title: Tiesas (pirmā palāta) 2014. gada 19. jūnija spriedums.#Commune de Millau un Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Šķīrējklauzula – Subsīdiju līgums vietējās attīstības darbības veikšanai – Daļas no pārskaitītajiem avansa maksājumiem atmaksa – Parāda pārņemšana – Vispārējās tiesas kompetence – Noilgums – Komisijas atbildība.#Lieta C‑531/12 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2014. gada 19. jūnijā (
            *1
         )
      “Apelācija — Šķīrējklauzula — Subsīdiju līgums vietējās attīstības darbības veikšanai — Daļas no pārskaitītajiem avansa maksājumiem atmaksa — Parāda pārņemšana — Vispārējās tiesas kompetence — Noilgums — Komisijas atbildība”
      Lieta C‑531/12 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2012. gada 19. novembrī iesniedza

            Commune de Millau
         ,

            Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron
          (
            SEMEA
          ), Mijo [Millau] (Francija),
      ko pārstāv L. Hincker un F. Bleykasten, advokāti,
      apelācijas sūdzības iesniedzējas,
      otrā lietas dalībniece –

         Eiropas Komisija, ko pārstāv S. Lejeune un D. Calciu, pārstāves, kurām palīdz E. Bouttier, advokāts, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Levits, M. Bergere [M. Berger], S. Rodins [S. Rodin] un F. Biltšens [F. Biltgen] (referents),
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2014. gada 27. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Apelācijas sūdzībā commune de Millau [Mijo pašvaldība] un Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu Komisija/SEMEA un commune de Millau (T‑168/10 un T‑572/10, EU:T:2012:435; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā piesprieda SEMEA un commune de Millau solidāri samaksāt Eiropas Komisijai pamatsummu EUR 41 012 apmērā, ko Komisija ir izmaksājusi kā galvojumu, kam tā ir piekritusi saistībā ar finansējumu, kas piešķirts SEMEA, pieskaitot nokavējuma procentus, kā arī procentus, kas radušies nokavējuma procentu kapitalizācijas rezultātā noteiktos termiņos.

         Tiesvedības priekšvēsture

               2

               Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–31. punktā šādi:

                        “1

                        Eiropas Ekonomikas Kopiena, ko pārstāvēja Eiropas Kopienu Komisija, 1990. gada 6. jūlijā noslēdza līgumu par subsīdiju piešķiršanu ar [SEMEA], kurā Mijo (Francija) pašvaldībai piederēja 50 % kapitāldaļu.

                        2

                        Šis līgums bija par vietējās attīstības darbības veikšanu, kas ietvēra sagatavošanas darbu īstenošanu un Eiropas Vietējo uzņēmumu centra atvēršanu Mijo (turpmāk tekstā – “līgums”).

                        3

                        Līguma 2. pantā bija noteikts:
                        “Darbi ir jāpabeidz 18 mēnešu termiņā, sākot no šī līguma parakstīšanas.”

                        4

                        Saskaņā ar līguma 4. pantu SEMEA uzņēmās sniegt vairākus pakalpojumus un par tiem atskaitīties Komisijai, iesniedzot periodiskus pārskatus, savukārt Komisija uzņēmās finansiāli atbalstīt šo darbu veikšanu, augstākais, par summu ECU 135 000, bet ne vairāk kā 50 % no attaisnotajām darbu izmaksām.

                        5

                        Līguma 6. pantā bija paredzēts:
                        “Šim līgumam piemēro Francijas tiesību aktus.”

                        6

                        Līguma 10. pants bija izteikts šādi:
                        “Gadījumā, ja Komisijai nav pieejami finanšu līdzekļi vai ja tie nav pietiekamā apmērā, lai izpildītu šo līgumu, Komisija patur tiesības izbeigt šo līgumu bez jebkāda veida tiesvedības vai pielāgot līgumu atbilstoši jaunai budžeta pieejamībai.”

                        7

                        Līguma vispārējo nosacījumu 9. panta 1. punktā bija noteikts:
                        “Ja līgumslēdzējs neizpilda kādu no saistībām, kas izriet no līguma, un neatkarīgi no sekām, kas ir paredzētas šim līgumam piemērojamos tiesību aktos, Komisijai ir tiesības to izbeigt vai atcelt bez jebkāda veida tiesvedības pēc brīdinājuma, kas līgumslēdzējam tiek paziņots ar ierakstītu vēstuli, ja viena mēneša laikā pēc tā netiek izpildītas saistības.”

                        8

                        Līguma vispārējo nosacījumu 10. pantā bija noteikts:
                        “Ja neizdodas panākt izlīgumu, tikai Eiropas Kopienu Tiesa ir kompetenta pieņemt lēmumu par jebkuru strīdu, kas pušu starpā radies attiecībā uz līgumu.”

                        9

                        Ar 1991. gada 16. maija vēstuli SEMEA izteica lūgumu Komisijai, lai līgumu izpildītu cita vienība – [Eiropas uzņēmumu un inovāciju centrs] (turpmāk tekstā – “Apvienība CEI 12”). Komisija tam piekrita ar 1991. gada 2. jūlija vēstuli, precizējot, ka šī piekrišana neatbrīvo SEMEA no tās pienākumiem. Ar 1991. gada 22. oktobra vēstuli SEMEA apstiprināja, ka tā apņemas garantēt pareizu līgumā paredzēto pakalpojumu izpildi.

                        10

                        1992. gada jūnijā un jūlijā Komisijas dienesti veica kontroli par darbu izpildi, pēc kuras tika konstatēts, ka kopējie pieļaujamie izdevumi bija par summu ECU 187 977 un tādējādi Komisijas iemaksa bija jānosaka 50 % apmērā no šīs summas, tas ir, par summu ECU 93 988.

                        11

                        Kad SEMEA bija saņēmusi ECU 135 000 atbilstoši līgumam, Komisija ar 1993. gada 27. aprīļa vēstuli tai pieprasīja atmaksāt ECU 41 012 [turpmāk tekstā – “strīdīgais parāds”]. SEMEA šo prasību ignorēja.

                        12

                        1997. gada 17. februārī SEMEA akcionāru ārkārtas kopsapulcē tika nolemts priekšlaikus izlīguma ceļā izbeigt SEMEA darbību, sākot no 1997. gada 31. marta, un iecelt likvidatoru.

                        13

                        Ar [2005. gada 18. novembra] ierakstītu vēstuli [ar paziņojumu par izsniegšanu] Komisija izteica atkārtotu prasību, lai SEMEA atmaksā strīdīgo parādu.

                        14

                        2006. gada 11. janvārī Komisija nosūtīja SEMEA parādzīmi par EUR 41 012.

                        15

                        Ar atbildes vēstuli, kas tika nosūtīta 2006. gada 31. janvārī, SEMEA likvidators norādīja, ka tās finanšu stāvoklis neļauj izmaksāt šādu summu, ka viņš ir spiests iesniegt [bilanci] un ka strīdīgais parāds ir jāuzskata par noilgušu atbilstoši Francijas tiesībām, jo saskaņā ar tām nevar prasīt parāda atmaksu par summām, kuru atmaksa nav prasīta vairāk kā četrus gadus, un ka pēdējais Komisijas prasījums bija izteikts 1993. gada 27. aprīlī, proti, pirms vairāk nekā divpadsmit gadiem.

                        16

                        Ar [2006. gada 16. februāra] ierakstītu vēstuli [ar paziņojumu par izsniegšanu] Komisija formāli prasīja ņemt vērā strīdīgo parādu likvidācijas darījumos un tā ierakstīšanu pie pasīviem.

                        17

                        Ar 2006. gada 20. septembra vēstuli SEMEA informēja Komisiju, ka akcionāru ārkārtas kopsapulcē tika nolemts atlikt [bilances] iesniegšanu, un darīja zināmu Apvienības CEI 12 sēdes protokolu, kurā bija norādīts, ka Komisija galu galā bija atteikusies no strīdīgā parāda atmaksas piedziņas.

                        18

                        Ar 2006. gada 29. novembra vēstuli Komisija ar sava advokāta starpniecību nosūtīja brīdinājumu SEMEA atmaksāt strīdīgo parādu. Šajā vēstulē Komisija precizēja, ka tai nekad nav bijis nodoma atteikties no šī parāda piedziņas.

                        19

                        Ar 2007. gada 30. janvāra vēstuli Komisijas advokāts nosūtīja jaunu brīdinājumu nokārtot strīdīgo parādu. Tā kā no SEMEA puses nesekoja nekāda atbildes reakcija, viņš secināja, ka tā ir kļuvusi maksātnespējīga.

                        20

                        Ar 2007. gada 5. februāra vēstuli SEMEA norādīja, ka tā nav maksātnespējīga.

                        21

                        Ar 2007. gada 12. februāra vēstuli SEMEA nosūtīja Apvienības CEI 12 apspriedes protokola kopiju, kurā bija konstatēts, ka Komisija bija atteikusies prasīt strīdīgā parāda atmaksu.

                        22

                        2007. gada 26. oktobrī Komisija ar tiesu izpildītāja starpniecību nosūtīja aprēķinu uz SEMEA likvidatora dzīvesvietu.

                        23

                        2007. gada 10. decembrī ar tiesu izpildītāja starpniecību Komisija nosūtīja aprēķinu uz sabiedrības likvidatora juridisko adresi.

                        24

                        Ar 2007. gada 14. decembra vēstuli, kas tika adresēta tiesu izpildītājam, kurš nosūtīja aprēķinu, SEMEA likvidators izteica atkārtotu informācijas pieprasījumu par Komisijas lēmumu atteikties no strīdīgā parāda piedziņas. Savā vēstulē viņš apgalvoja, ka jaunie akcionāri un likvidators nebija informēti par saistībām, ko SEMEA bija uzņēmusies pret Apvienību CEI 12.

                        25

                        Ar 2008. gada 7. janvāra vēstuli Komisijas advokāts apstrīdēja SEMEA likvidatora apgalvojumus un no jauna izteica brīdinājumu atmaksāt strīdīgo parādu, un nosūtīja šīs vēstules kopiju Francijas prokuroram [procureur de la République], lai [viņš] izvērtētu, vai SEMEA likvidatora rīcība nav kvalificējama kā [krāpšana].

