatoti. Svarīgi ir arī tas, lai valsts tiesa norādītu precīzus iemeslus, kuru dēļ tai radies jautājums par Kopienu tiesību
         interpretāciju un kādēļ tā uzskata, ka ir jāuzdod prejudiciāli jautājumi Tiesai. Šajā sakarā valsts tiesai ir jāsniedz vismaz
         minimāls skaidrojums, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Kopienu tiesību normas, kurām lūdz sniegt interpretāciju, un saiknei,
         ko tā saskata starp šīm normām un pamata prāvā piemērojamām valsts tiesību normām. Lēmumā uzdot prejudiciālus jautājumus sniegtā
         informācija palīdz ne tikai, lai ļautu Tiesai sniegt lietderīgu atbildi, bet arī, lai dotu dalībvalstu valdībām un citām ieinteresētām
         pusēm iespēju sniegt apsvērumus saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu. Ņemot vērā, ka saskaņā ar šo pantu ieinteresētām pusēm
         tiek paziņoti tikai lēmumi uzdot prejudiciālus jautājumus, Tiesas uzdevums ir rūpēties, lai šī iespēja būtu nodrošināta. Turklāt
         precizitātes nepieciešamība, it īpaši attiecībā uz pamata lietas faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, īpaši attiecas uz
         konkurences jomu, ko raksturo faktiski un juridiski sarežģītas situācijas.

      Tādējādi nepieņemams ir iesniedzējtiesas uzdotais jautājums, kas pamatojas uz premisu, saskaņā ar kuru valsts atbalsts varētu
         būt bijis piešķirts, ja ne lēmumā uzdot prejudiciālus jautājumus, ne dalībnieku pamata lietā apsvērumos nav atrodamas norādes,
         kas, iespējams, ļautu noteikt, ka šāda priekšrocība būtu bijusi faktiski piešķirta, jo pamata lieta attiecas nevis uz nosacījumiem,
         kādos šāds atbalsts varētu būt bijis vai varētu tikt piešķirts, bet tikai uz pilnībā atšķirīgu un neatkarīgu jautājumu.

      (sal. ar 49.–55. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 1. oktobrī (*)

      Kapitāla brīva aprite – EKL 56. pants – Ierobežojumi – Pamatojumi – Mājokļu politika – Pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi
      Lieta C‑567/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Raad van State (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 19. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 27. decembrī, tiesvedībā

      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      pret
      Woningstichting Sint Servatius.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un pēc 2009. gada 19. marta tiesas sēdes,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Woningstichting Sint Servatius vārdā – M. de Būrs [M. de Boer], J. de Prē [J. de Pree] un P. Slots [P. Slot], advocaten,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un I. de Vriess [Y. De Vries], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], pārstāvis,

      –        Īrijas valdības vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan], pārstāvis, kam palīdz M. Greja [M. Gray], barrister,

      –        Ungārijas valdības vārdā – J. Fazekaša [J. Fazekas], R. Šomšiča [R. Somssich] un K. Borvelģi [K. Borvölgyi], pārstāves,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz] un P. Kuharskis [P. Kucharski], kā arī K. Maihera [K. Majcher], pārstāves,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – S. Juhannesone [S. Johannesson], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – E. Traversa [E. Traversa], V. di Buči [V. Di Bucci], H. van Vlīts [H. van Vliet] un A. Neijenheiss [A. Nijenhuis], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 56. panta, EKL 58. panta, EKL 86. panta 2. punkta, EKL 87. panta un EKL 88. panta
         interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā, kuras ietvaros Minister voor Wonen, Wijken en Integratie (mājokļu, pilsētas daļu un integrācijas lietu ministrs, turpmāk tekstā – “ministrs”) vēršas pret Woningstichting Sint Servatius (turpmāk tekstā – “Servatius”) par ministra atteikumu izsniegt šim pēdējam fondam, kas ir licencēts uzņēmums, kurš darbojas sociālo mājokļu jomā Nīderlandē,
         atļauju veikt investīcijas nekustamā īpašuma projektā Ljēžā [Liège] (Beļģija).

       Atbilstošās valsts tiesību normas
      3        Nīderlandes Konstitūcijas 22. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “valsts uzdevums ir nodrošināt pietiekamu mājokļu piedāvājumu”.
         Šī uzdevuma raksturs un apjoms ir noteikts Mājokļu likumā (Woningwet) un Dekrētā par sociālo mājokļu īres jomas pārvaldi (Besluit beheer sociale-huursector, turpmāk tekstā – “BBSH”).

      4        Mājokļu likuma 70. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Apvienības ar neierobežotu tiesībspēju un fondus, kas izvirza mērķi darboties tikai mājokļu jomā un neparedz izlietot līdzekļus
         citām kā tikai mājokļu vajadzībām, ar Karalisko dekrētu var atzīt par licencētiem uzņēmumiem, kas risina tikai mājokļu nodrošināšanas
         jautājumus.”

      5        Minētā likuma 70.c pantā ir paredzēts:

      “Licencētie uzņēmumi nodrošina ar mājokli vispirms personas, kurām to ienākumu vai citu iemeslu dēļ ir grūtības atrast sev
         piemērotu mājokli. [..]”

      6        Šī paša likuma 70.d pantā ir noteikts:

      “1.      Atbilstoši 71.a panta 1. punkta sākumdaļai un b) apakšpunktam licencētos uzņēmumus pārrauga atbildīgais ministrs.
      2.      Papildu noteikumi pārraudzības jomā tiek paredzēti valsts pārvaldes noteikumos vai atbilstoši šādiem noteikumiem. [..]”
      7        Mājokļu likuma 120.a panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:

      “Ar valsts pārvaldes noteikumiem vai atbilstoši šādiem noteikumiem var noteikt, ka atbildīgais ministrs eksperimenta veidā
         drīkst uz noteiktu laiku atkāpties no normām, kas pieņemtas ar valsts pārvaldes noteikumiem vai atbilstoši šādiem noteikumiem.”

      8        Saskaņā ar BBSH 9. pantu grozījumus licencēta uzņēmuma statusā, ieskaitot grozījumus attiecībā uz tā ģeogrāfisko darbības zonu, apstiprina
         kompetentais ministrs.

      9        BBSH 11. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “licencēts uzņēmums darbojas tikai mājokļu jomā”.

      10      Visbeidzot, BBSH 49. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ministrs var atkāpties no šā dekrēta vai atļaut atkāpi no tā par labu eksperimentāliem pasākumiem, kas, pēc viņa domām, kalpo
         mājokļu jomas interesēm.”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      11      Servatius ir licencēts uzņēmums Mājokļu likuma 70. panta 1. punkta izpratnē. Saskaņā ar tā statūtiem tā vienīgais sabiedrības mērķis
         ir darbība mājokļu nozarē, un tā darbības joma ir ierobežota ar noteiktām Nīderlandes pašvaldībām. Servatius ir vienīgais holdinga sabiedrības Servatius Holding Maastricht BV dalībnieks un vadītājs.

      12      Sakarā ar savu nodomu īstenot mājokļu celtniecības projektu Ljēžas pilsētā, kas atrodas 30 kilometru attālumā no Nīderlandes
         robežas, Servatius ar Servatius HoldingMaastricht BV starpniecību nodibināja divas atbilstoši Beļģijas tiesībām izveidotas sabiedrības un lūdza Nīderlandes kompetentajam ministram
         tam piešķirt atļauju, ko eksperimentāliem pasākumiem izsniedz atbilstoši Mājokļu likuma 120.a pantam un BBSH 49. pantam. Projekts attiecās uz kompleksu, ko veidoja pārdošanai un izīrēšanai domātie dzīvokļi, automašīnu stāvvietas un
         komerctelpas.

      13      Lai finansētu projektu, Servatius pēc tam, kad tas kā Nīderlandē licencēts uzņēmums bija saņēmis aizdevumu ar īpaši labvēlīgiem nosacījumiem, aizdeva naudu
         vienai no savām Beļģijas meitas sabiedrībām, piemērojot procentu likmi 1,5 % apmērā.

      14      Ar 2002. gada 5. decembra lēmumu ministrs, pamatojoties uz to, ka Servatius projekts atrodas Beļģijā, atteicās izsniegt šim projektam atļauju. Ministrs uzskatīja, ka Servatius nav pierādījis, ka projekts varētu nākt par labu Nīderlandes mājokļu tirgum un it īpaši personām, kas meklē mājokli Māstrihtas
         [Maastricht] (Nīderlande) reģionā. Tādējādi Servatius celtniecības projektam netika piešķirts eksperimentālā projekta statuss Mājokļu likuma 120.a panta un BBSH 49. panta izpratnē, kas tam būtu ļāvis veikt paredzēto celtniecību Beļģijā.

      15      Ar 2003. gada 29. decembra lēmumu ministrs atzina par nepamatotu sūdzību, ko Servatius bija iesniedzis pret lēmumu par atļaujas šī uzņēmuma celtniecības projektam izsniegšanas atteikumu.

      16      Ar 2006. gada 19. maija spriedumu Rechtbank Maastricht (Māstrihtas Apgabaltiesa) Servatius par minēto atteikuma lēmumu celto prasību apmierināja un, lēmumu atceļot, nosūtīja lietu ministram, tam uzliekot pienākumu
         par Servatius sūdzību pieņemt jaunu lēmumu.

      17      2006. gada 29. jūnijā ministrs par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

      18      Tā kā Raad van State [Valsts padomei] radās šaubas par EKL 56. panta, EKL 58. panta, EKL 86. panta 2. punkta, EKL 87. panta un EKL 88. panta interpretāciju,
         tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai neļaujot uzņēmumam, kurš likumā noteiktā kārtībā ir licencēts Nīderlandē īstenot ar mājokļiem saistītās intereses, kurš
         šim nolūkam var izmantot valsts līdzekļus un kurš atbilstoši likumam drīkst darboties tikai šādās interesēs, kādēļ tā darbības
         joma galvenokārt ir Nīderlandē (licencēts uzņēmums), veikt jebkādu pārrobežu darbību, iepriekš nesaņemot ministra atļauju,
         tiek ierobežota kapitāla brīva aprite EKL 56. panta izpratnē?

