title: Lieta C-40/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. janvārī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – AQ, BO, CP/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/28

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. janvārī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – AQ, BO, CP/Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

      (Lieta C-40/20)
      (2020/C 161/37)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Consiglio di Stato

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: AQ, BO, CP

         Atbildētājas: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca – MIUR, Università degli studi di Perugia

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Direktīvā 1999/70/EK (Padomes Direktīva par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, turpmāk tekstā – “direktīva”) (1) ietvertā pamatnolīguma 5. klauzula ar nosaukumu “Pasākumi, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu”, to skatot kopā ar [šīs direktīvas] 6. un 7. apsvērumu un minētā pamatnolīguma 4. klauzulu (“Diskriminācijas aizlieguma princips”), kā arī ņemot vērā līdzvērtības, efektivitātes un [Eiropas Savienības] tiesību lietderīgās iedarbības principus, nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu kā Likuma Nr. 240/2010 24. panta 3. punkta a) apakšpunkts un 22. panta 9. punkts, kuri ļauj universitātēm bez kvantitatīviem ierobežojumiem izmantot uz noteiktu laiku noslēgtus pētnieku līgumus, kuru ilgums ir trīs gadi un kuri ir pagarināmi uz diviem gadiem, neparedzot to noslēgšanai un pagarināšanai nekādu objektīvu iemeslu, kas ir saistīts ar to noslēdzošās universitātes pagaidu vai ārkārtas vajadzībām, un kuros kā vienīgais ierobežojums vairāku darba attiecību uz noteiktu laiku izmantošanai ar vienu un to pašu personu ir paredzēts tikai ilgums, kas nepārsniedz divpadsmit gadus, pat, ja tie nav nepārtraukti?

                  2)

                  Vai iepriekš minētā pamatnolīguma 5. klauzula, to skatot kopā ar direktīvas 6. un 7. apsvērumu un minētā pamatnolīguma 4. klauzulu, un ņemot vērā tiesību lietderīgās iedarbības principu, nepieļauj valsts tiesisku regulējumu (kā šajā gadījumā Likuma Nr. 240/2010 24. pants un 29. panta 1. punkts), kas ļauj universitātēm pieņemt darbā vienīgi pētniekus uz noteiktu laiku, neparedzot attiecīgajam lēmumam nosacījumu par pagaidu vai ārkārtas vajadzību esamību, neparedzot tam nekādu ierobežojumu, pieļaujot līgumu uz noteiktu laiku potenciāli neierobežoto secīgu izmantošanu minēto universitāšu parastajām mācību un pētniecības vajadzībām?

                  3)

                  Vai iepriekš minētā pamatnolīguma 4. klauzula nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu kā Leģislatīvā dekrēta Nr. 75/2017 20. panta 1. punkts (kas ir interpretēts iepriekš minētajā ministrijas apkārtrakstā Nr. 3/2017), kurā, kaut arī pieļaujot iespēju stabilizēt amatā valsts pētniecības iestāžu pētniekus uz noteiktu laiku – bet vienīgi tad, ja līdz 2017. gada 31. decembrim tiem ir vismaz trīs gadu darba stāžs – minētā iespēja nav pieļauta universitāšu pētniekiem uz noteiktu laiku vienīgi tāpēc, ka Leģislatīvā dekrēta Nr. 75/2017 22. panta 16. punktā to darba tiesiskās attiecības ir atzītas par “publisko tiesību režīmā” esošām, kaut arī minētās attiecības saskaņā ar likumu pamatojas uz darba līgumu, [un] neskatoties uz to, ka Likuma Nr. 240/2010 22. panta 9. punktā valsts pētniecības iestāžu pētniekiem un universitāšu pētniekiem ir paredzēts tāds pats noteikums attiecībā uz maksimālo ilgumu, kāds var būt tām darba tiesiskajām attiecībām uz noteiktu laiku ar universitātēm un pētniecības iestādēm, kuras nodibina, izmantojot turpmākajā 24. pantā paredzētos līgumus vai 22. pantā paredzētos pētniecības pabalstus?

                  4)

                  Vai līdzvērtības un efektivitātes, un ES tiesību lietderīgas iedarbības principi, ņemot vērā minēto pamatnolīgumu, kā arī tā 4. klauzulā ietvertais diskriminācijas aizlieguma princips nepieļauj tādu valsts tiesisku regulējumu (Likuma Nr. 240/2010 24. panta 3. punkta a) apakšpunkts un Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 29. panta 2. punkta d) apakšpunkts un 4. punkts), kas – pat, ja pastāv šajā pašā dekrētā Nr. 81/[2015] noteiktais tiesiskais regulējums, kas ir piemērojams visiem gan publiskā, gan privātā jomā strādājošiem darbiniekiem un kurā (sākot no 2018. gada) ir paredzēts darba tiesisko attiecību uz noteiktu laiku maksimālā ilguma ierobežojums 24 mēneši (ieskaitot līgumu pagarinājumus un attiecību atjaunošanu), un kurā kā nosacījums minētā darba tiesisko attiecību veida izmantošanai valsts pārvaldes nozarē ir paredzēta “pagaidu un ārkārtas vajadzību” esamība,– ļauj universitātēm pieņemt darbā pētniekus, izmantojot noteikta laika līgumu uz trim gadiem, ko var pagarināt uz diviem gadiem, ja ir iegūts šajos trīs gados veiktās pētnieciskās un mācību darbības pozitīvs novērtējums, neparedzot ne pirmā līguma noslēgšanai, ne līguma pagarināšanai nosacījumu par minēto pagaidu vai ārkārtas universitātes vajadzību esamību, ļaujot universitātei pat pēc piecu gadu beigām noslēgt ar to pašu personu vai arī ar citām personām citu tāda paša veida līgumu uz noteiktu laiku, lai apmierinātu tās pašas mācību un pētniecības vajadzības, kas ir saistītas ar iepriekšējo līgumu?

                  5)

                  Vai iepriekš minētā pamatnolīguma 5. klauzula, ņemot vērā arī efektivitātes un līdzvērtības principus, un minētā pamatnolīguma 4. klauzulu, nepieļauj valsts tiesisko regulējumu (Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 29. panta 2. punkta d) apakšpunkts un 4. punkts, un Leģislatīvā dekrēta Nr. 165/2001 36. panta 2. un 5. punkts), kas universitāšu pētniekiem, kuri ir pieņemti darbā ar līgumu uz noteiktu laiku, kura ilgums ir trīs gadi un kuru var pagarināt vēl uz diviem gadiem (saskaņā ar iepriekš minētā Likuma Nr. 240/2010 24. panta 3. punkta a) apakšpunktu), aizliedz pēc tam nodibināt darba tiesiskās attiecības uz nenoteiktu laiku, jo Itālijas tiesību sistēmā nav cita pasākuma, ar kuru varētu novērst un sodīt ļaunprātīgu izmantošanu, kad universitātes izmanto secīgas [darba tiesiskās] attiecības uz noteiktu laiku?

         (1)  Padomes Direktīva 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.).


title: Lieta C-44/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. janvārī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA)/PC, RE

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/29

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. janvārī iesniedza Consiglio di Stato (Itālija) – Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA)/PC, RE
      (Lieta C-44/20)
      (2020/C 161/38)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Iesniedzējtiesa

         Consiglio di Stato

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Autorità di Regolazione per Energia Reti e Ambiente (ARERA)

         Atbildētāji: PC, RE

         Prejudiciālie jautājumi

                  a)

                  vai 1999. gada 18. martā noslēgtā Pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ir ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) (1) pielikumā, 4. klauzula ir jāsaprot tādējādi, ka tā nosaka, ka dienesta laikposmi, ko kāds Iestādes nodarbināts darba ņēmējs nostrādājis noteikta laika darba attiecībās, veicot pienākumus, kas sakrīt ar tās pašas Iestādes atbilstošajā kategorijā iekļauta štata darbinieka pienākumiem, ir jāņem vērā personas darba stāža noteikšanai arī tad, ja šīs personas turpmākā iekļaušana štatā notiek pēc atklāta konkursa procedūras, lai gan konkursa procedūrai ir īpatnības, kas, kā jau minēts, nosaka attiecību pilnīgu pārjaunojumu un jaunu pastāvīgu darba attiecību – pārtraucot iepriekšējās darba attiecības, kam konkursa procedūras dalībnieks ir piekritis – rašanos, ko raksturo valsts varas izdots akts par iekļaušanu štatā un īpaši pienākumi un specifiska nostiprināta stabilitāte?

                  b)

                  ja atbilde uz iepriekš a) punktā uzdoto jautājumu ir apstiprinoša: vai agrāk iegūtais darba stāžs ir pilnībā jāatzīst vai tomēr pastāv objektīvs iemesls, kas attiecībā uz pilnīgu atzīšanu ļauj diferencēt atzīšanas kritērijus iepriekš minēto īpatnību dēļ?

                  c)

                  ja atbilde uz iepriekš b) punktā uzdoto jautājumu ir noliedzoša: uz kādu kritēriju pamata ir jāaprēķina atzīstamais darba stāžs, lai tas nebūtu diskriminējoši?

