title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2017. gada 26. jūlijs.#Čehijas Republika pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Transports – Direktīva 2010/40/ES – Inteliģento transporta sistēmu ieviešana autotransporta jomā – 7. pants – Pilnvaru deleģēšana Eiropas Komisijai – Robežas – Deleģētā regula (ES) Nr. 885/2013 – Informācijas pakalpojumu sniegšana saistībā ar drošām stāvvietām kravas automobiļiem un komerciālajiem transportlīdzekļiem – Deleģētā regula (ES) Nr. 886/2013 – Dati un procedūras, lai lietotājiem nodrošinātu vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas bezmaksas informācijas minimumu – LESD 290. pants – Pilnvaru deleģēšanas mērķu, satura, apjoma un ilguma konkrēta noteikšana – Attiecīgās jomas būtisks elements – Kontroles organizācijas izveidošana.#Lieta C-696/15 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2017. gada 26. jūlijā (
            *1
         )
      Apelācija – Transports – Direktīva 2010/40/ES – Inteliģento transporta sistēmu ieviešana autotransporta jomā – 7. pants – Pilnvaru deleģēšana Eiropas Komisijai – Ierobežojumi – Deleģētā regula (ES) Nr. 885/2013 – Informācijas pakalpojumu sniegšana saistībā ar drošām stāvvietām kravas automobiļiem un komerciālajiem transportlīdzekļiem – Deleģētā regula (ES) Nr. 886/2013 – Dati un procedūras, lai lietotājiem nodrošinātu vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas bezmaksas informācijas minimumu – LESD 290. pants – Pilnvaru deleģēšanas mērķu, satura, apjoma un ilguma konkrēta noteikšana – Attiecīgās jomas būtisks elements – Kontroles struktūras izveidošana
      Lieta C‑696/15 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2015. gada 23. decembrī iesniedza

         Čehijas Republika, ko pārstāv M. Smolek, J. Vláčil, T. Müller un J. Pavliš, pārstāvji,
      prasītāja,
      otra lietas dalībniece –

         Eiropas Komisija, ko pārstāv A. Buchet un P. J. O. Van Nuffel, kā arī J. Hottiaux un Z. Malůšková, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász], K. Vajda [C. Vajda], K. Jirimēe [K. Jürimäe] un K. Likurgs [C. Lycourgos],
      ģenerāladvokāts H. Saugmandsgors Ēe [H. Saugmandsgaard Øe],
      sekretārs M. Aleksejevs [M. Aleksejev], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 19. oktobra tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 21. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Ar savu apelācijas sūdzību Čehijas Republika lūdz Tiesu atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 8. oktobra spriedumu lietā Čehijas Republika/Komisija (T‑659/13 un T‑660/13, nav publicēts, EU:T:2015:771, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir noraidījusi divas Čehijas Republikas prasības, proti, lietā T‑659/13 – prioritāri – atcelt Komisijas 2013. gada 15. maija Deleģēto regulu (ES) Nr. 885/2013, ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes ITS direktīvu 2010/40/ES attiecībā uz informācijas pakalpojumu sniegšanu saistībā ar drošām stāvvietām kravas automobiļiem un komerciālajiem transportlīdzekļiem (OV 2013, L 247, 1. lpp.), un – pakārtoti – atcelt Deleģētās regulas Nr. 885/2013 3. panta 1. punktu, 8. pantu un 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kā arī lietā T‑660/13 – prioritāri – atcelt Komisijas 2013. gada 15. maija Deleģēto regulu (ES) Nr. 886/2013, ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2010/40/ES attiecībā uz datiem un procedūrām, lai lietotājiem, ja iespējams, nodrošinātu vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas bezmaksas informācijas minimumu (OV 2013, L 247, 6. lpp.), un – pakārtoti – atcelt Deleģētās regulas Nr. 886/2013 5. panta 1. punktu, 9. pantu un 10. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

         Atbilstošās tiesību normas
      Direktīva 2010/40/ES

               2

               No Eiropas Parlamenta un Padomes 2010. gada 7. jūlija Direktīvas 2010/40/ES par pamatu inteliģento transporta sistēmu ieviešanai autotransporta jomā un saskarnēm ar citiem transporta veidiem 1. panta 1. un 2. punkta izriet, ka ar šo direktīvu izveido pamatu, lai atbalstītu “inteliģento transporta sistēmu (ITS)” koordinētu un saskaņotu ieviešanu un izmantošanu Savienībā, jo īpaši pāri robežām starp dalībvalstīm, paredz vispārējus nosacījumus šim nolūkam un nodrošina specifikāciju izstrādi darbībām prioritārās jomās, kuras minētas tās 2. pantā, kā arī attiecīgā gadījumā vajadzīgo standartu izstrādi.

               3

               Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir precizētas specifikāciju un standartu izstrādes un izmantošanas prioritārās jomas.

               4

               Šīs direktīvas 3. pantā “Prioritārās darbības” ir paredzēts:
               “Prioritārajās jomās ir šādas prioritārās darbības specifikāciju un standartu izstrādei un izmantošanai, kā noteikts I pielikumā:
               [..]

                        c)

                        nodrošināt datus un procedūras, lai lietotājus, ja iespējams, bez maksas nodrošinātu ar ceļu drošību saistītu minimālo vispārējo satiksmes informāciju;

                  [..]

                        e)

                        kravu un komerciālajiem transportlīdzekļiem nodrošināt informācijas pakalpojumus par drošām stāvvietām;

                  [..].”

               5

               Šīs direktīvas 4. panta 1) punktā ITS tiek definētas kā sistēmas, kurās informācijas un sakaru tehnoloģijas izmanto autotransporta jomā, ietverot infrastruktūru, transportlīdzekļus un lietotājus, un satiksmes un mobilitātes pārvaldībā, kā arī lai nodrošinātu saskarni ar citiem transporta veidiem.

               6

               Direktīvas 2010/40 4. panta 17) punktā “specifikācija” ir definēta kā “saistošs pasākums, ar ko paredz noteikumus, ietverot prasības, procedūras vai jebkādus citus atbilstīgus noteikumus”.

               7

               Šīs direktīvas 5. panta 1. punktā “ITS ieviešana” ir noteikts:
               “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka specifikācijas, ko Komisija pieņēmusi saskaņā ar 6. pantu, atbilstīgi II pielikumā izklāstītajiem principiem piemēro ITS lietotnēm un pakalpojumiem, kad tie tiek ieviesti. Tas neskar katras dalībvalsts tiesības pieņemt lēmumus par to veikto šādu lietotņu un pakalpojumu ieviešanu savā teritorijā. Šīs tiesības neskar tiesību aktus, kas pieņemti saskaņā ar 6. panta 2. punkta otro daļu.”

               8

               Minētās direktīvas 6. pantā “Specifikācijas” ir noteikts:
               “1.   Komisija vispirms pieņem specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu ITS ieviešanas un izmantošanas sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību attiecībā uz prioritārajām darbībām.
               [..]
               4.   Attiecīgā gadījumā un atbilstīgi specifikācijas jomai specifikācijā ietver vienu vai vairākus šāda veida noteikumus:

                        a)

                        funkcionālos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu uzdevumus un informācijas plūsmu starp šīm personām;

                        b)

                        tehniskos noteikumus, kas nodrošina tehniskos līdzekļus, lai izpildītu darbības noteikumus;

                        c)

                        organizatoriskos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības;

                        d)

                        pakalpojumu noteikumus, kas apraksta ITS lietotnēm un pakalpojumiem pakalpojumu saturu un to dažādos līmeņus.

                  5.   Neskarot procedūras saskaņā ar Direktīvu 98/34/EK, specifikācijās attiecīgā gadījumā nosaka apstākļus, kādos dalībvalstis drīkst, paziņojušas par to Komisijai, paredzēt papildu noteikumus ITS pakalpojumu sniegšanai visā to teritorijā vai teritorijas daļā, ja minētie noteikumi netraucē sadarbspējai.
               6.   Specifikācijas attiecīgā gadījumā pamato uz jebkuru no standartiem, kas minēti 8. pantā.
               Attiecīgā gadījumā specifikācijās paredz atbilstības novērtēšanu saskaņā ar Lēmumu Nr. 768/2008/EK.
               Specifikācijas atbilst II pielikumā izklāstītajiem principiem.
               [..]”

               9

               Šīs pašas direktīvas 7. panta “Deleģētie akti” 1. un 2. punkts ir formulēti šādi:
               “1.   Komisija var pieņemt deleģētus aktus attiecībā uz specifikācijām saskaņā ar [Līguma par Eiropas Savienības darbību] 290. pantu. Pieņemot šādus deleģētos aktus, Komisija rīkojas saskaņā ar attiecīgiem šīs direktīvas noteikumiem, jo īpaši ar 6. pantu un II pielikumu.
               2.   Atsevišķu deleģēto aktu pieņem katrai no prioritārajām darbībām.”

         Deleģētā regula (ES) Nr. 885/2013

               10

               Atbilstoši Deleģētās regulas Nr. 885/2013 1. pantam “ar šo regulu nosaka specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu savietojamību, sadarbspēju un nepārtrauktību, Savienības līmenī saskaņā ar Direktīvu 2010/40 ieviešot un izmantojot informācijas pakalpojumu saistībā ar drošām stāvvietām kravas automobiļiem un komerciālajiem transportlīdzekļiem”, un “tā attiecas uz informācijas pakalpojumu sniegšana Eiropas ceļu tīklā”.

               11

               Šīs regulas 3. pantā, kas attiecas uz informācijas pakalpojumu sniegšanas prasībām, ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis nosaka teritorijas, kurās satiksmes un drošības nosacījumu dēļ nepieciešama informācijas pakalpojumu ieviešana saistībā ar drošām stāvvietām.
               Tās nosaka arī prioritāras zonas, kurās tiks nodrošināta dinamiska informācija.
               2.   Informācijas pakalpojumu sniegšana atbilst 4.–7. pantā noteiktajām prasībām.”

               12

               Šīs regulas 8. pantā noteikts:
               “1.   Dalībvalstis izraugās valsts struktūru, kuras kompetencē ir novērtēt, vai pakalpojumu sniedzēji, stāvlaukumu apsaimniekotāji un ceļu pārvaldītāji ir izpildījuši 4.–7. pantā noteiktās prasības. Šī struktūra ir objektīva un neatkarīga no minētajām personām, kas jāvērtē.
               Divas vai vairākas dalībvalstis var izraudzīties kopīgu reģionālu struktūru, kuras kompetencē ir novērtēt atbilstību minētajām prasībām to teritorijās.
               Dalībvalstis paziņo par izraudzīto struktūru Komisijai.
               2.   Visi pakalpojumu sniedzēji iesniedz izraudzītajām struktūrām deklarāciju par to atbilstību 4.–7. pantā noteiktajām prasībām.
               Deklarācijā iekļauj šādus elementus:

                        a)

                        saskaņā ar 4. pantu savāktie dati par drošām stāvvietām kravas automobiļiem un komerciālajiem transportlīdzekļiem, tostarp par informācijas pakalpojumā reģistrēto stāvvietu procentuālo daudzumu;

                        b)

                        līdzekļi informācijas pakalpojumu izplatīšanai lietotājiem;

                        c)

                        dinamiskas informācijas par drošām stāvvietām pakalpojumu aptvērums;

                        d)

                        sniegtās informācijas kvalitāte un pieejamība, piekļuves punkts informācijai un formāts, kādā šī informācija tiek sniegta.

                  3.   Izraudzītās struktūras pēc nejaušības principa izlases veidā pārbauda vairāku publiskā un privātā sektora pakalpojumu sniedzēju un stāvlaukumu apsaimniekotāju deklarāciju pareizību un pieprasa pierādījumus par atbilstību 4.–7. pantā noteiktajām prasībām.
               Pakalpojuma kvalitāti var novērtēt arī, izmantojot lietotāju komentārus.
               Izraudzītās struktūras katru gadu attiecīgajām valsts iestādēm iesniedz ziņojumu par iesniegtajām deklarācijām, kā arī par veikto izlases veida pārbaužu rezultātiem.”

         Deleģētā regula (ES) Nr. 886/2013

               13

               Atbilstoši Deleģētās regulas Nr. 886/2013 1. pantam “ar šo regulu nosaka specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu savietojamību, sadarbspēju un nepārtrauktību datu un procedūru ieviešanai un izmantošanai, lai lietotājiem, ja iespējams, bez maksas nodrošinātu vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas informācijas minimumu Savienības līmenī” saskaņā ar Direktīvu 2010/40, un “to piemēro vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas informācijas minimuma pakalpojumu sniegšanai Eiropas ceļu tīklā”.