      2)      a)     Vai dalībvalsts mājokļu jautājumus var uzskatīt par sabiedriskās kārtības interesēm EKL 58. panta izpratnē;
      b)      vai dalībvalsts mājokļu jautājumus var uzskatīt par Tiesas judikatūrā atzītu primāru vispārējo interešu iemeslu;
      c)      vai it īpaši dalībvalsts interesi attiecībā uz mājokļu politikas efektivitāti un tās finansēšanas iespējām var uzskatīt par
         sabiedriskās kārtības interesēm EKL 58. panta izpratnē, vai par Tiesas judikatūrā atzītu primāru vispārējo interešu iemeslu?

      3)      a)     Pieņemot, ka licencētam uzņēmumam pirmā jautājuma izpratnē izvirzītā prasība iepriekš saņemt atļauju ir ierobežojums, kam
         ir piemērojams attaisnojuma pamats 2) jautājuma a)–c) punkta izpratnē, vai šī prasība ir nepieciešama un samērīga;

      b)      vai dalībvalstij, kas atsaucas uz šo attaisnojuma pamatu, ir plaša rīcības brīvība, nosakot attiecīgo vispārējo interešu apjomu
         un veidu, kādā šīs intereses tiek ņemtas vērā? Vai šajā sakarā ir nozīme arī apstāklim, ka [Eiropas] Kopienai nav vai arī
         ir ļoti ierobežota kompetence mājokļu jomā?

      4)      a)     Vai dalībvalsts, lai attaisnotu kapitāla brīvas aprites ierobežojumu situācijā, kad attiecīgajiem uzņēmumiem ir piešķirtas
         īpašas tiesības un uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, var papildus vai kopā ar EKL 58. pantā minētajiem
         un Tiesas judikatūrā atzītajiem primārajiem vispārējo interešu iemesliem vienlaikus atsaukties uz EKL 86. panta 2. punktu;

      b)      vai vispārējās intereses EKL 58. panta izpratnē un Tiesas judikatūrā atzītie primārie vispārējo interešu iemesli pēc satura
         atbilst interesēm ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL 86. panta 2. punkta izpratnē;

      c)      vai attiecīgās dalībvalsts atsaucei uz EKL 86. panta 2. punktu, norādot, ka attiecīgie uzņēmumi, kuriem ir piešķirtas īpašas
         tiesības, pilda uzdevumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, ir papildu nozīme, salīdzinot ar atsauci uz vispārējām interesēm
         EKL 58. panta izpratnē un Tiesas judikatūrā atzītajiem primārajiem vispārējo interešu iemesliem?

      5)      a)     Vai tādus uzņēmumus kā licencētie uzņēmumi pirmā jautājuma izpratnē, kam, no vienas puses, visi līdzekļi ir jāizmanto, lai
         risinātu mājokļu jautājumus, bet kuri, no otras puses, veic arī saimniecisko darbību mājokļu jomā, kopumā vai daļā to uzdevumu
         var uzskatīt par uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL 86. panta 2. punkta izpratnē;

      b)      vai, lai uz 5) jautājuma a) punktu atbildētu apstiprinoši, attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāved atsevišķa grāmatvedības uzskaite,
         balstoties uz kuru var skaidri noteikt, kādi izdevumi un kādi ieņēmumi ir saistīti, no vienas puses, ar to sociālo darbību
         un, no otras puses, ar to saimniecisko darbību, un šim pienākumam ir jābūt noteiktam valsts tiesību aktā? Vai šādā gadījumā
         ir jānodrošina, ka dalībvalsts piešķirtie finanšu līdzekļi tiek izlietoti tikai sociālai darbībai un tās nepārtrauktībai?

      6)      a)     Vai gadījumā, ja licencēts uzņēmums pirmā jautājuma izpratnē kopumā vai daļā savas darbības ir uzskatāms par uzņēmumu, kam
         uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL 86. panta 2. punkta izpratnē, pilnvarojums sniegt šādus pakalpojumus
         var kalpot attaisnojumam, lai licencētam uzņēmumam piemērotu kapitāla brīvas aprites ierobežojumu EKL 56. panta izpratnē;

      b)      vai dalībvalstij, kas atsaucas uz šo pamatojumu, ir plaša rīcības brīvība, nosakot attiecīgo interešu ar vispārēju tautsaimniecisku
         nozīmi apjomu un veidu, kādā šīs intereses tiek ņemtas vērā? Vai šajā sakarā ir nozīme arī apstāklim, ka Kopienai nav vai
         arī ir ļoti ierobežota kompetence mājokļu jomā?

      7)      a)     Vai apstākļa, ka dalībvalsts noteiktiem uzņēmumiem EKL 86. panta 2. punkta izpratnē piešķir finanšu līdzekļus, dēļ var būt
         vajadzīgs teritoriāli ierobežot šo uzņēmumu darbību, lai tādējādi nepieļautu, ka šie finanšu līdzekļi ir nelikumīgs valsts
         atbalsts un uzņēmumi, izmantojot attiecīgos līdzekļus citā dalībvalstī, konkurē ar attiecīgās dalībvalsts uzņēmumiem nosacījumos,
         kas nav saderīgi ar [kopējo] tirgu;

      b)      vai dalībvalsts, šajā gadījumā – Nīderlandes Karaliste, attiecībā uz licencētiem uzņēmumiem pirmā jautājuma izpratnē, kas
         plāno citā dalībvalstī veikt sociālā un saimnieciskā rakstura darbības mājokļu jomā, var noteikt prasību iepriekš saņemt atļauju
         [šādai darbībai], ja pirmās norādītās dalībvalsts likumdošanā vēl nav noteikts pienākums nošķirt šos abus darbības veidus?
         Vai šajā gadījumā, lai nodrošinātu EKL 87. un 88. panta ievērošanu, prasība iepriekš saņemt atļauju ir nepieciešams un samērīgs
         līdzeklis?”

       Par pirmo līdz trešo jautājumu
      19      Ar saviem trim pirmajiem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopumā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tas, ka dalībvalsts
         tādam uzņēmumam kā Servatius, kas Mājokļu likuma 70. panta 1. punkta izpratnē ir licencēts kā uzņēmums, kurš veic darbību mājokļu jomā, prasa saņemt iepriekšēju
         atļauju tam, lai šis uzņēmums varētu veikt investīcijas celtniecības jomā citā dalībvalstī, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums
         EKL 56. panta izpratnē. Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, minētā tiesa vēlas zināt, pirmkārt, vai, pamatojoties
         uz EKL 58. pantā tieši atļauto atkāpi vai Tiesas judikatūrā atzītu primāru vispārējo interešu iemeslu, šo ierobežojumu veidu
         var attaisnot ar iemesliem, kas attiecas uz konkrētās dalībvalsts mājokļu politikas interesēm un šādas politikas finansēšanu,
         un, otrkārt, vai paredzētā mērķa sasniegšanai šāds ierobežojums ir nepieciešams un samērīgs pasākums.

      20      Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kapitāla aprite ietver darījumus,
         ar kuriem nerezidenti izdara ieguldījumus nekustamā īpašumā dalībvalsts teritorijā, un, kā tas izriet no Padomes 1988. gada
         24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par [EK] Līguma 67. panta īstenošanu [pants atcelts ar Amsterdamas līgumu] (OV L 178, 5. lpp.)
         I pielikumā minētās kapitāla aprites tipu nomenklatūras, šai nomenklatūrai pašai piemita norādoša vērtība un tā šo vērtību
         saglabāja attiecībā uz kapitāla aprites jēdziena definēšanu (it īpaši skat. 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑370/05
         Festersen, Krājums, I‑1129. lpp., 23. punkts un tajā minētā judikatūra). Citiem vārdiem sakot, tiesības iegādāties, izmantot un atsavināt
         nekustamu īpašumu citas dalībvalsts teritorijā, kad tās īsteno, rada kapitāla apriti (it īpaši skat. 2002. gada 5. marta spriedumu
         apvienotajās lietās C‑515/99, no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no C‑526/99 līdz C‑540/99 Reisch u.c., Recueil, I‑2157. lpp., 29. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Festersen, 22. punkts).

      21      Tādējādi, kā Tiesa jau ir nospriedusi, pasākumi, kas ar EKL 56. panta 1. punktu ir aizliegti kā kapitāla aprites ierobežojumi,
         ietver pasākumus, kas attur kādas dalībvalsts rezidentus veikt ieguldījumus nekustamajā īpašumā citās dalībvalstīs (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Festersen, 24. punkts).

      22      Tas tā ir it īpaši valsts pasākumu gadījumā, ar kuriem ieguldījumi nekustamajā īpašumā ir pakļauti iepriekšējas atļaujas saņemšanas
         procedūrai, kuri tādējādi jau ar savu mērķi ierobežo kapitāla brīvu apriti (šajā sakarā skat. 1999. gada 1. jūnija spriedumu
         lietā C‑302/97 Konle, Recueil, I‑3099. lpp., 39. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Reisch u.c., 32. punkts).

      23      Pamata lietā ir noteikts, ka, piemērojot attiecīgās valsts normas, Nīderlandē licencētajiem uzņēmumiem attiecībā uz saviem
         pārrobežu ieguldījumu nekustamajā īpašumā projektiem tieši ir jāiziet iepriekšējas atļaujas saņemšanas administratīvā procedūra,
         kuras ietvaros tiem ir jāpierāda, ka attiecīgās investīcijas ir veiktas mājokļu Nīderlandē nodrošināšanas interesēs.

      24      Šajos apstākļos ir jāsecina, ka šādiem uzņēmumiem izvirzītā prasība saņemt iepriekšēju kompetentā ministra atļauju, lai varētu
         veikt ieguldījumu nekustamā īpašumā citās dalībvalstīs, nevis tajā, kur tie atrodas, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums.

      25      Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibinātu judikatūru EKL 58. pantā minētie iemesli vai primārie vispārējo interešu iemesli
         kapitāla brīvu apriti ierobežojošos valsts pasākumus var attaisnot, ar nosacījumu, ka šie pasākumi tajos nospraustā mērķa
         īstenošanas nodrošināšanai ir piemēroti un nepārsniedz to, kas šī mērķa sasniegšanai ir nepieciešams (skat. 2007. gada 23. oktobra
         spriedumu lietā C‑112/05 Komisija/Vācija, Krājums, I‑8995. lpp., 72. punkts, kā arī 73. punkts un tajos minētā judikatūra).

      26      Pamata lietā Nīderlandes valdība norāda, ka attiecīgo iepriekšējās atļaujas saņemšanas kārtību attaisnojot ar šīs dalībvalsts
         īstenojamo mājokļu politiku un tās finansēšanu saistītās prasības, sabiedriskās kārtības iemesli EKL 58. panta izpratnē, kā
         arī Tiesas judikatūrā atzīts primārs vispārējo interešu iemesls.