         (1)  Padomes Direktīva 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.).


title: Lieta C-53/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. februārī iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – Hengstenberg GmbH & Co. KG/Spreewaldverein e.V.

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/31

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. februārī iesniedza Bundesgerichtshof (Vācija) – Hengstenberg GmbH & Co. KG/Spreewaldverein e.V.

      (Lieta C-53/20)
      (2020/C 161/40)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Bundesgerichtshof

         Pamatlietas puses

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Hengstenberg GmbH & Co. KG

         Atbildētāja: Spreewaldverein e.V.

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai procedūrā par tādiem grozījumiem specifikācijā, kas nav maznozīmīgi, jebkāds pašreizējs vai iespējams fiziskas vai juridiskas personas ekonomisks aizskārums, kas nav mazticams, var būt pietiekams, lai pamatotu likumīgu interešu esamību Regulas (ES) Nr. 1151/2012 (1) 53. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē, skatot to kopsakarā ar 49. panta 3. punkta pirmo daļu un 4. punkta otro daļu, kas ir nepieciešamas, lai iesniegtu iebildumus pret pieteikumu vai apelācijas sūdzību par lēmumu, ar kuru apmierināts pieteikums?

                  2)

                  Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
                  vai procedūrā par tādiem grozījumiem specifikācijā, kas nav maznozīmīgi, likumīgas intereses Regulas Nr. 1151/2012 53. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē, skatot to kopsakarā ar 49. panta 3. punkta pirmo daļu un 4. punkta otro daļu, ir (tikai) uzņēmējiem, kuri ražo salīdzināmus produktus vai pārtikas produktus kā tie uzņēmēji, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta aizsargāta ģeogrāfiskās izcelsmes norāde?

                  3)

                  Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu ir noliedzoša:

                              a)

                              vai attiecībā uz izvirzītajām prasībām par likumīgajām interesēm Regulas Nr. 1151/2012 49. panta 3. punkta pirmās daļas un 4. punkta otrās daļas izpratnē ir jānošķir reģistrācijas procedūra saskaņā ar šīs regulas 49.–52. pantu, no vienas puses, un procedūra par grozījumiem specifikācijā saskaņā ar šīs pašas regulas 53. pantu, no otras puses, un

                              b)

                              tādēļ procedūrā par tādiem grozījumiem specifikācijā, kas nav maznozīmīgi, likumīgas intereses Regulas Nr. 1151/2012 53. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē, skatot to kopsakarā ar 49. panta 3. punkta pirmo daļu un 4. punkta otro daļu, ir tikai ražotājiem, kuri ģeogrāfiskajā apgabalā ražo produktus, kas atbilst produkta specifikācijai, vai arī ir konkrēti iecerējuši šādu ražošanu, tādējādi “apgabalam nepiederošas personas”a priori izslēdzot no likumīgo interešu īstenošanas?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1151/2012 (2012. gada 21. novembris) par lauksaimniecības produktu un pārtikas produktu kvalitātes shēmām (OV 2012, L 343, 1. lpp.).


title: Lieta C-60/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 5. februārī iesniedza Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) – VAS “Latvijas dzelzceļš”/Valsts dzelzceļa administrācija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/31

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 5. februārī iesniedza Administratīvā apgabaltiesa (Latvija) – VAS “Latvijas dzelzceļš”/Valsts dzelzceļa administrācija
      (Lieta C-60/20)
      (2020/C 161/41)
      Tiesvedības valoda – latviešu

         Iesniedzējtiesa

      Administratīvā apgabaltiesa

         Pamatlietas puses

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: VAS “Latvijas dzelzceļš”

         Otra puse apelācijas tiesvedībā: Valsts dzelzceļa administrācija

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai direktīvas 2012/34/ES (1) 13. panta otrā un sestā daļa (regulas 2017/2177 (2) 15. panta 5. un 6. punkts) var tikt piemērota tādējādi, ka regulatīvā iestāde var infrastruktūras objekta īpašniekam, kurš nav apkalpes sistēmas operators, uzlikt pienākumu nodrošināt pakalpojumu pieejamību?

                  2)

                  Vai direktīvas 2012/34/ES 13. panta sestā daļa (regulas 2017/2177 15. panta 5. un 6. punkts) ir tulkojama tādējādi, ka tā atļauj ēkas īpašniekam izbeigt nomas attiecības un veikt apkalpes vietas rekonversiju?

                  3)

                  Vai direktīvas 2012/34/ES 13. panta sestā daļa (regulas 2017/2177 15. panta 5. un 6. punkts) ir tulkojama tādējādi, ka tā uzraugošajai iestādei paredz pienākumu pārbaudīt vienīgi to, vai apkalpes vietas operators (konkrētajā situācijā apkalpes vietas īpašnieks) patiesi ir nolēmis veikt apkalpes vietas rekonversiju?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2012/34/ES (2012. gada 21. novembris), ar ko izveido vienotu Eiropas dzelzceļa telpu (OV 2012, L 343, 32. lpp.)

         (2)  Komisijas Īstenošanas regula (ES) 2017/2177 (2017. gada 22. novembris) par piekļuvi apkalpes vietām un ar dzelzceļu saistītajiem pakalpojumiem (OV 2017, L 307, 1. lpp.)


title: Lieta C-67/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. februārī iesniedza Cour du travail de Liège (Beļģija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/M

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/32

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. februārī iesniedza Cour du travail de Liège (Beļģija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/M
      (Lieta C-67/20)
      (2020/C 161/42)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Cour du travail de Liège

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

         Atbildētājs: M

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai tāds valsts tiesībās paredzēts tiesiskās aizsardzības līdzeklis – kas ir pieejams patvēruma meklētājam, kura starptautiskās aizsardzības pieteikumu ir piedāvāts nodot izskatīšanai citā dalībvalstī, – kuram nav nekādas apturošas iedarbības, un šāda iedarbība rodas tikai gadījumā, kad nenovēršamas pārsūtīšanas nolūkā tiek piemērota brīvības atņemšana, ir uzskatāms par efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli Dublinas III regulas (1) 27. panta izpratnē?

                  2)

                  Vai efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis Dublinas III regulas 27. panta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka laikposmā, kamēr tiek skatīta pārsūdzība par pārsūtīšanas lēmumu, nav pieļaujams vienīgi izpildīt piespiedu pārsūtīšanas pasākumu, vai arī [tas ir jāinterpretē] tādējādi, ka tiek aizliegts ikviens pasākums, ar ko tiek sagatavota izraidīšana (piemēram, pārvietošana uz citu centru, kurā tiek īstenots atgriešanas plāns attiecībā uz tiem patvēruma meklētājiem, kuru aizsardzības pieteikumu ir piedāvāts nodot izskatīšanai citā Eiropas valstī)?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.).


title: Lieta C-68/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. februārī iesniedza Cour du travail de Liège (Beļģija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/C

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/33

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. februārī iesniedza Cour du travail de Liège (Beļģija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/C
      (Lieta C-68/20)
      (2020/C 161/43)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Cour du travail de Liège

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

         Atbildētāja: C

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai tāds valsts tiesībās paredzēts tiesiskās aizsardzības līdzeklis – kas ir pieejams patvēruma meklētājam, kura starptautiskās aizsardzības pieteikumu ir piedāvāts nodot izskatīšanai citā dalībvalstī, – kuram nav nekādas apturošas iedarbības, un šāda iedarbība rodas tikai gadījumā, kad nenovēršamas pārsūtīšanas nolūkā tiek piemērota brīvības atņemšana, ir uzskatāms par efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli Dublinas III regulas (1) 27. panta izpratnē?