               14

               Šīs regulas 5. pantā par informācijas pakalpojumu sniegšanu ir paredzēts:
               “1.   Dalībvalstis nosaka Eiropas ceļu tīkla posmus, kur satiksmes un drošības nosacījumu dēļ jāievieš vispārējas ar ceļu satiksmes drošību saistītas informācijas minimuma pakalpojums.
               Tās paziņo par šiem ceļa posmiem Komisijai.
               2.   Informācijas pakalpojuma sniegšana atbilst prasībām, kas noteiktas 6.–8. pantā.”

               15

               Minētās regulas 9. pants ir izteikts šādi:
               “1.   Dalībvalstis izraugās objektīvu un neatkarīgu valsts struktūru, kuras kompetencē ir novērtēt, vai publiskā un privātā sektora ceļu pārvaldītāji, pakalpojumu sniedzēji un raidorganizācijas, kas sniedz satiksmes informāciju, ir izpildījuši 3.–8. pantā minētās prasības. Divas vai vairākas dalībvalstis var izraudzīties kopīgu struktūru, kuras kompetencē ir novērtēt atbilstību šīm prasībām to teritorijā.
               Dalībvalstis paziņo par šīm valsts struktūrām Komisijai.
               2.   Publiskā un privātā sektora ceļu pārvaldītāji, pakalpojumu sniedzēji un raidorganizācijas, kas sniedz satiksmes informāciju, iesniedz valstu izraudzītajām struktūrām savu identifikācijas informāciju un aprakstu par to sniegtajiem informācijas pakalpojumiem, un deklarāciju par 3.–8. pantā minēto prasību ievērošanu.
               Deklarācijā attiecīgā gadījumā tiek ietverti šādi elementi:

                        a)

                        aptvertās ar ceļu satiksmes drošību saistītās kategorijas un informācijas pakalpojuma aptvertais ceļu tīkls;

                        b)

                        informācija par to piekļuves punktu ar ceļu satiksmes drošību saistītajiem datiem un tā izmantošanas nosacījumiem;

                        c)

                        formāts, kādā ir pieejami ar ceļu satiksmes drošību saistīti dati to piekļuves punktā;

                        d)

                        informācijas pakalpojuma izplatīšanas līdzekļi tiešajiem lietotājiem.

                  Publiskā un privātā sektora ceļu pārvaldītāji, pakalpojumu sniedzēji un raidorganizācijas, kas sniedz satiksmes informāciju, nekavējoties atjaunina savas atbilstības deklarācijas, ja notiek jebkādas izmaiņas to pakalpojumu sniegšanā.
               3.   Izraudzītās valsts struktūras pēc nejaušības principa izlases veidā pārbauda vairāku publiskā un privātā sektora ceļu pārvaldītāju, pakalpojumu sniedzēju un raidorganizāciju, kas sniedz satiksmes informāciju, deklarāciju pareizību un pieprasa pierādījumu par atbilstību 3.–8. pantā noteiktajām prasībām.
               Izraudzītās valsts struktūras reizi gadā valsts iestādēm iesniedz ziņojumu par iesniegtajām deklarācijām un par veikto izlases veida pārbaužu rezultātiem.”

         Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               16

               Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2013. gada 12. decembrī, Čehijas Republika cēla divas prasības atcelt Deleģētās regulas Nr. 885/2013 un Nr. 886/2013 (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētās regulas”).

               17

               Savu prasību pamatošanai Čehijas Republika izvirzīja trīs pamatus, pirmkārt, par Direktīvas 2010/40 7. panta 1. punkta, kas skatīts kopā ar šīs direktīvas 5. panta 1. punktu, pārkāpumu, jo Komisija, pieņemot apstrīdētās regulas, esot pārsniegusi šajā tiesību normā paredzēto pilnvaru robežas, otrkārt, par LESD 290. panta pārkāpumu, jo Komisija, pieņemot apstrīdētās regulas, esot pārsniegusi savu šajā pantā paredzēto kompetenci pieņemt neleģislatīvus deleģētus aktus, un, treškārt, par LES 13. panta 2. punkta pārkāpumu, jo Komisija, pieņemot apstrīdētās regulas, esot pārsniegusi pilnvaras, kas tai piešķirtas līgumos.

               18

               Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja katru no šiem pamatiem un līdz ar to noraidīja abas prasības kopumā.

         Lietas dalībnieču prasījumi Tiesai

               19

               Čehijas Republikas prasījumi Tiesai galvenokārt ir šādi:

                        –

                        atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                        –

                        pilnībā atcelt apstrīdētās regulas un

                        –

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               20

               Pakārtoti, Čehijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:

                        –

                        atcelt pārsūdzēto spriedumu;

                        –

                        atcelt Regulas Nr. 885/2013 3. panta 1. punktu, 8. pantu un 9. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kā arī Regulas Nr. 886/2013 5. panta 1. punktu, 9. pantu un 10. panta 1. punkta a) apakšpunktu un

                        –

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               21

               Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:

                        –

                        noraidīt apelācijas sūdzību un

                        –

                        piespriest Čehijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību
      Par pirmo pamatu
      Lietas dalībnieču argumenti

               22

               Savā pirmajā pamatā Čehijas Republika norāda, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tiesiskās noteiktības principu, pārsūdzētā sprieduma 38.–44. punktā norādot, ka apstrīdētajās regulās nav noteikts dalībvalstu pienākums ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus to teritorijā. It īpaši šajās regulās esot iekļautas standarta tiesību normas attiecībā uz visu tajās ietverto elementu obligāto raksturu un to tiešo piemērojamību visās dalībvalstīs. Turklāt minēto regulu pamatojumā esot tieši norādīts, ka Komisijai esot bijis nodoms noteikt obligātu ITS lietotņu un pakalpojumu ieviešanu visās dalībvalstīs. Uzskatot, ka apstrīdētās regulas ir jāaplūko, ņemot vērā Direktīvu 2010/40, Vispārējā tiesa esot interpretējusi šīs regulas contra legem. Ar šādu pieeju dalībvalstīm tiktu radīts juridiski nenoteikts stāvoklis, kas būtu nepieņemams no tiesiskās noteiktības principa skatpunkta.

               23

               Komisija uzskata, ka pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

         Tiesas vērtējums

               24

               Savā pirmajā pamatā Čehijas Republika norāda, ka Vispārējā tiesa būtībā ir nospriedusi, ka apstrīdētajās regulās nav noteikts dalībvalstu pienākums ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus to teritorijā.

               25

               Šajā sakarā vispirms ir jākonstatē, ka pretēji Čehijas Republikas apgalvotajam šajās regulās nav nevienas tiesību normas, ar kuru dalībvalstīm būtu noteikts tiešs pienākums ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus to teritorijā.

               26

               Konkrēti, šāds tiešs pienākums neizriet no standarta tiesību normām, kuras izklāstītas katras apstrīdētās regulas beigās un saskaņā ar kurām tās ir saistošas kopumā un ir tieši piemērojamas visās dalībvalstīs. Šajās standarta tiesību normās, kas atbilst LESD 288. panta otrās daļas otrajam teikumam, ir vienīgi norādīts tas, ka apstrīdēto regulu saturs ir obligāts visās dalībvalstīs, kā tas izriet no to citām tiesību normām, tomēr nav noregulēts jautājums, vai šis saturs ietver pienākumu ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus.

               27

               Saistībā ar citiem šo regulu noteikumiem Čehijas Republika neapgalvo, ka ar tiem dalībvalstīm ir paredzēts tiešs pienākums ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus to teritorijā, un tas katrā ziņā tā nav. Konkrēti, Deleģētās regulas Nr. 885/2013 3. panta 1. punkta, kā arī Deleģētās regulas Nr. 886/2013 5. panta 1. punkta noteikumos nav paredzēts nekāds tiešs pienākums šajā ziņā.

               28

               Neesot tiešam pienākumam, kas izriet no pašu apstrīdēto regulu formulējuma, saskaņā ar kuru visām dalībvalstīm esot jāīsteno ITS lietotnes un pakalpojumi to teritorijā, Čehijas Republikas argumentācija, ar ko tiek atbalstīta Vispārējās tiesas contra legem veiktā šo regulu interpretācija no Direktīvas 2010/40 skatpunkta, nevar tikt akceptēta.

               29

               Tieši pretēji, ir svarīgi konstatēt, kā to ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 27. un 28. punktā, ka katras no šīm regulām 1. pantā ir paredzēts, ka tajā tiek noteiktas nepieciešamās specifikācijas “atbilstoši Direktīvai 2010/40”. Taču šīs direktīvas 5. panta 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums īstenot nepieciešamos pasākumus, lai Komisijas pieņemtas specifikācijas tiktu piemērotas ITS lietotnēm un pakalpojumiem, “kad tie tiek ieviesti”, vienlaikus precizējot, ka šis pienākums “neskar katras dalībvalsts tiesības pieņemt lēmumus par to veikto [ITS] lietotņu un pakalpojumu ieviešanu savā teritorijā”.

               30

               Līdz ar to no norādes uz Direktīvu 2010/40, kas ietverta katras apstrīdētās direktīvas 1. pantā, nepārprotami izriet, ka šajās regulās dalībvalstīm nav noteikts pienākums īstenot ITS lietotnes un pakalpojumus to teritorijā, bet vienīgi īstenot pasākumus, kas nepieciešami, lai šajās regulās ietvertās specifikācijas tiktu piemērotas ITS lietotnēm un pakalpojumiem, kad tie tiek ieviesti.

               31

               Čehijas Republikas arguments, saskaņā ar kuru attiecīgo apstrīdēto regulu pamatojumā ir tieši norādīts Komisijas nodoms noteikt visām dalībvalstīm pienākumu īstenot ITS lietotnes un pakalpojumus, arī nevar tikt akceptēts.

               32

               Kā to ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 31. un 32. punktā, šāds nodoms neizriet no šiem pamatojumiem. Lai gan šie pamatojumi atspoguļo Komisijas vēlamāko scenāriju, kas ietver to, ka ir obligāti jāīsteno ITS lietotnes un pakalpojumi visās dalībvalstīs, tie neļauj konstatēt, ka apstrīdēto regulu mērķis bija īstenot šādu scenāriju.

               33

               Saistībā ar Čehijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā pārsūdzētā sprieduma 40. punktā ir interpretējusi apstrīdētās regulas no Direktīvas 2010/40 skatpunkta, ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību sekundārie tiesību akti, cik iespējams, ir jāinterpretē saskaņā ar pamataktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 19. jūlijs, Pie Optiek, C‑376/11, EU:C:2012:502, 34. punkts un tajā minētā judikatūra). Taču, kā izriet no šī sprieduma 27.–29. punkta, Vispārējās tiesas veiktā apstrīdēto regulu interpretācija ir saderīga gan ar pašu regulu formulējumu, gan ar Direktīvu 2010/40.

               34

               Tādēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. un 43. punktā ir pamatoti uzskatījusi, ka Deleģētās regulas Nr. 885/2013 3. panta 1. punkts un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajos pantos paredzētie pienākumi noteikt ceļu tīkla zonas vai posmus ITS lietotņu un pakalpojumu ieviešanai ir jāpilda vienīgi tad, ja dalībvalsts ir nolēmusi veikt šo ieviešanu.

               35

               Tāpēc pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.

         Par otro pamatu
      Lietas dalībnieču argumenti

               36

               Ar savu otro pamatu Čehijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi LESD 290. pantu, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 58.–63. punktā nospriežot, ka Komisija nav pārsniegusi Direktīvas 2010/40 7. pantā izklāstītās deleģētās pilnvaras, nosakot dalībvalstīm pienākumu izveidot kontroles struktūru, kas attiecīgi paredzēta Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. panta 1. punktā un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. panta 1. punktā, jo šajās tiesību normās ir paredzēts, ka dalībvalstis izraugās kompetentu valsts struktūru, kas izvērtē, vai dažādie tirgus dalībnieki ievēro šajās regulās paredzētās prasības (turpmāk tekstā – “kontroles struktūra).

               37

               Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot nepamatoti uzskatījusi, ka nav nepieciešams, lai pamataktā tiktu tieši noteikts Komisijas pilnvaru saturs un apjoms, un ka ir pietiekami, ka Komisija, kurai ir plaša rīcības brīvība, ir uzskatījusi, ka kontroles struktūras izveidošana ir nepieciešama, lai sasniegtu pamatakta mērķus. Čehijas Republika uzskata, ka Direktīvas 2010/40 7. pantā minētās pilnvaru deleģēšanas saturu un apjomu ierobežo noteikumu veidi, kas tieši izklāstīti šīs direktīvas 6. panta 4. punktā. Šie tiesību normu veidi neļaujot izveidot kontroles struktūru.