      27      Tātad šāda kārtība esot paredzēta, lai nodrošinātu, ka licencētie uzņēmumi atbilstoši to statūtiem veic investīcijas ar mājokļu
         nodrošināšanas interesēm Nīderlandē saistītajos projektos, lai it īpaši garantētu pietiekamu mājokļu piedāvājumu personām
         ar zemiem ienākumiem vai citām nelabvēlīgā stāvoklī esošām iedzīvotāju kategorijām. Runa esot arī par to, lai izvairītos no
         finanšu līdzekļu, kas šiem uzņēmumiem ir pieejami saistībā ar to statūtos paredzētajiem uzdevumiem, pārdalīšanas par labu
         citiem saimnieciskās darbības veidiem, tādējādi apdraudot minētās mājokļu politikas efektivitāti un finansēšanu.

      28      Tātad vispirms attiecībā uz EKL 58. pantā pieļautajām atkāpēm ir pietiekami konstatēt, ka, pat pieļaujot, ka dalībvalsts vajadzība
         veicināt sociālo mājokļu celtniecību varētu būt viena no sabiedrības pamatinteresēm, tiktāl, ciktāl licencētiem uzņēmumiem
         uzlikto statūtos paredzēto pienākumu hipotētisku neizpildi, kā arī līdzekļu, ko tie saņem sociālajai darbībai, iespējamu novirzīšanu
         [citām vajadzībām] tomēr nevar uzskatīt par faktisku un pietiekami smagu šādu pamatinterešu apdraudējumu, šajā lietā sabiedriskās
         kārtības iemeslu nevar izvirzīt (šajā sakarā skat. 2000. gada 14. marta spriedumu lietā C‑54/99 Église de scientologie, Recueil, I‑1335. lpp., 17. punkts un tajā minētā judikatūra).

      29      Turpinājumā attiecībā uz primāriem vispārējo interešu iemesliem ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka spiediena uz zemesgabalu
         tirgu apkarošanas mērķu interesēs vai, īstenojot teritorijas iekārtošanas mērķi, iedzīvotāju pastāvīga daudzuma saglabāšanai
         lauku apvidos ar valsts tiesību aktiem kapitāla brīvu apriti var ierobežot (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietā Konle, 40. punkts; apvienotajās lietās Reisch u.c., 34. punkts, kā arī lietā Festersen, 27. un 28. punkts).

      30      Tātad pēc analoģijas ir uzskatāms, ka prasības saistībā ar dalībvalsts sociālo mājokļu politiku un tās finansēšanu arī var
         būt primāri vispārējo interešu iemesli un tādējādi var attaisnot tādus ierobežojumus kā tie, kas ir noteikti attiecīgajos
         valsts tiesību aktos pamata lietā. Kā ir pamatoti norādījusi Nīderlandes valdība, dažas situāciju attiecīgajā valsts tirgū
         pamata lietā raksturojošās īpatnības, tādas kā strukturālais mājokļu trūkums un īpaši augsts iedzīvotāju blīvums, šādus apsvērumus
         var tikai pastiprināt.

      31      Turklāt, kā ir pamatoti apgalvojusi minētā valdība, Tiesai iepriekš jau ir bijusi iespēja atzīt, ka būtisku draudu iespējamība
         sociālā nodrošinājuma politikas finansiālajam līdzsvaram arī var būt primārs vispārējo interešu iemesls, kas var attaisnot
         brīvas aprites šķērsli (pēc analoģijas saistībā ar sociālā nodrošinājuma sistēmu skat. 2006. gada 16. maija spriedumu lietā
         C‑372/04 Watts, Krājums, I‑4325. lpp., 103. punkts un tajā minētā judikatūra).

      32      Pēc šādu precizējumu izteikšanas vēl ir jāpārbauda, vai licencētam uzņēmumam uzlikts pienākums iziet administratīvu iepriekšējas
         atļaujas saņemšanas procedūru, lai tas varētu īstenot nekustamā īpašuma projektu citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā šis uzņēmums
         atrodas, šī sprieduma 26. un 27. punktā norādīto mērķu sasniegšanai ir nepieciešams un samērīgs pasākums.

      33      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka noteiktos gadījumos iepriekšējas atļaujas saņemšanas kārtība neapšaubāmi var būt nepieciešama
         un samērīga sasniedzamajiem mērķiem, ja tos nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, proti, atbilstošu deklarēšanas
         sistēmu (šajā sakarā skat. 1995. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑163/94, C‑165/94 un C‑250/94 Sanz de Lera u.c., Recueil, I‑4821. lpp., 23.–28. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Konle, 44. punkts, kā arī 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā C‑205/99 Analir u.c., Recueil, I‑1271. lpp., 35. punkts).

      34      Nevar izslēgt, ka mājokļu politikas, ar ko vēlas sasniegt tādus mērķus kā tie, kas ir paredzēti Mājokļu likumā un BBSH, ietvaros tas tā varētu būt. Var izrādīties, ka kompetentās administrācijas veiktā iepriekšējā kontrole tieši ir piemērotāka,
         lai nodrošinātu, ka licencēto uzņēmumu resursi tiek izmantoti, lai pirmām kārtām nodrošinātu noteiktu personu kategoriju vajadzību
         pēc mājokļiem Nīderlandē, kamēr pārbaudes sistēma a posteriori radītu pārāk vēlas iejaukšanās risku, it īpaši gadījumā, ja ievērojami izdevumi jau ir tikuši veikti un ir grūti atgūstami.

      35      Tomēr Tiesa ir arī vairākos gadījumos nospriedusi, ka tas, ka ir jāsaņem iepriekšēja administratīvā atļauja, nevar leģitimizēt
         valsts iestāžu diskrecionāro rīcību tādējādi, ka Kopienu tiesību noteikumiem, it īpaši tādiem noteikumiem, kuri attiecas uz
         tādu pamatbrīvību kā pamata lietā, tiek atņemta to lietderīgā iedarbība. Tāpat, lai pamatotu prasību saņemt iepriekšēju administratīvo
         atļauju, lai arī ar to tiek izdarīta atkāpe no šādas pamatbrīvības, šai prasībai ir jābūt pamatotai ar nediskriminējošiem
         un iepriekš zināmiem objektīviem kritērijiem, kuri nodrošina, ka valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošana tiek pietiekami
         ierobežota (it īpaši skat. 2009. gada 10. marta spriedumu lietā C‑169/07 Hartlauer, Krājums, I‑1721. lpp., 64. punkts un tajā minētā judikatūra).

      36      Ņemot vērā no Tiesas rīcībā esošās lietas izrietošos apstākļus, nevar izslēgt, ka pamata lietā aplūkojamā Mājokļu likuma un
         BBSH normas šādām prasībām neatbilst pilnā mērā.

      37      Šajā sakarā, no vienas puses, it īpaši no Nīderlandes valdības atbildes uz Tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem izriet,
         ka ar minētajām valsts normām kompetentā ministra iepriekšējās atļaujas izsniegšana ir pakļauta tikai vienam nosacījumam,
         proti, ka paredzētajam projektam jābūt veiktam sociālo mājokļu Nīderlandē interesēs, kā tas noteikts BBSH 49. panta 1. punktā. No otras puses, attiecībā uz jautājumu, vai šāds nosacījums ir izpildīts, rodas iespaids, ka šāda pārbaude
         katrā atsevišķā gadījumā tiek veikta tās apraksta kādā reglamentējošā dokumentā neesamības apstākļos un ka nepastāv nekādi
         citi specifiski un objektīvi kritēriji, atbilstoši kuriem attiecīgajiem uzņēmumiem būtu iespēja iepriekš uzzināt nosacījumus,
         kādos to atļaujas izsniegšanas pieteikumi tiks apmierināti, un tiesu instancēm, kurās, iespējams, tiks izskatīta pret atļaujas
         izsniegšanas atteikumu vērsta sūdzība, pilnā apmērā veikt savu pārbaudi tiesā.

      38      Šādos apstākļos, neskarot šādu apstākļu pārbaudi atbilstoši šī sprieduma 35. punktā norādītajā judikatūrā izklāstītajiem kritērijiem,
         kas ir jāveic iesniedzējtiesai, pamata lietā izskatāmā iepriekšējas administratīvās atļaujas saņemšanas kārtība varētu nebūt
         uzskatāma par tādu, kas ir balstīta uz nosacījumiem, ar kādiem būtu iespējams pietiekami ierobežot valsts iestāžu to rīcības
         brīvības izmantošanu un tādējādi attaisnot atkāpi no kapitāla brīvas aprites.

      39      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trim pirmajiem jautājumiem ir jāatbild, ka EKL 56. pants ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tāds valsts regulējums, kāds tiek aplūkots pamata lietā, ar kuru mājokļu jomā licencēta uzņēmuma Mājokļu likuma 70. panta
         1. punkta izpratnē pārrobežu darbības veikšana ir pakļauta iepriekšējas administratīvās atļaujas saņemšanai, ar EKL 56. pantu
         netiek pieļauts tiktāl, ciktāl šāds regulējums nav balstīts uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem,
         ar kuriem var pietiekami ierobežot valsts iestāžu tām piešķirtās rīcības brīvības izmantošanu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

       Par ceturto līdz sesto jautājumu
      40      Ar savu ceturto līdz sesto jautājumu, kuri ir jāizskata kopumā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, lai attaisnotu
         kapitāla brīvu apriti ierobežojošu pasākumu, kas ir piemērots uzņēmumiem, kuriem ir uzticēta pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku
         nozīmi sniegšana un kuriem ir piešķirtas īpašas tiesības, dalībvalsts var atsaukties uz 86. panta 2. punktu.

      41      Šīs problemātikas ietvaros minētajai tiesai rodas jautājums, pirmkārt, vai tādus uzņēmumus kā Servatius, kuri veic arī saimniecisko darbību mājokļu jomā, kopumā vai daļā to uzdevumu var uzskatīt par uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi
         ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi EKL 86. panta 2. punkta izpratnē, un vai šim nolūkam ir vajadzīgs, lai attiecīgais uzņēmums
         vestu atsevišķu grāmatvedības uzskaiti, kas ļautu noteikt, kādi izdevumi un kādi ieņēmumi ir saistīti, no vienas puses, ar
         to sociālo darbību un, no otras puses, ar to saimniecisko darbību. Otrkārt, tā jautā par rīcības brīvības apmēru, kas dalībvalstīm
         ir piešķirta, lai noteiktu interešu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi minētās normas izpratnē apjomu un kārtību, kādā šīs
         intereses tiek ņemtas vērā.