                  2)

                  Vai efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis Dublinas III regulas 27. panta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka laikposmā, kamēr tiek skatīta pārsūdzība par pārsūtīšanas lēmumu, nav pieļaujams vienīgi izpildīt piespiedu pārsūtīšanas pasākumu, vai arī [tas ir jāinterpretē] tādējādi, ka tiek aizliegts ikviens pasākums, ar ko tiek sagatavota izraidīšana (piemēram, pārvietošana uz citu centru, kurā tiek īstenots atgriešanas plāns attiecībā uz tiem patvēruma meklētājiem, kuru aizsardzības pieteikumu ir piedāvāts nodot izskatīšanai citā Eiropas valstī)?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.).


title: Lieta C-69/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. februārī iesniedza Cour du travail de Liège (Beļģija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/C

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/33

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 10. februārī iesniedza Cour du travail de Liège (Beļģija) – Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)/C
      (Lieta C-69/20)
      (2020/C 161/44)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Cour du travail de Liège

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Agence fédérale pour l'Accueil des demandeurs d'asile (Fedasil)

         Atbildētāja: C

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai tāds valsts tiesībās paredzēts tiesiskās aizsardzības līdzeklis – kas ir pieejams patvēruma meklētājam, kura starptautiskās aizsardzības pieteikumu ir piedāvāts nodot izskatīšanai citā dalībvalstī, – kuram nav nekādas apturošas iedarbības, un šāda iedarbība rodas tikai gadījumā, kad nenovēršamas pārsūtīšanas nolūkā tiek piemērota brīvības atņemšana, ir uzskatāms par efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli Dublinas III regulas (1) 27. panta izpratnē?

                  2)

                  Vai efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis Dublinas III regulas 27. panta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka laikposmā, kamēr tiek skatīta pārsūdzība par pārsūtīšanas lēmumu, nav pieļaujams vienīgi izpildīt piespiedu pārsūtīšanas pasākumu, vai arī [tas ir jāinterpretē] tādējādi, ka tiek aizliegts ikviens pasākums, ar ko tiek sagatavota izraidīšana (piemēram, pārvietošana uz citu centru, kurā tiek īstenots atgriešanas plāns attiecībā uz tiem patvēruma meklētājiem, kuru aizsardzības pieteikumu ir piedāvāts nodot izskatīšanai citā Eiropas valstī)?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (OV 2013, L 180, 31. lpp.).


title: Lieta C-76/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada12. februārī iesniedza Administrativen sad Varna (Bulgārija) – “BalevBio” EOOD/Teritorialna Direktsia Severna Morska, Agentsia “Mitnitsi”

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/34

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada12. februārī iesniedza Administrativen sad Varna (Bulgārija) – “BalevBio” EOOD/Teritorialna Direktsia Severna Morska, Agentsia “Mitnitsi”

      (Lieta C-76/20)
      (2020/C 161/45)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesa

         Administrativen sad Varna

         Pamatlietas puses

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: “BalevBio” EOOD

         Atbildētāja apelācijas tiesvedībā: Teritorialna Direktsia Severna Morska, Agentsia “Mitnitsi”

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2015/1754 (1) (2015. gada 6. oktobris), ar ko groza I pielikumu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu, vispārīgo [kombinētās nomenklatūras] interpretācijas noteikumu 3. noteikuma a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai klasificētu tādus izstrādājumus kā pamatlietā aplūkotos, kuri sastāv no dažādiem materiāliem, vienmēr tā pozīcija, kurā ietilpst pēc daudzuma (apjoma) dominējošais materiāls, ir “pozīcij[a], kurā ir konkrētāks preces apraksts”, vai arī šāda interpretācija ir iespējama tikai tad, ja pašā pozīcijā daudzums (apjoms) ir paredzēts kā kritērijs, pēc kura prece ir konkrētāk aprakstīta un precīzāk un pilnīgāk raksturota?

                  2)

                  Atkarībā no atbildes uz pirmo jautājumu un, ņemot vērā [Harmonizētās sistēmas] skaidrojumus par pozīcijām 4410 un 4419: vai Īstenošanas regula (ES) 2015/1754 ir jāinterpretē tādējādi, ka pozīcijā 4419 neietilpst izstrādājumi no kokskaidu (šķiedru) plātnēm, kurās saistvielu (termoaktīvi sveķi) svars pārsniedz 15 % no plātnes svara?

                  3)

                  Vai Īstenošanas regula (ES) 2015/1754 ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas preces kā pamatlietā aplūkotās, proti, glāzes, kas ražotas no kompozītmateriāla – augu lignocelulozes šķiedras 72,33 % apmērā un saistvielas (melamīna sveķi) 25,2 % apmērā, ir jāklasificē I pielikuma apakšpozīcijā 3924 10 00?

         (1)  Komisijas Īstenošanas regula (ES) 2015/1754 (2015. gada 6. oktobris), ar ko groza I pielikumu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV 2015, L 285, 1. lpp.).


title: Lieta C-84/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 14. februārī Archimandritis Sarantis Sarantos, Protopresvyteros Ioannis Fotopoulos, Protopresvyteros Antonios Bousdekis, Protopresvyteros Vasileios Kokolakis, Estia Paterikon Meleton, Christos Papasotiriou, Charalampos Andralis iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2019. gada 11. decembra rīkojumu lietā T-547/19 Sarantis Sarantos/Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/35

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 14. februārīArchimandritis Sarantis Sarantos, Protopresvyteros Ioannis Fotopoulos, Protopresvyteros Antonios Bousdekis, Protopresvyteros Vasileios Kokolakis, Estia Paterikon Meleton, Christos Papasotiriou, Charalampos Andralis iesniedza par Vispārējās tiesas (devītā palāta) 2019. gada 11. decembra rīkojumu lietā T-547/19 Sarantis Sarantos/Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Komisija
      (Lieta C-84/20 P)
      (2020/C 161/46)
      Tiesvedības valoda – grieķu.

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēji:
         Archimandritis Sarantis Sarantos, Protopresvyteros Ioannis Fotopoulos, Protopresvyteros Antonios Bousdekis, Protopresvyteros Vasileios Kokolakis, Estia Paterikon Meleton, Christos Papasotiriou, Charalampos Andralis (pārstāvis: C. Papasotiriou, advokāts)

         Pārējie lietas dalībnieki: Eiropas Parlaments, Eiropas Savienības Padome

         Apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumi

      Apelācijas sūdzību iesniedzēju prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  izlemt viņu 2019. gada 31. jūlija prasību, nenosūtot pārsūdzēto rīkojumu atpakaļ izskatīšanai Vispārējai tiesai;

                  —

                  atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas devītās palātas 2019. gada 11. decembra rīkojumu, kas reģistrēts ar numuru 923557 un pieņemts attiecībā uz minēto prasību, un šo prasību pilnībā apmierināt;

                  —

                  atcelt Regulu (ES) 2019/1157 (1) (2019.gada 20.jūnijs);

                  —

                  piespriest atbildētājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Savas apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēji izvirza divus pamatus.

                  1.

                        Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu
                      tiek apgalvots, ka, ar pārsūdzēto rīkojumu noraidot apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību kā nepieņemamu un it īpaši nospriežot, ka “(..) ar apstrīdēto regulu prasītāji, kas ir fiziskas personas, netiek skarti tādu tiem raksturīgu īpašību dēļ vai tādas faktiskas situācijas dēļ, kas tos atšķir no visām citām personām, bet gan viņu pārliecības dēļ, kādu faktiski vai potenciāli pauž nenoteikts personu skaits. Tādējādi pārsūdzētā regula prasītājus neskar tieši LESD 263. panta ceturtās daļas nozīmē”, Vispārēja tiesa ir pārkāpusi LESD 263. panta ceturto daļu, Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 19. pantu, samērīguma principu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (2000/C 364/01) preambulu, kā arī 47. pantu un 52. panta 1. punktu, Līguma par Eiropas Savienību 5. panta 1. un 4. punktu (tos skatot atsevišķi un kopā ar [Līguma par Eiropas Savienības darbību] Protokolu Nr. 2 par proporcionalitātes principa piemērošanu), kā arī attiecīgo judikatūru. Apelācijas sūdzības iesniedzēji savā prasībā atsaucas uz to, ka ar apstrīdēto regulu tiek pārkāptas viņu cilvēktiesības, kuru starpā ir arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartā paredzētās pamattiesības (cilvēka cieņa, reliģiska ticība, tiesības iebilst, pamatojoties uz ticības brīvību, privātā dzīve un brīvība, personas dati, tiesības uz skaidri iztiktu piekrišanu jebkurai to apstrādei), līdz ar to regula viņus skar tieši un individuāli un
                        minēto tiesību kā cilvēka pamattiesību rakstura dēļ
                      viņiem ir tiesības celt Vispārējā tiesā prasību atcelt tiesību aktu LESD 263. panta ceturtās daļas nozīmē, un Savienības tiesnešiem ir tieši uzlikts pienākums cilvēka pamattiesību pārkāpuma gadījumā pārbaudīt regulu tiesiskumu.