               38

               Komisija atbild, ka saskaņā ar LESD 290. pantu Savienības likumdevējs var brīvi noteikt vispārēji vai, tieši pretēji, detalizēti pilnvaru deleģēšanas apjomu, vienīgajam ierobežojumam esot tādam, ka šī deleģēšana nevar attiekties uz pamatakta būtiskajiem elementiem.

               39

               Runājot par Direktīvā 2010/40 paredzēto pilnvaru deleģēšanu – ar šīs direktīvas 7. pantu Komisija esot pilnvarota pieņemt “specifikācijas” saskaņā ar šīs direktīvas atbilstošajiem noteikumiem kopumā un konkrēti, bet ne vienīgi saskaņā ar tās 6. pantu un II pielikumu. Līdz ar to tās 6. panta 4. punktā esot vienīgi neizsmeļoši uzskaitīti noteikumu veidi, kas var tikt iekļauti šādā specifikācijā. Katrā ziņā minētās direktīvas 6. panta 4. punkta c) apakšpunktā to noteikumu veidu vidū, kuri var tikt iekļauti specifikācijā, esot tieši minēti “organizatoriskie noteikumi”; tas pats par sevi pamatojot Komisijas pilnvaras noteikt dalībvalstīm pienākumu izveidot attiecīgo kontroles struktūru.

         Tiesas vērtējums

               40

               Ar savu otro pamatu Čehijas Republika būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas pirmo teikumu, interpretējot Direktīvas 2010/40 7. pantā izklāstīto pilnvaru deleģēšanu tādējādi, ka Komisijai ir atļauts noteikt dalībvalstīm pienākumu izveidot kontroles struktūru.

               41

               Kā to Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 51. punktā, Direktīvas 2010/40 7. panta 1. punktā Komisija ir pilnvarota pieņemt deleģētos aktus saskaņā ar LESD 290. pantu “attiecībā uz specifikācijām” un “saskaņā ar attiecīgiem šīs direktīvas noteikumiem, jo īpaši ar [tās] 6. pantu un II pielikumu”.

               42

               Minētās direktīvas 4. panta 17. punktā jēdziens “specifikācija” ir definēts kā “saistošs pasākums, ar ko paredz noteikumus, ietverot prasības, procedūras vai jebkādus citus atbilstīgus noteikumus”.

               43

               Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punktu Komisija vispirms pieņem specifikācijas, kas vajadzīgas, lai nodrošinātu ITS ieviešanas un izmantošanas sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību attiecībā uz prioritārajām darbībām.

               44

               Pārsūdzētā sprieduma 58.–62. punktā Vispārējā tiesa ir interpretējusi Direktīvas 2010/40 7. panta 1. punktā izklāstīto pilnvaru deleģēšanu tādējādi, ka ar to Komisijai ir atļauts pieņemt specifikācijas “saskaņā ar visām Direktīvas 2010/40 tiesību normām, nevis tikai tās 6. pantu”. Norādījusi uz šīs direktīvas 4. panta 17. punktu, 5. panta 1. punktu, kā arī 6. panta 4. punkta c) apakšpunktu, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 62. punktā ir uzskatījusi, ka ar šo pilnvaru deleģēšanu Komisija ir pilnvarota izveidot kontroles mehānismu “atbilstoši visām Direktīvas 2010/40 tiesību normām un it īpaši mērķiem, kas paredzēti tās 6. panta 1. punktā un II pielikumā”.

               45

               Minētā sprieduma 63. punktā Vispārējā tiesa šajā ziņā ir precizējusi, ka “ir pietiekami, ka Komisija, kurai ir rīcības brīvība, ir uzskatījusi, ka šādas struktūras izveidošana ir nepieciešama, lai garantētu sadarbspēju, savietojamību un nepārtrauktību saistībā ar [ITS] ieviešanu”.

               46

               Šajā pēdējā minētajā interpretācijā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.

               47

               Lai gan saskaņā ar Direktīvas 2010/40 7. pantu Komisijai ir jāpieņem specifikācijas, ievērojot ne tikai šīs direktīvas 6. pantu, bet arī visas citas atbilstošās tiesību normas, tomēr, ņemot vērā LESD 290. pantu, 7. panta izklāstītā pilnvaru deleģēšana nevar tikt interpretēta tādējādi, ka Komisijai ir atļauts pārsniegt minētās direktīvas 6. panta ietvaru, kurš ne tikai 1. punktā tieši nosaka specifikāciju mērķi, bet arī to saturu un apjomu, tieši norādot, it īpaši tā 4. punktā, pasākumus, kas var būt tā priekšmets.

               48

               Saskaņā ar LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas pirmo teikumu leģislatīvajos aktos tiek konkrēti noteikti ne tikai pilnvaru deleģēšanas mērķi, bet arī to saturs, apjoms un ilgums.

               49

               Saistībā ar šo prasību Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, ka deleģēto pilnvaru piešķiršana attiecas uz tādu noteikumu pieņemšanu, kuri iekļaujas ar pamata leģislatīvo aktu paredzētajā tiesiskajā regulējumā (spriedumi, 2014. gada 18. marts, Komisija/Parlaments un Padome, C‑427/12, EU:C:2014:170,38. punkts; 2015. gada 16. jūlijs, Komisija/Parlaments un Padome, C‑88/14, EU:C:2015:499, 29. punkts, un 2016. gada 17. marts, Parlaments/Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, 30. punkts). Tiesas judikatūrā it īpaši ir prasīts, lai piešķirto pilnvaru ierobežošana būtu pietiekami precīza tādā ziņā, ka tā skaidri norāda šo pilnvaru robežas un var to, kā Komisija tās izmanto, pakļaut pārbaudei atbilstoši kritērijiem, kurus noteicis Savienības likumdevējs (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1988. gada 5. jūlijs, Central‑Import Münster, 291/86, EU:C:1988:361, 13. punkts, un 2005. gada 12. jūlijs, Alliance for Natural Health u.c., C‑154/04 un C‑155/04, EU:C:2005:449, 90. punkts).

               50

               Šajos apstākļos vispirms ir jānoraida LESD 290. panta interpretācija, kuru sniegusi Komisija un atbilstoši kurai vienīgais ierobežojums, kas Savienības likumdevējam ir saistībā ar pilnvaru deleģēšanas organizēšanu, ir aizliegums deleģēt attiecīgās jomās būtisko elementu pieņemšanu.

               51

               Šāda interpretācija nav saderīga šīs tiesību normas formulējumu un būtību. Saskaņā ar šo tiesību normu veiktā pilnvaru deleģēšana sniedz Komisijai pilnvaras īstenot Savienības likumdevēja funkcijas tādā ziņā, ka šī deleģēšana tai ļauj papildināt vai grozīt leģislatīvā akta nebūtiskos elementus. Šajā ziņā LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas pirmajā teikumā paredzētā prasība ir tieši vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka šādas pilnvaras izriet no likumdevēja tieša lēmuma un ka ar Komisijas veikto šo pilnvaru izmantošanu tiek ievērots ietvars, kuru pats likumdevējs ir noteicis pamataktā. Šajā sakarā likumdevējam saskaņā ar šo tiesību normu ir jāparedz tajā izklāstīto Komisijas pilnvaru robežas, proti, to mērķi, saturs, apjoms, kā arī ilgums.

               52

               Protams, kā to apgalvo Komisija, LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas pirmajā teikumā Savienības likumdevējam ir atļauts piešķirt plašu rīcības brīvību, lai īstenotu pilnvaras, kuras tas tai ir deleģējis un kuras atkarībā no attiecīgās jomas īpašībām var būt plašākas vai mazāk plašas. Tomēr pilnvaru deleģēšana LESD 290. panta nozīmē – un jebkura iespējamā rīcības brīvība, ko šī deleģēšana ietver – ir jāierobežo ar pamataktā paredzētajām robežām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 11. maijs, Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, 53. punkts).

               53

               Šo LESD 290. panta interpretāciju turklāt apstiprina Komisijas 2011. gada 24. jūnija pamatnostādņu par deleģētajiem aktiem [SEC(2011) 855] 52. punkts, kuras, lai arī nav saistošas Tiesai, var būt lietderīgs iedvesmas avots (spriedums, 2016. gada 17. marts, Parlaments/Komisija, C‑286/14, EU:C:2016:183, 43. punkts un tajā minētā judikatūra). Komisija tajās norāda, ka “likumdevējam ir jāapraksta pilnvaras, kuras tas vēlas deleģēt Komisijai, tieši un precīzi”, ka “nekonkrēti formulēji [..] nav pieļaujami” un ka “pilnvaras nav jādeleģē Komisijai, vienkārši sagatavojot neizsmeļošu pasākumu sarakstu, kuri var tikt pieņemti”.

               54

               Šajos apstākļos LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas pirmajā teikumā Savienības tiesai nav ļauts novērst šajā tiesību normā prasīto robežu neesamību, kuras ir jānosaka pašam likumdevējam un kuras attiecas uz to, kā Komisija veic deleģēto pilnvaru izmantošanu.

               55

               Taču šajā gadījumā tā vietā, lai, kā tas ir prasīts minētajā tiesību normā, ievērotu likumdevēja paredzēto ietvaru, Vispārējā tiesa ir interpretējusi Direktīvas 2010/40 7. pantā paredzēto pilnvaru deleģēšanu vienīgi no tās mērķu skatpunkta, turklāt nenodrošinot, ka deleģēto pilnvaru saturs un apjoms arī tiek ierobežots; šo ierobežošanu Vispārējā tiesa ir atstājusi Komisijas diskrecionārā vērtējuma ziņā.

               56

               Tomēr ir jāatgādina, ka, ja Vispārējās tiesas nolēmuma pamatojumā atklājas Savienības tiesību pārkāpums, bet rezolutīvā daļa šķiet balstīta uz citu tiesisko pamatojumu, šāds pārkāpums nevar izraisīt minētā nolēmuma atcelšanu un pamatojums ir jāaizstāj (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 150. punkts, un 2015. gada 5. marts, Komisija u.c./Versalis u.c., C‑93/13 P un C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).

               57

               Tā tas ir šajā gadījumā.

               58

               Kā to ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 59.–65. punktā, Direktīvas 2010/40 7. panta 1. punktā, skatītā kopā ar tās 6. panta 4. punkta c) apakšpunktu, Komisijai ir sniegts pietiekams juridiskais pamats kontroles struktūras izveidošanai.

               59

               Kā izriet no šī sprieduma 47. punkta, šīs direktīvas 6. pantā ir tieši ierobežots ne tikai specifikāciju, kuras var pieņemt Komisija, mērķis, bet arī to saturs un apjoms. Saskaņā ar šīs tiesību normas 4. punkta c) apakšpunktu specifikācija var ietvert “organizatoriskos noteikumus, kas apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības”.

               60

               Noteikumi, kas ietverti apstrīdētajās regulās saistībā ar kontroles struktūras izveidošanu, t.i., Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. pants un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. pants, ir šādi organizatoriskie noteikumi, kas apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības.

               61

               Kā to Vispārējās tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 57. un 64. punktā, no šiem pantiem izriet, ka kontroles struktūras funkcija ir izvērtēt, vai dažādie attiecīgie tirgus dalībnieki ievēro apstrīdētajās regulās paredzētās specifikācijas. Tādēļ šajos pantos ir prasīts, lai šī struktūra būtu neatkarīga un objektīva. Turklāt minētajos pantos ir paredzēts, ka attiecīgajiem tirgus dalībniekiem ir jāiesniedz šai struktūrai sava identifikācijas informācija un apraksts par to sniegtajiem informācijas pakalpojumiem, kā arī deklarācija par prasību ievērošanu. Visbeidzot, šajos pašos pantos ir paredzēts, ka kontroles struktūra pēc nejaušības principa izlases veidā pārbauda noteiktu skaitu tirgus dalībnieku un reizi gadā valsts iestādēm iesniedz ziņojumu par iesniegtajām deklarācijām un par veikto izlases veida pārbaužu rezultātiem.

               62

               Tādējādi, pirmkārt, Deleģētās regulas Nr. 885/2013 8. pantam un Deleģētās regulas Nr. 886/2013 9. pantam ir “organizatorisks” raksturs, jo tajos ir paredzēta kontroles struktūras izveidošana un organizēšana, kuras funkcija ir izvērtēt, vai dažādie attiecīgie tirgus dalībnieki ievēro apstrīdētajās regulās paredzētās specifikācijas, vienlaicīgi pieprasot, lai šīs kontroles struktūra būtu neatkarīga un objektīva.