                        26

                        Atbildē uz pēdējo brīdinājumu SEMEA likvidators apgalvoja, ka strīdīgais parāds, iespējams, ir noildzis. Savā vēstulē viņš atgādināja, ka 2007. gada sākumā sarunas laikā ar Komisijas advokātu viņš bija apņēmies atmaksāt strīdīgo parādu, tiklīdz viņš būs guvis skaidrību par jautājumiem, kas attiecas uz šī parāda pieņemamību.

                        27

                        Ar 2008. gada 21. februāra vēstuli Komisijas advokāts SEMEA nosūtīja pēdējo brīdinājumu samaksāt strīdīgo parādu.

                        28

                        2008. gada 21. novembrīSEMEA akcionāru ārkārtas kopsapulcē tika pieņemts zināšanai commune de Millau – tās galvenās akcionāres – lēmums pārņemt tās aktīvus un pasīvus un tika nolemts commune de Millau pārskaitīt EUR 82 719,26, kas atbilda SEMEA kasē pieejamajai summai. Atbilstoši ziņojumam par likvidāciju, ar ko iepazīstināja likvidators un kurā tas darīja zināmu strīdīgo parādu, visi uzdotie darījumi tika uzskatīti par [izpildītiem].

                        29

                        2008. gada 9. decembrīSEMEA likvidators noslēdza likvidācijas darījumus un panāca, ka SEMEA tiek izslēgta no komercdarbības un sabiedrību reģistra.

                        30

                        2008. gada 18. decembrīcommune de Millau padome pieņēma aktu par SEMEA aktīvu un pasīvu pārņemšanu. Šīs sabiedrības pasīvos bija skaidri norādīts strīds ar Eiropas Komisiju.

                        31

                        Pēc Komisijas prasības Tribunale de commerce de Rodez [Rodē Tirdzniecības tiesa] 2010. gada 12. februārī iecēla ad hoc pārstāvi, lai pārstāvētu SEMEA.”

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               3

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2010. gada 15. aprīlī, Komisija cēla prasību tostarp piespriest SEMEA samaksāt pamatparāda summu EUR 41 012 kā garantēto atlīdzību, pieskaitot kapitalizētos procentus, kā arī summu EUR 5000 apmērā par apgalvoto kaitējumu.

               4

               Tā kā commune de Millau bija pārņēmusi visus sabiedrības SEMEA aktīvus un pasīvus, Komisija ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēts 2010. gada 21. decembrī, arī pret šo pašvaldību cēla prasību, izvirzot būtībā tādus pašus prasījumus.

               5

               Abas lietas tika apvienotas starp tām pastāvošās saiknes dēļ.

               6

               Pārsūdzētā sprieduma pirmajā daļā Vispārējā tiesa izvērtēja Komisijas prasību, kas celta pret SEMEA.

               7

               Attiecībā uz šīs prasības pieņemamību pārsūdzētā sprieduma 47.–49. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka, piemērojot LESD 272. pantu un 256. panta 1. punkta pirmo daļu, kuru lasa kopā ar Līguma vispārējo noteikumu 10. pantu, tās kompetencē ir spriest par Komisijas prasību. Tā noraidīja iebildi par nepieņemamību, ko bija izvirzījusi SEMEA un kas bija saistīta ar to, ka, tā kā šī sabiedrība tikusi svītrota no komercreģistra un uzņēmumu reģistra, prasības pieteikuma iesniegšanas dienā tai neesot bijusi nedz tiesībspēja, nedz procesuāla rīcībspēja.

               8

               Attiecībā uz prasības pamatotību Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 61.–68. punktā kvalificēja attiecīgo līgumu par administratīvu līgumu.

               9

               Tad minētā sprieduma 69.–74. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka, pamatojoties uz Francijas tiesībās paredzētu nepamatotu maksājumu atgūšanas [noteikumu], SEMEA bija pienākums atmaksāt Eiropas Savienībai nepamatoti saņemto summu EUR 41 012 apmērā.

               10

               Pārsūdzētā sprieduma 75.–88. punktā Vispārējā tiesa noraidīja SEMEA iebildumus, pirmkārt, par to, ka Komisija bija atteikusies pieprasīt maksājamās summas atmaksu, otrkārt, par to, ka SEMEA esot tikusi atbrīvota no sava parāda brīdī, kad commune de Millau to bija pārņēmusi, treškārt, par strīdīgā parāda noilgumu, kā arī, ceturtkārt, par strīdīgā parāda atcelšanu.

               11

               Turklāt Vispārējā tiesa piesprieda SEMEA samaksāt nokavējuma procentus ar Francijā piemērojamo likumisko likmi, sākot no 1993. gada 27. aprīļa, minētajiem kapitalizētajiem procentiem pašiem radot pienākumu maksāt procentus no 2010. gada 15. aprīļa, kā arī katra gada beigās, sākot no šā datuma.

               12

               Visbeidzot Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas prasību samaksāt zaudējumu atlīdzības summu.

               13

                  SEMEA celto pretprasību Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 108. un 109. punktā konstatēdama, ka nepastāv tieša cēloņsakarība starp Komisijas rīcību un prasītāju apgalvotajiem zaudējumiem, noraidīja.

               14

               Pārsūdzētā sprieduma otrajā daļā Vispārējā tiesa izvērtēja Komisijas prasību pret commune de Millau. Atbilstoši commune de Millau uzskatiem šī prasība bija jānoraida, jo tā esot tikusi celta tiesā, kuras kompetencē nav to izskatīt.

               15

               Attiecībā uz to, vai Vispārējās tiesas kompetence varēja tikt pamatota ar SEMEA noslēgto šķīrējklauzulu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 114.–119. punktā atgādināja, ka LESD 272. pants ir interpretējams šauri un ka tās kompetence izskatīt līgumtiesisku strīdu saskaņā ar tajā iekļauto šķīrējklauzulu principā tiek novērtēta vienīgi atbilstoši LESD 272. pantam un pašā šķīrējklauzulā noteiktajam.

               16

               Pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija noraidījusi Komisijas pieņēmumu, ka šķīrējklauzula, ko noslēgusi SEMEA, ir tikusi pārnesta uz commune de Millau kā strīdīgā parāda aksesuāra sastāvdaļa, šā sprieduma 132.–149. punktā tā izvērtēja, vai commune de Millau varēja tikt piemērota šķīrējklauzula ar apsolījuma līguma par labu trešajai personai, kas noslēgts ar SEMEA, palīdzību.

               17

               Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms minētā sprieduma 134. punktā noteica, ka šķīrējklauzulas pastāvēšana ir izvērtējama, ņemot vērā vispārējos līgumu tiesību principus, kas izriet no dalībvalstu tiesību sistēmām. Tā precizēja, ka, “pat ja viens no šādiem principiem noteic, ka līgums ir saistošs tikai to slēdzējām pusēm, šis princips neliedz, ka divas puses ar apsolījumu par labu trešajai personai var nodot zināmas tiesības trešajai personai”.

               18

               Tad pārsūdzētā sprieduma 135. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka līguma vispārējo noteikumu 10. pantā paredzētā šķīrējklauzula varētu izrietēt no līguma starp commune de Millau un SEMEA. Proti, pirmkārt, LESD 272. pantā ir noteikts, ka šķīrējklauzulai ir jābūt ietvertai līgumā, ko noslēgusi Savienība vai kas noslēgts tās vārdā. Tomēr commune de Millau un Komisija nav nedz noslēgušas līgumu, nedz līdz ar to – šķīrējklauzulu. Lai secinātu, ka Komisija varēja atsaukties uz šo šķīrējklauzulu pret commune de Millau, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apsolījuma līgums starp SEMEA un commune de Millau par labu trešajai personai var tikt uzskatīts kā apsolījums par labu Savienībai. Otrkārt, tā nosprieda, ka Vispārējās tiesas kompetenci attiecībā uz strīdiem par līgumiem varētu pamatot pretēji Savienības gribai, kas tomēr nebūtu tādu šķīrējklauzulu gadījumā, kas ir nolīgtas vienīgi par labu Savienībai.

               19

               Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 136. punktā Vispārējā tiesa piebilda, ka šķīrējklauzulas procesuālo tiesību raksturs nenozīmē, ka to nevar nolīgt par labu trešajai personai.

               20

               Šā sprieduma 138. punktā precizējot, ka apsolījums par labu trešajai personai var izrietēt no skaidri noslēgta līguma starp otru līdzēju un apsolītāju, lai trešajai personai nodotu zināmas tiesības, tomēr šādu apsolījumu var arī izsecināt no līguma mērķa vai lietas apstākļiem, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 139.–141. punktā, it īpaši ņemot vērā faktiskos un tiesiskos lietas apstākļus, kas ir pierādīti ar commune de Millau2010. gada 18. decembra padomes sēdes protokolu, nosprieda, ka prasītājas bija vēlējušās radīt jaunu Savienības prasījumu pret commune de Millau un ka šī pašvaldība bija vēlējusies ievērot šķīrējklauzulu, kas ir paredzēta līguma vispārējo noteikumu 10. pantā.

               21

               To darot, pārsūdzētā sprieduma 142. punktā Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru, SEMEA parādu nododot commune de Millau, SEMEA esot tikusi no tā atbrīvota, lai arī šāda parāda nodošanai noteikti bija vajadzīga Savienības piekrišana, kas šajā lietā netika sniegta.

               22

               Turklāt šā sprieduma 148. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka, ja pastāv kolīzija starp Francijas tiesību normām, proti, Code civil [Civilkodeksa] 2060. pantu un Code de procédure civile [Civilprocesa kodeksa] 48. pantu, no vienas puses, un LESD 272. pantu, no otras puses, tad LESD 272. pants ir pārāks par jebkādu pretēju valsts tiesību normu.

               23

               Minētā sprieduma 149. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka saskaņā ar šķīrējklauzulu tās kompetencē ir lemt par Komisijas prasību pret commune de Millau.