                  2.

                        Ar otro apelācijas sūdzības pamatu
                      tiek apgalvots, ka pārsūdzēto rīkojumu pieņēmusī Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka sestā prasītāja – advokāta Christos Papasotiriou pārstāvība tajā ir nepieņemama, jo “(..) sestais prasītājs
                     savai pārstāvībai
                     nav izmantojis advokāta, kas būtu trešā persona, pakalpojumus, bet ir rīkojies pats savā vārdā, pats parakstīdams prasības pieteikumu un izmantodams savu advokāta statusu, pamatojoties uz apliecinošu dokumentu, kas minēts Reglamenta 51. panta 2. punktā (..)”, ir kļūdaini contra legem interpretējusi Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 19. pantu un pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu un samērīguma principu, kā arī attiecīgās Savienības tiesību normas, kas pieņemtas tā nodrošināšanai.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2019/1157 (2019. gada 20. jūnijs) par Savienības pilsoņu personas apliecību un Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kuri izmanto tiesības brīvi pārvietoties, izsniegto uzturēšanās dokumentu drošības uzlabošanu (OV 2019, L 188, 67. lpp.)


title: Lieta C-90/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 24. februārī iesniedza Højesteret (Dānija) – Apcoa Parking Danmark A/S/Skatteministeriet

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/37

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 24. februārī iesniedza Højesteret (Dānija) – Apcoa Parking Danmark A/S/Skatteministeriet

      (Lieta C-90/20)
      (2020/C 161/48)
      Tiesvedības valoda – dāņu

         Iesniedzējtiesa

         Højesteret

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Apcoa Parking Danmark A/S

         Atbildētāja: Skatteministeriet

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Padomes Direktīvas 2006/112/EEK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (1) 2. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka kontroles maksas par stāvēšanas uz privātā īpašuma noteikumu pārkāpumiem ir uzskatāmas par pakalpojumu sniegšanu par atlīdzību un tādējādi – par darījumu, kas apliekams ar PVN?

         (1)  OV 2006, L 347, 1. lpp.


title: Lieta C-104/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. februārī iesniedza Tribunal du travail de Nivelles (Beļģija) – SD/Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, kurš rīkojas kā Régie des Quartiers de Tubize ASBL maksātnespējas procesa administrators

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/37

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. februārī iesniedza Tribunal du travail de Nivelles (Beļģija) – SD/Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, kurš rīkojas kā Régie des Quartiers de Tubize ASBL maksātnespējas procesa administrators
      (Lieta C-104/20)
      (2020/C 161/49)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

      Tribunal du travail de Nivelles

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: SD

         Atbildētāji: Habitations sociales du Roman Païs SCRL, TE, kurš rīkojas kā Régie des Quartiers de Tubize ASBL maksātnespējas procesa administrators

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88/EK (2003. gada 4. novembris) par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (1) 3., 5. un 6. pants, aplūkojot kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta 2. punktu, kā arī Padomes Direktīvas 89/391/EEK (1989. gada 12. jūnijs) par pasākumiem, kas ieviešami, lai uzlabotu darba ņēmēju drošību un veselības aizsardzību darbā (2), 4. panta 1. punktu, 11. panta 3. punktu un 16. panta 3. punktu, ciktāl ar tiem netiek pieļauts tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas darba devējiem nenosaka pienākumu izveidot sistēmu, kura ļauj uzskaitīt katra darbinieka nostrādātā ikdienas darba laika ilgumu (2019. gada 14. maija spriedums C-55/18), ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tas, ka tādā valsts regulējumā, šajā gadījumā – Beļģijas Civilkodeksa 1315. pantā, ar kuru personai, kura prasa izpildīt saistību, ir uzlikts pienākums to pierādīt, nav paredzēta pierādīšanas pienākuma apgriešana, ja darbinieks atsaucas uz normālā darba laika pārsniegšanu, ja:

                  —

                  šis valsts regulējums, šajā gadījumā Beļģijas regulējums, neuzliek darba devējiem pienākumu izveidot uzticamu sistēmu, kas ļauj uzskaitīt katra darbinieka nostrādāto ikdienas darba laika ilgumu;

                  —

                  un darba devējs pēc paša iniciatīvas nav izveidojis šādu sistēmu;

                  —

                  tādējādi padarot par faktiski neiespējamu darbiniekam pierādīt šo pārsniegšanu?

         (1)  OV 2003, L 299, 9. lpp.

         (2)  OV 1989, L 183, 1. lpp.


title: Lieta C-106/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 25. februārī Grieķijas Republika iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 19. decembra spriedumu lietā T-14/18 Grieķijas Republika/Eiropas Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/38

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 25. februārī Grieķijas Republika iesniedza par Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 19. decembra spriedumu lietā T-14/18 Grieķijas Republika/Eiropas Komisija
      (Lieta C-106/20 P)
      (2020/C 161/50)
      * Tiesvedības valoda – grieķu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Grieķijas Republika (pārstāvji: E. Tsaousi, E. Leftheriotou un A. Vasilopoulou)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija

         Prasītājas prasījumi

      Apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdz apmierināt viņas apelācijas sūdzību un atcelt pārsūdzēto Vispārējās tiesas 2019. gada 19. decembra spriedumu lietā Τ-14/18, ar kuru tika noraidīta Grieķijas Republikas 2018. gada 16. janvāra prasība atcelt Komisijas īstenošanas lēmumu (ES) 2017/2014 (2017. gada 8. novembris), apmierināt šo prasību un atcelt Komisijas lēmumu daļā, ar kuru no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz Grieķijas Republikas izdevumus platībatkarīgo maksājumu jomā par 2014. finanšu gadu, kas atbilst 5 % no kopējās izdevumu summas visiem ganību atbalstiem, no kopējās neto summas EUR 12 482 555,68 apmērā. Turklāt piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus.
      Pirmais apelācijas sūdzības pamats it īpaši attiecas uz to pārsūdzētā sprieduma daļu, ar kuru Vispārējā tiesa noraidījusi argumentu, ko Grieķijas Republika norādīja tiesas sēdē, pamatojoties uz 2019. gada 15. maija Tiesas spriedumu Grieķija/Komisija (C-341/17 P, EU:C:2019:409). Ar pirmo šī pamata daļu tiek apgalvots, ka pārsūdzētais spriedums pārkāpjot procesuālās normas un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, daļā, ar kuru ir noraidīts iepriekš minētais Grieķijas Republikas pamats kā nepieņemams un kurai esot neietiekams un pretrunīgs pamatojums. Otrā daļa ir par kļūdainu Regulas 796/2004 2. panta interpretāciju un piemērošanu, kā arī par pretrunīgu un nepietiekamu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu tajā daļā, kurā Grieķijas Republikas arguments ir uzskatīts par neefektīvu.
      Otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats ir par to daļu, kurā pārsūdzētajā spriedumā tiek noraidīti pārējie atcelšanas pamati. Tostarp ar otro apelācijas sūdzības pamatu tiek apgalvots, ka pārsūdzētajā spriedumā esot sagrozīts pierādīšanas līdzekļu, kas iesniegti tiesvedības laikā – it īpaši pilnas aprēķina tabulas ar aplēsēm par 79 664 lauksaimnieku ganībām, kas saņēmuši atbalstu, nepamatoti izmaksātām summām un Grieķijas Republikas atgūtām summām – saturs, no kā izriet likuma pārkāpums un pretrunīgs un nepietiekams pamatojums.
      Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu tiek apgalvots, ka pārsūdzētais spriedums esot jāatceļ, jo tajā esot kļūdaini interpretēti un piemēroti Regulas 1290/2005 31. panta 1. un 2. punkts, Regulas 1306/2013 52. panta 2. un 3. punkts un Deleģētās regulas Nr. 907/2014 12. panta 1. līdz 6. punkts, neesot ievērotas Komisijas dokumentos VI/5330797 un C(2015)3675 final/8-6-2015 izklāstītās Komisijas pamatnostādnes, neesot izpildīts pienākums norādīt pamatojumu (LESD 296. pants), kļūdaini piemērotas normas attiecībā uz pierādījumiem (pierādīšanas pienākums sadalīts tādā veidā, ka Grieķijas Republikai tiek uzlikts probatio diabolica [pienākums pierādīt notikumu neesamību]), kā arī kļūdaini interpretēti un piemēroti principi non venire contra factum proprium, ne bis in idem un vispārējais samērīguma princips. Turklāt pārsūdzētais spriedums neesot pietiekami pamatots un esot pretrunīgs.