               63

               Otrkārt, šie noteikumi “apraksta dažādu iesaistīto personu procesuālās saistības”, jo atbilstoši tiem attiecīgajiem tirgus dalībniekiem ir jāiesniedz minētajai struktūrai sava identifikācijas informācija, apraksts par to sniegtajiem informācijas pakalpojumiem, kā arī deklarācija par prasību ievērošanu, uz kā pamata šai struktūrai reizi gadā ir jāsagatavo ziņojums kompetentajai valsts iestādei.

               64

               Šo Direktīvas 2010/40 6. panta 4. punkta c) apakšpunkta interpretāciju neatspēko Čehijas Republikas arguments, saskaņā ar kuru Direktīvas 2010/40 5. panta 1. punktā ir sniegta iespēja izvēlēties līdzekļus, kas jāīsteno, lai garantētu ITS lietotņu un pakalpojumu piemērošanu dalībvalstīs.

               65

               Šajā 5. panta 1. punktā ir vienīgi noteikts dalībvalstu pienākums īstenot pasākumus, kas nepieciešami, lai Komisijas pieņemtās specifikācijas tiktu piemērotas ITS lietotnēm un pakalpojumiem, tos ieviešot. Tādēļ tam nav ietekmes uz šo specifikāciju saturu.

               66

               Līdz ar to, tā kā pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa ir pamatota, otrais pamats ir jānoraida.

         Par trešo pamatu
      Lietas dalībnieču argumenti

               67

               Ar trešā pamata pirmo daļu Čehijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi tās pirmajā instancē sniegto argumentāciju, pārsūdzētā sprieduma 39. punktā konstatējot, ka tā ir vienisprātis ar Komisiju par to, ka apstrīdētās regulas nav piemērojamas, ja dalībvalsts nav nolēmusi ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus savā teritorijā.

               68

               Ar šī pamata otro daļu Čehijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā tās argumentu, saskaņā ar kuru Komisijas nodoms noteikt visām dalībvalstīm pienākumu ieviest ITS lietotnes un pakalpojumus tieši izriet no apstrīdēto lēmumu pamatojuma.

               69

               Visbeidzot, šī pamata trešo daļu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot nepamatoti noraidījusi tās argumentu, saskaņā ar kuru kontroles struktūra ir attiecīgās jomas būtisks elements, kurš nevar tikt deleģēts.

               70

               Komisija apstrīd šos argumentus.

         Tiesas vērtējums

               71

               Kā ģenerāladvokāts to ir konstatējis savu secinājumu 85. punktā, trešā pamata pirmā daļa ir balstīta uz pārsūdzētā sprieduma 39. punkta pirmā teikuma kļūdainu izpratni. Pretēji tam, ko apgalvo Čehijas Republika, Vispārējā tiesa nav konstatējusi vienprātību starp lietas dalībniekiem par pašu apstrīdēto regulu interpretāciju, bet vienīgi konstatējusi vienprātību par Direktīvas 2010/40 interpretāciju.

               72

               Attiecībā uz trešā pamata otro daļu, ar kuru Čehijas Republika būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav tieši atbildējusi uz tās argumentāciju saistībā ar apstrīdēto regulu attiecīgo pamatojumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru attiecībā uz Vispārējās tiesas pienākumu spriedumos norādīt pamatojumu, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta un 53. panta pirmās daļas, tai nav pienākuma visaptveroši vienu pēc otra izklāstīt lietas dalībnieku argumentus. Tādējādi pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, uz kuriem balstās Vispārējā tiesa, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju tiesu pārbaudes veikšanai (spriedumi, 2011. gada 29. marts, ArcelorMittal Luxembourg/Komisija un Komisija/ArcelorMittal Luxembourg u.c., C‑201/09 P un C‑216/09 P, EU:C:2011:190, 78. punkts, un 2016. gada 8. marts, Grieķija/Komisija, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).

               73

               Taču, kā to ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 89. punktā, Vispārējās tiesas argumentācija, kas sniegta pārsūdzētā sprieduma 35.–44. punktā, ir skaidra, un tā ļauj gan Čehijas Republikai uzzināt iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa ir noraidījusi minēto pamatu, gan arī Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu savu pārbaudi. No tā izriet, ka pārsūdzētajā spriedumā šajā aspektā nav pieļauta pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde.

               74

               Ar trešā pamata trešo daļu Čehijas Republika kritizē Vispārējo tiesu, ka tā ir noraidījusi argumentu, saskaņā ar kuru kontroles struktūra ir “būtisks elements” LESD 290. panta nozīmē, saistībā ar kuru nevar tikt deleģētas pilnvaras.

               75

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas otro teikumu uz būtiskiem elementiem kādā jomā attiecas leģislatīvie akti un tādējādi uz tiem nedrīkst attiekties pilnvaru deleģēšana.

               76

               Šis aizliegums piekrist pilnvaru deleģēšanai saistībā ar attiecīgās jomas būtiskajiem elementiem turklāt atbilst Tiesas pastāvīgajai judikatūrai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1970. gada 17. decembris, Köster, Berodt & Co, 25/70, EU:C:1970:115, 6. punkts, un 2012. gada 5. septembris, Parlaments/Padome, C‑355/10, EU:C:2012:516, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).

               77

               Saskaņā ar šo judikatūru jautājums par to, kādi konkrētās jomas elementi ir jākvalificē par “būtiskiem”, ir jāizvērtē ne tikai Savienības likumdevējam, bet risinājums arī jābalsta uz objektīviem elementiem, pār kuriem var īstenot tiesas kontroli. Šajā ziņā noteikti ir jāņem vērā attiecīgās jomas īpašības un īpatnības (spriedumi, 2012. gada 5. septembris, Parlaments/Padome, C‑355/10, EU:C:2012:516, 67. un 68. punkts, un 2016. gada 22. jūnijs, DK Recycling und Roheisen/Komisija, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

               78

               Elementam ir būtisks raksturs LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas otrā teikuma nozīmē, it īpaši, ja tā pieņemšanai ir jāizdara politiska izvēle, kas ietilpst paša Savienības likumdevēja pienākumos, jo tā prasa dažādu iesaistīto interešu novērtēšanu, pamatojoties uz vairākkārtēju izvērtējumu, vai tā pieļauj iejaukšanos attiecīgo personu pamattiesībās tādā mērā, ka ir nepieciešama Savienības likumdevēja iesaistīšanās (šajā nozīme skat. spriedumu, 2012. gada 5. septembris, Parlaments/Komisija, C‑355/10, EU:C:2012:516, 65., 76. un 77. punkts).

               79

               Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 72. punktā ir noraidījusi Čehijas Republikas argumentu, ar kuru tā apgalvoja, ka kontroles struktūras izveidošana ir attiecīgās jomas būtisks elements, kurš nevar tikt deleģēts, uzskatot, ka šajā ziņā pietika konstatēt, ka Komisija nav pārsniegusi pilnvaras, kas tai piešķirtas Direktīvā 2010/40.

               80

               Šajā argumentācijā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.

               81

               Tieši nosakot, ka jomas būtiskie elementi ir paredzēti noteikšanai leģislatīvajā aktā un līdz ar to nevar tikt deleģēti, LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas otrais teikums ierobežo brīvību, kas ir Savienības likumdevējam pilnvaru deleģēšanas organizēšanas ietvaros. Šī tiesību norma ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka lēmumus, kas attiecas uz šādiem elementiem, pieņem vienīgi likumdevējs.

               82

               Taču pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nav izvērtējusi, vai kontroles struktūras izveidošana ir vai nav būtisks elements šīs tiesību normas nozīmē, tādējādi neizslēdzot, ka tas tā var būt. Tā ir vienīgi norādījusi uz Direktīvas 2010/40 7. pantā izklāstīto pilnvaru deleģēšanas apjomu.

               83

               Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas otro teikumu. Pretēji tam, kas prasīts šajā tiesību normā, Vispārējā tiesa nav nodrošinājusi, ka šajā lietā noteikumu, kas attiecas uz attiecīgās jomas būtiskajiem elementiem, pieņemšana paliek vienīgi Savienības likumdevēja ziņā un tā netiek deleģēta.

               84

               Tomēr, tā kā pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa ir balstīta uz citu juridisko pamatojumu, ir jāveic pamatojuma aizstāšana saskaņā ar iepriekš 56. punktā minēto judikatūru.

               85

               Šajā sakarā ir jānorāda, ka elementa kvalificēšana par “būtisku” nevar tikt atstāta Savienības likumdevēja ziņā, bet tā ir atkarīga no kritērijiem, kuri izriet no LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas otrā teikuma objektīvas interpretācijas un kuru vidū it īpaši ir iepriekš 78. punktā minētie kritēriji.

               86

               Šajā gadījumā, ņemot vērā kontroles struktūras organizēšanu, kas izklāstīta šī sprieduma 61. punktā, ir jāuzskata, ka tās izveidošana neietver ne politiskas izvēles, ne iejaukšanos tirgus dalībnieku pamattiesībās tādā apmērā, kas prasītu Savienības likumdevēja iesaistīšanos. Konkrēti, šīs struktūras kompetence būtībā ietver informācijas vākšanu un novērtējuma ziņojuma iesniegšanu. Sekas, kuras tās izveidošana izraisa attiecīgajiem tirgus dalībniekiem, attiecas vienīgi uz pienākumu iesniegt šai struktūrai identifikācijas informāciju un aprakstu par to sniegtajiem informācijas pakalpojumiem, kā arī deklarāciju par prasību ievērošanu.

               87

               Līdz ar to, pretēji tam, ko apgalvo Čehijas Republika, kontroles struktūras izveidošana nav attiecīgās jomas “būtisks elements” LESD 290. panta 1. punkta otrās daļas otrā teikuma nozīmē.

               88

               Tāpēc trešais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.

               89

               Tā kā visi trīs pamati ir tikuši noraidīti, apelācijas sūdzība ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               90

               Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

               91

               Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt pašai savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           apelācijas sūdzību noraidīt;

                           2)

                           Čehijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – čehu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2001. gada 10.maijā. # Henning Veedfald pret Århus Amtskommune. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Højesteret - Dānija. # Tiesību aktu tuvināšana - Direktīva 85/374/EEK. # Lieta C-203/99.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 22.maijā. # Francijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lauksaimniecība. # Lieta C-393/01.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 2016. gada 14. jūnijs.#Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen GmbH pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “MEISSEN” reģistrācijas pieteikums – Agrākas Eiropas Savienības un valsts vārdiskas un grafiskas preču zīmes “MEISSEN”, “MEISSENER PORZELLAN”, “HAUS MEISSEN”, “Meissen” un “Meissener Porzellan” – Relatīvi atteikuma pamati – Sajaukšanas iespējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Agrāku preču zīmju atšķirtspēja un reputācija – Regulas Nr. 207/2009 8. panta 5. punkts – Agrāko preču zīmju faktiska izmantošana – Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts – Regulas Nr. 207/2009 15. panta 1. punkts.#Lieta T-789/14.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1980. gada 18. decembrī. # Pierre Gratreau pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis - Paaugstināšana amatā. # Apvienotās lietas 156/79 un 51/80.