               24

               Attiecībā uz prasības pamatotību Vispārējā tiesa par pamatotu attiecībā uz commune de Millau atzina gan prasību atmaksāt pamatsummu EUR 41 012 apmērā, gan samaksāt nokavējuma procentus, kas paši rada procentus, sākot no 2010. gada 15. aprīļa, kas ir pirmā gada beigu datums.

               25

               Tā kā Komisijai ir tiesības saņemt tikai vienu maksājumu, Vispārējā tiesa piesprieda SEMEA un commune de Millau veikt kopīgu un solidāru maksājumu.

               26

               Turpretī tā noraidīja Komisijas prasību samaksāt zaudējumu atlīdzību, kā arī commune de Millau pretprasību.

         Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

               27

               Apelācijas sūdzībā apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz Tiesu:

                        —

                        atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                        —

                        atzīt, ka Vispārējās tiesas kompetencē nav tās prasības izskatīšana, kas celta pret commune de Millau, un atzīt par nepieņemamu prasību, kas celta pret SEMEA;

                        —

                        pakārtoti, noraidīt Komisijas prasību;

                        —

                        piespriest Komisijai pārskaitīt commune de Millau un SEMEA summu EUR 41 012 apmērā, kā arī procentus un

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               28

               Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību

         Par apelācija sūdzības atbilstību formālajām prasībām

               29

               Šajā apelācijas sūdzībā – kā savu secinājumu 32. punktā minējusi ģenerāladvokāte – rodas jautājums par to, vai tā ir pareizi tikusi noformēta SEMEA vārdā.

               30

               No Tiesai iesniegtajos lietas materiālos esošajiem dokumentiem izriet, ka apelācijas sūdzības iesniegšanas dienā, proti, 2012. gada 19. novembrī, commune de Millau pārstāvošie advokāti, pretēji tam, kas paredzēts Tiesas Reglamenta 119. panta 2. punktā un 168. panta 2. punktā, nebija iesnieguši pierādījumu pilnvarojumam, ko būtu likumīgi izsniedzis SEMEA pilnvarotais pārstāvis.

               31

               Proti, lai arī 2012. gada 12. novembra vēstulē, kas nosūtīta F. Bleykasten, M. Blanc – kā SEMEA ad hoc pārstāvis – uzskatīja par lietderīgu, lai šī sabiedrība pievienotos commune de Millau celtajai apelācijai, viņš tomēr precizēja, ka viņa SEMEA ad hoc pārstāvja pilnvaras bija beigušās 2012. gada 12. augustā.

               32

               Saskaņā ar Reglamenta 119. panta 4. punktu un 168. panta 4. punktu Tiesas kanceleja 2013. gada oktobrī lūdza SEMEA advokātiem iesniegt pilnvarojumu, kurā būtu norādīts, ka viņi ir pilnvaroti rīkoties SEMEA vārdā. Ar 2013. gada 25. novembra vēstuli šie advokāti iesniedza Tiesas kancelejā kompetentās komerctiesas 2013. gada 5. novembra rīkojumu, kurā saistībā ar Tiesā noritošo apelācijas tiesvedību M. Blanc tika iecelts par šīs sabiedrības ad hoc pārstāvi.

               33

               Kā savu secinājumu 40.–44. punktā minējusi ģenerāladvokāte, Reglamenta 119. panta 4. punkts un 168. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka apelācijas sūdzības iesniegšanas brīdī neesošu pilnvarojumu ir iespējams iesniegt vēlāk ar jebkādu šā pilnvarojuma pastāvēšanu apliecinošu dokumentu.

               34

               Līdz ar to, pat ja SEMEA pārstāvjiem apelācijas sūdzības iesniegšanas brīdī nebija šīs sabiedrības pilnvarojuma, pēc M. Blanc iecelšanas par šīs sabiedrības ad hoc pārstāvi viņš varēja likumīgi apstiprināt savu nodomu pievienot SEMEA commune de Millau celtajai apelācijai (šajā ziņā skat. spriedumu Maurissen un Union syndicale/Revīzijas palāta, 193/87 un 194/87, EU:C:1989:185, 33. punkts).

               35

               No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzība SEMEA vārdā tika iesniegta likumīgi.

         Par lietas būtību

               36

               Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza četrus pamatus.

         Par pirmo pamatu
      – Lietas dalībnieku argumenti

               37

               Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, atzīdama, ka tās kompetencē ir izskatīt prasības pieteikumu, kas iesniegts pret commune de Millau, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka, noslēdzot apsolījuma līgumu par labu trešajai personai ar SEMEA, commune de Millau ir attiecinājusi uz sevi līguma, kas noslēgts starp SEMEA un Komisiju, vispārīgo noteikumu 10. pantā paredzēto šķīrējklauzulu.

               38

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, pirmkārt, ka piemērojamās valsts tiesību normās, šajā gadījumā – Civilkodeksa 2060. pantā, publisko tiesību juridiskajām personām ir aizliegts iesniegt strīdu izskatīšanai šķīrējtiesā. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka publisko tiesību juridiskās personas, kas nedrīkst noslēgt šķīrējklauzulu, a fortiori nevar noslēgt šādu klauzulu par labu trešajai personai vēl jo vairāk tādēļ, ka LESD 272. pantā nav paredzēta iespēja noslēgt šādu klauzulu.

               39

               Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas piebilst, ka Vispārējās tiesas atsaucei pārsūdzētā sprieduma 136. punktā uz spriedumu Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung u.c. (201/82, EU:C:1983:217, 10.–20. punkts) šajā lietā nav nozīmes, jo šis spriedums esot ticis pasludināts īpašos apstākļos saistībā ar apdrošināšanas līgumu. Turklāt, pamatojoties uz gribas autonomijas principu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, tā kā Komisija nekad nav skaidri piekritusi parāda, kas pret to bija SEMEA, nodošanai commune de Millau īpašumā, nav notikusi nedz šā parāda, nedz šķīrējklauzulas nodošana.

               40

               Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas īpaši kritizē pārsūdzētā sprieduma 137.–140. punktu, kuros Vispārējā tiesa ir noteikusi, ka commune de Millau maksāšanas pienākums ir balstīts uz šīs pašvaldības vienošanos ar SEMEA, apsolījuma līgumu par labu trešajai personai, proti, par labu Savienībai, ko varot izsecināt no šīs vienošanās. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējas apstrīd, ka šāda vienošanās būtu tikusi noslēgta par apgalvoto parādu Komisijai, jo commune de Millau lēmums par SEMEA pasīvu pārņemšanu esot šīs pašvaldības vienpusējs lēmums.

               41

               Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 140. punktā nav pareizi izlasījusi 2010. gada 18. decembra apspriežu [protokolu], uzskatīdama, ka commune de Millau bija vēlējusies, “pilnībā apzinoties situāciju”, pārņemt parādu, kura režīms un saturs atbilda SEMEA parāda režīmam un saturam. Tomēr commune de Millau pašvaldības padomes lēmumā par SEMEA aktīvu un pasīvu, “kas aprakstīti iepriekš”, pārņemšanu ir detalizēts apraksts, kurā nav nekādas atsauces uz šķīrējklauzulas pastāvēšanu.

               42

               Komisija vispirms apgalvo, ka līguma vispārīgo noteikumu 10. pants Francijas tiesību izpratnē ir jākvalificē par kompetenci piešķirošu klauzulu nevis par šķīrējklauzulu. Tomēr tikai uz šķīrējklauzulu attiecoties Civilkodeksa 2060. pantā paredzētais aizliegums.

               43

               Vēl Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti uzskatījusi, ka šajā lietā pastāv apsolījuma līguma par labu trešajai personai raksturīgās iezīmes. Komisija piebilst, ka spriedums Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung u.c. (EU:C:1983:217) esot piemērojams ne tikai apdrošināšanas līgumiem.

               44

               Visbeidzot Komisija uzskata, ka arguments par 2010. gada 18. decembra apspriežu [protokolu] ir jānoraida kā nepieņemams, jo tas attiecoties tikai uz fakta jautājumu.

         – Tiesas vērtējums

               45

               Pirmā pamata pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas cenšas kritizēt pašu faktu, ka šķīrējklauzula LESD 272. panta izpratnē var tikt iekļauta apsolījuma līgumā par labu trešajai personai. Šajā ziņā tā atgādina savus argumentus, kas tikuši izvirzīti pirmajā instancē un kas attiecas uz aizliegumu Francijas publisko tiesību juridiskajām personām noslēgt šķīrējklauzulu, apgalvojot, ka šim aizliegumam a fortiori ir jāattiecas uz šādas klauzulas noslēgšanu par labu trešajai personai.

               46

               No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ir tikai attīstījušas argumentus, kas jau tikuši izvirzīti Vispārējā tiesā, tomēr neieņemot nostāju par pamatojumu, ar kādu šī tiesa šos argumentus ir noraidījusi.

               47

               Tomēr no LESD 256. panta, Eiropas savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī no Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kuru lūdz atcelt, apstrīdētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti pamato šo lūgumu (it īpaši skat. spriedumus Bergaderm un Goupil/Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 34. punkts; Interporc/Komisija, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, 15. punkts, kā arī Reynolds Tobacco u.c./Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, 49. punkts).

               48

               Tādējādi pamatošanas prasībām, kas izriet no šīm tiesību normām, neatbilst apelācijas sūdzība, kurā ir tikai atkārtoti vai atstāstīti pamati un argumenti, kas tikuši izklāstīti Vispārējai tiesai, ieskaitot tos, kas bija balstīti uz faktiem, kurus šī tiesa ir skaidri noraidījusi (it īpaši skat. spriedumu Interporc/Komisija, EU:C:2003:125, 16. punkts). Proti, šāda apelācija patiesībā ir prasība, kas vērsta uz to, lai vienkārši panāktu Vispārējai tiesai iesniegtā prasības pieteikuma pārskatīšanu, kas nav Tiesas kompetencē (it īpaši skat. spriedumu Reynolds Tobacco u.c./Komisija, EU:C:2006:541, 50. punkts).

               49

               Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams.

               50

               Attiecībā uz atsauci uz spriedumu Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung u.c. (EU:C:1983:217) pārsūdzētā sprieduma 136. punktā ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa šo spriedumu minējusi, lai uzsvērtu, ka “šķīrējklauzulas procesuālo tiesību raksturs neliedz, ka to varētu nolīgt par labu trešajai personai”.