title: Lieta C-109/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. februārī iesniedza Högsta domstolen (Zviedrija) – Polijas Republika/PL Holdings Sàrl

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/40

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 27. februārī iesniedza Högsta domstolen (Zviedrija) – Polijas Republika/PL Holdings Sàrl

      (Lieta C-109/20)
      (2020/C 161/52)
      Tiesvedības valoda – zviedru

         Iesniedzējtiesa

         Högsta domstolen

         Pamatlietas puses

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja un atbildētāja kasācijas tiesvedībā: Polijas Republika

         Atbildētāja un kasācijas sūdzības iesniedzēja: PL Holdings Sàrl

         Prejudiciālais jautājums

      Vai LESD 267. un 344. pants, kā tie ir interpretēti spriedumā lietā Achmea (1), nozīmē, ka šķīrējtiesas līgums, ja tas ir noslēgts starp dalībvalsti un ieguldītāju – ciktāl ieguldījumu nolīgumā ir ietverta šķīrējtiesas klauzula, kas nav spēkā, jo nolīgums ir noslēgts starp divām dalībvalstīm, – zaudē spēku tādēļ, ka dalībvalsts pēc tam, kad ieguldītājs ir aizsācis procesu šķīrējtiesā, brīvas gribas vadīta ir atturējusies iebilst pret kompetences neesamību?

         (1)  Tiesas 20181. gada 6. marta spriedums lietā Achmea (lieta C-284/16, EU:C:2018:158).


title: Lieta C-112/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. februārī iesniedza Conseil d'État (Beļģija) – M.A./État belge

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/40

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. februārī iesniedza Conseil d'État (Beļģija) – M.A./État belge

      (Lieta C-112/20)
      (2020/C 161/53)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Conseil d'État

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: M.A.

         Atbildētāja: État belge

         Prejudiciālais jautājums

      Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (1), 5. pants, saskaņā ar kuru dalībvalstīm, īstenojot šo direktīvu, ir jāņem vērā bērna intereses, to lasot kopā ar šīs pašas direktīvas 13. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir prasīts ņemt vērā bērna, kas ir Savienības pilsonis, intereses, pat ja atgriešanas lēmums ir pieņemts tikai attiecībā uz vienu bērna vecāku?

         (1)  OV 2008, L 348, 98. lpp.


title: Lieta C-117/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. martā iesniedza Cour d’appel de Bruxelles (Beļģija) – bpost SA/Autorité belge de la concurrence

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/41

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. martā iesniedza Cour d’appel de Bruxelles (Beļģija) – bpost SA/Autorité belge de la concurrence

      (Lieta C-117/20)
      (2020/C 161/54)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Cour d’appel de Bruxelles

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: bpost SA

         Atbildētāja: Autorité belge de la concurrence

         Personas, kas iestājušās lietā: Publimail SA, Eiropas Komisija

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai princips non bis in idem, kas garantēts Hartas 50. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz dalībvalsts kompetentajai administratīvajai iestādei uzlikt naudas sodu par Eiropas konkurences tiesību pārkāpumu tādā gadījumā kā šajā lietā, kurā tai pašai juridiskajai personai jau ir ticis galīgi atcelts valsts pasta regulatora tai uzliktais naudas sods par tiesību aktu pasta jomā apgalvotu pārkāpumu, ņemot vērā tos pašus faktus vai līdzīgus faktus, ciktāl nav izpildīts aizsargāto likumīgo interešu vienotības kritērijs, jo šī lieta attiecas uz diviem dažādiem pārkāpumiem, ar kuriem ir pārkāpti divi atšķirīgi tiesiskie regulējumi, kas attiecas uz divām dažādām tiesību jomām?

                  2)

                  Vai princips non bis in idem, kas garantēts Hartas 50. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliedz dalībvalsts kompetentajai administratīvajai iestādei uzlikt naudas sodu par Eiropas konkurences tiesību pārkāpumu tādā gadījumā kā šajā lietā, kurā tai pašai juridiskajai personai jau ir ticis galīgi atcelts valsts pasta regulatora tai uzliktais naudas sods par tiesību aktu pasta jomā apgalvotu pārkāpumu, ņemot vērā tos pašus faktus vai līdzīgus faktus, jo principa non bis in idem ierobežojums esot pamatots ar to, ka ar tiesību aktiem konkurences jomā tiecas sasniegt papildu vispārējo interešu mērķi, proti, nodrošināt un saglabāt neizkropļotu konkurences sistēmu iekšējā tirgū, un šie tiesību akti nepārsniedz to, kas ir atbilstošs un nepieciešams tajos paredzētā leģitīmā mērķa sasniegšanai un/vai šo pārējo uzņēmēju tiesību un uzņēmējdarbības brīvības aizsardzībai atbilstoši Hartas 16. pantam?


title: Lieta T-92/20: Prasība, kas celta 2020. gada 14. februārī – Fryč/Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/42

      Prasība, kas celta 2020. gada 14. februārī – Fryč/Komisija
      (Lieta T-92/20)
      (2020/C 161/55)
      Tiesvedības valoda – čehu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Petr Fryč (Pardubice, Čehijas Republika) (pārstāve: Š. Oharková, advokāte)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasītāja prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atzīt, ka Eiropas Savienības institūcijas būtiski nav ievērojušas savus pienākumus un nodarījušas prasītājam zaudējumus, jo:

                              —

                              Eiropas Komisija ir pieņēmusi Regulu (EK) Nr. 800/2008 (2008. gada 6. augusts) (vispārējā grupu atbrīvojuma regula) formā, ar ko tostarp ir pārsniegtas no Līgumiem izrietošās juridiskās pilnvaras, nav nodrošināta konstitucionālo principu ievērošana saistībā ar to, ka konkurenci kopējā tirgū var ietekmēt tikai izņēmuma gadījumos un pamatoti, kā arī ir prettiesiski atļauta valsts atbalsta īstenošana subsīdiju programmas (darbības programma “Uzņēmējdarbība un inovācijas”, turpmāk tekstā – “DPUI”) ietvaros, ar šo atbalstu nodarot zaudējumus prasītāja veiktajai saimnieciskajai darbībai;

                              —

                              Eiropas Komisija ar 2007. gada 3. decembra lēmumu pieņēma darbības programmu, kura ir pretrunā Līgumiem un Eiropas Savienības Pamattiesību hartai, un šo lēmumu nav publicējusi;

                              —

                              Eiropas Komisija, izskatot tai iesniegto prasītāja sūdzību par DPUI prettiesiskumu, nav rīkojusies pareizi, jo tā nav nedz izvērtējusi DPUI izveides un ieviešanas apstākļus, nedz pienācīgi pamatojusi, kāpēc tā ir noraidījusi prasītāja iesniegto sūdzību;

                              —

                              Eiropas Savienības Tiesa, atsakoties izskatīt lietu pēc būtības saistībā ar prasību atcelt vispārējās grupu atbrīvojuma regulu un noraidot prasību kā acīmredzami nepamatotu, nav izpildījusi savu juridisko pienākumu ievērot samērīguma principu un ar pārmērīgi formālu un vienpusēju pieeju ir pārkāpusi prasītāja konstitucionālās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un piekļuvi taisnīgai tiesai;

                  —

                  piespriest atbildētajai trīs dienu laikā no sprieduma stāšanās spēkā samaksāt prasītājam naudas summu 4 800 000 EUR apmērā kā atlīdzinājumu par zaudējumiem, kuri nodarīti iepriekš izklāstītajā veidā;

