title: Tiesas (sestā palāta) 2014. gada 4. decembra spriedums.#H pret H. K.#Landgericht Darmstadt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Dalībvalsts, kurā uzsākta maksātnespējas procedūra, tiesu kompetence izskatīt prasību saistībā ar maksātnespēju pret atbildētāju ar domicilu trešā valstī – Prasība pret sabiedrības vadītāju, prasot atmaksāt maksājumus, kas veikti pēc šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības.#Lieta C‑295/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2014. gada 4. decembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Dalībvalsts, kurā uzsākta maksātnespējas procedūra, tiesu kompetence izskatīt prasību saistībā ar maksātnespēju pret atbildētāju ar domicilu trešā valstī — Prasība pret sabiedrības vadītāju, prasot atmaksāt maksājumus, kas veikti pēc šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības”
      Lieta C‑295/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landgericht Darmstadt (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 15. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 28. maijā, tiesvedībā

            H
          , kas rīkojas kā G.T. GmbH maksātnespējas administrators,
      pret

            H. K .

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], kas pilda sestās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši E. Levits un M. Bergere [M. Berger] (referente),
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  H, kas rīkojas kā G.T. GmbH maksātnespējas administrators, vārdā – U. Hassinger, Rechtsanwalt,

               —

               Šveices valdības vārdā – M. Jametti, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Wilderspin, pārstāvis,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām (OV L 160, 1. lpp.) 3. panta 1. punktu un Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kas parakstīta 2007. gada 30. oktobrī un kuras noslēgšana Kopienas vārdā tikusi apstiprināta ar Padomes 2008. gada 27. novembra Lēmumu 2009/430/EK (OV 2009, L 147, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Lugāno II konvencija”), 1. panta 2. punkta b) apakšpunktu, 5. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu un 3. punktu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp H, kas rīkojas kā G.T. GmbH maksātnespējas administrators (turpmāk tekstā – “G.T.”), un H. K. par maksājumu atmaksu, kurus pēdējais minētais ir veicis kā G.T. vadītājs pēc maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad tikušas konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības.

         Atbilstošās tiesību normas

         Starptautiskās tiesības

               3

               Lugāno II konvencijas 1. pantā “Darbības joma” ir noteikts:
               “1.   Šo konvenciju piemēro civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas būtības. [..]
               2.   Konvenciju nepiemēro attiecībā uz:
               [..]

                        b)

                        bankrotu, ar [..] likvidāciju saistītām procedūrām [..] un līdzīgām procedūrām;

                  [..].”

               4

               Minētās konvencijas 5. pantā “Īpašā jurisdikcija” ir noteikts:
               “Personu, kuras domicils ir valstī, kurai ir saistoša šī konvencija, citā valstī, kurai ir saistoša šī konvencija, var iesūdzēt:

                        a)

                        lietās, kas attiecas uz līgumiem, – attiecīgās saistības izpildes vietas tiesā;

                        b)

                        šā noteikuma mērķiem un ja vien nepastāv citāda vienošanās, attiecīgās saistības izpildes vieta ir:

                                 —

                                 preču iegādes gadījumā – vieta valstī, kurai ir saistoša šī konvencija un kur saskaņā ar līgumu preces tika piegādātas vai bija jāpiegādā,

                                 —

                                 pakalpojumu sniegšanas gadījumā – vieta valstī, kurai ir saistoša šī konvencija un kurā saskaņā ar līgumu pakalpojums tika sniegts vai bija jāsniedz;

                           [..]

                  [..]
               [..]
               3.   lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazi-deliktu – tās vietas tiesā, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu;
               [..].”

         Savienības tiesības

               5

               Regulas Nr. 1346/2000 3. panta “Starptautiskā piekritība” 1. punktā ir noteikts:
               “Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras. Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu pretējam.”

               6

               Atbilstoši Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 1. panta 2. punkta b) apakšpunktam šo regulu nepiemēro attiecībā uz “bankrotu, [..] ar likvidāciju saistītām procedūrām [..] un līdzīgām procedūrām”.