      42      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka, lai gan, ievērojot kompetences sadalījumu prejudiciālā procesa ietvaros, vienīgi valsts
         tiesa nosaka jautājumu, ko tā vēlas uzdot Tiesai, priekšmetu, tad tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka, esot ārkārtas apstākļiem,
         tai ir jāpārbauda nosacījumi, kādos valsts tiesa tai ir iesniegusi lūgumu, lai pārliecinātos par savu kompetenci.

      43      Tas tā ir it īpaši tad, ja Tiesai iesniegtās problēmas raksturs ir pilnībā hipotētisks vai ja Kopienu tiesību normas interpretācijai,
         ko lūgusi valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamata prāvā esošo situāciju vai tās priekšmetu (šajā sakarā skat. 1995. gada
         15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman u.c., Recueil, I‑4921. lpp., 61. punkts; 2006. gada 15. jūnija spriedumu lietā C‑466/04 Acereda Herrera, Krājums, I‑5341. lpp., 48. punkts, un 2008. gada 31. janvāra spriedumu lietā C‑380/05 Centro Europa 7, Krājums, I‑349. lpp., 53. punkts). Tātad gadījumā, ja Tiesas interpretācijai nodotā tiesību norma acīmredzami nevar tikt
         piemērota, Tiesa savu kompetenci ir izslēgusi (1996. gada 5. decembra spriedums lietā C‑85/95 Reisdorf, Recueil, I‑6257. lpp., 16. punkts un tajā minētā judikatūra).

      44      Ir jāatgādina, ka tam, lai pamatotu, ka dalībvalsts uzņēmumam, kuram ir uzticēta pakalpojumu sniegšana ar vispārēju tautsaimniecisku
         nozīmi, piešķir īpašas vai ekskluzīvas tiesības, kas ir pretrunā Līguma noteikumiem, uz EKL 86. panta 2. punktu, skatot to
         kopā ar šī panta 1. punktu, var atsaukties tiktāl, ciktāl šim uzņēmumam uzticētā īpašā uzdevuma veikšanu var nodrošināt vienīgi
         ar šādu tiesību piešķiršanu un tiktāl, ciktāl tirdzniecības attīstība netiek ietekmēta tādā mērā, kas kaitētu Kopienas interesēm
         (2001. gada 17. maija spriedums lietā C‑340/99 TNT Traco, Recueil, I‑4109. lpp., 52. punkts, un 2007. gada 18. decembra spriedums lietā C‑220/06 Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia, Krājums, I‑12175. lpp., 78. punkts).

      45      Šajā lietā tomēr ir jākonstatē, ka valsts regulējumā paredzētajai iepriekšējās atļaujas saņemšanas kārtībai nav šāda mērķa.

      46      Tātad minētā prāva neattiecas ne uz īpašu vai ekskluzīvu tiesību piešķiršanu Servatius, ne uz tā darbības kvalificēšanu par pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, bet gan attiecas tikai uz šim uzņēmumam
         uzliktā ierobežojuma, kas ir izteikts pienākuma ievērot iepriekšējas administratīvās atļaujas izsniegšanas procedūru formā,
         likumību.

      47      No tā izriet, ka uz iesniedzējtiesas uzdoto ceturto līdz sesto jautājumu par EKL 86. panta 2. punkta interpretāciju nav jāatbild,
         jo tādai situācijai, kāda ir aplūkojama pamata lietā, šī norma nav piemērojama.

       Par septīto jautājumu
      48      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai, ja dalībvalsts uzņēmumiem, kuriem ir uzticēta pakalpojumu
         ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi sniegšana, piešķir finanšu līdzekļus, šo uzņēmumu darbība ir teritoriāli jāierobežo,
         lai nepieļautu, ka šie finanšu līdzekļi būtu nelikumīgs un EKL 87. pantam pretējs valsts atbalsts un ka minētie uzņēmumi,
         attiecīgos līdzekļus izmantojot citā dalībvalstī, deformētu konkurences nosacījumus. No otras puses, minētā tiesa jautā, vai
         tas, ka dalībvalsts, kuras tiesībās nav paredzēts pienākums nošķirt saimnieciskā rakstura un sociālā rakstura darbību, nosaka,
         ka licencētiem uzņēmumiem, kas plāno veikt savu darbību citā dalībvalstī, iepriekš ir jāsaņem atļauja šādai darbībai, ir EKL
         87. un EKL 88. panta ievērošanas nodrošināšanai nepieciešams un samērīgs līdzeklis.

      49      Kā ir atgādināts šī sprieduma 42. un 43. punktā, valsts tiesu prejudiciālā kārtā uzdodamajiem jautājumiem piemērojamā atbilstības
         prezumpcija var tikt noraidīta tikai ārkārtas apstākļos. Ja uzdotie jautājumi attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju,
         Tiesai principā uz tiem ir jāatbild.

      50      Tomēr no iedibinātās judikatūras izriet, ka nepieciešamība sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kas būtu noderīga valsts
         tiesai, prasa, lai valsts tiesa definētu uzdoto jautājumu faktiskos un tiesiskos apstākļus vai lai tā vismaz izskaidrotu faktiskos
         pieņēmumus, uz ko pamatoti šie jautājumi (1993. gada 26. janvāra spriedums apvienotajās lietās no C‑320/90 līdz C‑322/90 Telemarsicabruzzo u.c., Recueil, I‑393. lpp., 6. punkts, un 2006. gada 7. septembra spriedums lietā C‑470/04 N, Krājums, I‑7409. lpp., 69. punkts, kā arī 2008. gada 9. aprīļa rīkojums lietā C‑305/07 RAI, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑55.* lpp., 16. punkts).

      51      Svarīgi ir arī tas, lai valsts tiesa norādītu precīzus iemeslus, kuru dēļ tai radies jautājums par Kopienu tiesību interpretāciju
         un kādēļ tā uzskata, ka ir jāuzdod prejudiciāli jautājumi Tiesai. Šajā sakarā valsts tiesai ir jāsniedz vismaz minimāls skaidrojums
         tam, kāpēc tā ir izvēlējusies konkrētās Kopienu tiesību normas, kurām lūdz sniegt interpretāciju, un saiknei, ko tā saskata
         starp šīm normām un prāvā piemērojamām valsts tiesību normām (2005. gada 6. decembra spriedums apvienotajās lietās C‑453/03,
         C‑11/04, C‑12/04 un C‑194/04 ABNA u.c., Krājums, I‑10423. lpp., 46. punkts; 2007. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās C‑338/04, C‑359/04 un C‑360/04
         Placanica u.c., Krājums, I‑1891. lpp., 34. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Centro Europa 7, 54. punkts).

      52      Lēmumā uzdot prejudiciālus jautājumus sniegtā informācija palīdz ne tikai, lai ļautu Tiesai sniegt lietderīgu atbildi, bet
         arī, lai dotu dalībvalstu valdībām un citām ieinteresētām pusēm iespēju sniegt apsvērumus saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu.
         Ņemot vērā, ka saskaņā ar šo pantu ieinteresētām pusēm tiek paziņoti tikai lēmumi uzdot prejudiciālus jautājumus, Tiesas uzdevums
         ir rūpēties, lai šī iespēja būtu nodrošināta (skat. 1982. gada 1. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no 141/81 līdz 143/81
         Holdijk u.c., Recueil, 1299. lpp., 6. punkts, kā arī 2000. gada 28. jūnija rīkojumu lietā C‑116/00 Laguillaumie, I‑4979. lpp., 14. punkts).

      53      Turklāt ir jāpiebilst, ka precizitātes nepieciešamība, it īpaši attiecībā uz pamata lietas faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem,
         īpaši attiecas uz konkurences jomu, ko raksturo faktiski un juridiski sarežģītas situācijas (šajā sakarā skat. 2006. gada
         23. novembra spriedumu lietā C‑238/05 Asnef-Équifax un Administración del Estado, Krājums, I‑11125. lpp., 23. punkts, kā arī iepriekš minēto rīkojumu lietā RAI, 18. punkts).

      54      Šajā lietā ir jākonstatē, ka septītā jautājuma pamatā ir premisa, saskaņā ar kuru pamata lietā gadījumā, ja Servatius nākotnes projekta īstenošanai izmantotu valsts resursus, tam varētu būt bijis piešķirts valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta
         izpratnē. Tomēr ne lēmumā uzdot prejudiciālus jautājumus, ne dalībnieku pamata lietā apsvērumos nav atrodamas norādes, kas,
         iespējams, ļautu noteikt, ka pamata lietā aplūkojamā nekustamā īpašuma projekta, kurš turklāt nav īstenots, jo Servatius nav saņēmis prasīto iepriekšējo atļauju, ietvaros šāda priekšrocība būtu bijusi faktiski piešķirta.

      55      Turklāt ir jāatzīmē, ka pamata lieta attiecas nevis uz nosacījumiem, kādos šāds atbalsts Servatius varētu būt bijis vai varētu tikt piešķirts, bet tikai uz pilnībā atšķirīgu un neatkarīgu jautājumu, tas ir, pieteikuma saņemt
         iepriekšējo apstiprinājumu, kas ir iesniegts, lai īstenotu nekustamā īpašuma projektu ārpus Nīderlandes teritorijas, noraidījuma
         likumības apstrīdēšanu no šī uzņēmuma puses.