Tiesas spriedums 1975. gada 11. martā. # Porrini un citi pret Eiropas Atomenerģijas kopienu un Comont SpA un Bellintani un citi pret Eiropas Atomenerģijas kopienu un Cemi SpA. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Varese - Itālija. # Lieta 65-74.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2007. gada 22.maijā. # Adelaida López Teruel pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Ierēdņi. # Lieta F-97/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2007. gada 22. maijā
      Lieta F‑97/06
      Adelaida López Teruel
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Ierēdņi – Invaliditāte – Lūguma izveidot invaliditātes komisiju noraidīšana
      Priekšmets         Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu, ar ko López Teruel lūdz atcelt ITSB 2005. gada 6. oktobra lēmumu noraidīt prasītājas lūgumu izveidot invaliditātes komisiju saskaņā ar Civildienesta
         noteikumu 78. pantu

      Nolēmums Atcelt ITSB 2005. gada 6. oktobra lēmumu noraidīt prasītājas lūgumu izveidot invaliditātes komisiju. ITSB atlīdzina tiesāšanās
         izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Invaliditāte – Invaliditātes statusa piešķiršanas procesa uzsākšana – Nosacījumi
      (Civildienesta noteikumu 59. panta 4. punkts un 78. panta pirmā daļa; VIII pielikuma 13. pants)
      2.      Ierēdņi – Invaliditāte – Invaliditātes statusa piešķiršanas procesa uzsākšana – Nosacījumi
      (Civildienesta noteikumu 59. panta 1. punkts un 78. panta pirmā daļa; VIII pielikuma 13. pants)
      1.      Ierēdņa tiesības uz invaliditātes pensiju, kas ir paredzētas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. panta pirmo daļu un Civildienesta
         noteikumu VIII pielikuma 13. panta 1. panta noteikumiem un kas nevar tikt atzītas līdz brīdim, kamēr nav pabeigts invaliditātes
         noteikšanas process, netieši, bet obligāti iekļauj tiesības, saskaņā ar kurām attiecīgajam ierēdnim ir tiesības pieprasīt
         šī procesa uzsākšanu, ja viņš ir izpildījis minētajos noteikumos paredzētos nosacījumus. Ar šiem tiesību noteikumiem iecēlējinstitūcijai
         netiek piešķirta rīcībspēja un vēl jo vairāk iespēja izlemt, vai uzsākt invaliditātes noteikšanas procesu, bet tikai tai piešķir
         tiesības noteikt invaliditāti un līdz ar to iecēlējinstitūcijai ir pienākums uzsākt invaliditātes statusa piešķiršanas procesu,
         ja tā atklāj, ka šajos noteikumos paredzētie nosacījumi ir izpildīti. Uzskatīt, ka lietas iesniegšana invaliditātes komisijai
         jebkurā gadījumā ir tikai administrācijas izvēle, būtu pretēji Civildienesta noteikumu 78. pantam, jo šādu nosacījumu attiecībā
         uz lietas iesniegšanu minētajai komisijai piemērošanas rezultātā ierēdnim zustu viņam piešķirtās tiesības. Līdz ar to iecēlējinstitūcija
         var atteikties uzsākt invaliditātes noteikšanas procesu tikai tādā gadījumā, ja nav izpildīts kāds no paredzētajiem nosacījumiem.
         Līdz ar to ierēdnis, kuram nav pienākuma pārtraukt pildīt dienesta pienākumus savas invaliditātes dēļ, jo viņam vai nu jau
         ir piešķirta izdienas pensija, vai arī viņš jau ir atkāpies no amata, nevar pieprasīt uzsākt viņa invaliditātes statusa piešķiršanas
         procesu.

      Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 59. panta 4. punktu, kurā ir paredzēts, ka iecēlējinstitūcija lietu par ierēdni, kura slimības
         atvaļinājumi triju gadu laikā kopā pārsniedz 12 mēnešus, var iesniegt invaliditātes komisijai, lietas iesniegšana invaliditātes
         komisijā ir tikai iespēja, kura nav piemērojama šajā lietā, jo invaliditātes komisiju administrācijai lūdz sasaukt ierēdnis.
         Šis tiesību noteikums īpaši attiecas uz tiem gadījumiem, kuros invaliditātes noteikšanas process ir uzsākts pēc administrācijas
         iniciatīvas. Tādēļ saskaņā ar to invaliditātes statusa piešķiršanas procesu iecēlinstitūcijai tiek atļauts uzsākt pēc savas
         iniciatīvas tikai tad, ja ierēdnis slimības atvaļinājumā atrodas vairāk par noteikto laika posmu – ar šo laika nosacījumu
         tiek nodrošināts, ka ierēdnim ir saprātīgs laika periods, kurā viņš var atveseļoties un atsākt savu pienākumu pildīšanu, pirms
         viņš tiek pensionēts invaliditātes dēļ. Līdz ar to iecēlējinstitūcija nevar atsacīties uzsākt attiecīgā ierēdņa invaliditātes
         statusa piešķiršanas procesu, pamatojoties uz to, ka viņa slimības atvaļinājums kopā ir bijis mazāk nekā pieprasītie 12 mēneši
         un ka tādējādi viņš nav izpildījis Civildienesta noteikumu 59. panta 4. punktā paredzēto laika nosacījumu, jo attiecīgais
         laika nosacījums nav piemērojams attiecībā uz lūgumu, kas ir iesniegts saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu.

      (skat. 48.–53. un 56. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1984. gada 17. maijs, 12/83 Bähr/Komisija, Recueil, 2155. lpp., 12. un 13. punkts; 2005. gada 13. janvāris, C‑181/03 P Nardone/Komisija, Krājums, I‑199. lpp., 39. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2000. gada 16. jūnijs, T‑84/98 C/Padome, Recueil FP, I‑A‑113. un II‑497. lpp., 68. punkts; 2003. gada 21. oktobris, T‑302/01 Birkhoff/Komisija, Recueil FP, I‑A‑245. un II‑1185. lpp., 38. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 16. janvāris, F‑119/05 Gesner/ITSB, Krājums, II‑0000 lpp., 33. punkts.

      2.     Civildienesta noteikumu 59. panta 1. punkts, kas attiecas uz slimības atvaļinājumu, un 78. punkta pirmā daļa, kas attiecas
         uz invaliditātes piešķiršanu, ņemot vērā to dažādos mērķus, paredz atšķirīgas procedūras. Tomēr no Civildienesta noteikumu
         VIII pielikuma 13. panta nepārprotamajiem noteikumiem, kas saskaņā ar Civildienesta noteikumu 78. pantu paredz nosacījumus,
         kādos ierēdnim piešķir tiesības uz invaliditātes pensiju, izriet, ka vienīgi ierēdnis, kurš ir spiests pārtraukt dienesta
         pienākumu izpildi, jo nevar tos turpināt savas invaliditātes dēļ, var būt invaliditātes statusa piešķiršanas procesa objekts.
         No tā izriet, ka ierēdnis, kura veselības stāvoklis netraucē viņam pildīt dienesta pienākumus, nevar acīmredzami pieprasīt
         invaliditātes pensiju.

      Tādēļ, kaut arī Civildienesta 59. panta 1. punktā un 78. panta pirmajā daļā ir paredzētas minētās procedūras, iestāde var
         pamatoties uz strīdu izšķiršanas procedūras iznākumu, saskaņā ar kuru secināja, ka ierēdnis var pildīt savus pienākumus, lai
         neatļautu viņu pārbaudīt invaliditātes komisijai, ja patoloģija, kuru ierēdnis vēlas uzrādīt invaliditātes komisijai, ir tā
         pati, kuru izmeklēja ārsts–šķīrējtiesnesis. Tāpat šādā gadījumā atteikumu sasaukt invaliditātes komisiju iestāde var pamatot,
         ja ierēdņa lūgumam ir ļaunprātīgs raksturs, it īpaši ja bez jebkādiem jauniem apstākļiem tiek apstrīdēti medicīniskās strīda
         izšķiršanas procedūras secinājumi vai bez pamatojuma norādīts uz jaunu patoloģiju.

      (skat. 59.–61. punktu)
      Atsauces
       Tiesa: 1975. gada 9. jūlijs, 42/74 un 62/74 Vellozzi/Komisija, Recueil, 871. lpp., 25.–27. punkts; Bähr/Komisija, minēts iepriekš, 12. punkts; Nardone/Komisija, minēts iepriekš, 39. punkts.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 25.jūnijā.#Roda Golf & Beach Resort SL.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier - Spānija.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Tiesas kompetence - Jēdziens "strīds" - Regula (EK) Nr. 1348/2000 - Ārpustiesas dokumentu izsniegšana ārpus tiesvedības - Notariālais akts.#Lieta C-14/08.

text:
      Lieta C‑14/08
      Roda Golf & Beach Resort SL
      (Juzgado de Primera Instancia e Instrucción Nr. 5 de San Javier lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas kompetence – Jēdziens “strīds” – Regula (EK) Nr. 1348/2000 – Ārpustiesas dokumentu izsniegšana ārpus tiesvedības – Notariālais akts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Akts, kas pieņemts, pamatojoties uz Līguma trešās daļas IV sadaļu – Regula Nr. 1348/2000
            par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs
      (EKL 68. pants)
      2.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Akts, kas pieņemts, pamatojoties uz Līguma trešās daļas IV sadaļu – Regula Nr. 1348/2000
            par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs
      (EKL 68. pants un Padomes Regula Nr. 1348/2000)
      3.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Tiesas un ārpustiesas dokumentu izsniegšana un paziņošana – Regula Nr.1348/2000 – Ārpustiesas
            dokumenti
      (Padomes Regulas Nr. 1348/2000 16. pants)
      4.        Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Tiesas un ārpustiesas dokumentu izsniegšana un paziņošana – Regula Nr.1348/2000 – Piemērošanas
            joma
      (EKL 65. pants un Padomes Regulas Nr. 1348/2000 2. panta 1. un 2. punkts un 14. pants)
      1.        Kad Tiesai tiek lūgts sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar EKL 68. pantu, tai nav jāizšķir domstarpības jautājumā, vai
         ir vai nav iespējams pārsūdzēt nolēmumu, kurš iesniedzējtiesai jāpieņem tiesvedībā pamata lietā, ja vien iesniedzējtiesa lūgumā
         sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādījusi, ka nolēmums, kas tai jāpieņem pamata lietā, būs pieņemts pēdējā instancē.

      (sal. ar 24., 28. un 29. punktu)
      2.        Pat ja var uzskatīt, ka lūgumu saskaņā ar Regulu Nr. 1348/2000 izsniegt tiesas vai ārpustiesas dokumentus saņēmušais kādas
         dalībvalsts tiesas sekretārs rīkojas kā pārvaldes iestāde un tam vienlaikus netiek lūgts izšķirt strīdu, tā tas nav gadījumā
         ar tiesu, kurai jāizlemj par sūdzību, kas iesniegta par šī tiesas sekretāra atteikšanos veikt lūgto izsniegšanu. Šādas pārsūdzības
         mērķis ir atcelt minēto atteikumu, kuru uzskata par iesniedzēja tiesības aizskarošu, konkrēti, tiesības lūgt izsniegt noteiktus
         aktus Regulā Nr. 1348/2000 paredzētajā kārtībā. Līdz ar to iesniedzējtiesa izskata strīdu un tādēļ pilda tiesas funkcijas.

      Šis secinājums paliek nemainīgs, lai arī tiesas sekretārs ietilpst iesniedzējtiesas organizatoriskajā sastāvā. Šis apstāklis
         neietekmē iesniedzējtiesas pamata procedūrā pildīto funkciju, ievērojot, ka šīs procedūras mērķis ir atcelt par iesniedzēja
         tiesības aizskarošu uzskatītu aktu.

      (sal. ar 37.–40. punktu)
      3.        “Ārpustiesas dokumenta” jēdziens Regulas Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu
         Eiropas Savienības dalībvalstīs 16. panta izpratnē ir Kopienu tiesību jēdziens. Gan Amsterdamas līguma mērķis izveidot brīvības,
         drošības un tiesiskuma telpu, gan tiesību aktu attiecībā uz sadarbību tieslietu jomā pārrobežu civilprocesā pieņemšanu pieļaujošas
         sistēmas pārcelšana no LES uz EKL apstiprina dalībvalstu gribu iesakņot šādus pasākumus Kopienu tiesiskajā kārtībā un tādējādi
         iedibināt principu, ka tie ir interpretējami autonomi.

      (sal. ar 48. un 50. punktu)
      4.        Notariāla akta izsniegšana ārpus tiesvedības ietilpst Regulas Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu
         dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs piemērošanas jomā. Šajā sakarā, ņemot vērā, ka sistēmas dokumentu izsniegšanai
         Kopienā mērķis ir iekšējā tirgus pareiza darbība, EKL 65. pantā un Regulā Nr. 1348/2000 paredzētajai tiesu iestāžu sadarbībai
         būtu jābūt ne tikai tiesvedībās vien, bet tā var rasties arī ārpus šādas procedūras, ja vien attiecīgā sadarbība notiek starpvalstu
         mērogā un ir vajadzīga iekšējā tirgus pareizai darbībai.

      Šī ārpustiesas dokumenta jēdziena plašā izpratne nedraud pārlieku noslogot valstu tiesu resursus, jo, pirmkārt, saskaņā ar
         Regulas Nr. 1348/2000 2. panta 1. un 2. punktu par sūtītājām iestādēm vai saņēmējām iestādēm izsniegšanai dalībvalstis var
         izraudzīties arī citas iestādes, kas nav šīs tiesas, un, otrkārt, minētās regulas 14. pantā dalībvalstīm turklāt ļauts paredzēt
         tiesības veikt izsniegšanu citā dalībvalstī dzīvojošām personām tieši pa pastu. Saskaņā ar minētās regulas 16. pantu šie abi
         noteikumi ir piemērojami ārpustiesas dokumentu izsniegšanai.