         Vācijas tiesības

               7

               Likuma par sabiedrībām ar ierobežotu atbildību (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung) 64. panta pirmajā un otrajā teikumā, redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem (turpmāk tekstā – “GmbHG”), ir noteikts:
               “Sabiedrības vadītāju pienākums ir atlīdzināt sabiedrībai maksājumus, kas ir veikti pēc sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai tās pārmērīgu parādsaistību konstatēšanas. Tas neattiecas uz maksājumiem, kuri, lai arī pēc šā datuma, tikuši veikti ar rūpību, kas tiesiski sagaidāma no informēta administratora.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               8

               Prasītājs pamatlietā ir maksātnespējas, kas tika uzsākta 2009. gada 1. novembrī un attiecas uz G.T., kura ir atbilstoši Vācijas tiesībām Ofenbahā pie Mainas (Vācija) dibināta sabiedrība, aktīviem, administrators. Atbildētājs pamatlietā ir G.T. vadītājs. Viņš dzīvo Šveicē.

               9

                  G.T. 2009. gada 1. jūlijā veica pārskaitījumu meitasuzņēmumam EUR 115 000 apmērā, kā arī 2009. gada 8. jūlijā – EUR 100 000 apmērā, no kuriem EUR 50 000 tā saņēma atpakaļ. Prasītājs pamatlietā no atbildētāja kā G.T. vadītāja pieprasa atmaksāt atlikušos EUR 165 000. Prasītājs atsaucas uz GmbHG 64. panta pirmo un otro teikumu un norāda, ka maksājumi, kurus atbildētājs pamatlietā 2009. gada 1. un 8. jūlijā ir pārskaitījis meitasuzņēmumam, esot veikti pēc G.T. maksātnespējas iestāšanās un tās pārmērīgu parādsaistību rašanās.

               10

               Iesniedzējtiesa šaubās, vai strīds ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta materiālajā tvērumā. Atbilstoši spriedumiem Seagon (C‑339/07, EU:C:2009:83) un F‑Tex (C‑213/10, EU:C:2012:215) prasība par [darījuma] atcelšanu ietilpstot šīs normas tvērumā, jo šai prasībai esot saistība ar maksātnespējas procedūru šīs regulas izpratnē, tā tieši izrietot no tās un esot cieši saistīta ar īpašuma pārdošanu vai atrisināšanu tiesas ceļā. Šī judikatūra vairojot šaubas par to, kā ir juridiski jākvalificē tāda prasība, par kādu ir pamatlieta un kas ir pamatota ar GmbHG 64. pantu.

               11

               Kā uzskata iesniedzējtiesa, gadījumā, ja prasība, par ko ir strīds, ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta materiālajā tvērumā, ir jāatbild uz jautājumu, vai šī norma ir piemērojama arī tad, ja maksātnespējas procedūra būtu uzsākta dalībvalstī, lai gan atbildētāja domicils vai juridiskā adrese ir trešā valstī, kā šajā lietā – Šveices Konfederācijā. Proti, lai gan Šveices Konfederācija ir Lugāno II konvencijas dalībniece, šī regula tai nav saistoša.

               12

               Gadījumā, ja Tiesa nonāktu pie secinājuma, ka Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts nav piemērojams tādā gadījumā, par kādu ir pamatlieta, iesniedzējtiesa uzdod jautājumu, vai pamatlietas strīds ietilpst Lugāno II konvencijas 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta materiālajā tvērumā. Proti, atbilstoši šai normai konvenciju nepiemēro attiecībā uz “bankrotu, ar [..] likvidāciju saistītām procedūrām [..] un līdzīgām procedūrām”.

               13

               Šādos apstākļos Landgericht Darmstadt nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        1)

                        Vai tās dalībvalsts, kuras teritorijā attiecībā uz parādnieces mantu ir sākta maksātnespējas procedūra, tiesu jurisdikcijā ir izskatīt maksātnespējas administratora prasību pret parādnieces sabiedrības vadītāju sakarā ar tādu maksājumu atmaksu, kuri ir veikti pēc sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības?

                        2)

                        Vai tās dalībvalsts, kuras teritorijā attiecībā uz parādnieces mantu ir sākta maksātnespējas procedūra, tiesas jurisdikcijā ir izskatīt maksātnespējas administratora prasību pret parādnieces sabiedrības vadītāju sakarā ar tādu maksājumu atlīdzību, kuri ir veikti pēc sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības, ja sabiedrības vadītāja dzīvesvieta ir nevis citā [..] dalībvalstī, bet gan Lugāno II konvencijas līgumslēdzējā valstī?