      56      Tādējādi ir uzskatāms, ka iesniedzējtiesas uzdotais septītais jautājums ir nepieņemams.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      EKL 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds valsts regulējums, kāds tiek aplūkots pamata lietā, ar kuru mājokļu jomā licencēta
            uzņēmuma Mājokļu likuma (Woningwet) 70. panta 1. punkta izpratnē pārrobežu darbības veikšana ir pakļauta iepriekšējas administratīvās atļaujas saņemšanai, ar
            EKL 56. pantu netiek pieļauts tiktāl, ciktāl šāds regulējums nav balstīts uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem
            kritērijiem, ar kuriem var pietiekami ierobežot valsts iestāžu tās piešķirtās rīcības brīvības izmantošanu, kas ir jāpārbauda
            iesniedzējtiesai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 6. septembrī. # Iran Insurance Company pret Eiropas Savienības Padomi. # Lieta T-12/11.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 1. decembrī.#Ewald Burtscher pret Josef Stauderer.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Kapitāla brīva aprite - EKL 56. pants - Apbūves gabala iegādes deklarēšanas procedūra - Darījuma retroaktīva spēkā neesamība, ja pircējs iesniedz deklarāciju novēloti.#Lieta C-213/04.

text:
      Lieta C‑213/04
      Ewald Burtscher
      pret
      Josef Stauderer
      (Oberster Gerichtshof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kapitāla brīva aprite – EKL 56. pants – Apbūves gabala iegādes deklarēšanas procedūra – Darījuma retroaktīva spēkā neesamība, ja pircējs iesniedz deklarāciju novēloti
      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 29. septembrī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2005. gada 1. decembrī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prejudiciāli jautājumi – Vēršanās Tiesā – Lēmuma par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstība valsts tiesību noteikumiem
            par tiesu darba organizāciju un procedūru, tajā skaitā noteikumiem par starptautisko kompetenci – Pārbaude, kas nav Tiesas
            kompetencē
      (EKL 234. pants; 1968. gada 27. septembra konvencija)
      2.     Kapitāla brīva aprite – Ierobežojumi nekustamo īpašumu iegādē – Nekustamo īpašumu iegādes deklarācijas sistēma – Darījuma
            retroaktīva spēkā neesamība, ja deklarāciju iesniedz novēloti – Nepieļaujamība – Pamatojums – Neesamība – Samērīguma principa
            pārkāpums
      (EKL 56. panta 1. punkts)
      1.     EKL 234. pantā paredzētās procedūras ietvaros Tiesas pienākums nav pārbaudīt, vai lēmums par prejudiciālā jautājuma uzdošanu
         ir pieņemts atbilstoši valsts noteikumiem par tiesu darba organizāciju un procedūru.

      Tiesas kompetencē nav arī pārbaudīt, vai iesniedzējtiesai pamata prāva ir iesniegta atbilstoši juridiskajai piekritībai, ko
         nosaka 1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildīšanu civillietās un komerclietās,
         ja vien šo noteikumu piemērošanas nosacījumi nav arī lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu priekšmets.

      Tiesai ir jāievēro lēmums par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa, ja šis lēmums nav
         atcelts saskaņā ar valsts tiesībās paredzētajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem.

      (sal. ar 30.–32. punktu)
      2.     EKL 56. panta 1. punkts nepieļauj valsts tiesisko regulējumu jautājumā par nekustamā īpašuma iegādi, pakārtojot darījumu spēkā
         esamību pircēja veiktai deklarācijas iesniegšanai, saskaņā ar kuru vienkārša prasītās deklarācijas novēlota iesniegšana padara
         attiecīgo nekustamā īpašuma darījumu par spēkā neesošu retroaktīvi.

      Ir taisnība, ka iepriekšējas deklarēšanas sistēma, ko papildina pienācīgi juridiskie instrumenti, var tiešām būt vispārējo
         interešu mērķim samērīgs pasākums, lai teritorijas plānošanas nolūkos uzturētu pastāvīgu iedzīvotāju kopumu un attīstītu autonomu
         ar tūrismu nesaistītu darbību, nosakot ierobežojumus izveidot sekundāru mītni noteiktā ģeogrāfiskā zonā. Tomēr nekustamā īpašuma
         darījuma retroaktīva atcelšana, ja tā stājas spēkā automātiski pēc prasītās deklarācijas iesniegšanas termiņa vienkāršas beigšanās
         neatkarīgi no tā, kādi varētu būt novēlotas iesniegšanas iemesli, nav samērīgs sods un, nenorādot uz piemērojamo pamatnoteikumu
         pārkāpumiem, radikāli apšauba vienošanos, kas pauž pušu nodomus, un nevar šī iemesla dēļ būt atbilstoša tiesiskās noteiktības
         prasībām, kas ir īpaši svarīgas, iegādājoties nekustamo īpašumu.

      (sal. ar 46, 52.–56., 62. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2005. gada 1. decembrī(*)

      Kapitāla brīva aprite – EKL 56. pants – Apbūves gabala iegādes deklarēšanas procedūra – Darījuma retroaktīva spēkā neesamība, ja pircējs iesniedz deklarāciju novēloti
      Lieta C‑213/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Oberster Gerichtshof (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 29. aprīlī un kas Tiesā iesniegts 2004. gada 19. maijā, tiesvedībā

      Ewald Burtscher
      pret
      Josef Stauderer.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross (A. Rosas), tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet] (referents), S. fon Bārs [S. von Bahr] un U. Lehmuss [U. Lõhmus],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 5. jūlijā,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Burčera [Burtscher] kunga vārdā – G. Linss [G. Lins] un T. Linss [T. Lins], advokāti,

      –       Štauderera [Stauderer] kunga vārdā – V. Vē [W. Weh], advokāts;

      –       Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl] un Z. Fanere [S. Pfanner], pārstāvji,

      –       Spānijas valdības vārdā – E. Brakehaiss Konesa [E. Braquehais Conesa], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Brauns [G. Braun] un H. Stēvlbeks [H. Støvlbaek], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 29. septembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 56. pantu.
      2       Šis lūgums ir iesniegts sakarā ar prasību, ko cēla Burčers, kam pieder ēka un zemes gabals, kas atrodas Zontāgas [Sonntag] pašvaldībā, lai izliktu Štaudereru, kas par šiem nekustamajiem īpašumiem ir noslēdzis ilgtermiņa īres līgumu ar izpirkuma
         tiesībām.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības
      3       EKL 56. panta 1. punkts noteic:
      “Ievērojot šajā nodaļā izklāstītos noteikumus, ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu, kā arī dalībvalstu
         un trešo valstu starpā.”

       Austrijas tiesiskais regulējums
      4       1992. gada 5. jūnija Likums, ar ko groza federālo konstitūciju (Bundes-Verfassungsgesetznovelle, BGBl. 276/1992), piešķīra tiesības federālajām zemēm [Länder] ieviest administratīvo kontroli pār nekustamā īpašuma darījumiem ar apbūves gabaliem.

      5       Saskaņā ar 1974. gada Likuma, ar ko groza federālo konstitūciju (Bundes-Verfassungsgesetznovelle 1974, BGBl. 444/1974) VII pantu, lai uzturētu, pastiprinātu vai izveidotu rentablu lauksaimniecības kopienu, federālajām zemēm tika piešķirtas
         arī tiesības ieviest administratīvus ierobežojumus attiecībā uz nekustamā īpašuma darījumiem.

      6       Attiecībā uz Forarlbergas federālo zemi [Land Vorarlberg] 1993. gada 23. septembra Likums par darījumiem ar nekustamo īpašumu (Vorarlberger Grundverkehrsgesetz, LGBl. 61/1993), kas ir grozīts (LGBl. 29/2000, turpmāk tekstā – “VGVG”), 7. pantā ar nosaukumu “Pirkumu, kam nepiemēro piekrišanu, deklarēšana” noteic:

      “1.      Apbūves gabalu iegādei, kas atbilst 6. panta 1. punktam, nav vajadzīga kompetentās iestādes piekrišana veikt darījumu ar nekustamo
         īpašumu, ja pircējs nosūta zemes komisijai, kas atbild par nekustamo īpašumu darījumiem, vai pašvaldībai, kuras teritorijā
         zemes gabals atrodas, deklarāciju, kas sagatavota atbilstoši 2.–4. punktam.

      2.       Pircējs deklarē, ka
      a)      zemes apgabals ir apbūves gabals;
      b)      viņš ir Austrijas pilsonis vai – gadījumā, ja tas neattiecas uz fizisku personu – ka tas netiek uzskatīts par ārvalstnieku
         saskaņā ar 2. panta 4. punkta b)–d) apakšpunktu vai ka tas atbilst vienam no 3. panta 1.  un 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, un ka

      c)      pirkums ir vai nav paredzēts brīvdienu mītnes izveidošanai.
      3.       Deklarācijā pircējs norāda ziņas, ar ko pierāda tā identitāti un pilsonību vai tā dzīvesvietu, kas netiek uzskatīta par ārvalstīm
         saskaņā ar 2. panta 4. punkta b)–d) apakšpunktu, vai ka to pielīdzina atbilstoši 3. pantam. Apliecinājumi tiek iesniegti atbilstoši
         iespējām.

      [..]”
      7       VGVG 17. pants ir izteikts šādi:

      “1.      Lūgumu kompetentajai iestādei atļaut veikt nekustamā īpašuma darījumus iesniedz rakstiski. Lūgums ietver lēmuma pieņemšanai
         vajadzīgās norādes un dokumentus, it īpaši par tiesību iegūšanas mērķi, kā arī dokumentu, ar ko pierāda pircēja tiesības,
         apliecinātas kopijas.

      2.      Lūgums var tikt iesniegts arī pirms pašas līguma noslēgšanas, kas ir pirkuma, kam vajadzīga piekrišana, pamats. Tajā vajadzības
         gadījumā ir paredzētā darījuma būtiskie punkti, un uz tā ir visu pušu paraksti. Ja līgums rada tiesisko pamatu, trīs mēnešu
         laikā pēc līguma noslēgšanas iesniedz lūgumu par piekrišanas saņemšanu vai nosūta deklarāciju.

      [..]”
      8       VGVG 29. pants noteic:

      “1.      Ja saskaņā ar šo likumu prasītā piekrišana nav piešķirta vai deklarācija nav iesniegta, attiecīgo darījumu nevar veikt; it
         īpaši tiesības nevar tikt ierakstītas nekustamā īpašuma reģistrā. Šis darījums tomēr ir saistošs pusēm.

      2.      Ja piekrišana ir atteikta vai divus gadus pēc 17. panta 2. punkta pēdējā teikumā noteiktā termiņa piekrišana nav lūgta vai
         nav iesniegta 7. pantā paredzētā deklarācija, darījums retroaktīvi nav spēkā.”

      9       Saskaņā ar VGVG 32. pantu:

      “1.      Ja darījums, kas saistīts ar piekrišanas atteikumu, ir atzīts par spēkā neesošu sakarā ar piekrišanas atteikumu vai sakarā
         ar 29. panta 2. punkta noteiktā termiņa notecējumu, pārdevējs var atteikt pircējam restitūciju, ja tas nav zinājis vai tam
         nav bijis pienākums zināt, ka aktam vajadzīga piekrišana vai deklarācija atbilstoši 7. pantam vai ka nav tikuši ievēroti nosacījumi
         par piekrišanu vai deklarācijas iesniegšanu.