               51

               Tomēr pietiek atzīt, ka pārsūdzētā sprieduma 136. punktā ir iekļauts papildu pamats, lai pamatotu secinājumu, kuru Vispārējā tiesa ir izdarījusi šā paša sprieduma 134. un 135. punktā, proti, ka kompetenci piešķiroša klauzula var tikt noslēgta par labu trešajai personai.

               52

               Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments par spriedumu Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung u.c. (EU:C:1983:217) neliek apstrīdēt šo Vispārējās tiesas secinājumu, tas ir jānoraida ka neefektīvs.

               53

               Tāpat ir jānoraida arguments par gribu autonomijas principu, ko veido apgalvojums, ka, tā kā Komisija nav skaidri sniegusi savu piekrišanu, nav notikusi nedz strīdīgā parāda, nedz ar to saistītās šķīrējklauzulas nodošana. Proti, apelācijas sūdzības iesniedzējas tikai atkārto savu argumentu, kas ticis izvirzīts pirmajā instancē, neprecizējot, kādēļ Vispārējās tiesas argumentācija ir kritizējama, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 142. un 143. punktā tā ir nospriedusi, ka Komisijas skaidra piekrišana nav vajadzīga, jo šķīrējklauzula ir tikusi noslēgta Savienības labā.

               54

               Attiecībā uz pirmā pamata otro daļu pietiek konstatēt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas, atgādinot dažus faktus, būtībā kritizē Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 137.–140. punktā sniegto vērtējumu par lietas apstākļiem, lai noteiktu, vai to, ka apsolījuma līgums ir ticis noslēgts par labu trešajai personai, var secināt no attiecīgā līguma mērķa.

               55

               Tomēr saskaņā ar LESD 256. pantu un Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzību var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem un tai jābūt pamatotai ar to, ka Vispārējai tiesai nav bijusi kompetence, Vispārējā tiesā ir pieļauti procesuāli pārkāpumi, nelabvēlīgi ietekmējot apelācijas sūdzības iesniedzēja intereses, vai arī Vispārējā tiesa ir pārkāpusi Savienības tiesības (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 47. punkts).

               56

               Tādējādi tikai Vispārējā tiesa ir tiesīga konstatēt faktus, izņemot gadījumu, kad tas, ka fakti pēc būtības konstatēti neprecīzi, izriet no šai tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un veikt pieņemto pierādījumu vērtējumu. Šo faktu konstatēšana un šo pierādījumu novērtēšana, izņemot gadījumu, kad tie sagrozīti, nav tiesību jautājums, kura kontroli veic Tiesa (šajā ziņā it īpaši skat. spriedumus EIB/Hautem, C‑449/99 P, EU:C:2001:502, 44. punkts, kā arī Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 69. un 70. punkts).

               57

               Vispārējās tiesas veiktais faktu novērtējums, kā rezultātā tā secinājusi, ka commune de Millau ir maksāšanas pienākums, tātad nav tiesību jautājums, kura kontroli veic Tiesa, ja vien tie nav tikuši sagrozīti, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas tomēr neapgalvo.

               58

               Tādējādi pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepieņemama.

               59

               Pirmā pamata trešajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 141. punktā ir nepareizi lasījusi 2010. gada 18. decembra apspriežu [protokolu], nosakot, kādā apmērā commune de Millau ir pārņēmusi SEMEA parādu Komisijai.

               60

               Tomēr ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas tikai ir kritizējušas pašu vērtējumu, ko Vispārējā tiesa sniegusi attiecībā uz SEMEA pasīvu, kurus pārņēmusi commune de Millau, apmēru. Tādējādi viņu apgalvojums neattiecas nedz uz Vispārējās tiesas veikto konstatējumu neprecizitāti pēc būtības, nedz uz tai iesniegto pierādījumu sagrozīšanu.

               61

               Saskaņā ar šā sprieduma 55. un 56. punktā minēto judikatūru kā nepieņemama ir jānoraida arī pirmā pamata trešā daļa.

               62

               No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji neefektīvs un daļēji nepieņemams.

         Par otro pamatu
      – Lietas dalībnieku argumenti

               63

               Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, nospriežot, ka Komisijas pret SEMEA celtā prasība ir pieņemama, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka, pirmkārt, SEMEA sociālās tiesības un pienākumi netika likvidēti un, otrkārt, tā kā Komisija nav devusi piekrišanu tam, ka strīdīgo SEMEA parādu pārņem commune de Millau, SEMEA nav atbrīvojusies no sava parāda Komisijai, nododama savu īpašumu šai pašvaldībai.

               64

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka, tā kā commune de Millau pilnībā ir aizstājusi SEMEA, šī sabiedrība varēja pabeigt savu likvidācijas darbību. SEMEA esot likumīgi tikusi atbrīvota no saviem pienākumiem pret Komisiju, kuras piekrišana neesot bijusi vajadzīga, jo likvidējamas juridiskās personas aizstāšana tai esot bijusi labvēlīga.

               65

               Komisija apgalvo, ka pamats ir nepieņemams, jo tas neesot skaidrs. Pakārtoti Komisija uzskata, ka pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.

         – Tiesas vērtējums

               66

               Ir jānorāda, ka otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka commune de Millau ir aizstājusi SEMEA. To darot, tās patiesībā apstiprina Vispārējās tiesas pamatojumu pārsūdzētā sprieduma 138.–140. punktā, saskaņā ar kuru no lietas apstākļiem izriet, ka, noslēdzot apsolījuma līgumu par labu trešajai personai, faktiskie vai iespējamie SEMEA kreditori, tostarp Komisija, ir ieguvuši jaunu parādnieku commune de Millau personā.

               67

               Tomēr ir jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi saistībā ar pārsūdzēto spriedumu attiecas tikai uz Vispārējās tiesas veikto faktu novērtējumu, un tajos nav precīzi norādītas nedz kļūdas tiesību piemērošanā, kuras, iespējams, pieļāvusi Vispārējā tiesa šajā ziņā, nedz juridiski argumenti, kas būtu izvirzīti šā otrā pamata pamatojumam. Piemērojot šā sprieduma 47. un 48. punktā minēto judikatūru, otrais pamats ir jāatzīst par nepieņemamu.

               68

               Turklāt ir jākonstatē, ka šajā otrajā pamatā būtībā ir pārņemti apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, kas tikuši izvirzīti pirmajā pamatā, kurā tomēr ticis noliegts, ka pastāvētu jebkāda vienošanās starp SEMEA un commune de Millau attiecībā uz apgalvoto parādu Komisijai.

               69

               Līdz ar to un ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējas tādējādi nonāk pretrunā ar saviem juridiskajiem argumentiem, šis otrais pamats var tikai tikt noraidīts kā nepieņemams (šajā ziņā skat. rīkojumu Nijs/Revīzijas palāta, C‑495/06 P, EU:C:2007:644, 52.–56. punkts).

         Par trešo pamatu
      – Lietas dalībnieku argumenti

               70

               Trešajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka, nospriežot, ka vispārējām tiesībām ir piemērojams 30 gadu noilguma termiņš un ka strīdīgais parāds tātad nav noildzis, tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               71

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas atgādina, pirmkārt, ka commune de Millau, kas ir pārņēmusi SEMEA īpašumu, var pamatoti vērst pret Komisiju tos pašus juridiskos argumentus, kurus būtu varējusi izvirzīt SEMEA, tostarp to, kas attiecas uz 10 gadu noilgumu, kas piemērojams pienākumiem, kuri izriet no Code de commerce [Tirdzniecības kodeksa] – redakcijā, kas bija spēkā strīda rašanās laikā (turpmāk tekstā – “Tirdzniecības kodekss”). Otrkārt, tā kā SEMEA ir jaukta kapitāla akciju sabiedrība ar komercsabiedrības raksturu, strīdīgais parāds esot radies tirdzniecības attiecībās starp SEMEA, komersanti, un Komisiju, kas nav komersante.

               72

               Pirmām kārtām apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka pienākumu noilgums nav atkarīgs no līguma administratīvā rakstura. Proti, tā kā administratīvajās tiesībās nav īpašu noteikumu, esot jāpiemēro vispārējo tiesību noilguma noteikumi. Tā kā Tirdzniecības kodeksā paredzētais 10 gadu noilgums esot speciālais likums, kuram ir lielāks spēks nekā civiltiesību noteikumiem, tas esot jāpiemēro attiecīgajām tirdzniecības attiecībām šajā lietā.

               73

               Attiecībā uz Conseil d’État1992. gada 31. jūlija spriedumu (Nr. 69661), apelācijas sūdzības iesniedzējas norāda, ka administratīvā tiesa esot noraidījusi Tirdzniecības kodeksā paredzētā 10 gadu noilguma piemērojamību nevis tādēļ, ka tas nav piemērojams attiecībām starp publisko tiesību subjektu un komersantu, bet tādēļ, ka strīdīgie pienākumi vēl nebija radušies saistībā ar tirdzniecību starp attiecīgajam personām. Līdz ar to attiecīgā līguma būtība neesot tāda, ar kuru varētu radīt šķērsli Tirdzniecības kodeksā paredzētā 10 gadu noilguma piemērošanai.

               74

               Otrām kārtām apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka, nospriežot, ka strīdīgais parāds nav uzskatāms par tādu, kas radies saistībā ar tirdzniecības attiecībām starp SEMEA un Komisiju, tā neesot pareizi novērtējusi līguma noteikumus un šīs lietas apstākļus.

               75

               Šajā ziņā tās uzsver, ka Conseil d’État1992. gada 31. jūlija spriedums tika pasludināts pilnīgi atšķirīgos apstākļos, nevis saistībā ar lauksaimniecības kompensācijām, kas izveidotas kopējās lauksaimniecības politikas ietvaros, un neesot piemērojams šajā lietā. Proti, ņemot vērā līguma noteikumus, Komisija esot tieši iesaistījusies attiecīgajā projektā un esot atbildīga par tā īstenošanu, tādēļ esot jāsecina, ka starp SEMEA un Komisiju pastāv tirdzniecības attiecības.