                        3)

                        Vai atbilstīgi pirmajam jautājumam Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts attiecas uz prasību?

                        4)

                        Ja atbilstīgi pirmajam jautājumam Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts neattiecas uz prasību vai šajā sakarā tiesas jurisdikcijā neietilpst jautājums par sabiedrības vadītāju, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir Lugāno II konvencijas līgumslēdzējā valstī, – vai tā ir bankrota lieta Lugāno II konvencijas 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē?

                        5)

                        Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir apstiprinoša:

                                 a)

                                 Vai dalībvalsts tiesas, kurā ir parādnieces juridiskā adrese, jurisdikcijā ir saskaņā ar Lugāno II konvencijas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu izskatīt pirmajā jautājumā minēto prasību?

                                          i)

                                          Vai atbilstīgi pirmajam jautājumam prasības priekšmets ir līgumisks prasījums Lugāno II konvencijas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē?

                                          ii)

                                          Vai atbilstīgi pirmajam jautājumam prasības priekšmets ir līgumisks prasījums par pakalpojumu sniegšanu saskaņā ar Lugāno II konvencijas 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu?

                                 b)

                                 Vai atbilstīgi pirmajam jautājumam prasības priekšmets ir neatļauta darbība vai darbība, kura ir pielīdzināta neatļautai darbībai, vai prasījumi, kas izriet no šādas darbības un kuri ir tiesvedības priekšmets Lugāno II konvencijas 5. panta 3. punkta izpratnē?”

         Par prejudiciāliem jautājumiem

         Par pirmo un trešo jautājumu

               14

               Ar savu pirmo un trešo jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kuras teritorijā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra, kura attiecas uz sabiedrības mantu, tiesām ir jurisdikcija, pamatojoties uz šo normu, izskatīt tādu šīs sabiedrības maksātnespējas administratora prasību, par kādu ir pamatlieta un kas vērsta pret šīs sabiedrības vadītāju par maksājumu, kas veikti pēc šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības, atmaksāšanu.

               15

               Prasītājs pamatlietā uzskata, ka Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts nav piemērojams. Proti, pamatprasība neesot prasība, kas tieši izriet no maksātnespējas procedūras, un tā neesot cieši saistīta ar to. GmbHG 64. pants aprobežojoties ar sabiedrības vadītāju atbildības regulējumu, un prasība par atbildību pret tās vadītāju varot tikt celta ne tikai maksātnespējas procedūras ietvaros, bet arī ārpus tās, it īpaši, ja pieteikums par maksātnespējas procedūras uzsākšanu ir noraidīts attiecīgās sabiedrības aktīvu nepietiekamības dēļ.

               16

               Eiropas Komisija savukārt uzskata, ka, pat ja ne visi kritēriji, kas ir noteikti Tiesas spriedumos Gourdain (133/78, EU:C:1979:49) un Seagon (EU:C:2009:83), ir izpildīti, lai pamatprasību varētu uzskatīt par prasību, kas tieši izriet no maksātnespējas procedūras un ir cieši saistīta ar to, GmbHG 64. pantam esot ar maksātnespējas tiesībām saistīts mērķis. Ar šo normu pamatotas prasības mērķis esot saglabāt sabiedrības ar ierobežotu atbildību, kura ir apturējusi visus maksājumus, sadalāmos aktīvus visu kreditoru interesēs. Šādos apstākļos šīs prasības un maksātnespējas procedūras apvienošana atbilstot maksātnespējas procedūras efektivitātes uzlabošanas un ātruma mērķim, jo tiesai, kurā uzsākta maksātnespēja procedūra, ātrāk nekā citai tiesai esot jāvar atbildēt uz jautājumu, kad attiecīgajai sabiedrībai radās pārmērīgas parādsaistības.

               17

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ievērojot Regulas Nr. 1346/2000 lietderīgo iedarbību, tās 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kuras teritorijā ir uzsākta maksātnespējas procedūra, ir noteikta arī starptautiskā piekritība izskatīt tieši no šīs procedūras izrietošās un ar to cieši saistītās prasības (spriedums Seagon, EU:C:2009:83, 21. punkts).