      2.      Ja darījums ir atcelts, pārdevējs var prasīt reģistrēto tiesību, kas nav iegūtas labā ticībā novērtējot tiesību iedarbību
         saskaņā ar 31. panta 5. punktu, dzēšanu, it īpaši pēc paziņojuma saskaņā ar 31. panta 2. punktu.

      [..]”
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      10     Burčeram pieder apbūves gabals Zontāgas pašvaldībā, ko tam 1995. gadā nodeva viņa māte.
      11     Štauderers, Vācijas pilsonis, 1974. gadā ar Burčera vecākiem, zemes gabala tā laika īpašniekiem, noslēdza pirkuma līgumu par
         ATS 250 000. No šī brīža Štauderers veica nopietnus darbus nekustamā īpašuma atjaunošanā. Kopš tā laika viņš izmanto šo īpašumu
         kā brīvdienu mītni.

      12     1975. gadā Burčera vecāki un Štauderers vienlaicīgi noslēdza divas vienošanās. Pirmkārt, tika parakstīts “īres līgums” uz
         99  gadiem bez iespējām līgumu lauzt. Šis līgums, kas paredzēja, ka tajā ietvertās tiesības un pienākumi pāriet pušu tiesību pārņēmējiem,
         paredzēja ikmēneša īres maksājumu ATS 291, kā arī īres maksas avansu – ATS  350 000. Ar šo pašu līgumu pircējs apņēmās uzņemties visas izmaksas, ieskaitot nodokļu izmaksas, kas saistītas ar nekustamā
         īpašuma izmantošanu. Otrkārt, tika noslēgta vienošanās, saskaņā ar kuras noteikumiem, ja īrnieks iegūtu iespēju iegādāties
         šo nekustamo īpašumu, ko tā laika spēkā esošie tiesību akti aizliedza, izīrētāji apņemas to viņam pārdot par cenu ATS 350 000.

      13     Kad 1995. gadā šis nekustamais īpašums pārgāja Burčeram, viņš paziņoja, ka ir pārņēmis visas tiesības un pienākumus, kas izriet
         no īres līguma, kas noslēgts starp viņa vecākiem un Štaudereru.

      14     Ar 1994. gada 12. jūlija lēmumu Zontāgas pašvaldība aizliedza Štaudereram izmantot minēto nekustamo īpašumu kā brīvdienu mītni.
         Pamatojoties uz likuma noteikumiem, ar ko groza likumu par Forarlbergas federālās zemes teritorijas plānošanu (Vorarlberger Raumplanuungsgesetznovelle, LGBl. 27/1993), tā uzskatīja, ka augstākminētajam īres līgumam ir tāda pati iedarbība kā pārdevuma līgumam un ka tas ir noslēgts, lai apietu
         tiesību normas, ar ko regulē kārtību, kādā ārvalstnieki iegādājas nekustamo īpašumu.

      15     Štauderers pārsūdzēja šo lēmumu, ko Bezirkshauptmannschaft (apgabala administratīvā iestāde) noraidīja. Ieinteresētās personas iesniegtā prasība Verwaltungsgerichtshof arī tika noraidīta.

      16     2000. gada 11. septembrī Burčers lūdza Bezirksgericht Bludenz (Bludencas apgabala tiesa, Austrija) likt Štaudereram atbrīvot attiecīgo zemes gabalu, uzsverot, ka 1975. gadā noslēgtie
         līgumi bijuši negodīgi darījumi, kas nav spēkā ab initio. Atbildētājs lūdza prasību noraidīt, norādot uz tiesībām, kas izriet no šiem līgumiem.

      17     Šo prasību par zemes gabala atbrīvošanu Bezirksgericht noraidīja, tomēr, prasītājam iesniedzot apelācijas sūdzību, Landesgericht Feldkirch [Feldkirhes federālās zemes tiesa, Austrija] pirmās instances spriedumu atcēla un nosūtīja lietu atpakaļ Bezirksgericht. Oberster Gerichtshof [Augstākā tiesa, Austrija] noraidīja kasācijas sūdzību par šīs Landesgericht  lēmumu.

      18     Gan Landesgericht, gan Oberster Gerichtshof ir uzskatījusi, ka aktiem, ar kuriem likums tika apiets, bija jāpiemēro noteikumi, kas attiecās uz patiesībā domāto aktu,
         un to iedarbība jāaptur līdz šo noteikumu izpildei. Tomēr tie jaunie noteikumi, ar ko regulē apbūves gabalus, kas pieņemti
         pēc 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (OV L 1, 3. lpp.) parakstīšanas, vairs neprasa pircējiem saņemt
         iepriekšēju par nekustamo īpašumu darījumiem kompetentās iestādes piekrišanu. Kopš VGVG spēkā stāšanās tā LGBl. 61/1993 publicētajā versijā noteikts, ka pircējiem divu gadu laikā šai iestādei ir jāuzrāda tikai deklarācija saskaņā ar VGVG 7. panta 2. punktu un ka nepildīšanas gadījumā darījums retroaktīvi zaudē spēku.

      19     Kā to secina Landesgericht un Oberster Gerichtshof, šajā lietā, ja Štauderers neiesniedza deklarāciju divu gadu laikā, kas aizsākās no VGVG, tā LGBl. 29/2000 versijā, spēkā stāšanās brīža, 1975. gada vienošanās bija jāatzīst par spēkā neesošām un līdz ar to Štaudereram bija jāatstāj
         apbūves gabals.

      20     Otrā procesa ietvaros Bezirksgericht noteica Štauderera veiktās izmaksas šajā zemes gabalā EUR 38 280,57 apmērā un nosprieda, ka viņam ir jāatstāj īpašums, pretī
         saņemot šo naudas summu. Landesgericht atstāja spēkā šo spriedumu un paziņoja, ka tās spriedums parastā kārtībā nav pārsūdzams. Tā uzskatīja, ka šis otrais process
         attiecas tikai uz nepienākošos naudas summu atgūšanu, kas nav materiālo tiesību jautājums.

      21     Štauderers iesniedza īpašu apelāciju Oberster Gerichtshof. Viņš apgalvoja, ka šīs tiesas pirmajā spriedumā izveidotajai analīzei nebija saistošs raksturs, ņemot vērā Tiesas jaunāko
         judikatūru. Tā 2003. gada 15. maija spriedumā lietā Salzmann (C‑300/01, Recueil, I‑4899. lpp.) ir nospriedusi, ka iepriekšējas piekrišanas sistēma, ko izveido VGVG, nav saderīga ar kapitāla brīvu apriti, ko garantē EKL 56. panta 1. punkts. Šis pats secinājums skaidri izriet no soda atzīt
         darījumu par spēkā neesošu, ar ko papildina iepriekšējās deklarēšanas sistēmu, ko paredz VGVG 7. panta 2. punkts.

      22     Oberster Gerichtshof precizē, ka likums, ar ko groza VGVG un kas ir publicēts BGBl. 29/2000, tiesības iegūt apbūves gabalus deklarēšanas ceļā attiecināja arī uz brīvdienu mītņu iegādi. Tā uzskata, ka šīs procedūras
         mērķis atšķirībā no iepriekšējas piekrišanas sistēmas ir informēt kompetentās iestādes par nekustamā īpašuma iegādi. Tā norāda,
         ka Štauderers prasīto deklarāciju nosūtīja tikai 2003. gada janvārī, pēc tam, kad bija beidzies tam noteiktais divu gadu termiņš,
         un ka sods, atzīstot darījumu par spēkā neesošu, attiecas arī uz gadījumiem, kad deklarācijas vienkārši tiek iesniegtas novēloti.
         Nekādi pierādījumi nav ļāvuši domāt, ka Austrijas likumdevējs paredzēja piemērot spēka zaudēšanas sodu tikai gadījumos, kad
         ir atteikta piekrišana vai kad netiek veiktas nekādas darbības kompetentajās iestādēs.

      23     Iesniedzējtiesa norāda, ka pirmā procesa laikā tā atbilstoši 1999. gada 1. jūnija spriedumam lietā Konle (C‑302/97, Recueil, I‑3099. lpp.) ir uzskatījusi, ka tāds tiesiskais regulējums kā VGVG, ar ko paredz deklarēšanas sistēmu, kas ir saistīta ar to, ka maksimālais sods var būt darījuma aizliegšana, nebija pretrunā
         kapitāla brīvai apritei tiktāl, ciktāl aizlieguma nosacījumi ir pietiekami noteikti šajā likumā, lai izvairītos no jebkādas
         diskriminācijas attiecībā pret pircējiem ārvalstniekiem.

      24     Tomēr šī tiesa uzskata, ka ar iepriekš minēto spriedumu lietā Salzmann, ko Eiropas Kopienu Tiesa ir pieņēmusi un kas tai būtu jāņem vērā, varētu apšaubīt šo analīzi. Tā it īpaši izsaka šaubas
         par VGVG 29. panta 2. punkta noteikumu, ar ko par procedūras prasības pārkāpumu paredz sodīšanu ar tiesību zaudēšanu, samērīgumu.

      25     Šādos apstākļos Oberster Gerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Eiropas Kopienu Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai EKL 56. pants ir interpretējams tādējādi, ka ar to nepieļauj valsts tiesību aktu (VGVG), saskaņā ar kuru tiesiskas nekustamā īpašuma iegūšanas gadījumā, ieguvējam noteiktajā termiņā nedeklarējot to, ka zemes
         gabals ir apbūvēts, ka īpašums nav iegūts, lai izveidotu brīvdienu mītni, un ka ieguvējs ir Austrijas pilsonis vai pret to
         būtu piemērojama tāda pati attieksme kā pret Austrijas pilsoni, ir pamats darījuma atzīšanai par spēkā neesošu retroaktīvi?”

       Par pieņemamību
       Atbildētāja argumenti pamata prāvā
      26     Štauderers apgalvo, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams vairāku iemeslu dēļ.
      27     Vispirms, Austrijas tiesai nav kompetences spriest par pamata lietu, jo šajā gadījumā nevar piemērot 1968. gada 27. septembra
         Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas grozīta ar grozīta
         ar 1978. gada 9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes
         pievienošanos (OV L 304, 1. lpp., un grozījumu teksts – 77. lpp.), ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas
         pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.), ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Karalistes un Portugāles Republikas pievienošanos
         (OV L 285, 1. lpp.) un ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes
         pievienošanos (OV 1997, C 15, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”) 16. pantu.