               76

               Komisija apgalvo, ka trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepieņemama vai vismaz kā nepamatota, ciktāl tā izriet no pārsūdzētā sprieduma kļūdainas lasīšanas. Vispārējā tiesa savu argumentāciju par strīdīgā parāda noilgumu nekādi neesot balstījusi uz attiecīgā līguma administratīvo raksturu.

               77

               Attiecībā uz šā pamata otro daļu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pamatoti atsaukusies uz Conseil d’État1992. gada 31. jūlija spriedumu, lai ilustrētu principu, atbilstoši kuram līgums par valsts finansiālā atbalsta sniegšanu, izpildot sabiedriskos pakalpojumus un negūstot peļņu vai atlīdzību, nevar tikt uzskatīts par tirdzniecības līgumu un tādēļ tam nav piemērojams Tirdzniecības kodeksa 110‑4. pantā paredzētais 10 gadu noilgums.

         – Tiesas vērtējums

               78

               Pirmām kārtām attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu, saskaņā ar kuru līguma administratīvais raksturs neietekmējot strīdīgajam parādam piemērojamā noilguma noteikšanu, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 61.–68. punktā analizējusi minētajam līgumam piemērojamo juridisko režīmu un secinājusi, ka šis līgums ir administratīvs līgums.

               79

               Tomēr, izvērtējot strīdīgajam parādam piemērojamo noilgumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 82.–88. punktā nav atsaukusies uz attiecīgā līguma administratīvo raksturu.

               80

               Tā kā šā līguma administratīvais raksturs nav ietekmējis strīdīgajam parādam piemērojamā noilguma noteikšanu, ar to saistītais arguments ir jānoraida kā neefektīvs.

               81

               Otrām kārtām attiecībā uz kritiku, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa neesot pareizi novērtējusi minētā līguma noteikumus un šīs lietas apstākļus, ir jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 83. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi, ka attiecīgais līgums attiecās uz to, ka Komisija izmaksā subsīdiju, lai izpildītu līgumu, kas parakstīts Savienības reģionālās politikas ietvaros.

               82

               Tā, pamatojoties uz Conseil d’État1992. gada 31. jūlija spriedumu, no minētā secinājusi, ka “no tā izrietošās saistības, kurās ietilpst strīdīgais parāds, nevar tikt uzskatītas par tādām, kas radušās starp SEMEA un Komisiju saistībā ar tirdzniecību starp tām”.

               83

               No iepriekš minētā izriet, ka, noraidot Tirdzniecības kodeksā paredzētā noilguma piemērojamību, Vispārējā tiesa – pretēji tam, ko apgalvojušas apelācijas sūdzības iesniedzējas, – pamatojās nevis uz to, ka līgums tika noslēgts starp publisko tiesību subjektu un komersantu, bet gan uz to, ka attiecīgais līgums attiecās uz to, ka Komisija izmaksā subsīdiju, lai izpildītu līgumu, kas parakstīts Savienības reģionālās politikas ietvaros.

               84

               Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments, ka Conseil d’État1992. gada 31. jūlija spriedums tika pasludināts no šīs lietas pilnīgi atšķirīgos apstākļos, nav apstiprināms. Proti, prasība par strīdīgo atmaksāšanu attiecās uz summām, ko Komisija bija pārskaitījusi reģionālās politikas ietvaros un kas nevarēja tikt uzskatītas par tādām, kuras izriet no pienākumiem, kas apelācijas sūdzības iesniedzējām un Komisijai radušies saistībā ar tirdzniecību starp tām.

               85

               No iepriekš minētā izriet, ka trešais pamats ir jānoraida kā daļēji neefektīvs un daļēji nepamatots.

         Par ceturto pamatu
      – Lietas dalībnieku argumenti

               86

               Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, nospriežot, ka nepastāv tiešas cēloņsakarības saiknes starp Komisijas rīcību un to apgalvotajiem zaudējamiem, ir noraidījusi viņu pretprasību.

               87

               Tās atgādina, ka laikā no 1993. gada 27. aprīļa līdz 2005. gada 18. novembrim Komisija neko nebija darījusi, lai atgūtu summas, kuras tā uzskatīja par atmaksājamām. Tomēr, ja Komisija būtu vērsusies pie SEMEA agrāk, šī sabiedrība būtu varējusi pārbaudīt un attiecīgajā gadījumā veikt lietderīgas darbības saistībā ar atmaksāšanas pieprasījumu.

               88

               Tās apgalvo, ka Komisijas 12 gadu ilgas bezdarbības dēļ SEMEA uzskatījusi, ka Komisija bija atteikusies no pārskaitīto summu atmaksas.

               89

               Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka šāda Komisijas bezdarbība ir uzskatāma par labas pārvaldības pienākuma pārkāpumu Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punkta izpratnē, par ko Vispārējai tiesai būtu bijis jāuzliek sods.

               90

               Komisija apgalvo, ka ceturtais pamats ir nepieņemams, ciktāl tas ir vērsts uz to, lai apstrīdētu Vispārējās tiesas veikto faktu novērtējumu.

         – Tiesas vērtējums

               91

               Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu par to, ka Komisija esot atteikusies no pārskaitīto summu atmaksas, ir jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma 77. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka lietas materiālos iekļautā informācija neļauj konstatēt, ka šāda atteikšanās ir notikusi.

               92

               Līdz ar to ar šo argumentu apelācijas sūdzības iesniedzējas patiesībā kritizē Vispārējās tiesas veikto lietas materiālos iekļautās informācijas vērtējumu. Saskaņā ar šā sprieduma 55. un 56. punktā minēto judikatūru arī šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams.

               93

               Attiecībā uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Komisijai labas pārvaldības pienākuma neievērošanu, nav ticis apstrīdēts, ka, lai arī Komisija pieprasījusi atmaksāt strīdīgo parādu 1993. gada 27. aprīļa vēstulē, SEMEA uz šo lūgumu nekādi nav reaģējusi, un šī iestāde no jauna vērsās pie SEMEA tikai ar 2005. gada 18. novembra ierakstītu vēstuli, un paziņojumu par parādu nosūtīja tikai ar 2006. gada 11. janvāra vēstuli.

               94

               Tomēr šis apstāklis neliek apstrīdēt pārsūdzētā sprieduma 108. un 109. punktā norādīto vērtējumu, saskaņā ar kuru nepastāv tieša cēloņsakarība starp Komisijas rīcību un apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajiem zaudējumiem attiecībā uz summu EUR 41 012 apmērā.

               95

               Tādējādi Vispārējā tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka lūgums samaksāt parādu EUR 41 012 apmērā bija vērsts uz nepamatotu maksājumu atgūšanu un ka, tā kā šis parāds nav noildzis, SEMEA katrā ziņā bija palicis pienākums to samaksāt. Proti, ciktāl abas darbības ir balstītas uz atšķirīgiem juridiskajiem pamatiem, strīdīgā parāda summa bija jāatmaksā, pat pieņemot, ka ir iestājusies Komisijas ārpuslīgumiskā atbildība tādēļ, ka tā nebija ievērojusi labas pārvaldības pienākumu.

               96

               Turpretī saistībā ar nokavējuma principiem ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās un tiesību uz zaudējumu atlīdzību izmantošana saskaņā ar LESD 340. pantu ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, kas saistīti ar iestāžu prettiesiskās rīcības, faktisku zaudējumu un cēloņsakarības starp šo rīcību un konkrētajiem zaudējumiem pastāvēšanu (it īpaši skat. spriedumus Oleifici Mediterranei/EEK, 26/81, EU:C:1982:318, 16. punkts; Birra Wührer u.c./Padome un Komisija, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81 un 282/82, EU:C:1984:341, 9. punkts, kā arī Inalca un Cremonini/Komisija, C‑460/09 P, EU:C:2013:111, 46. punkts).

               97

               Attiecībā uz attiecīgajām iestādēm pārmesto prettiesisko rīcību ir jāatgādina, ka saskaņā ar vispārīgo labas pārvaldības principu, kas ir viena no Savienības tiesību sistēmā piešķirtajām garantijām administratīvajos procesos un kas šobrīd ir noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 1. punktā, Savienības iestādēm ir jāvada atgūšanas process ar pienācīgu rūpību un jārīkojas tā, lai katra procesuālā darbība tiktu veikta saprātīgā termiņā pēc iepriekšējās darbības.

               98

               Tomēr netiek apstrīdēts, ka pēc tam, kad 1993. gada 27. aprīļa vēstulē Komisija bija lūgusi atmaksāt strīdīgo parādu, tā nav rīkojusies vairāk nekā 12 gadus, liekot par sevi manīt tikai ar 2005. gada 18. novembra ierakstīto vēstuli.

               99

               Turklāt šāda bezdarbība nav attaisnojama nedz ar strīda sarežģītību, nedz ar kādu citu īpašu apstākli, ar kuru būtu iespējams attaisnot konstatēto kavējumu.

               100

               Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 108. punktā ir kļūdaini nospriedusi, ka nepastāv tiešas cēloņsakarības starp Komisijas rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem.

               101

               Attiecībā uz zaudējumu pastāvēšanu ir jānorāda, ka procenti gan ir radušies tādēļ, ka SEMEA uzreiz nav apmierinājusi Komisijas 1993. gada 27. aprīļa atmaksāšanas lūgumu.

               102

               Tomēr Komisijas vairāk nekā 12 gadu ilgas bezdarbības dēļ – kā tas izriet no ģenerāladvokātes secinājumu 89. punkta – pieprasītie nokavējuma procenti kopš tā brīža pārsniedz strīdīgā parāda summu.

               103

               Saskaņā ar šo pašu secinājumu 90. punktu ir jākonstatē, ka par nokavējuma procentu summu, kas radusies Komisijas vairāk nekā 12 gadus ilgā bezdarbības laikposmā, ir tieši vainojama šī iestāde.

               104

               No iepriekš minētā izriet, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju celtās pretprasības vērtējumu tajā ir ticis atzīts, ka nepastāv tiešas cēloņsakarības starp Komisijas rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem, kas radušies tādēļ, ka ir ticis piespriests samaksāt nokavējuma procentus.