                  —

                  piespriest atlīdzināt prasītāja tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza piecus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka prasītājam ir nodarīti zaudējumi Savienības ārpuslīgumiskās atbildības ietvaros atbilstoši Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 340. panta otrajai daļai.
                  Tāda valsts atbalsta rezultātā, kas prasītāja konkurentam ir piešķirts, pārkāpjot LESD, prasītāja sabiedrībai konkurences jomā esot nodarīti zaudējumi, kuri sākotnēji izraisīja tās gada apgrozījuma samazinājumu un gada peļņas samazinājumu aptuveni viena miljona Čehijas kronu apmērā. Saistībā ar pāris gadus ilgušo valsts atbalstu un ar to saistīto viņa sabiedrības nelabvēlīgo ekonomisko stāvokli kompetentā tiesa Čehijas Republikā esot izdevusi rīkojumu par maksātnespējas pasludināšanu.
                  Gadījumā, ja Komisijas Regula (EK) Nr. 800/2008 (vispārējā grupu atbrīvojuma regula) tiktu atzīta par tiesisku, ar atbalstu, kas selektīvā un diskriminējošā veidā ir sniegts subsīdiju programmas DPUI ietvaros, prasītājam esot nodarīti īpaši un netipiski zaudējumi, kuri pilnībā pārsniedzot ar prasītāja sabiedrības darbību saistītā ekonomiskā riska robežu.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisija 2008. gada 6. augusta Regulu (EK) Nr. 800/2008 (vispārējā grupu atbrīvojuma regula) ir pieņēmusi formā, kura neatbilst LESD 107. panta prasībām.
                  Atbilstoši LESD 109. pantam Padome esot pilnvarota ar regulu noteikt jomas, uz kurām neattiecas standarta procedūra, kad Komisija izvērtē valsts atbalsta pieteikumu un pārbauda, vai tas atbilst LESD 107. pantam. Padome esot pieņēmusi Regulu Nr. 659/1999 un tajā (atbilstoši LESD 108. panta 4. punktam) esot pilnvarojusi Komisiju pieņemt regulas, kurās ir paredzēti nosacījumi valsts atbalsta apstiprināšanai ārpus standarta “ad hoc” atļauju sistēmas. Komisija pieņēma Regulu Nr. 70/2001, pēc tam – Regulu Nr. 800/2008 un vēlāk – Regulu Nr. 651/2014 (vispārējā grupu atbrīvojuma regula).
                  Tomēr nedz Padome, nedz Komisija ar savām regulām neesot drīkstējušas pārkāpt LESD 107. panta robežas, jo to loma esot vien valsts atbalsta nosacījumu noteikšana tādā veidā, lai dalībvalstis, kas īsteno valsts atbalstu jomās, uz kurām “attiecas atbrīvojums”, nevarētu īstenot valsts atbalstu, kas būtu pretrunā konkurences nekropļošanas principam, pat ja Komisija to ir atbrīvojusi no standarta procedūras. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc (LESD noteiktā un garantētā) Komisijas pārraudzība pār atbalsta sistēmām aptver arī jomas, uz kurām attiecas atbrīvojums, kāpēc (vismaz teorētiski) ir pieejama procedūra piešķirtā atbalsta atzīšanai par prettiesisku un kāpēc Eiropas Savienība vēl joprojām uzskata sevi par tirgus ekonomiku, tas ir, par ekonomiku, kas ražo preces un sniedz pakalpojumus, kurus klienti iegādājas brīvprātīgi, lai optimizētu ienākumu un izmaksu attiecību, nevis preces un pakalpojumus, kurus nosaka politiķi un ierēdņi.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ar 2007. gada 3. decembra lēmumu pieņēma darbības programmu (DPUI), pārkāpjot Līgumus un Eiropas Savienības Pamattiesību hartu, un šo lēmumu nav publicējusi.
                  Komisija esot vienīgā Eiropas Savienības institūcija, kura ir pilnvarota kontrolēt to, vai valsts atbalsts tiek īstenots atbilstoši LESD 107. pantam.
                  Attiecībā uz apstiprināto darbības programmu Komisija neesot novērtējusi, vai un kāpēc ir radusies tirgus nepietiekamība, kura ir valsts atbalsta īstenošanas nosacījums. Turklāt Komisija Čehijas Republikai neesot prasījusi iesniegt izmaksu un ieguvumu izvērtējumu (cost-benefit analysis, CBA), objektīvi definētus rādītājus, vērtējumu par ietekmi uz konkurenci un neesot izvirzījusi citas prasības, kuras, prasītāja ieskatā, ir nepieciešamas valsta atbalsta īstenošanai. Tāpēc Komisija lēmums esot bijis prettiesisks un nesaderīgs ar Komisijas funkciju.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija no prasītāja ir saņēmusi virkni vēstuļu, tai skaitā īpašu izvērtējumu, kas liecina par DPUI ietvaros piešķirtā atbalsta prettiesiskumu, nav rīkojusies atbilstoši Padomes Regulai (EK) Nr. 659/1999 un nav ievērojusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartā garantēto labas pārvaldības principu. Komisija, neveicot nekādus kontroles pasākumus un nepieprasot nekādus papildu dokumentus, esot attiekusies izskatīt prasītāja sūdzību, jo “prima facie” neesot konstatējusi nekādus pārkāpumus subsīdiju programmas DPUI īstenošanā.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka Eiropas Savienības Tiesa (EST) ir liegusi taisnīgumu pārmērīga formālisma dēļ.
                  Prasītājs EST esot cēlusi prasību par trīs grupu atbrīvojumu regulu atcelšanu, pamatojoties uz to, ka tās esot pretrunā Līgumiem un Pamattiesību hartai. EST abās instancēs esot noraidījusi prasītāja celto prasību par grupu atbrīvojumu regulu atcelšanu, pamatojoties uz to, ka šīs prasības ir acīmredzami nepieņemamas. Noraidīšanas iemesls esot bijis LESD 263. pantā noteiktā objektīvā divus mēnešus ilgā termiņa izbeigšanās. EST nekādi neizvērtēja lietas būtību un tikai formāli esot piemērojusi prasības celšanas termiņu. Savukārt prasītājs argumentēja, ka Komisijas īstenotā kontroles mehānisma nepareizā darbība atklājās Komisijas atbildē uz sūdzību, ko prasītājs bija tajā iesniedzis. EST celtajā prasībā prasītājs norādīja, ka viņš par noilguma termiņa sākumu uzskata tieši Komisijas atbildi, kurā tā attiecās sīkāk izskatīt viņa sūdzību.


title: Lieta T-123/20: Prasība, kas celta 2020. gada 20. februārī – Sciessent/Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/44

      Prasība, kas celta 2020. gada 20. februārī – Sciessent/Komisija
      (Lieta T-123/20)
      (2020/C 161/56)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Sciessent LLC (Beverlija, Masačūsetsa, Amerikas Savienotās Valstis), (pārstāvji: K. Van Maldegem un P. Sellar, advokāti, un V. McElwee, Solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasītāja

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2019/1973 (2019. gada 27. novembris), ar ko sudraba vara ceolītu neapstiprina par 2. un 7. produkta veida biocīdos lietojamu esošu aktīvo vielu (1);

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza četrus prasības pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts tiesību noteikums, kas attiecas uz Līgumu un uz Regulas (ES) Nr. 528/2012 (2) 4. un 19. panta piemērošanu.

                              —

                              Atbildētāja, atsaucoties uz Biocīdu komitejas (BK) atzinumiem par aktīvās vielas sudraba vara ceolīta apstiprināšanu attiecībā uz 2. un 7. produkta veidiem, ir izdarījusi secinājumu, ka šī viela nevar tikt apstiprināta, jo nav pierādīta pietiekama tās efektivitāte. Tomēr, prasītājas ieskatā, efektivitātes novērtējums tika veikts prettiesiski, atsaucoties uz aplūkotu produktu. Tiek apgalvots, ka atbildētāja savā vielas novērtējumā un secinājumos par tās efektivitāti, izvērtējot sudraba vara ceolīta efektivitāti, ir nepareizi interpretējusi un piemērojusi attiecīgās tiesības.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvota kompetences neesamība – LESD 290. panta un Regulas (ES) Nr. 528/2012 4. panta un 19. panta pārkāpums.

                              —

                              Sudraba vara ceolīta neapstiprināšanas iemesls, pamatojoties uz apstrīdēto aktu, ir tas, ka aplūkotais produkts, kurā tas ir izmantots, neesot pietiekami efektīvs. Tomēr prasītāja apgalvo, ka atbildētāja likumīgi drīkstētu ņemt vērā tikai tos kritērijus, kuri ir uzskaitīti Regulas (ES) Nr. 528/2012 4. un 19. pantā. Šo kritēriju skaitā nav aplūkotā produkta efektivitāte, kuras novērtējums notiek sekundārajā un vēlākajā biocīda apstiprinājuma posmā dalībvalstu līmenī. Ņemot vērā apstākli, ka atbildētāja tieši šo novērtējumu ir veikusi, lai pamatotu sudraba vara ceolīta neapstiprināšanu – kas nozīmē, ka atbildētāja ir būtiski pārsniegusi tai ar Regulu (ES) Nr. 528/2012 piešķirtās rīcības pilnvaras –, tā ir pārkāpusi [LESD] 290. pantu un Regulas 4. un 19. pantu.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts tiesību noteikums, kas attiecas uz Līgumu piemērošanu – nediskriminācijas princips.