      28     Turklāt šis jautājums nav atbilstošs. Iegādes deklarēšanas sistēma, ko paredz VGVG 7. panta 2. punkts, kas saskaņā ar grozījumiem 2000. gadā attiecas uz brīvdienu mītnēm, nav piemērojama attiecībā uz pircējiem
         ārvalstniekiem. VGVG 3. panta 2. punkts noteic, ka, “ja iegādes mērķis ir brīvdienu mītnes izveidošana, no kapitāla brīvas aprites neizriet nekādi
         izņēmumi attiecībā uz normām, ar ko regulē nekustamā īpašuma darījumus ar ārvalstniekiem”. Štauderers līdz ar to nevarēja
         izmantot deklarēšanas procedūru un iesniegt prasīto deklarāciju.

      29     Visbeidzot, kopš 2004. gada 1. jūnija šī procedūra ir atcelta. Tā kā iesniedzējtiesai bija jāspriež, pamatojoties uz tiesību
         aktiem, kas bija spēkā, pieņemot spriedumu pamata lietā, prejudiciālajam jautājumam nav pamata.

       Tiesas vērtējums
      30     Attiecībā uz apgalvoto iesniedzējtiesas kompetences trūkumu ir jāatgādina, ka Tiesas pienākums nav pārbaudīt, vai lēmums par
         prejudiciālā jautājuma uzdošanu ir pieņemts atbilstoši valsts noteikumiem par tiesu darba organizāciju un procedūru (skat.
         1982. gada 14. janvāra spriedumu lietā 65/81 Reina, Recueil, 33. lpp., 7. un 8. punkts; 1993. gada 20. oktobra spriedumu lietā C‑10/92 Balocchi, Recueil, I‑5105. lpp., 16. un 17. punkts, un 1996. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑39/94 SFEI u.c., Recueil, I‑3547. lpp., 24. punkts).

      31     Tiesas kompetencē nav arī pārbaudīt, vai prasība pamata prāvā iesniedzējtiesā ir celta atbilstoši juridiskajai piekritībai,
         ko nosaka Briseles konvencija, ja vien šo noteikumu piemērošanas nosacījumi nav arī lūguma par prejudiciālo nolēmumu priekšmets
         (skat. šajā sakarā 1997. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑105/94 Celestini, Recueil, I‑2971. lpp., 20. punkts).

      32     Tiesai ir jāievēro lēmums par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko pieņēmusi kādas dalībvalsts tiesa, ja šis lēmums nav
         atcelts saskaņā ar valsts tiesībām (iepriekš minētie spriedumi lietā Reina, 7. punkts, Balocchi, 17. punkts, un SFEI u.c., 24. punkts).

      33     Attiecībā uz pārējiem nepieņemamības motīviem, uz ko norāda Štauderers, kas saistīti ar valsts tiesisko regulējumu, ir jāatgādina,
         pirmkārt, ka saskaņā ar EKL 234. pantu Eiropas Kopienu Tiesai ir kompetence prejudiciālā kārtībā spriest par Kopienu tiesību
         jautājumiem, ko tai iesniegusi kāda no dalībvalstu tiesām. Šī procedūra nav paredzēta valsts tiesību un normatīvo aktu interpretēšanai.
         Iespējamās neprecizitātes, kas ietvertas attiecīgo valsts noteikumu aprakstā valsts tiesas lēmumā par prejudiciāla jautājuma
         uzdošanu, nemazina Eiropas Kopienu Tiesas kompetenci atbildēt uz šīs tiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu (skat. it īpaši
         1986. gada 30. aprīļa spriedumu lietās no 209/84 līdz 213/84 Asjes u.c., Recueil, 1425. lpp., 12. punkts).

      34     Otrkārt, kā Eiropas Kopienu Tiesa nemainīgi ir spriedusi, tikai pašām valstu tiesām būtībā atbilstoši katras lietas īpatnībām
         ir jāizvērtē gan nepieciešamība uzdot prejudiciālo jautājumu, gan arī šī jautājuma nozīme (skat. šajā sakarā 2002. gada 5. marta
         spriedumu apvienotajās lietās C‑515/99, no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no C‑526/99 līdz C‑540/99 Reisch u.c, Recueil, I‑2157. lpp., 25. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Salzmann, 30. punkts).

      35     No tā izriet, ka valsts tiesas uzdotie jautājumi [tiesiskā] regulējuma un pašas noteikto faktisko apstākļu ietvaros, kuru
         precizitāte Eiropas Kopienu Tiesai nav jāpārbauda, tiek uzskatīti par nozīmīgiem (skat. 1999. gada 7. septembra spriedumu
         lietā C‑355/97 Beck un Bergdorf, Recueil, I‑4977. lpp., 22.–24. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Salzmann, 31. punkts).

      36     Tomēr šajā lietā nav acīmredzams tas, ka no Kopienu tiesībām izrietošā interpretācija iesniedzējtiesai būtu maznozīmīga.
      37     No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prejudiciālais jautājums ir pieņemams.
      38     Līdz ar to ir jāpārbauda, vai EKL 56. panta 1. punkts pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā šīs lietas pamatā, saskaņā
         ar kuru novēlota pirkuma deklarācijas iesniegšana ir darījuma atzīšanas par spēkā neesošu pamats.

       Par lietas būtību
      39     Kā jau Tiesa ir spriedusi, tiesiskais regulējums, tāds kā VGVG pamata prāvā, kura mērķis ir aizliegt vai piemērot īpašus nosacījumus nekustamā īpašuma iegādei, lai izveidotu sekundāru
         mītni (vasarnīcu), ir pakļauts EK līguma nosacījumiem par kapitāla brīvu apriti (skat. šajā sakarā iepriekš minētos spriedumus
         lietās Konle, 22. punkts, Reisch u.c., 28. punkts, un Salzmann, 39. punkts).

      40     Līdz ar to, kā arī iesniedzējtiesa lūdz Tiesu, ir jāpārbauda pamata prāvā minēto valsts pasākumu piemērojamība EKL 56. panta
         1. panta kontekstā.

      41     Saskaņā ar Austrijas valdības iesniegtajiem paskaidrojumiem VGVG izveidotajā nekustamo īpašumu iegādes sistēmā darījuma spēkā esamība ir atkarīga no šī VGVG 7. panta 2. punktā paredzētās deklarācijas iesniegšanas. Retroaktīvas spēkā neesamības kā sankcijas automātiskais raksturs
         kā “atliekošs nosacījums”, kas ietekmē attiecīgo darījumu, paredz uz laiku ierobežot deklarācijas, kas iesniedzama kompetentajām
         iestādēm, tiesiskās sekas.

      42     No šiem paskaidrojumiem izriet, ka šī deklarācija, pat ja ar to nerada nosacījumus darījuma reālai norisei, tik un tā ir obligāta
         formalitāte pirms pārdevuma akta tiesiskās ierakstīšanas nekustamo īpašumu grāmatā kaut vai tikai tādēļ, lai garantētu šī
         akta iedarbību attiecībā uz valsts iestādēm un trešām personām. Turklāt saskaņā ar VGVG 12. panta 1. punkta pirmo teikumu šo deklarāciju papildina pienākums izmantot zemes gabalu tikai deklarētajām vajadzībām.

      43     Šāda deklarēšanas sistēma pēc savas būtības ierobežo kapitāla brīvu apriti (skat. šajā sakarā attiecībā uz iepriekšēju deklarēšanu/piekrišanu,
         iegādājoties nekustamo īpašumu, iepriekš minēto spriedumu lietā Reisch, 32. punkts).

      44     Šādi ierobežojumi tomēr ir pieļaujami ar nosacījumu, ka attiecīgie valsts noteikumi, kas ir paredzēti vispārēju interešu mērķa
         sasniegšanai, tiek piemēroti nediskriminējošā veidā un tiek ievērots samērīguma princips, t.i., tie tiek piemēroti, lai nodrošinātu
         iecerēto mērķi, un nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs tā sasniegšanai (skat. šajā sakarā iepriekš minētos spriedumus lietā Konle, 40. punkts, 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑390/99 Canal Satélite Digital, Recueil, I‑607. lpp., 33. punkts, iepriekš minētos spriedumus lietā Reisch u.c., 33. punkts, un lietā Salzmann, 42. punkts).

      45     Vispirms, attiecībā uz nosacījumu par vispārēju interešu mērķa apmierināšanu Austrijas valdība apgalvo, ka, izveidojot augstākminēto
         deklarēšanas procedūru, Forarlbergas zemes parlaments [Landtag Vorarlberg] tiecas sasniegt teritorijas plānošanas mērķi, vissaprātīgāk izmantot nekustamā īpašuma platību, kas uzliek ierobežojumus
         sekundārās mītnes (vasarnīcas) izveidošanai, un cenšas saskaņot kompetento iestāžu veiktās kontroles prasības attiecībā uz
         pilsētplānošanas noteikumu ievērošanu un nekustamo īpašumu darījumu tiesiskās noteiktības prasības.

      46     Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ierobežojumi izveidot sekundāru mītni (vasarnīcu) noteiktā ģeogrāfiskā zonā,
         ko kāda dalībvalsts rada, lai teritorijas plānošanas nolūkiem uzturētu pastāvīgu iedzīvotāju kopumu un attīstītu autonomu
         ar tūrismu nesaistītu darbību, var tikt uzskatīti par tādiem, kas veicina vispārējās intereses (skat. iepriekš minētos spriedumus
         lietās Konle, 40. punkts, Reisch u.c., 34. punkts, un Salzmann, 44. punkts). Tas turklāt nevarētu radīt šaubas par to, ka valsts iestāžu rūpes nodrošināt pilsētplānošanas noteikumu piemērošanu
         prasībai par darījumu tiesisko noteiktību veido vispārējo interešu mērķi.