         Par prasību Vispārējā tiesa

               105

               Atbilstoši Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Tiesa Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā tas ir šajā gadījumā.

               106

               Šajā lietā, ņemot vērā šīs lietas īpatnības, ir jāspriež par apelācijas sūdzības iesniedzēju celto pretprasību saistībā ar piespriestajiem nokavējuma procentiem.

               107

               No šā sprieduma 97.–104. punkta izriet, ka par zaudējumiem, ko veido nokavējuma procenti, kas radušies Komisijas vairāk nekā 12 gadus ilgā bezdarbības laikposmā, ir tieši vainojama šī iestāde.

               108

               Tomēr ir jāuzskata, ka SEMEA parāds EUR 41 012 apmērā, kas tai bija jāatmaksā Komisijai, nebija noildzis 2005. gada 18. novembrī, proti, dienā, kad šī iestāde pieprasījusi to atmaksāt.

               109

               Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēju celtā pretprasība daļēji ir jāapmierina un jāpiespriež Komisijai segt trīs ceturtdaļas tās nokavējumu procentu summas atbilstoši Francijā piemērojamai gada likumiskajai likmei, kas radusies laikposmā no 1993. gada 27. aprīļa līdz 2005. gada 18. novembrim.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               110

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

               111

               Saskaņā ar minētā reglamenta 138. panta 1. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Šā reglamenta 138. panta 3. punktā ir precizēts, ka, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr šajā pašā normā ir noteikts, ka Tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.

               112

               Šajā lietā Tiesa uzskata, ka ir jāpiespriež Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus abās instancēs, kā arī vienu ceturtdaļu commune de Millau un SEMEA tiesāšanās izdevumu abās minētajās instancēs. Commune de Millau un SEMEA sedz trīs ceturtdaļas savu tiesāšanās izdevumu abās instancēs.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu apvienotajās lietās T‑168/10 un T‑572/10 Komisija/SEMEA un commune de Millau, ciktāl saistībā ar apelācijas sūdzības iesniedzēju celtās pretprasības vērtējumu tajā ir ticis atzīts, ka nepastāv tieša cēloņsakarība starp Eiropas Komisijas rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem, kas radušies tādēļ, ka ir ticis piespriests samaksāt nokavējuma procentus;

                           2)

                           daļēji apmierināt Commune de Millau un Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) pretprasību un piespriest Eiropas Komisijai segt trīs ceturtdaļas tās nokavējumu procentu summas atbilstoši Francijā piemērojamai gada likumiskajai likmei, kas radusies laikposmā no 1993. gada 27. aprīļa līdz 2005. gada 18. novembrim;

                           3)

                           pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt;

                           4)

                           piespriest Eiropas Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā, kā arī vienu ceturtdaļu commune de Millau un Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) tiesāšanās izdevumu abās minētajās instancēs;

                           5)

                              Commune de Millau un Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) sedz trīs ceturtdaļas savu tiesāšanās izdevumu pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1977. gada 20. oktobrī. # SA Roquette Frères pret Francijas valsti - Administration des douanes. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal d'instance de Lille - Francija. # Kompensācijas summa. # Lieta 29-77.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1998. gada 9.jūnijā. # Unifrigo Gadus Srl un CPL Imperial 2 SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apvienotās lietas T-10/97 un T-11/97.


title: Tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 26. janvāra spriedums.#ADV Allround Vermittlungs AG , kas atrodas likvidācijas procesā pret Finanzamt Hamburg‑Bergedorf.#Finanzgericht Hamburg lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#PVN – Sestā direktīva – 9., 17. un 18. pants – Pakalpojumu sniegšanas vietas noteikšana – Jēdziens “personāla nodrošināšana” – Pašnodarbinātas personas – Vajadzība nodrošināt pakalpojumu sniegšanas vienādu novērtēšanu kā pakalpojumu sniedzēja, tā pakalpojumu saņēmēja gadījumā.#Lieta C‑218/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2012. gada 26. janvārī (
            *1
         )
      “PVN — Sestā direktīva — 9., 17. un 18. pants — Pakalpojumu sniegšanas vietas noteikšana — Jēdziens “personāla nodrošināšana” — Pašnodarbinātas personas — Vajadzība nodrošināt pakalpojumu sniegšanas vienādu novērtēšanu kā pakalpojumu sniedzēja, tā pakalpojumu saņēmēja gadījumā”
      Lieta C-218/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Hamburg (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 20. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 6. maijā, tiesvedībā

            ADV Allround Vermittlungs AG
         , kas atrodas likvidācijas procesā,
      pret

            Finanzamt Hamburg-Bergedorf.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič], Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel] (referents) un M. Bergere [M. Berger],
      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],
      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 30. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  ADV Allround Vermittlungs AG, kas atrodas likvidācijas procesā, vārdā – S. Heinrihshofens [S. Heinrichshofen] un B. Burgmaijers [B. Burgmaier], Rechtsanwälte,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Hence [T. Henze], pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvis,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 28. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 9. panta 2. punkta e) apakšpunktu, 17. panta 1. punktu, 2. punkta a) apakšpunktu un 3. punkta a) apakšpunktu, kā arī 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp ADV Allround Vermittlungs AG, kas atrodas likvidācijas procesā (turpmāk tekstā – “ADV”), un Finanzamt Hamburg-Bergedorf [Hamburgas–Bergedorfas Nodokļu pārvaldi] (turpmāk tekstā – “Finanzamt”) saistībā ar pakalpojumu sniegšanas vietas noteikšanu nolūkā iekasēt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Sestās direktīvas preambulas septītajā apsvērumā ir noteikts:
               “tā kā tās vietas noteikšana, kur veikti darījumi, par kuriem uzliek nodokļus, bijusi saistīta ar konfliktiem par dalībvalstu jurisdikciju, jo īpaši attiecībā uz preču piegādi montāžai un pakalpojumu sniegšanu; tā kā, kaut arī vietu, kur sniedz pakalpojumus, principā vajadzētu noteikt kā vietu, kura personai, kura tos sniedz, ir galvenā darbības vieta, šī vieta jānosaka tās personas valstī, kurai sniedz pakalpojumus, jo īpaši attiecībā uz noteiktiem pakalpojumiem, ko cits citam snieguši nodokļu maksātāji, ja šo pakalpojumu izmaksas ir iekļautas preču cenā.”

               4

               Sestās direktīvas 9. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Par pakalpojuma sniegšanas vietu uzskata vietu, kur piegādātājs ir dibinājis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde, no kuras sniedz pakalpojumu, vai, ja nav šāda uzņēmuma vai pastāvīgas iestādes, tā pastāvīgās adreses vietu vai vietu, kur tas parasti rezidē.”

               5

               Šīs pašas direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkts ir formulēts šādi:
               “Tomēr:
               [..]

                        e)

                        vieta, kur sniedz turpmāk norādītos pakalpojumus, ja to dara klientiem, kas reģistrēti ārpus Kopienas, vai nodokļa maksātājiem, kas reģistrēti Kopienā, bet citā valstī nekā pakalpojumu sniedzējs, ir vieta, kur klients ir reģistrējis savu uzņēmumu vai kur tam ir pastāvīga iestāde, kurai sniedz šo pakalpojumu, vai, ja nav šādas vietas, tā pastāvīgā adrese vai vieta, kur tas parasti rezidē:
                        [..]

                                 —

                                 personāla nodrošinājums [nodrošināšana],

                           [..].”

               6

               Sestās direktīvas 17. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Atskaitīšanas tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams.”

               7

               Šīs direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir formulēts šādi:
               “Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa, kurš viņam jāmaksā:

                        a)

                        [PVN], kas valstī maksājams vai samaksāts par precēm vai pakalpojumiem, kurus viņam jau piegādājis vai sniedzis vai vēl piegādās vai sniegs cits nodokļa maksātājs.”

               8

               Atbilstoši šīs direktīvas 17. panta 3. punkta a) apakšpunktam:
               “Dalībvalstis piešķir katram nodokļa maksātājam arī 2. punktā minētās [PVN] atskaitīšanas vai atmaksājuma tiesības, ciktāl šīs preces un pakalpojumus izmanto šādiem mērķiem:

                        a)

                        darījumiem, kas attiecas uz 4. panta 2. punktā minētajām saimnieciskajām darbībām, kuras veiktas citā valstī un kurām būtu tiesības uz nodokļu atskaitīšanu, ja tās notiktu šīs valsts teritorijā.”

               9

               Sestās direktīvas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:
               “Lai izmantotu atskaitīšanas tiesības, nodokļa maksātājam jāizpilda šādi nosacījumi:

                        a)

                        par atskaitījumiem atbilstīgi 17. panta 2. punkta a) apakšpunktam jābūt faktūrai [faktūrrēķinam], kas sastādīta [sastādīts] saskaņā ar 22. panta 3. punktu.”

         Valsts tiesības

               10

               1999. gada Likuma par apgrozījuma nodokli (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, 1270. lpp.) redakcijas, kas paziņota 2005. gada 21. februārī (turpmāk tekstā – “UStG”), 3.a panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikts:
               “Saskaņā ar 3.b un 3.f pantu citi pakalpojumi tiek sniegti vietā, no kuras uzņēmējs vada savu uzņēmumu.”

               11

               Atbilstoši UStG 3.a panta 3. punkta pirmajam teikumam:
               “Ja kāds no 4. punktā minēto citu pakalpojumu saņēmējiem ir uzņēmējs, pakalpojums, izņemot 1. punktā paredzēto, tiek uzskatīts par sniegtu vietā, kur pakalpojuma saņēmējs veic savu uzņēmējdarbību.”

               12

                  UStG 3.a panta 4. punktā ir paredzēts:
               “Citi pakalpojumi 3. punkta izpratnē ir: [..]

                        7.

                        personāla nodrošināšana [..].”

               13

                  UStG 15. panta 1. punkta pirmā teikuma 1) punktā ir paredzēts:
               “Nodokļa maksātājs var atskaitīt šādas priekšnodokļa summas:

                        1)

                        saskaņā ar likumu maksājamu nodokli par preču piegādēm un citiem pakalpojumiem, ko tā uzņēmumam ir sniedzis cits uzņēmējs. Priekšnodokļa atskaitīšanas priekšnoteikums ir tāds, ka uzņēmēja rīcībā ir jābūt saskaņā ar 14. un 14.a pantu izrakstītam rēķinam.”