               18

               Turklāt ir jāprecizē, ka Tiesa savā judikatūrā par to, kā vērtēt jautājumu, vai procedūra tieši izriet no maksātnespējas procedūras un ir cieši saistīta ar to, ir ņēmusi vērā, pirmkārt, apstākli, ka dažāda veida prasības, kuras tai bija jāizskata, bija celtas maksātnespējas procesa gadījumā. Otrkārt, Tiesa katrā gadījumā galvenokārt centās noteikt, vai attiecīgā prasība izriet no maksātnespējas procesa tiesībām vai citiem noteikumiem (skat. šajā ziņā spriedumu Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13, EU:C:2014:2145, 26. punkts).

               19

               Tādējādi, kas attiecas uz prasību pamatlietā, kura pamatota ar GmbHG 64. pantu, ir jākonstatē, pirmkārt, ka tā ir celta saistībā ar maksātnespējas procedūru.

               20

               Otrkārt, kas attiecas uz to, ka GmbHG 64. panta formulējums principā ļauj celt prasību, pat ja nav uzsākta maksātnespējas procedūra attiecībā uz konkrētās sabiedrības parādnieces mantu, ir jākonstatē, ka pats šis fakts neliedz kvalificēt šādu prasību par prasību, kas izriet tieši no maksātnespējas procedūras un ir cieši saistīta ar to, pieņemot, ka šāda prasība tiek faktiski celta maksātnespējas procedūras kontekstā, kā tas ir pamatlietā.

               21

               Proti, Tiesa tiešām jau ir nospriedusi, ka, lai noteiktu jomu, uz kuru attiecas prasība, ir jāizvērtē, vai šīs prasības pamatā esošās tiesības vai saistības izriet no kopīgiem civiltiesību un komerctiesību noteikumiem vai arī no atkāpes ietverošiem noteikumiem, kas ir raksturīgi maksātnespējas procesam (spriedums Nickel & Goeldner Spedition, EU:C:2014:2145, 27. punkts).

               22

               Tomēr šie apsvērumi nevar tikt interpretēti tādējādi, ka prasība, kas pamatota ar normu, kuras piemērošanai nepieciešama nevis formāla maksātnespējas procedūras uzsākšana, bet gan parādnieka faktiskā maksātnespēja, un tādējādi ar normu, kura pretēji normām, par kurām bija lieta, kurā pieņemts spriedums Nickel & Goeldner Spedition (EU:C:2014:2145), ir atkāpe no kopīgiem civiltiesību un komerctiesību noteikumiem, neizriet tieši no maksātnespējas procedūras vai nav cieši saistīta ar to.

               23

               Atbilstoši GmbHG 64. pantam sabiedrības parādnieces vadītājam ir jāatmaksā maksājumi, ko viņš ir veicis šīs sabiedrības vārdā pēc tās maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības. Šī norma tādējādi ir skaidra atkāpe no kopīgiem civiltiesību un komerctiesību noteikumiem tieši sabiedrības parādnieces maksātnespējas dēļ.

               24

               Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta interpretācija tādā ziņā, ka prasība, kas pamatota ar GmbHG 64. pantu un kas celta maksātnespējas procedūras kontekstā, nav prasība, kas izriet tieši no maksātnespējas procedūras un kas ir cieši saistīta ar to, tādējādi radītu mākslīgu nošķīrumu starp pirmo minēto prasību un tādām līdzīgām prasībām kā prasība par [darījuma] atcelšanu, par kurām bija lietas, kurās pieņemti spriedumi Seagon (EU:C:2009:83) un F‑Tex (EU:C:2012:215), tikai tādēļ, ka prasība, kas pamatota ar šo 64. pantu, teorētiski varētu tikt celta, arī ja nebūtu maksātnespējas procedūras. Šāda interpretācija, kurai nav atrodams pamatojums atbilstošajās Regulas Nr. 1346/2000 normās, nevar tikt pieņemta.