      47     Turklāt attiecībā uz nosacījumu par attiecīgās valsts tiesiskā regulējuma nediskriminējošu piemērošanu, apstākli, kas šajā
         lietā būtu jāpārbauda attiecībā uz deklarēšanas procedūru kā tādu, Štauderers apgalvo, ka VGVG ir diskriminējošs raksturs tādējādi, ka tas izslēdz iespēju citu dalībvalstu pilsoņiem iegādāties sekundāru mītni (vasarnīcu).
         Arī Spānijas valdība uzskata, ka VGVG ir ļoti diskriminējošs raksturs tādā ziņā, ka tas liek pircējiem, kas ir citu dalībvalstu iedzīvotāji, norādīt to pilsonību,
         neprecizējot, kādas sekas ir šādai norādei deklarācijas izskatīšanā pēc būtības.

      48     Tomēr no Austrijas valdības apsvērumiem, tāpat kā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamata prāvā valsts tiesiskais regulējums
         par sekundārajām mītnēm (vasarnīcām) tiek piemērots neatkarīgi no tā, vai runa ir par Austrijas un pārējo dalībvalstu pilsoņiem
         vai Eiropas Ekonomikas zonas (turpmāk tekstā – “EEZ”) pilsoņiem.

      49     Citas Eiropas Savienības dalībvalsts pilsoņiem kā Štaudereram, tāpat kā kādas EEZ valsts pilsoņiem ir jāievēro deklarēšanas
         procedūra, un tie var iegādāties nekustamo īpašumu, ievērojot tās pašas formalitātes, kādas tiek piemērotas Austrijas pilsoņiem.

      50     Otrkārt, pircēja pienākuma norādīt savu pilsonību nosūtāmajā deklarācijā mērķis ir nošķirt Eiropas Savienības vai EEZ pilsoņu
         attiecīgo situāciju, kuru pirkuma tiesības ir identiskas Austrijas pilsoņu situācijai, no trešo valstu pilsoņu attiecīgās
         situācijas, kas nevar kļūt par nekustamā īpašuma īpašniekiem tādā pašā veidā. Šis pienākums norādīt pilsonību un atzīmēt deklarācijā,
         ja vajadzīgs, ka zemes gabals tiks izmantots brīvdienu mītnei, neparedz aizliegumu citu dalībvalstu pilsoņiem iegādāties sekundārās
         mītnes (vasarnīcas), bet tikai, kā to precizē Austrijas valdība, nodrošina īpašo šādu mītņu izveidošanas nosacījumu ievērošanu.

      51     Attiecībā, visbeidzot, uz samērīguma nosacījumu Austrijas valdība apliecina, ka VGVG 7. panta 2. punktā paredzētajai deklarācijai pretēji tam, ko norāda iesniedzējtiesa, ir tikai formāls raksturs. No VGVG, kāds tas ir publicēts LGBl. 61/1993 (un tāds, kāds tas ir publicēts LBGl. 29/2000), travaux préparatoires izriet, ka deklarācija nav paredzēta tikai kompetento iestāžu informēšanai par iecerēto pirkumu, bet tās mērķis ir arī nodrošināt,
         ka apbūves gabals tiks pienācīgi izmantots šajā deklarācijā minētajiem mērķiem, it īpaši, ka iespējamā tā izmantošana brīvdienu
         mītnei atbilst šī veida izmantošanas īpašajiem nosacījumiem. Šo iestāžu a posteriori veiktās pārbaudes neietekmē iegādes projekta īstenošanu, jo ierakstīšana nekustamo īpašumu reģistrā tiek veikta vairs tikai
         pēc deklarācijas iesniegšanas. Attiecībā uz paredzēto [akta] spēka zaudēšanas sankciju, ja deklarācija nav iesniegta divu
         gadu termiņā, ar savu automātisko būtību tā nodrošina šo kompetento iestāžu labu informētību par apbūves gabaliem un arī ļauj
         šīm iestādēm saprātīgā termiņā veikt vajadzīgos kontroles pasākumus. Šāda sankcija būtu samērīga ar mērķi radīt šķēršļus nelegālai
         zemes gabalu izmantošanai brīvdienu mītņu izveidošanai. Administratīvs sods, kas aizstātu līguma spēka zaudēšanu, pircējam
         noteikti nebūtu vieglāks, jo to varētu piemērot, beidzoties triju mēnešu termiņam, un tas būtu mazāk iedarbīgs.

      52     Šajā sakarā ir taisnība, ka iepriekšējas deklarēšanas sistēma, ko papildina pienācīgi juridiskie instrumenti, var tiešām būt
         ar vispārējo interešu mērķi samērīgs pasākums. Eiropas Kopienu Tiesa ir jau spriedusi, ka šāda sistēma var ļaut izskaut iepriekšējas
         piekrišanas prasību, kas būtībā ir ierobežojošāks kapitāla brīvas aprites noteikums, nenodarot pāri valsts iestāžu iecerētā
         mērķa iedarbīgumam (skat. šajā sakarā 1995. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑163/94, C‑165/94 un C‑250/94
         Sanz de Lera u.c., Recueil, I‑4821. lpp., 27. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Konle, 46. un 47. punkts, un Salzmann, 50. punkts). Kā to pareizi apgalvo Eiropas Kopienu Komisija, šāda deklarēšanas sistēma pati par sevi nevarētu radīt nesamērīgu
         pasākumu.

      53     Tomēr prejudiciālais jautājums neattiecas uz VGVG, aplūkojot to kopumā, izveidoto deklarēšanas procedūru, bet tikai uz sankciju, kas paredzēta, iesniedzot prasīto deklarāciju
         novēloti, proti, uz nekustamā īpašuma darījuma retroaktīvu atcelšanu.

      54     Tomēr šāda sankcija nav samērīga ar šajā lietā noteikto vispārējo interešu mērķi.
      55     Pirmkārt, tā stājas spēkā automātiski pēc prasītā deklarācijas iesniegšanas termiņa vienkāršas beigšanās neatkarīgi no tā,
         kādi varētu būt novēlotas iesniegšanas iemesli. Tā pamata prāvā ir redzams, ka tas, ka Štauderers iesniedza deklarāciju novēloti,
         daļēji bija saistīts ar neskaidro tiesisko situāciju, kādā viņš atradās, jo iesniedzējtiesa iepriekšējā [tiesas] procesā uzskatīja,
         ka jebkurā gadījumā ieinteresētajai personai bija par vēlu pildīt šo pienākumu.

      56     Otrkārt, šāda sankcija, nenorādot uz piemērojamo pamatnoteikumu pārkāpumiem, radikāli apšauba vienošanos, kas pauž pušu nodomus,
         un nevar šī iemesla dēļ būt atbilstoša tiesiskās noteiktības prasībām, kas ir īpaši svarīgas, iegādājoties nekustamo īpašumu.
         Nosacījums, ka termiņš, kā norāda Komisija, varētu tikt “aprēķināts augstsirdīgi”, līdz ar to nav pietiekams, lai uzskatītu
         šo sankciju par samērīgu paredzētajiem mērķiem.

      57     Patiešām Tiesa ir atzinusi, ka pārdevuma līguma atcelšanas sankcija varētu būt samērīgs pasākums iepriekšējās deklarēšanas
         sistēmā (iepriekš minētais spriedums lietā Salzmann, 51. punkts). Tāpat Tiesa ir jau uzskatījusi, ka noteiktus teritorijas plānošanas mērķus, tādus kā stabilas lauksaimniecības
         attīstības atbalstīšana, kontrolējot lauksaimniecības zemju attīstību, nevar sasniegt ar vienkāršu iepriekšējas deklarēšanas
         sistēmu, pat ja iepriekšējas piekrišanas sistēma varētu noteiktos apstākļos būt saderīga ar kapitāla brīvu apriti (skat. šajā
         sakarā it īpaši 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑452/01 Ospelt un Schlössle Wissenberg, Recueil, I‑9743. lpp., 41.–45. punkts).

      58     Līdz ar to principā nav izslēgts, ka iepriekšējas deklarēšanas sistēma, kas kapitāla brīvu apriti ierobežo mazāk nekā iepriekšējas
         piekrišanas sistēma, varētu tikt pielīdzināta stingrām, pietiekoši iebiedējošām sankcijām, kas paziņotas a posteriori, lai patiešām tiktu ievēroti teritorijas plānošanas un pilsētplānošanas mērķi.

      59     Tomēr, ja sankcija, tāda, kāda tā ir pamata prāvas pamatā, varētu būt pieļaujama attiecīgo valsts tiesību aktu noteikto pamatnoteikumu
         pārkāpuma gadījumā, ko kompetentās iestādes ir konstatējušas, ņemot vērā visus lietas materiālus, šāds pasākums ir pārmērīgs
         tādā ziņā, ka tas rada novēlotas deklarācijas iesniegšanas automātiskās sekas, aizliedzot šai iestādei pārbaudīt, vai iecerētā
         iegāde pēc būtības atbilst piemērojamajiem pilsētplānošanas noteikumiem.

      60     Par deklarācijas novēlotu iesniegšanu varētu sodīt ar seku ziņā mazāk aizskarošiem pasākumiem, tādiem kā naudas sodi. VGVG 34. pantā turklāt ir faktu, kas attaisno naudas sodu piemērošanu, saraksts. Tāpat varētu tikt paredzēts, ka pieteicējam tiek
         dota iespēja paskaidrot kavējuma iemeslus vai kompetentajām iestādēm tiek dota iespēja, īpaši, ja netiek skartas trešo personu
         tiesības, noteiktos apstākļos pieņemt pat novēlotu deklarāciju vai, arī noteiktos apstākļos, atstāt vienošanos spēkā.

      61     Sankcija, tāda, kāda tā ir pamata prāvas pamatā, līdz ar to nevar tikt uzskatīta par neizbēgamu, lai nodrošinātu iegādes deklarēšanas
         pienākuma ievērošanu un lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi, uz ko ir vērsts VGVG.

      62     Līdz ar to iesniedzējtiesai ir jāatbild, ka EKL 56. panta 1. punkts nepieļauj piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu kā
         VGVG, saskaņā ar kuru vienkārša prasītās deklarācijas novēlota iesniegšana padara attiecīgo nekustamā īpašuma darījumu par spēkā
         neesošu retroaktīvi.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      63     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      EKL 56. panta 1. punkts nepieļauj piemērot tādu valsts tiesisko regulējumu kā 1993. gada 23. septembra Likums par darījumiem
            ar nekustamo īpašumu (Vorarlberger Grundverkehrsgesetz) tā grozītajā redakcijā, saskaņā ar kuru vienkārša prasītās deklarācijas novēlota iesniegšana padara attiecīgo nekustamā
            īpašuma darījumu par spēkā neesošu retroaktīvi.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.