                              —

                              Prasītājas vielai esot tikusi piemērota atšķirīga attieksme nekā citām vielām, kuras tiek izmantotas attiecībā uz to pašu 2. un 7. produktu veidu, kaut arī atbildētāja nav objektīvi pamatojusi, kāpēc attieksmei pret sudraba vara ceolītu ir jāatšķiras no attieksmes pret minētajām vielām, uz kurām visām atbilstoši Regulai (ES) Nr. 528/2012 (un Direktīva 98/8/EK (3)) attiecas tie paši novērtējuma noteikumi, ciktāl runa ir par tā paša veida produktiem.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts tiesību noteikums, kas attiecas uz Līgumu piemērošanu – tiesiskās drošības princips.

                              —

                              Atbildētāja BK priekšsēdētājam nosūtīja atklātu vēstuli, kuras mērķis bija noteikt, kā ir interpretējamas tiesības, kuras, pamatojoties uz Regulu (ES) Nr. 528/2012, reglamentē efektivitātes novērtējumu un aplūkotos produktus. Prasītāja balstījās uz šīs vēstules saturu, kas apstiprināja tiesību skaidrību, un tai bija radusies tiesiska paļāvība saistībā ar vielas apstiprināšanu. Rezultātā ar apstrīdēto aktu ir pārkāpti tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principi.

         (1)  OV 2019, L 307, 58. lpp.

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 528/2012 (2012. gada 22. maijs) par biocīdu piedāvāšanu tirgū un lietošanu (OV 2012, L 167, 1. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 98/8/EK (1998. gada 16. februāris) par biocīdo produktu laišanu tirgū (OV 1998, L 123, 1. lpp.)


title: Lieta T-131/20: Prasība, kas celta 2020. gada 27. februārī – IR/Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/45

      Prasība, kas celta 2020. gada 27. februārī – IR/Komisija
      (Lieta T-131/20)
      (2020/C 161/57)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: IR (pārstāvji: S. Pappas un A. Pappas, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Nodarbinātības, sociālo lietu un iekļautības ģenerāldirektora lēmumu, kas ir iekļauts attiecīgās par cilvēkresursiem atbildīgās kompetentās personas 2019. gada 2. jūlija elektroniskā pasta vēstulē, ar kuru tika noraidīts Eiropas Profesionālās izglītības attīstības centra (Cedefop) lūgums attiecībā uz prasītājas norīkojuma trešo pagarinājumu;

                  —

                  atcelt iecēlējinstitūcijas 2020. gada 23. janvāra lēmumu, ar kuru tika noraidīta prasītājas atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam iesniegtā sūdzība;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza četrus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots pirmstiesas procesa prettiesiskums, jo iecēlējinstitūcija tajā neesot veikusi apstrīdētā 2019. gada 2. jūlija lēmuma atbilstošu pārskatīšanu.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka esot ticis pieļauts Civildienesta noteikumu 38. panta materiāls un procesuāls pārkāpums.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka esot ticis pārkāpts rūpības pienākuma vispārējs princips, kas ir daļa no tiesībām uz labu pārvaldību, jo neesot tikuši izskatīti visi lietas faktiskie apstākļi un neesot norādīts pamatojums.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka esot tikušas pārkāptas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 33. pantā iekļautās tiesības uz ģimenes aizsardzību.


title: Lieta T-132/20: Prasība, kas celta 2020. gada 28. februārī – NEC Oncoimmunity/EASME

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/46

      Prasība, kas celta 2020. gada 28. februārī – NEC Oncoimmunity/EASME

      (Lieta T-132/20)
      (2020/C 161/58)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: NEC Oncoimmunity A/S (Oslo, Norvēģija) (pārstāvji: T. Nordby, R. Bråthen un O. Brouwer, advokāti)

         Atbildētāja: Mazo un vidējo uzņēmumu izpildaģentūra (EASME)

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  galvenokārt – atbilstoši LESD 263. pantam:

                              —

                              atcelt pārsūdzēto lēmumu (2019. gada 16. decembra lēmumu izbeigt prasītājas dalību ar projektu “MEDIVAC(850078)” saistītajā konkursā H2020/EIC/SMEInst-2018-2020-2);

                              —

                              piespriest atbildētājai atlīdzināt prasītājas izdevumus, kā arī to personu izdevumus, kuras iestātos lietā;

                  —

                  pakārtoti – atbilstoši LESD 272. pantam:

                              —

                              atzīt, ka pārsūdzētais lēmums ir pretrunā atbildētājas līgumsaistībām;

                              —

                              piespriest atbildētājai atlīdzināt prasītājas izdevumus, kā arī to personu izdevumus, kuras iestātos lietā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Savas prasības pamatošanai prasītāja izmanto trīs pamatus attiecībā uz prasījumiem, kas izvirzīti atbilstoši LESD 263. pantam, un vienu pamatu attiecībā uz prasījumiem, kas izvirzīti atbilstoši LESD 272. pantam.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu – pamatojoties uz LESD 263. pantu – tiek apgalvots, ka atbildētāja ir pieļāvusi tiesību kļūdu un attiecībā uz MVU instrumenta dotāciju ir nepareizi piemērojusi Regulā Nr. 1290/2013 (1) noteiktos atbilstības kritērijus.

                  2.

                  Ar otro pamatu – pamatojoties uz LESD 263. pantu – tiek apgalvots, ka atbildētāja ir pieļāvusi tiesību kļūdu, jo pārsūdzētajā lēmumā neesot ievērots vienlīdzīgas attieksmes princips.

                  3.

                  Ar trešo pamatu – pamatojoties uz LESD 263. pantu – tiek apgalvots, ka pārsūdzētajā lēmumā nav ievēroti tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības principi.

                  4.

                  Ar vienīgo pamatu, kas izmantots, pamatojoties uz LESD 272. pantu, tiek apgalvots, ka no pārsūdzētā lēmuma izriet arī tas, ka – galvenokārt piemērojamo tiesību normu interpretācijā konstatētās kļūdas un diskriminējošās prakses dēļ – ir nepareizi interpretētas un nav izpildītas līgumsaistības pret prasītāju.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1290/2013 (2013. gada 11. decembris), ar ko nosaka pētniecības un inovācijas pamatprogrammas “Apvārsnis 2020” (2014.–2020. gads) dalības un rezultātu izplatīšanas noteikumus un atceļ Regulu (EK) Nr. 1906/2006 (OV 2013, L 347, 81. lpp.)


title: Lieta T-134/20: Prasība, kas celta 2020. gada 27. februārī – Huhtamaki/Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/47

      Prasība, kas celta 2020. gada 27. februārī – Huhtamaki/Komisija
      (Lieta T-134/20)
      (2020/C 161/59)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Huhtamaki Sàrl (Senningerberg, Luksemburga) (pārstāvji: M. Struys un F. Pili, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas 2019. gada 18. decembra lēmumu, pamatojoties uz Regulas (EK) Nr. 1049/2001 (1) īstenošanas noteikumu 4. pantu, ar ko noraidīts prasītājas 2019. gada 13. novembra atkārtotais pieteikums par piekļuvi dokumentiem atbilstoši šai regulai;

                  —

                  uzdot Eiropas Komisijai piešķirt prasītājai piekļuvi dažu dokumentu nekonfidenciālajām versijām, proti, nodokļu nolēmumu adresātu sarakstam, ko Luksemburga 2014. gada 22. decembrī iesniedza, atbildot uz Komisijas 2013. gada 19. jūnija vēstuli, un kas minēts Komisijas 2019. gada 7. marta lēmumā uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru valsts atbalsta jomā lietā SA.50400 (2019/NN-2) – Luksemburga – Iespējamais valsts atbalsts, un Luksemburgas nodokļu administrācijas pieņemtajiem nodokļu nolēmumiem, kurus Eiropas Komisija minējusi Komisijas 2019. gada 7. marta lēmuma 4. un 7. punktā;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīs pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka attiecībā uz prasītājas lūgumu par piekļuvi pieprasītajiem dokumentiem ir piemērojama judikatūrā nostiprinātā vispārējā neizpaušanas prezumpcija.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka, pat pieņemot, ka neizpaušanas prezumpcija būtu piemērojama šajā lietā (quod non), tas, ka nav nodarīts nekāds kaitējums ar Regulas 1049/2001 4. panta 2. punkta pirmo un trešo ievilkumu aizsargātajām interesēm, šo prezumpciju atspēkojot (otrā pamata pirmā daļa). Turklāt prasītāja apgalvo, ka šīs prezumpcijas piemērošana katrā ziņā ir noraidāma, jo pieprasīto dokumentu publiskošanu attaisnojot prevalējoši plašas sabiedrības interešu apsvērumi (otrā pamata otrā daļa).