               25

               Savukārt ir jāprecizē, ka prasība, kas pamatota ar GmbHG 64. pantu un ir celta ārpus maksātnespējas procedūras, var ietilpt Lugāno II konvencijas tvērumā vai, attiecīgā gadījumā, Regulas Nr. 44/2001 tvērumā. Tomēr pamatlietā tas tā nav.

               26

               Šādos apstākļos uz pirmo un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kuras teritorijā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra, kura attiecas uz sabiedrības mantu, tiesām ir jurisdikcija, pamatojoties uz šo normu, izskatīt tādu šīs sabiedrības maksātnespējas administratora prasību, par kādu ir pamatlieta, kas vērsta pret šīs sabiedrības vadītāju par maksājumu, kas veikti pēc šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības, atmaksāšanu.

         Par otro jautājumu

               27

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts, kuras teritorijā attiecībā uz parādnieces mantu ir sākta maksātnespējas procedūra, tiesu jurisdikcijā ir izskatīt tādu maksātnespējas administratora prasību pret parādnieces sabiedrības vadītāju par tādu maksājumu atlīdzību, kuri ir veikti pēc šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības, par kādu ir pamatlieta, ja šī vadītāja dzīvesvieta ir nevis citā dalībvalstī, bet gan, kā tas ir pamatlietā, Lugāno II konvencijas līgumslēdzējā valstī.

               28

               Prasītājs pamatlietā norāda, ka savā spriedumā Schmid (C‑328/12, EU:C:2014:6) Tiesa attiecībā uz prasībām, kuras ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta tvērumā, ir atzinusi jurisdikciju tiesai, kurā ir uzsākta maksātnespējas procedūra, arī gadījumā, kad atbildētājs dzīvo trešā valstī. Proti, šī norma neesot piemērojama pamatlietai, kam piemērojama Lugāno II konvencija.

               29

               Savukārt Komisija uzsver, ka lietā, kurā tika pieņemts spriedums Schmid (EU:C:2014:6), atbildētājas domicils bija Šveicē – tāpat kā atbildētājam pamatlietā. Turklāt tam, ka atbildētāja domicils ir Lugāno II konvencijas līgumslēdzējā valstī, neesot nozīmes Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta interpretācijā.

               30

               Šajā ziņā, pirmkārt, no šī sprieduma 26. punkta izriet, ka prasība, par ko ir pamatlieta, kas pamatota ar GmbHG 64. pantu un kas ir celta saistībā ar maksātnespējas procedūru, ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta tvērumā.

               31

               Otrkārt, ir jāatgādina, ka Tiesa lietā par tostarp “bankrot[a], ar [..] likvidāciju saistītu procedūr[u] [..] un līdzīg[u] procedūr[u]” izslēgšanu no Regulas Nr. 44/2001 tvēruma, kas Lugāno II konvencijas 1. panta 2. punkta b) apakšpunktam identiskiem vārdiem ir paredzēts šīs regulas 1. panta 2. punkta b) apakšpunktā, jau ir nospriedusi, ka šāda izslēgšana, no vienas puses, un Regulas Nr. 1346/2000 tvērums, no otras puses, ir jāinterpretē tā, lai izvairītos no šajos tekstos noteikto tiesību normu pārklāšanās. Tādējādi, ciktāl prasība ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta tvērumā, tā neietilpst Regulas Nr. 44/2001 tvērumā (skat. šajā ziņā spriedumu Nickel & Goeldner Spedition, EU:C:2014:2145, 21. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Proti, ņemot vērā attiecīgo normu identisko redakciju, iepriekšējā punktā atgādinātie apsvērumi ir pārnesami uz Lugāno II konvencijas 1. panta 2. punkta b) apakšpunkta interpretāciju. Tādējādi, tā kā prasība pamatlietā ietilpst Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkta tvērumā, tā ir izslēdzama no šīs konvencijas tvēruma. Šādos apstākļos tam, ka Šveices Konfederācija ir Lugāno II konvencijas dalībniece, nav nozīmes pamatlietas atrisināšanai, jo šī konvencija šim strīdam nav piemērojama.