               14

                  UStG 18. panta 9. punkta trešajā teikumā ir paredzēts:
               “Nodokļa atmaksas pieteikums ir jāiesniedz sešu mēnešu laikā pēc tā kalendārā gada beigām, kurā ir radušās tiesības uz atmaksu.”

         Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi

               15

                  ADV – saskaņā ar Vācijas tiesībām reģistrēta sabiedrība – 2005. gadā nodarbojās ar pašnodarbinātu kravas automašīnas vadītāju nodrošināšanu Vācijā un ārpus šīs dalībvalsts, it īpaši Itālijā, reģistrētajām pārvadājumu sabiedrībām. Starp ADV un vadītājiem noslēgtajos līgumos, sauktos par “starpnieku līgumiem”, bija paredzēts, ka vadītāji par saviem pakalpojumiem izraksta rēķinu ADV. Šī sabiedrība savukārt izraksta rēķinu dažādiem pārvadājumu uzņēmumiem klientiem par summu, kas paredzēta minētajos starpnieku līgumos, piemērojot uzcenojumu no 8 % līdz 20 %.

               16

               Sākotnēji ADV saviem Itālijas klientiem izrakstīja rēķinus, kuros nebija iekļauts PVN. Tā faktiski atzina, ka tās sniegtie pakalpojumi ir uzskatāmi par “personāla nodrošināšanu”UStG 3.a panta 4. punkta 7. apakšpunkta izpratnē un līdz ar to pakalpojumu sniegšanas vieta ir Itālija – vieta, kur ir reģistrēti tās pakalpojumu saņēmēji.

               17

                  Finanzamt noteica, ka attiecīgos pakalpojumus nevar uzskatīt par “personāla nodrošināšanu” un ka līdz ar to pakalpojumu sniegšanas vieta atbilstoši UStG 3.a panta 1. punktam ir pakalpojumu sniedzēja reģistrācijas vieta. Tātad PVN esot bijis maksājams Vācijā.

               18

               Tomēr Bundeszentralamt für Steuern [Federālā Centrālā nodokļu administrācija], kas ir atbildīga par PVN atmaksāšanas pieteikumiem, kurus pamatlietā bija iesnieguši Itālijas pakalpojumu saņēmēji, uzskatīja, ka ADV sniegtie pakalpojumi ir “personāla nodrošināšana”, kas nozīmē, ka PVN nav maksājams Vācijā. Apgalvojot, ka saskaņā ar UStG 3.a panta 3. punkta pirmo teikumu šie pakalpojumi ar nodokli esot jāapliek tur, kur atrodas pakalpojumu saņēmēju juridiskā adrese, proti, Itālijā, šī iestāde atteicās piešķirt Itālijas uzņēmumiem Vācijā samaksātā PVN atmaksu.

               19

                  Finanzgericht Hamburg [Hamburgas Finanšu tiesa], izskatot šīs domstarpības, vispirms uzskata, ka tiktāl, ciktāl Sestās direktīvas preambulas septītajā apsvērumā ir paredzēts, ka šīs direktīvas 9. panta 2. punkta uzskaitījumā ietilpst “jo īpaši [..] noteikt[i] pakalpojum[i], ko cits citam snieguši nodokļa maksātāji, ja šo pakalpojumu izmaksas ir iekļautas preču cenā”, šo tiesību normu varētu attiecināt arī uz pašnodarbinātu personu nodrošināšanu, tomēr šajā ziņā pastāvot šaubas.

               20

               Turpinājumā Finanzgericht Hamburg vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai pakalpojumu sniedzējam radies PVN parāds un pakalpojumu saņēmēja tiesības uz PVN priekšnodokļa atmaksu, it īpaši ņemot vērā nodokļu neitralitātes principu, nav obligāti saistīti un, otrkārt, vai šī saikne kompetentajām valsts iestādēm nerada pienākumu izvairīties no pretrunīgu lēmumu pieņemšanas.

               21

               Visbeidzot Finanzgericht Hamburg jautā, vai sešu mēnešu termiņš, kas pakalpojumu saņēmējam piešķirts, lai iesniegtu pieteikumu par nodokļa atmaksu, un kas saskaņā ar Vācijas tiesībām sākas pēc tā kalendārā gada beigām, kurā ir radušās tiesības uz atmaksu, būtu jāsamazina vai jāpārtrauc gadījumā, ja nav ticis pieņemts lēmums par pakalpojumu sniedzēja nodokļu situāciju.

               22

               Šādos apstākļos Finanzgericht Hamburg nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Sestās direktīvas [..] 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta sestais ievilkums ir interpretējams tādējādi, ka jēdziens “personāla nodrošinājums [nodrošināšana]” ietver arī pašnodarbinātu personu nodrošināšanu, kuras nav nodarbinātas pie pakalpojumus sniedzošā uzņēmēja?

                        2)

                        Vai Sestās direktīvas [..] 17. panta [1. punkts, 2. punkta a) apakšpunkts,] 3. punkta a) apakšpunkts, [kā arī] 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka valsts procesuālajās tiesībās ir jāparedz tādi noteikumi, lai viena un tā paša pakalpojuma aplikšana ar nodokli un nodokļa maksāšanas pienākums kā pakalpojumu sniedzošā, tā pakalpojumu saņemošā uzņēmēja gadījumā tiktu novērtēti vienādi arī tad, ja par katru no abiem uzņēmējiem atbild cita nodokļu pārvaldes iestāde?
                        Ja uz otro jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši:

                        3)

                        Vai Sestās direktīvas [..] 17. panta [1. punkts, 2. punkta a) apakšpunkts, 3. punkta a) apakšpunkts, kā arī] 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka termiņš, kurā pakalpojuma saņēmējs var veikt priekšnodokļa atskaitīšanu par saņemtu pakalpojumu, nevar beigties, pirms nav ticis pieņemts pakalpojumu sniedzošajam uzņēmējam saistošs lēmums par aplikšanu ar nodokli un pienākumu maksāt nodokli?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               23

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta sestais ievilkums ir interpretējams tādējādi, ka jēdziens “personāla nodrošinājums [nodrošināšana]” attiecas arī uz tādu pašnodarbinātu personu nodrošināšanu, kuras nav nodarbinātas pie pakalpojumu sniedzēja.

               24

               Vispirms ir jānorāda, kā to ir minējusi arī gan iesniedzējtiesa, gan lietas dalībnieki, kas Tiesai iesnieguši savus apsvērumus, ka ne Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta sestā ievilkuma formulējums, ne arī šīs tiesību normas dažādo valodu versiju salīdzinošā analīze neļauj secināt, vai pašnodarbinātas personas var uzskatīt par “personālu” minētās tiesību normas izpratnē.

               25

               Tomēr ir jākonstatē, ka atbilstoši ģenerāladvokāta izvirzītajiem iemesliem viņa secinājumu 26. un 27. punktā nevar a priori izslēgt, ka Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta sestais ievilkums, ņemot vērā tā formulējumu, neattiektos arī uz “pašnodarbinātu” personu nodrošināšanu.

               26

               Kā tas izriet arī no pastāvīgās judikatūras, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītais mērķis (skat. it īpaši 2006. gada 9. marta spriedumu lietā C-114/05 Gillan Beach, Krājums, I-2427. lpp., 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               27

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Sestās direktīvas 9. pantā ir ietverti noteikumi, kas nosaka pakalpojumu sniegšanas nodokļu piesaistes vietu. Šī panta 1. punktā šajā sakarā sniegts vispārīga rakstura regulējums, bet tā paša panta 2. punktā ietverta virkne specifisku nodokļu piesaistes nosacījumu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šo noteikumu mērķis ir izvairīties, pirmkārt, no konfliktiem kompetences jomā, kas var novest pie dubultas aplikšanas ar nodokļiem, un, otrkārt, ienākumu neaplikšanas ar nodokļiem vispār (skat. it īpaši 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C-327/94 Dudda, Recueil, I-4595. lpp., 20. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Gillan Beach, 14. punkts, un 2008. gada 6. novembra spriedumu lietā C-291/07 Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet, Krājums, I-8255. lpp., 24. punkts).

               28

               Tāda Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta sestā ievilkuma interpretācija, saskaņā ar kuru tajā ietvertais termins “personāls” attiecas ne tikai uz pakļautības attiecībās nodarbinātām personām, bet arī uz pašnodarbinātām personām, labāk atbilst šīs direktīvas 9. pantā ietvertās kolīziju normas, kas paredzēta, lai izvairītos no dubultas aplikšanas ar nodokļiem un neaplikšanas ar nodokļiem vispār, mērķim.

               29

               Faktiski tiktāl, ciktāl šāda interpretācija nozīmē, ka pastāv tikai viena attiecīgo pakalpojumu sniegšanas nodokļu piesaistes vieta, tā ļauj precīzi izvairīties no minētā pakalpojuma dubultas aplikšanas ar nodokļiem vai arī no tā, ka šis pakalpojums ar PVN netiek aplikts vispār.

               30

               Šāda interpretācija vienkāršo arī minētās kolīziju normas piemērošanu, ciktāl ar to, ievērojot pakalpojumu sniegšanas vietu, tiek atvieglota noteikumu par nodokļu iekasēšanu piemērošana un izvairīšanās no nodokļu maksāšanas novēršana, tādējādi pakalpojumu saņēmējam nav jānoskaidro, kādas juridiskās attiecības pastāv starp pakalpojumu sniedzēju un nodrošināto “personālu”.

               31

               Turklāt šāda interpretācija atbilst tiesiskās drošības principam, jo, padarot pakalpojumu sniegšanas nodokļu piesaistes vietas noteikšanu paredzamāku, tā atvieglo Sestās direktīvas noteikumu piemērošanu un turklāt nodrošina uzticamu un atbilstošu PVN iekasēšanu (šajā ziņā skat. 2011. gada 6. oktobra spriedumu lietā C-421/10 Stoppelkamp, Krājums, I-0000. lpp., 34. punkts).