      (sal. ar 55., 56., 59.–61. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 25. jūnijā (*)

      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas kompetence – Jēdziens “strīds” – Regula (EK) Nr. 1348/2000 – Ārpustiesas dokumentu izsniegšana ārpus tiesvedības – Notariālais akts
      Lieta C‑14/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 68. pantam, ko Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier (Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 3. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 14. janvārī, tiesvedībā

      Roda Golf & Beach Resort SL.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Klučka [J. Klučka], U. Lehmuss [U. Lõhmus], P. Linda [P. Lindh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Roda Golf & Beach Resort SL vārdā – E. Lopesa Ajuso [E. López Ayuso], abogada,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑Medel Bascones], pārstāvis,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Kempere [J. Kemper], pārstāvji,

      –        Grieķijas valdības vārdā – S. Hala [S. Chala], pārstāve,

      –        Itālijas valdības vārdā – R. Adams [R. Adam], pārstāvis, kuram palīdz V. Ferante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,

      –        Latvijas valdības vārdā – E. Balode‑Buraka un E. Eihmane, pārstāves,
      –        Ungārijas valdības vārdā – G. Ivāns [G. Iván], pārstāvis,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Slovākijas valdības vārdā – J. Čorba [J. Čorba], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Džoriss [V. Joris] un F. Himeno Fernandess [F. Jimeno Fernández], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 5. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1348/2000 par
         tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs (OV L 160, 37. lpp.)
         16. pantu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prasību, ko Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier (Sanhavjeras Pirmās instances un izmeklēšanas tiesa Nr. 5) cēlusi Roda Golf & Beach Resort SL (turpmāk tekstā – “Roda Golf”) par šīs tiesas sekretāra atteikumu ārpus tiesvedības adresātiem ar juridisko adresi Apvienotajā Karalistē un Īrijā izsniegt
         notariālu aktu par paziņojumu un pieprasījumu, ar kuru paziņots, ka Roda Golf vienpusēji izbeidz ar katru no minētajiem adresātiem noslēgtos kopskaitā sešpadsmit nekustamā īpašuma pirkuma līgumus.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesības un starptautiskās tiesības
      3        Ar 1997. gada 26. maija aktu Eiropas Savienības Padome, pamatojoties uz Līguma par Eiropas Savienību K3. pantu (Līguma par
         Eiropas Savienību K–K9. pants aizstāts ar LES 29.–42. pantu), sagatavoja Konvenciju par tiesas un ārpustiesas civillietu un
         komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs (OV C 261, 1. lpp.).

      4        Minētā konvencija nav stājusies spēkā. Ņemot vērā, ka tās teksts lielā mērā tika pārņemts Regulā Nr. 1348/2000, minētās regulas
         preambulā atgādināts minētās konvencijas skaidrojošais ziņojums (OV 1997, C 261, 26. lpp.).

      5        Regulā Nr. 1348/2000 noteikta kārtība tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanai starp dalībvalstīm.

      6        Šīs regulas preambulas otrajā apsvērumā noteikts:

      “Pareiza iekšējā tirgus darbība ir saistīta ar vajadzību uzlabot un paātrināt tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu
         dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai dalībvalstīs [Iekšējā tirgus pareizai darbībai vajadzīgs uzlabot un paātrināt tiesas un
         ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu starp dalībvalstīm to izsniegšanai].”

      7        Tās preambulas sestajā apsvērumā noteikts:

      “Tiesvedības efektivitāte un ātrums civillietās nozīmē, ka tiesas un ārpustiesas dokumentu nosūtīšanai dalībvalstu iecelto
         vietējo iestāžu starpā ir jābūt tiešai un izmantojot ātrus līdzekļus. [Tiesvedības efektivitātei un ātrumam civillietās vajadzīgs,
         lai tiesas un ārpustiesas dokumentu nosūtīšana dalībvalstu iecelto vietējo iestāžu starpā tiktu veikta tieši un izmantojot
         ātrus līdzekļus] [..]”

      8        Regulas Nr. 1348/2000 2. panta 1. punktā noteikts, ka “katra dalībvalsts izraugās valsts amatpersonas, iestādes vai citas
         personas, še turpmāk “sūtītājas iestādes”, kuru kompetencē ir tiesas vai ārpustiesas dokumentu nosūtīšana, lai izsniegtu citā
         dalībvalstī”. Saskaņā ar minētās regulas 23. panta 1. punktu dalībvalstis šo informāciju paziņo Eiropas Kopienu Komisijai,
         kura to publicē Oficiālajā Vēstnesī.

      9        No Spānijas Karalistes saskaņā ar minēto 23. pantu (OV 2001, C 151, 4. lpp., un C 202, 10. lpp.) sniegtajiem paziņojumiem
         izriet, ka Spānijā sūtītājas iestādes ir dažādu Juzgados (tiesu viena tiesneša sastāvā) un Tribunales (koleģiālu tiesu) Secretarios Judiciales (tiesas sekretāri).

      10      Regulas Nr. 1348/2000 III nodaļā ar virsrakstu “Ārpustiesas dokumenti” esošajā 16. pantā noteikts:

      “Ārpustiesas dokumentus var nosūtīt izsniegšanai citā dalībvalstī saskaņā ar šīs regulas noteikumiem.”
      11      Šīs regulas 17. panta b) punktā paredzēts izveidot glosāriju par dokumentiem, kurus var izsniegt saskaņā ar minēto regulu.

      12      Šis glosārijs ir Komisijas 2001. gada 25. septembra Lēmuma 2001/781/EK, ar ko apstiprina saņēmēju iestāžu rokasgrāmatu un
         to dokumentu glosāriju, kurus var izsniegt saskaņā ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1348/2000 (OV L 298, 1. lpp., un – labojumi
         – OV 2002, L 31, 88. lpp., un OV 2003, L 60, 3. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2007. gada 16. jūlija
         Lēmumu 2007/500/EK (OV L 185, 24. lpp.), II pielikumā. Tajā ir ietverta informācija, ko saskaņā ar Regulas Nr. 1348/2000 17. panta
         b) punktu sniedz dalībvalstis. Attiecībā uz Spāniju cita starpā ir noteikts, ka “izsniedzamie ārpustiesas dokumenti ir netiesas
         dokumenti, ko izdevušas publiskas iestādes, kurām saskaņā ar Spānijas tiesību aktiem piekrīt veikt izsniegšanu”. [Neoficiāls
         tulkojums]

      13      Regula Nr. 1348/2000 ir aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 13. novembra Regulu (EK) Nr. 1393/2007 par tiesas
         un ārpustiesas civillietu vai komerclietu dokumentu izsniegšanu dalībvalstīs (dokumentu izsniegšana), ar ko atceļ Padomes
         Regulu (EK) Nr. 1348/2000 (OV L 324, 79. lpp.) un kura pilnā apjomā piemērojama kopš 2008. gada 13. novembra.

      14      Hāgas 1965. gada 15. novembra Konvencijā par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu ārvalstīs
         noteikts iestāžu sadarbības mehānisms, kurš ļauj veikt dokumentu izsniegšanu ar centrālas iestādes starpniecību. Šīs konvencijas
         17. pants attiecas uz ārpustiesas dokumentu izsniegšanu.

      15      Saskaņā ar Regulas Nr. 1348/2000 20. panta 1. punktu tai ir noteicošais spēks attiecībā pret Hāgas 1965. gada 15. novembra
         konvencijas noteikumiem.

       Valsts tiesības
      16      2000. gada 7. janvāra Likuma Nr. 1/2000 par Civilprocesu (Ley 1/2000, de Enjuiciamiento Civil) (2000. gada 8. janvāra BOE Nr. 7, 575. lpp.; turpmāk tekstā – “LEC”) 223. un 224. pantā ir paredzēti šādi noteikumi par lēmumiem, ko civillietās pieņem tiesas sekretārs:

      “223. pants. Organizatoriskie lēmumi
      1.      Tiesas sekretāriem piekrīt pieņemt organizatoriskus lēmumus, ar kuriem tiek nodrošināta lietu virzība atbilstoši likumā noteiktajam.
      2.      Organizatoriskajos lēmumos [vienīgi] izklāsta nolemto, norādot tos pieņēmušā sekretāra vārdu, datumu un parakstu.
      224. pants. Organizatorisko lēmumu pārskatīšana
      1.      Nav spēkā organizatoriskie lēmumi, ar kuriem izlemti jautājumi, kas saskaņā ar likumu jāizlemj ar procesuālo lēmumu, rīkojumu
         vai spriedumu.

      2.      Iepriekšējā punktā neminētajos gadījumos organizatoriskie lēmumi var tikt atcelti arī pēc tā lietas dalībnieka lūguma, kura
         intereses tajos ir aizskartas, ja tie ir pretrunā kādai tiesību normai vai ar tiem izlemti jautājumi, kuri saskaņā ar šo likumu
         jāizlemj [tiesneša pieņemtā] procesuālā lēmumā.

      3.      Iepriekšējā punktā minēto apstrīdēšanu izskata un izlemj saskaņā ar noteikumiem par recours en rétractation [atvasināts no spāņu recurso de reposición, proti, civilprocesā Spānijas LEC 451.–454. pantā paredzēts tiesību aizsardzības līdzeklis procesuālo lēmumu vai rīkojumu, bet ne spriedumu, grozīšanai vai
         atcelšanai, kuru iesniedz attiecīgo procesuālo lēmumu vai rīkojumu pieņēmušajai instancei un kura iesniegšana neaptur tā izpildi].”

      17      Attiecībā uz LEC 224. pantā minēto recours en [rétractation] tā 454. pantā noteikts:

      “Rīkojuma, ar kuru tiek izlemts par recours en rétractation, nepārsūdzamība

      Izņemot gadījumus, kad ir pieļaujama sūdzība [recurso de queja – civilprocesā Spānijas LEC 494.–495. pantā paredzēta sūdzība par atteikumu pieņemt pārsūdzību apelācijas, kasācijas vai citā kārtībā, kuru iesniedz
         augstākas instances tiesai, kuras piekritībā būtu izskatīt nepieņemto pārsūdzību], rīkojums, ar kuru tiek izlemts par recours en rétractation, nav pārsūdzams, tomēr neliedzot pēc vajadzības atkārtoti pievērst uzmanību jautājumam, par kuru ir recours en rétractation, gadījumā, ja tiek pārsūdzēts galīgais nolēmums.”

      18      Saskaņā ar LEC 455. pantu par Juzgados de Primera Instancia [pirmās instances tiesu] rīkojumiem var celt apelācijas sūdzību, ja vien tie ir “galīgi” vai ja “[tas] īpaši noteikts likumā”.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      19      2007. gada 2. novembrī sabiedrība Roda Golf, kas dibināta [un pastāv] saskaņā ar Spānijas tiesībām, iesniedzējtiesas sekretāram lūdza saskaņā ar Regulu Nr. 1348/2000
         nosūtīt kompetentajām Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajā Karalistē un Īrijā esošajām saņēmējām iestādēm sešpadsmit
         vēstules, kas adresētas adresātiem ar juridisko adresi kādā no šīm abām dalībvalstīm. Šo vēstuļu mērķis bija vienpusēji izbeigt
         nekustamo īpašumu pirkuma līgumus, ko šī sabiedrība bija noslēgusi ar minētajiem adresātiem. To saturs neliecina par saistību
         ar kādu notiekošu tiesvedību.

      20      No Tiesai iesniegtajiem iesniedzējtiesas lietas materiāliem izriet un prasītāja pamata lietā apsvērumos apgalvo, ka tā pie
         kāda Sanhavjeras notāra ir sastādījusi aktu par paziņojumu un pieprasījumu, kas iereģistrēts notariālo aktu grāmatā ar Nr. 111,
         kurā lūdza šim pēdējam minēto aktu paziņot ar tiesas sekretāra, kas atbilstoši Spānijas Karalistes saskaņā ar Regulas Nr. 1348/2000
         23. pantu veiktajam paziņojumam ir kompetentā iestāde, starpniecību.

      21      Iesniedzējtiesas sekretārs atteicās nosūtīt pamata lietā esošo aktu, pamatojoties uz to, ka tā izsniegšana nebūtu veikta notiekošā
         tiesvedībā un tādējādi neietilpstot Regulas Nr. 1348/2000 piemērošanas jomā.