               33

               Treškārt, Tiesa jau ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesām tajā dalībvalstī, kuras kompetencē ir uzsākt maksātnespējas procedūras, ir noteikta arī starptautiskā jurisdikcija izskatīt tieši no šīs procedūras izrietošās un ar to cieši saistītās prasības (skat. spriedumu Schmid, EU:C:2014:6, 30. un 39. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               34

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts, kuras teritorijā attiecībā uz sabiedrības mantu ir sākta maksātnespējas procedūra, tiesu jurisdikcijā ir izskatīt tādu šīs sabiedrības maksātnespējas administratora prasību pret šīs sabiedrības vadītāju par tādu maksājumu atmaksāšanu, kuri ir veikti pēc šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības, par kādu ir pamatlieta, ja šī vadītāja domicils ir nevis citā dalībvalstī, bet gan, kā tas ir pamatlietā, Lugāno II konvencijas līgumslēdzējā valstī.

         Par ceturto un piekto jautājumu

               35

               Tā kā ceturtais un piektais jautājums ir uzdoti vienīgi gadījumā, ja Tiesa uz pirmo jautājumu sniegtu noraidošu atbildi, uz šiem jautājumiem nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               36

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kuras teritorijā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra, kura attiecas uz sabiedrības mantu, tiesām ir jurisdikcija, pamatojoties uz šo normu, izskatīt tādu šīs sabiedrības maksātnespējas administratora prasību, par kādu ir pamatlieta, kas vērsta pret šīs sabiedrības vadītāju par maksājumu, kas veikti pēc šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības, atmaksāšanu;

                           2)

                           Regulas Nr. 1346/2000 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts, kuras teritorijā attiecībā uz sabiedrības mantu ir sākta maksātnespējas procedūra, tiesu jurisdikcijā ir izskatīt tādu šīs sabiedrības maksātnespējas administratora prasību, par kādu ir pamatlieta, pret šīs sabiedrības vadītāju par tādu maksājumu atmaksāšanu, kuri ir veikti pēc šīs sabiedrības maksātnespējas iestāšanās vai pēc tam, kad konstatētas tās pārmērīgās parādsaistības, ja šī vadītāja domicils ir nevis citā dalībvalstī, bet gan, kā tas ir pamatlietā, Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, kas parakstīta 2007. gada 30. oktobrī un kuras noslēgšana Kopienas vārdā tikusi apstiprināta ar Padomes 2008. gada 27. novembra Lēmumu 2009/430/EK, līgumslēdzējā valstī.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2007. gada 25.janvārī. # Augusto de Albuquerque pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Iecelšana no jauna - Dienesta intereses. # Lieta F-55/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 25. janvārī
      Lieta F‑55/06
      Augusto de Albuquerque
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Iecelšana citā amatā – Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkts – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Dienesta intereses
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar ko de Albuquerque lūdz atcelt Komisijas ģenerāldirektorāta “Informācijas sabiedrība un plašsaziņas līdzekļi” ģenerāldirektora 2005. gada 23. septembra
         lēmumu, ar kuru prasītājs iecelts citā amatā – G2 nodaļas “Mikrosistēmas un nanosistēmas” vadītāja amatā, kā arī iecēlējinstitūcijas
         2006. gada 2. februāra lēmumu noraidīt prasītāja sūdzību par apstrīdēto lēmumu

      Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Dienestu organizēšana – Darbinieku izmantošana
      (Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkts)
      2.      Tiesvedība – Pierādījumi – Prasība par lēmumu par ierēdņa iecelšanu citā amatā
      3.      Ierēdņi – Dienestu organizēšana – Darbinieku izmantošana
      (Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkts)
      4.      Ierēdņi – Dienestu organizēšana – Darbinieku izmantošana
      (Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkts)
      1.      Ja nav atzīts, ka lēmums ir pretrunā dienesta interesēm, tad nevar būt runa par pilnvaru nepareizu izmantošanu. Tas tā ir
         gadījumā, ja lēmums par iecelšanu citā amatā ir pieņemts, lai izbeigtu administratīvo situāciju, kas vairs nav pieņemama –
         kad ar iekšējām attiecībām saistītās problēmas rada tādu saspīlējumu, kas var apdraudēt pienācīgu dienesta darbību. Šajā sakarā
         nav svarīgi noteikt par attiecīgiem starpgadījumiem atbildīgu personu vai pat izvirzīto pretenziju pamatotību.