               32

               Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta sestais ievilkums ir interpretējams tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais jēdziens “personāla nodrošinājums [nodrošināšana]” attiecas arī uz tādu pašnodarbinātu personu nodrošināšanu, kuras nav nodarbinātas pie pakalpojumu sniedzēja.

         Par otro jautājumu

               33

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Sestās direktīvas 17. panta 1. punkts, 2. punkta a) apakšpunkts, 3. punkta a) apakšpunkts, kā arī 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka saskaņā ar tiem dalībvalstīm ir jāpielāgo savi procesuālie noteikumi, lai nodrošinātu, ka pakalpojuma aplikšana ar nodokli un PVN maksāšanas pienākums par šo pakalpojumu kā pakalpojumu sniedzēja, tā pakalpojumu saņēmēja gadījumā tiktu novērtēti vienādi arī tad, ja par katru no tiem atbild cita nodokļu pārvaldes iestāde.

               34

               Šajā ziņā ir jākonstatē, kā to norādījusi iesniedzējtiesa, ka Sestajā direktīvā nav ietverta neviena tiesību norma, kurā būtu tieši paredzēts, ka dalībvalstīm būtu pienākums veikt prejudiciālajā jautājumā minēto pasākumu.

               35

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nepastāvot Savienības tiesiskajam regulējumam šajā jomā, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jānosaka kompetentās tiesas un procesuālie noteikumi, kam jānodrošina to tiesību aizsardzība, kuras attiecīgajām personām piešķir Savienības tiesības, tomēr, pirmkārt, šie noteikumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tiem, kas attiecas uz līdzīgām valsts rakstura prasībām (līdzvērtības princips), un, otrkārt, tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu to tiesību izmantošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (skat. it īpaši 1998. gada 17. novembra spriedumu lietā C-228/96 Aprile, Recueil, I-7141. lpp., 18. punkts, un 2010. gada 21. janvāra spriedumu lietā C-472/08 Alstom Power Hydro, Krājums, I-623. lpp., 17. punkts).

               36

               Saistībā ar efektivitātes principu ir jānorāda, ka šajā gadījumā Tiesai nav neviena pierādījuma, ar kuru varētu tikt apšaubīta tāda tiesiskā regulējuma kā pamatlietā aplūkotais atbilstība šim principam.

               37

               Turpretī tieši iesniedzējtiesa ir izteikusi šaubas par to, vai šāda situācija atbilst efektivitātes principa prasībām. Faktiski, ja valsts procesuālajās tiesībās nav īpašu noteikumu, pakalpojumu sniedzēja un minētā pakalpojumu saņēmēja tiesībām – kuras Tiesa ir atzinusi savā 1989. gada 13. decembra spriedumā lietā C-342/87 Genius (Recueil, I-4227. lpp.) un kuras ir jānovērtē vienādi, ņemot vērā viena un tā paša pakalpojuma aplikšanu ar nodokli un PVN maksāšanas pienākumu par šo pakalpojumu, – tiktu atņemta jebkāda lietderīgā iedarbība.

               38

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka efektivitātes principu var uzskatīt par pārkāptu, ja atklājas, ka no Savienības tiesībām izrietošu tiesību izmantošana nav iespējama vai ir pārmērīgi sarežģīta.

               39

               Tomēr nešķiet, ka tā tas būtu pamatlietas gadījumā.

               40

               Pirmkārt, kā ir norādījis arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 70. punktā, iepriekš minētais spriedums lietā Genius attiecas vienīgi uz atskaitīšanas tiesību jomu. Tajā netiek lemts par pakalpojumu sniedzēja vai saņēmēja iespējamajām tiesībām uz to, lai procedūrā, ko uzsākusi ar PVN apliekamā darījuma otra puse citā nodokļu iestādē, šis pakalpojums tiktu novērtēts – it īpaši saistībā ar pakalpojuma sniegšanas vietu – tāpat kā attiecīgā pakalpojumu sniedzēja vai saņēmēja nodokļu iestādē.

               41

               Otrkārt, ir jākonstatē, ka gan pakalpojumu sniedzējs, gan pakalpojumu saņēmējs, lai aizsargātu savas tiesības, var vērsties ne tikai administratīvajās iestādēs, bet arī PVN jomā kompetentajās tiesās, attiecībā uz kurām netiek apstrīdēts, ka tās būtībā ļauj nodrošināt Sestās direktīvas tiesību normu pareizu un vienveidīgu interpretāciju, kā arī piemērošanu.

               42

               Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju un piemērošanu gala rezultātā nodrošina prejudiciālā nolēmuma tiesvedība par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamības izvērtēšanu saskaņā ar LESD 267. pantu, ar ko ir ieviesta sadarbības sistēma starp valstu tiesām un Tiesu. No Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem neizriet, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais neļautu nodrošināt veiksmīgu minēto tiesisko sadarbību.

               43

               Tomēr, ja izrādītos – pat gadījumā, ja jautājumi par interpretāciju vai spēkā esamību netiek uzdoti, proti, kompetentās valsts tiesas nevēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamības izvērtēšanu, – ka dažādas dalībvalsts administratīvās iestādes un/vai tiesas sistemātiski turpina ieņemt atšķirīgu nostāju attiecībā uz viena un tā paša pakalpojuma sniegšanas nodokļu piesaistes vietu kā pakalpojumu saņēmēja, tā pakalpojumu sniedzēja gadījumā, tādējādi it īpaši apdraudot nodokļu neitralitātes principu, varētu tikt uzskatīts, ka minētā dalībvalsts nav izpildījusi Sestajā direktīvā paredzētos pienākumus.

               44

               Lai arī Sestās direktīvas 17. panta 1. punktā, 2. punkta a) apakšpunktā, 3. punkta a) apakšpunktā, kā arī 18. panta 1. punkta a) apakšpunktā nav precizēti konkrēti procesuāli vai citi pasākumi, kas jāveic, lai nodrošinātu pareizu PVN iekasēšanu un nodokļu neitralitātes principa ievērošanu, tomēr šī norma dalībvalstīm ir saistoša attiecībā uz sasniedzamo mērķi, piešķirot tām rīcības brīvību šādu pasākumu nepieciešamības novērtēšanā.

               45

               Šādos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Sestās direktīvas 17. panta 1. punkts, 2. punkta a) apakšpunkts, 3. punkta a) apakšpunkts, kā arī 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka saskaņā ar tiem dalībvalstīm nav jāpielāgo savi procesuālie noteikumi, lai nodrošinātu, ka pakalpojuma aplikšana ar nodokli un PVN maksāšanas pienākums par šo pakalpojumu kā pakalpojumu sniedzēja, tā pakalpojumu saņēmēja gadījumā tiktu novērtēti vienādi arī tad, ja par katru no tiem atbild cita nodokļu pārvaldes iestāde. Tomēr saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstīm ir pienākums veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu pareizu PVN iekasēšanu un nodokļu neitralitātes principa ievērošanu.

         Par trešo jautājumu

               46

               Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz trešo jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               47

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav pamatlietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, 9. panta 2. punkta e) apakšpunkta sestais ievilkums ir interpretējams tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais jēdziens “personāla nodrošinājums [nodrošināšana]” attiecas arī uz tādu pašnodarbinātu personu nodrošināšanu, kuras nav nodarbinātas pie pakalpojumu sniedzēja;

                           2)

                           Sestās direktīvas 77/388 17. panta 1. punkts, 2. punkta a) apakšpunkts, 3. punkta a) apakšpunkts, kā arī 18. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka saskaņā ar tiem dalībvalstīm nav jāpielāgo savi procesuālie noteikumi, lai nodrošinātu, ka pakalpojuma aplikšana ar nodokli un pievienotā vērtības nodokļa maksāšanas pienākums par šo pakalpojumu kā pakalpojumu sniedzēja, tā pakalpojumu saņēmēja gadījumā tiktu novērtēti vienādi arī tad, ja par katru no tiem atbild cita nodokļu pārvaldes iestāde. Tomēr saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstīm ir pienākums veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu pareizu pievienotās vērtības nodokļa iekasēšanu un nodokļu neitralitātes principa ievērošanu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2012. gada 19.septembrī. # TeamBank AG Nürnberg pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "f@ir Credit" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas grafiska preču zīme "FERCREDIT" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-220/11.

text:
      Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2012. gada 19. septembra spriedums – TeamBank/ITSB – Fercredit Servizi Finanziari (“f@ir Credit”)
      (lieta T-220/11)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “f@ir Credit” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas grafiska preču zīme “FERCREDIT” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      1.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir
            identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas
            ar agrāku preču zīmi iespēja – Sajaukšanas iespējas vērtējums – Kritēriji (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta
            b) apakšpunkts) (sal. ar 17.–19., 24., 42. un 45. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir
            identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas
            ar agrāku preču zīmi iespēja – Grafiskas preču zīmes “f@ir Credit” un “FERCREDIT” (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta
            b) apakšpunkts) (sal. ar 21., 23. un 43. punktu)
      3.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir
            identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Attiecīgo
            preču zīmju līdzība – Vērtēšanas kritēriji – Kombinēta preču zīme – Agrākas preču zīmes vāja atšķirtspēja (Padomes Regulas
            Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 26. punktu)
      4.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamati – Agrākas preču zīmes, kas ir
            identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi – Sajaukšanas
            ar agrāku preču zīmi iespēja – Attiecīgo preču zīmju līdzība – Vārdiska apzīmējuma sadalīšana vārdiskos elementos, kam ir
            konkrēta nozīme (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 38. punktu)
      Priekšmets

         Prasība atcelt ITSB Apelāciju pirmās padomes 2011. gada 3. februāra lēmumu lietā R 719/2010-1 saistībā ar iebildumu procesu
                  starp

               Fercredit Servizi Finanziari SpA
                un
                TeamBank AG Nürnberg
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	TeamBank AG Nürnberg atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1979. gada 12. jūlijā. # Itālijas Republikas valdība pret Eiropas Kopienu Padomi. # Lieta 166/78.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2003. gada 6.martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde - EKL 49. pants - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - EKL 10. pants. # Lieta C-478/01.