      22      Roda Golf šo lēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā. Citu argumentu starpā tā apgalvoja, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1348/2000 ārpustiesas
         dokumentus varot izsniegt ārpus tiesvedības.

      23      Šādos apstākļos Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai [..] Regulas Nr. 1348/2000 piemērošanas jomā ietilpst tikai un vienīgi privātpersonu starpā notiekoša ārpustiesas dokumentu
         nosūtīšana izsniegšanai, izmantojot Eiropas Savienības [dalībvalstu] tiesu materiālos un personāla resursus un pamatojoties
         uz Eiropas Kopienu tiesību aktiem, neuzsākot tiesvedību?

      2)      Vai [turpretim] Regulu Nr. 1348/2000 piemēro tikai un vienīgi tiesu iestāžu sadarbībā starp dalībvalstīm un kādā notiekošā
         tiesvedībā [EKL 61. panta c) punkts, 67. panta 1. punkts un 65. pants un Regulas Nr. 1348/2000 preambulas sestais apsvērums]?”

       Par Tiesas kompetenci
      24      Komisija izvirza divas iebildes par uzdoto jautājumu neietilpšanu Tiesas kompetencē. Pirmkārt, tā apgalvo, ka iesniedzējtiesas
         pamata lietā pieņemamais nolēmums būšot galīgs [rīkojums], kuru būšot iespējams pārsūdzēt saskaņā ar LEC 455. pantu. Tādēļ lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu esot nepieņemams tāpēc, ka saskaņā ar EKL 68. pantu prejudiciālus jautājumus
         saistībā ar EK līguma trešās daļas IV sadaļu Tiesai drīkst uzdot tikai dalībvalsts tiesas, kuru nolēmumus saskaņā ar attiecīgās
         valsts tiesību sistēmu nevar pārsūdzēt.

      25      Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 68. pantu, ja jautājums par tādu Eiropas Kopienas iestāžu aktu interpretāciju, kas
         pieņemti, pamatojoties uz minēto IV sadaļu, ir radies kādas dalībvalsts tiesā, kuras nolēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts
         tiesību sistēmu nevar pārsūdzēt, tad šī tiesa, ja tā uzskata, ka attiecīgais jautājums ir jāizlemj, lai tā varētu izspriest
         lietu, lūdz Tiesu sniegt par to savu nolēmumu.

      26      Šajā tiesvedībā uzdotie jautājumi attiecas uz Regulas Nr. 1348/2000 interpretāciju. Tā kā minēto regulu Padome pieņēmusi,
         pamatojoties uz EK līguma trešās daļas IV sadaļā ietilpstošo EKL 61. panta c) punktu un EKL 67. panta 1. punktu, šajā lietā
         ir piemērojams EKL 68. pants.

      27      Ņemot vērā šos apstākļus, Tiesai lūgt sniegt nolēmumu minētās regulas interpretācijas jautājumā drīkst tikai dalībvalsts tiesa,
         kuras nolēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesībām nevar pārsūdzēt.

      28      Šajā ziņā ģenerāladvokāts savu secinājumu 41. punktā norādījis uz Spānijas tiesu prakses dažādību jautājumā par iespēju pārsūdzēt
         tādu nolēmumu kā tas, kurš iesniedzējtiesai jāpieņem tiesvedībā pamata lietā. Lai arī Komisija šajā sakarā norāda uz vairākiem
         valsts tiesu rīkojumiem, kuros šāda iespēja ir tikusi atzīta, tomēr patiesība ir arī tas, ka šajā jautājumā pastāv ne vien
         pretrunīga tiesu prakse, bet arī domstarpības juridiskajā literatūrā, kuras daļa autoru noliedz jebkādu pārsūdzības iespēju
         saistībā ar šādu procedūru.

      29      Šo domstarpību izšķirt nav Tiesas ziņā. Šajā gadījumā iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir norādījusi, ka
         nolēmums, kas tai jāpieņem pamata lietā, būs pieņemts pēdējā instancē.

      30      Tādēļ Komisijas celtā pirmā iebilde par kompetences neesamību ir jānoraida.

      31      Otrkārt, Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesa izskata nevis strīdu, bet gan “netiesas lietu”. Tādējādi Tiesas kompetencē neesot
         sniegt nolēmumu par uzdotajiem jautājumiem, jo tie uzdoti situācijā, kurā valsts tiesa darbojas pārvaldes iestādes statusā
         un nepilda tiesu funkcijas.

      32      No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka prejudiciālie jautājumi tikuši uzdoti saistībā ar recours en [rétractation], kas iesniegta par tiesas sekretāra atteikšanos nodrošināt pamata prāvā aplūkojamā akta izsniegšanu. Vienīgā ar šo recours [en rétractation] saistītās procedūras dalībniece ir prasītāja pamata lietā.

      33      Šajā sakarā jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 234. pantu, kas saskaņā ar EKL 68. pantu ir piemērojams attiecībā uz EK līguma trešās
         daļas IV sadaļu, iespēja vērsties Tiesā nav pakārtota nosacījumam, lai tiesvedībā, saistībā ar kuru iesniedzējtiesa uzdod
         prejudiciālu jautājumu, tiktu ievērots pušu sacīkstes princips (skat. 1994. gada 17. maija spriedumu lietā C‑18/93 Corsica Ferries, Recueil, I‑1783. lpp., 12. punkts).

      34      Tomēr no minētā EKL 234. panta izriet, ka valsts tiesas drīkst vērsties Tiesā vienīgi tad, ja tās izskata strīdu un tām ir
         lūgts taisīt spriedumu procedūrā, kuras noslēgumā paredzēts pieņemt tiesas nolēmumu (skat. 1980. gada 18. jūnija rīkojumu
         lietā 138/80 Borker, Recueil, 1975. lpp., 4. punkts; 1986. gada 5. marta rīkojumu lietā 318/85 Greis Unterweger, Recueil, 955. lpp., 4. punkts; 1995. gada 19. oktobra spriedumu lietā C‑111/94 Job Centre, Recueil, I‑3361. lpp., 9. punkts, un 2001. gada 14. jūnija spriedumu lietā C‑178/99 Salzmann, Recueil, I‑4421. lpp., 14. punkts).

      35      Tādējādi nevar uzskatīt, ka iesniedzējiestāde pildītu tiesas funkciju, kad tā rīkojas kā pārvaldes iestāde un tai vienlaikus
         nav lūgts izšķirt strīdu. Tā ir gadījumā, piemēram, kad tā lemj par sabiedrības ierakstīšanu reģistrā atbilstoši procedūrai,
         kas nav vērsta uz iesniedzēja tiesības aizskaroša akta atcelšanu (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Job Centre, 11. punkts, un lietā Salzmann, 15. punkts, kā arī 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑182/00 Lutz u.c., Recueil, I‑547. lpp., 14. punkts; šajā sakarā skat. arī 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑210/06 Cartesio, Krājums, I‑0000. lpp., 57. punkts).

      36      Savukārt apelācijas sūdzība par kādas par reģistra kārtošanu atbildīgas zemākas instances tiesas nolēmumu, ar kuru noraidīts
         ierakstīšanas lūgums, ir vērsta uz attiecīgā par iesniedzēja tiesības aizskarošu uzskatītā lēmuma atcelšanu, un tādēļ tiesā,
         kura to izskata, ir uzsākta tiesvedība un tā pilda tiesas funkciju (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Cartesio, 58. punkts). Tādējādi šādā gadījumā apelācijas instances tiesa principā ir jāuzskata par tiesu, kura ir tiesīga uzdot prejudiciālu
         jautājumu Tiesai saskaņā ar EKL 234. pantu (šādus gadījumus tostarp skat. 2003. gada 15. maija spriedumā lietā C‑300/01 Salzmann, Recueil, I‑4899. lpp.; 2005. gada 13. decembra spriedumā lietā C‑411/03 SEVIC Systems, Krājums, I‑10805. lpp.; 2007. gada 11. oktobra spriedumā lietā C‑117/06 Möllendorf un Möllendorf‑Niehuus, Krājums, I‑8361. lpp., kā arī iepriekš minētajā spriedumā lietā Cartesio).

      37      Šī judikatūra ir attiecināma uz šo lietu. Pat ja var uzskatīt, ka lūgumu saskaņā ar Regulu Nr. 1348/2000 izsniegt tiesas vai
         ārpustiesas dokumentus saņēmušais tiesas sekretārs rīkojas kā pārvaldes iestāde un tam vienlaikus netiek lūgts izšķirt strīdu,
         tā tas nav gadījumā ar tiesu, kurai jāizlemj par sūdzību, kas iesniegta par šī tiesas sekretāra atteikšanos veikt lūgto izsniegšanu.

      38      Šādas pārsūdzības mērķis ir atcelt minēto atteikumu, kuru uzskata par iesniedzēja tiesības, konkrēti, tiesības lūgt izsniegt
         noteiktus aktus Regulā Nr. 1348/2000 paredzētajā kārtībā aizskarošu.

      39      Līdz ar to iesniedzējtiesa izskata strīdu un tādēļ pilda tiesas funkcijas.

      40      Šis secinājums paliek nemainīgs, lai arī tiesas sekretārs ietilpst iesniedzējtiesas organizatoriskajā sastāvā. Šis apstāklis
         neietekmē iesniedzējtiesas pamata procedūrā pildīto funkciju, ievērojot, ka šīs procedūras mērķis ir atcelt par iesniedzēja
         tiesības aizskarošu uzskatītu aktu.

      41      No iepriekš izklāstītā izriet, ka jānoraida arī Komisijas celtā otrā iebilde par kompetences neesamību.

      42      Tādējādi atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem ir Tiesas kompetencē.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      43      Ar šiem diviem jautājumiem, kas izvērtējami kopīgi, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai ārpustiesas dokumentu izsniegšana ārpus
         tiesvedības, ja to veic privātpersonu starpā, ietilpst minētās regulas piemērošanas jomā.

       Iepriekšējs apsvērums
      44      Vispirms jānosaka, vai jēdziens “ārpustiesas dokuments” Regulas Nr. 1348/2000 16. panta izpratnē ir Kopienu tiesību jēdziens
         vai turpretim – valsts tiesību jēdziens.

      45      Spānijas, Čehijas, Vācijas, Grieķijas, Latvijas, Ungārijas un Polijas valdības uzskata, ka ārpustiesas dokumenta jēdziena
         saturu jānosaka atbilstoši katras dalībvalsts tiesībām. Tās apgalvo, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1348/2000 jautājums par to,
         vai [vispār] – un apstiprinošas atbildes gadījumā – kurus ārpustiesas dokumentus var izsniegt, ir atstāts dalībvalstu ziņā.
         Šajā sakarā tās atsaucas uz šīs regulas 17. panta b) punktu, kurā kā tās īstenošanas pasākums minēta izsniedzamo dokumentu
         glosārija izveidošana, un uzsver, ka attiecīgajā glosārijā uzskaitīti šie akti, kuru saturs ir atšķirīgs katrā dalībvalstī.

      46      Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1348/2000 mērķis ir uzlabot un paātrināt tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu
         nosūtīšanu starp dalībvalstīm to izsniegšanai. Tomēr ārpustiesas dokumenta jēdziens minētajā regulā precīzi un vienveidīgi
         definēts netiek.

      47      Atbilstoši šīs regulas 17. panta b) punktā noteiktajam ar to Komisijai tiek uzticēts, apspriežoties ar dalībvalstīm, izveidot
         glosāriju, kurā norādīti dokumenti, kurus var izsniegt. Minētā glosārija ievaddaļā norādīts, ka dalībvalstu šādi sniegtā informācija
         ir vienīgi indikatīva. Tomēr tā saturs liecina, ka saskaņā ar minēto regulu izsniedzamo dokumentu loku tās Komisijas uzraudzībā
         ir noteikušas visnotaļ atšķirīgi. Tomēr, neraugoties uz minētā glosārija esamību, “ārpustiesas dokumenta” jēdziens Regulas
         Nr. 1348/2000 16. panta izpratnē jāuzskata par Kopienu tiesību jēdzienu.

      48      Gan Amsterdamas līguma mērķis izveidot brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, tādējādi piešķirot Kopienai jaunu dimensiju,
         gan tiesību aktu attiecībā uz sadarbību tieslietu jomā pārrobežu civilprocesā pieņemšanu pieļaujošas sistēmas pārcelšana no
         LES uz EKL apstiprina dalībvalstu gribu iesakņot šādus pasākumus Kopienu tiesiskajā kārtībā un tādējādi iedibināt principu,
         ka tie ir interpretējami autonomi (2005. gada 8. novembra spriedums lietā C‑443/03 Leffler, Krājums, I‑9611. lpp., 45. punkts).