      (skat. 60., 61. un 89. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1979. gada 12. jūlijs, 124/78 List/Komisija, Recueil, 2499. lpp., 13. punkts; 1983. gada 14. jūlijs, 176/82 Nebe/Komisija, Recueil, 2475. lpp., 25. punkts; 1990. gada 7. marts, C‑116/88 un C‑149/88 Hecq/Komisija, Recueil, I‑599. lpp., 22. punkts; 1996. gada 12. novembris, C‑294/95 P Ojha/Komisija, Recueil, I‑5863. lpp., 41. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1992. gada 10. jūnijs, T‑59/91 un T‑79/91 Eppe/Komisija, Recueil, II‑2061. lpp., 57. punkts; 1998. gada 22. janvāris, T‑98/96 Costacurta/Komisija, Recueil FP, I‑A‑21. un II‑49. lpp., 39. punkts; 1998. gada 28. maijs, T‑78/96 un T‑170/96 W/Komisija, Recueil FP, I‑A‑239. un II‑745. lpp., 88. punkts; 1998. gada 17. novembris, T‑131/97 Gómez de Enterría y Sanchez/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑613. un II‑1855. lpp., 62. punkts; 2001. gada 6. marts, T‑100/00 Campoli/Komisija, Recueil FP, I‑A‑71. un II‑347. lpp., 45. un 63. punkts; 2004. gada 28. oktobris, T‑76/03 Meister/ITSB, Krājums‑CDL, I‑A‑325. un II‑1477. lpp., 79. un 80. punkts; 2005. gada 24. novembris, T‑236/02 Marcuccio/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑365. un II‑1621. lpp., 182. punkts.

      2.      Lai aizstāvētos un it īpaši lai pierādītu lēmuma par iecelšanu citā amatā motīvu, uz kuriem ir norādīts Kopienu tiesā, pamatotību,
         administrācija drīkst atsaukties uz prasītāja sagatavoto ziņojumu, no kura var secināt par saspīlējumu, kas var apdraudēt
         pienācīgu dienesta darbību, pat ja šis ziņojums ar norādi “personīgi un konfidenciāli” formāli nav bijis pārsūtīts tā adresātam
         – prasītāja tiešajam priekšniekam –, bet prasītājs to paziņoja citām par dienestu atbildīgām personām, jo šie apstākļi nevar
         atņemt šim ziņojumam pierādījuma spēku.

      (skat. 64. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 1996. gada 18. septembris, T‑353/94 Postbank/Komisija, Recueil, II‑921. lpp., 67. un 68. punkts.

      3.      Tas, ka lēmums par ierēdņa iecelšanu citā amatā dienesta interesēs, kas pieņemts sakarā ar problēmām attiecībās ar viņa priekšniecību,
         ir apvienots ar citu ierēdņu iecelšanu citā amatā sakarā ar administrācijas pieņemtajā iekšējā direktīvā paredzēto obligātās
         mobilitātes pasākumu, nevar būt pamats, lai apstrīdētu tā tiesiskumu.

      (skat. 70. punktu)
      4.      Saistībā ar iecelšanu citos amatos, kurā iesaistīti vairāki ierēdņi, no kuriem viens tiek iecelts citā amatā dienesta interesēs
         sakarā ar problēmām attiecībās ar viņa priekšniecību, bet pārējie tiek iecelti citā amatā sakarā ar administrācijas pieņemtajā
         iekšējā direktīvā paredzēto obligāto mobilitāti, nekādā veidā nevar salīdzināt pirmo minēto ierēdni ar pārējiem, kuri, nebūdami
         iesaistīti personu konfliktā, atrodas situācijā, kas atšķiras no minētā ierēdņa situācijas. Tātad nav uzskatāms par diskrimināciju
         apstāklis, ka administrācija ir ņēmusi vērā atteikumu tikt ieceltam noteiktā amatā, ko izteicis ierēdnis, kuru ieceļ citā
         amatā sakarā ar obligāto mobilitāti, taču nav ņēmusi vērā tādu pašu atteikumu, ko izteicis ierēdnis, kuru ieceļ citā amatā
         dienesta interesēs.

      (skat. 92. un 94. punktu)


Tiesas spriedums 1993. gada 10. novembrī. # Nīderlandes Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta C-48/91.