      49      Turklāt tas apstāklis, ka tika izvēlēta nevis Komisijas sākotnēji piedāvātā direktīvas, bet gan regulas forma (skat. OV 1999,
         C 247 E, 11. lpp.), norāda uz to, kādu nozīmi Kopienu likumdevējs piešķir Regulas Nr. 1348/2000 tiesību normas tiešai un vienveidīgai
         piemērošanai (iepriekš minētais spriedums lietā Leffler, 46. punkts).

      50      No iepriekš izklāstītā izriet, ka “ārpustiesas dokumenta” jēdziens Regulas Nr. 1348/2000 16. panta izpratnē ir Kopienu tiesību
         jēdziens.

       Par Regulas Nr. 1348/2000 piemērošanas jomu
      51      Jautājumā par to, vai ārpustiesas dokumentu izsniegšana ārpus tiesvedības ietilpst Regulas Nr. 1348/2000 piemērošanas jomā,
         Spānijas un Slovākijas valdības apgalvo, ka, lai dokumentu varētu uzskatīt par ārpustiesas dokumentu, tam būtu jābūt konkrētai
         saiknei vai nu ar notiekošu tiesvedību, vai ar šādas tiesvedības uzsākšanu.

      52      Roda Golf un Vācijas, Grieķijas, Itālijas, Latvijas, Ungārijas un Polijas valdības, kā arī Komisija uzskata citādi.

      53      Šajā sakarā jānorāda, ka EKL 61. panta c) punkts ir Regulas Nr. 1348/2000 juridiskais pamats. Šajā tiesību normā atļauts veikt
         EKL 65. pantā minētos pasākumus, lai pakāpeniski izveidotu telpu, kurā valda brīvība, drošība un tiesiskums. Ar šiem pasākumiem,
         kas attiecas uz tiesu iestāžu sadarbību pārrobežu civilprocesā, saskaņā ar iepriekš minēto EKL 65. pantu tostarp paredzēts
         uzlabot un vienkāršot kārtību tiesas un ārpustiesas dokumentu izsniegšanai ārvalstīs, ciktāl tas vajadzīgs iekšējā tirgus
         pienācīgas darbības nodrošināšanai.

      54      Tāpat arī Regulas Nr. 1348/2000 preambulas otrajā apsvērumā noteikts, ka iekšējā tirgus pareizai darbībai vajadzīgs uzlabot
         un paātrināt tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu starp dalībvalstīm to izsniegšanai.

      55      Tādējādi ar EKL 65. pantu un Regulu Nr. 1348/2000 paredzēts izveidot sistēmu dokumentu izsniegšanai Kopienā, kuras mērķis
         ir [nodrošināt] iekšējā tirgus pareizu darbību.

      56      Ņemot vērā šo mērķi, šajā pantā un regulā paredzētajai tiesu iestāžu sadarbībai būtu jābūt ne tikai tiesvedībās vien. Šī sadarbība
         var rasties gan notiekošā tiesvedībā, gan ārpus šādas procedūras, ja vien attiecīgā sadarbība notiek starpvalstu mērogā un
         ir vajadzīga iekšējā tirgus pareizai darbībai.

      57      Pretēji tam, kā apgalvo Spānijas, Polijas un Slovākijas valdības, ar to vien, ka Regulas Nr. 1348/2000 preambulas sestajā
         apsvērumā norāde uz efektivitāti un ātrumu izdarīta vienīgi saistībā ar tiesvedību, nepietiek, lai no šīs regulas piemērošanas
         jomas izslēgtu visus dokumentus, kas nav sagatavoti saistībā ar notiekošu tiesvedību. Šajā apsvērumā vienīgi norādīts uz vienu
         no minētās regulas pamatmērķa loģiskajiem iznākumiem. Tādēļ minētajā preambulas apsvērumā izdarītā norāde uz ārpustiesas dokumentiem
         saistībā ar tiesvedību jāsaprot tādējādi, ka šāda dokumenta izsniegšanu var lūgt saistībā ar notiekošu tiesvedību.

      58      Turklāt, kā izriet no šā sprieduma 20. punkta, iesniedzējtiesas sekretāram izsniegšanai nosūtīto pamata lietas dokumentu sastādījis
         notārs, un kā tāds tas ir ārpustiesas dokuments Regulas Nr. 1348/2000 16. panta izpratnē.

      59      Attiecībā uz Spānijas un Polijas valdību paustajām bažām par to, ka ārpustiesas dokumenta jēdziena plaša izpratne radītu pārlieku
         slogu valstu tiesu resursiem, jānorāda, ka no Regulas Nr. 1348/2000 saistībā ar izsniegšanu izrietošie pienākumi nebūt katrā
         ziņā neattiecas uz valstu tiesām. Dalībvalstu ziņā ir izraudzīties sūtītājas iestādes un saņēmējas iestādes, kas saskaņā ar
         minētās regulas 2. panta 1. un 2. punktu var būt “valsts amatpersonas, iestādes vai citas personas”. Tādējādi tās pēc saviem
         ieskatiem var izraudzīties par sūtītājām iestādēm vai saņēmējām iestādēm tiesas vai ārpustiesas dokumentu izsniegšanai arī
         citas iestādes, kas nebūtu valstu tiesas.

      60      Turklāt izsniegšana ar sūtītāju iestāžu un saņēmēju iestāžu starpniecību nav vienīgā Regulā Nr. 1348/2000 paredzētā izsniegšanas
         kārtība. Tādējādi, piemēram, tās 14. pantā dalībvalstīm ļauts paredzēt tiesības veikt izsniegšanu citā dalībvalstī dzīvojošām
         personām tieši pa pastu. Vairākums dalībvalstu šādu izsniegšanu pieņem. Turklāt minētās regulas 15. pantā noteikts, ka tā
         neliedz [dokumentus] izsniegt tieši ar saņēmējas dalībvalsts tiesu [amatpersonu], [ierēdņu] vai citu kompetento personu starpniecību.
         Saskaņā ar minētās regulas 16. pantu šie abi noteikumi ir piemērojami ārpustiesas dokumentu izsniegšanai.

      61      Tādēļ uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka tāda notariālā akta kā pamata prāvā izsniegšana ārpus tiesvedības ietilpst Regulas
         Nr. 1348/2000 piemērošanas jomā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      tāda notariālā akta kā pamata prāvā izsniegšana ārpus tiesvedības ietilpst Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1348/2000
            par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs piemērošanas jomā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.


Tiesas spriedums 1997. gada 18.martā. # Diego Calì & Figli Srl pret Servizi ecologici porto di Genova SpA (SEPG). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Genova - Itālija. # Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. # Lieta C-343/95.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 6.martā. # Golf USA, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas vārdiskas preču zīmes "GOLF USA" reģistrācijas pieteikums - Absolūti atteikuma pamatojumi - Aprakstošs raksturs - Atšķirtspējas neesamība. # Lieta T-230/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (otrā palāta) 2007. gada 6. marta spriedums – Golf USA/ITSB (“GOLF USA”)
      (lieta T‑230/05)
      Kopienas preču zīme – Kopienas vārdiskas preču zīmes “GOLF USA” reģistrācijas pieteikums – Absolūtie atteikuma pamatojumi – Aprakstošs raksturs – Atšķirtspējas neesamība

      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūtie atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm, kuri var kalpot, lai apzīmētu preces īpašības – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 32., 33., 45.,
         49. un 50. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2005. gada 25. aprīļa lēmumu lietā R 823/2004‑2, ar kuru tika noraidīts vārdiskas
                  preču zīmes “GOLF USA” reģistrācijas pieteikums

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes pieteikuma iesniedzēja:

               Golf USA, Inc.

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “GOLF USA” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 25., 28. un 35. klasē, –reģistrācijas pieteikums
                  Nr. 3073715

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrācijas pieteikumu noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  prasību noraidīt;

                  prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2009. gada 7.jūlijā. # Marjorie Danielle Bernard pret Eiropas Policijas birojs (Eiropols). # Civildienesta lietas. # Lieta F-54/08.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 7. jūlijā
      Lieta F‑54/08
      Marjorie Danielle Bernard
      pret
      Eiropas Policijas biroju (Eiropols)
      Civildienests – Eiropola personāls – Dienesta attiecību izbeigšanās – Līguma nepagarināšana – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Procesa organizatorisks pasākums – Tiesvedības izbeigšana
      Priekšmets Prasība, kas iesniegta atbilstoši Konvencijas par Eiropas Policijas biroja izveidi, kuras pamatā ir Līguma par Eiropas Savienību
         K3. pants (Eiropola konvencija), 40. panta 3. punktam un Eiropola Civildienesta noteikumu 93. panta 1. punktam, kurā M. D. Bernard lūdz, pirmkārt, atcelt Eiropola direktora 2007. gada 31. jūlija lēmumu, ar kuru tika atteikts pagarināt viņas līgumu pēc
         2008. gada 31. maija, un atcelt Eiropola direktora 2008. gada 29. februāra lēmumu, ar ko noraidīta viņas iepriekšējā sūdzība
         par iepriekš minēto 2007. gada 31. jūlija lēmumu, otrkārt, lūgums darīt viņai zināmu 2004. gada 25. februāra ziņojumu par
         pārbaudes laika beigām un, visbeidzot, piespriest Eiropolam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus

      Nolēmums Šajos apstākļos vairs nav jālemj par lūgumu darīt zināmu 2004. gada 25. februāra ziņojumu par pārbaudes laika beigām. Atcelt
         2007. gada 31. jūlija lēmumu, ar kuru Eiropola direktors atteica pagarināt prasītājas līgumu pēc 2008. gada 31. maija. Eiropols
         atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      Ierēdņi – Pagaidu darbinieki – Pieņemšana darbā – Līguma uz noteiktu laiku pagarināšana – Administrācijas rīcības brīvība
            – Eiropola darbinieki
      (Eiropola Civildienesta noteikumu 6. pants)
      Administrācijai principā ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz pagaidu darbinieka darba līgumu, kas noslēgti uz noteiktu laiku,
         pagarināšanu, un Kopienu tiesas kontrolei ir jābūt ierobežotai ar pārliecināšanos par to, ka nepastāv acīmredzama kļūda vai
         pilnvaru nepareiza izmantošana.

      Tomēr no brīža, kad administrācija ar iekšējiem noteikumiem ir izstrādājusi īpašu kārtību ar mērķi nodrošināt līgumu pagarināšanas
         procedūru pārskatāmību, to var raksturot kā iestādes automātisku rīcības brīvības ierobežojumu un ar to sākotnējā kārtība,
         kurai bija raksturīgs uz noteiktu laiku noslēgto līgumu pagaidu raksturs, tika pārveidota par [jauno] kārtību, ieviešot pagarināšanas
         principu ar dažiem nosacījumiem. Kopienu iestādes lēmums, kas paziņots visam personālam un kurā ir precizēti kritēriji un
         procedūra, kas piemērojama attiecībā uz līgumu pagarināšanu vai nepagarināšanu, ir uzskatāms par iekšējiem noteikumiem, un
         kā tādi tie ir jāuzskata par rīcības noteikumiem, kurus administrācija ir pati sev noteikusi par saistošiem un no kuriem tā
         nevar atkāpties, nepaskaidrojot cēloņus, kuri tai liek šādi rīkoties, jo pretējā gadījumā tiktu pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes
         princips.

      Eiropola lēmumā, kas ar iekšējiem noteikumiem ir ieviesis īpašu kārtību, nosakot līguma pagarināšanas principu ar dažiem nosacījumiem,
         kuru starpā ietilpst darbinieka profesionālais sniegums, kas tiek novērtēts ikgadējā novērtējuma ziņojumā un kam ir jābūt
         vismaz apmierinošam, ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, atsakot pagarināt līgumu, pamatojoties ar to, ka darbinieka
         profesionālais sniegums ir nepietiekams, kaut arī novērtējuma ziņojumos šis darbinieks kopumā bija saņēmis apmierinošas atzīmes.

      (skat. 46.–48., 50., 51. un 53. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2005. gada 1. marts, T‑258/03 Mausolf/Eiropols, Krājums‑CDL, I‑A‑45. un II‑189. lpp., 23., 25., 26. un 47.–49. punkts.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1965. gada 8. jūlijā. # Stefan Krawczynski pret EAEK Komisiju. # Lieta 83-63.


Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2013. gada 28. februārī. # Dimitrios Pachtitis pret Eiropas Komisiju. # Civildienesta lietas - Vispārējais konkurss. # Lieta F-51/11.