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija nav ievērojusi LESD 296. pantā noteikto pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī prasītājas tiesības uz labu pārvaldību, kas paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantā.

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV 2001, L 145, 43. lpp.).


title: Lieta T-135/20: Prasība, kas celta 2020. gada 28. februārī – Vulkano Research and Development/EUIPO – Ega (“EGA Master”)

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/48

      Prasība, kas celta 2020. gada 28. februārī – Vulkano Research and Development/EUIPO – Ega (“EGA Master”)
      (Lieta T-135/20)
      (2020/C 161/60)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Vulkano Research and Development, SL (Vitoria-Gasteiz, Spānija) (pārstāvji: V. Wellens un C. Schellekens, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Ega sp. z o.o. sp.k. (Starogard Gdański, Polija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes īpašniece: prasītāja Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “EGA Master” – Eiropas Savienības preču zīme Nr. 5 835 558

         Informācija par procesu EUIPO: spēkā neesamības atzīšanas process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2019. gada 13. decembra lēmums lietā R 1038/2019-1

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu, izņemot saistībā ar konstatējumu, ka apstrīdētā Eiropas Savienības preču zīme ir jāpatur spēkā attiecībā uz 6. klasē ietilpstošajām precēm “parastie metāli un to sakausējumi”;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 2017/1001 8. panta 4. punkta, lasot kopsakarā ar 60. panta 1. punkta c) apakšpunktu, pārkāpums;

                  —

                  pamatojuma acīmredzama nenorādīšana apstrīdētajā lēmumā.


title: Lieta T-136/20: Prasība, kas celta 2020. gada 2. martā – Ardex/EUIPO – Chen (“ArtiX PAINTS”)

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/49

      Prasība, kas celta 2020. gada 2. martā – Ardex/EUIPO – Chen (“ArtiX PAINTS”)
      (Lieta T-136/20)
      (2020/C 161/61)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Ardex GmbH (Witten, Vācija) (pārstāvis: C. Becker, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otrs procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībnieks: Lian Chen (Seseña Nuevo, Spānija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs: otrs procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībnieks

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “ArtiX PAINTS” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 16 825 614

         Process EUIPO: iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas otrās padomes 2019. gada 18. novembra lēmums lietā R 2503/2018-2

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO, kā arī otram procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniekam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2018/626 24. pantā paredzēto procesuālo noteikumu pārkāpums;

                  —

                  Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2018/625 7. panta 1. punktā paredzēto procesuālo noteikumu pārkāpums;

                  —

                  tiesību tikt uzklausītam principa pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-139/20: Prasība, kas celta 2020. gada 26. februārī – Applia/Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/49

      Prasība, kas celta 2020. gada 26. februārī – Applia/Komisija
      (Lieta T-139/20)
      (2020/C 161/62)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieces

         Prasītāja: Applia – Home Appliance Europe (Woluwe-Saint-Lambert, Beļģija) (pārstāvji: Y. Desmedt, L. Salernitano un K. Olsthoorn, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt šādas apstrīdētā tiesību akta daļas: i) VI pielikuma 1. panta b) punktu un 2. panta b) punktu daļā, kurā tajos ir noteikts, ka “IX pielikumā paredzētās verifikācijas procedūras vajadzībām šīs vērtības uzskata par deklarētajām vērtībām”; ii) IX pielikuma [trešās daļas] 2. punkta a) apakšpunktu daļā, kurā ir noteikts, ka “deklarētās vērtības” ir “vērtības, kas tehniskajā dokumentācijā norādītas”; un iii) IX pielikuma [trešās daļas] 2. punkta b) apakšpunktu;

                  —

                  atcelt IX pielikuma 9. tabulu “Verifikācijas pielaides” daļā, kurā tā ietver parametrus, kas ir iekļauti VI pielikumā un nav uzskaitīti V pielikumā, proti: “EW, full, EW,½, EW,1/4, EWD, full, EWD,½” un “WW, full, WW,½, WW,1/4, WWD, full, WWD,½”; un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pieteikumā prasītāja lūdz Tiesu atcelt Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2019/2014 (1).
      Lai pamatotu savu prasību, prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto aktu ir pārkāpts Pamatregulas (2) 3. , 12. un 16. pants un ka Komisija ir rīkojusies ultra vires, ieviešot nesaskaņotas prasības attiecībā uz tehnisko dokumentāciju, kas piegādātājiem ir jāievada datubāzē, un verifikācijas procedūru, kuru ir pilnvarotas veikt tirgus uzraudzības iestādes.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto tiesību aktu ir pārkāpts tiesiskās drošības princips un vienlīdzīgas attieksmes princips, jo ar to nav paredzēts skaidrs un viennozīmīgs tiesiskais regulējums, kas piegādātājiem padara neiespējamu noteikt to pienākumus attiecībā uz datiem, kas ir jānorāda tehniskajā dokumentācijā; un piemērojamā verifikācijas procedūra, lai novērtētu datu precizitāti.

         (1)  Komisijas Deleģētā regula (ES) 2019/2014 (2019. gada 11. marts), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1369 papildina attiecībā uz sadzīves veļas mazgāšanas un sadzīves veļas mazgāšanas un žāvēšanas mašīnu energomarķējumu un atceļ Komisijas Deleģēto regulu (ES) Nr. 1061/2010 un Komisijas Direktīvu 96/60/EK (OV 2019, L 315, 29. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2017/1369 (2017. gada 4. jūlijs), ar ko izveido energomarķējuma satvaru un atceļ Direktīvu 2010/30/ES (OV 2017, L 198, 1. lpp.).


title: Lieta T-140/20: Prasība, kas celta 2020. gada 26. februārī – Applia/Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/50

      Prasība, kas celta 2020. gada 26. februārī – Applia/Komisija
      (Lieta T-140/20)
      (2020/C 161/63)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieces

         Prasītāja: Applia – Home Appliance Europe (Woluwe-Saint-Lambert, Beļģija) (pārstāvji: Y. Desmedt, L. Salernitano un K. Olsthoorn, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt šādas apstrīdētā tiesību akta daļas: i) I pielikuma 1. panta 42. punktu, kurā ir sniegta “deklarētās vērtības” definīcija; ii) IX pielikuma otrās daļas 2. punkta a) apakšpunktu daļā, kurā ir noteikts, ka “deklarētās vērtības” ir “vērtības, kas tehniskajā dokumentācijā norādītas”; un iii) X pielikuma otrās daļas 2. punkta a) apakšpunktu;

                  —

                  atcelt IX pielikuma 9. tabulu “Verifikācijas pielaides” daļā, kurā tā ietver parametrus, kas ir iekļauti VI pielikumā un nav uzskaitīti V pielikumā, proti: “Kopējā elektrotīkla jaudas efektivitāte ηTM”, “Gaismas plūsmas noturības koeficients (FL un HID)”, “Ilgizturības koeficients (FL un HID)” un “Spektrālās krāsas tīrība”;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pieteikumā prasītāja lūdz Tiesu atcelt Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2019/2015 (1).
      Lai pamatotu savu prasību, prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto aktu ir pārkāpts Pamatregulas (2) 3. , 12. un 16. pants un ka Komisija ir rīkojusies ultra vires, ieviešot nesaskaņotas prasības attiecībā uz tehnisko dokumentāciju, kas piegādātājiem ir jāievada datubāzē, un verifikācijas procedūru, kuru ir pilnvarotas veikt tirgus uzraudzības iestādes.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto tiesību aktu ir pārkāpts tiesiskās drošības princips un vienlīdzīgas attieksmes princips, jo ar to nav paredzēts skaidrs un viennozīmīgs tiesiskais regulējums, kas piegādātājiem padara neiespējamu noteikt to pienākumus attiecībā uz datiem, kas ir jānorāda tehniskajā dokumentācijā; un piemērojamā verifikācijas procedūra, lai novērtētu datu precizitāti.

         (1)  Komisijas Deleģētā regula (ES) 2019/2015 (2019. gada 11. marts), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1369 papildina attiecībā uz gaismas avotu energomarķējumu un atceļ Komisijas Deleģēto regulu (ES) Nr. 874/2012 (OV 2019, L 315, 68. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2017/1369 (2017. gada 4. jūlijs), ar ko izveido energomarķējuma satvaru un atceļ Direktīvu 2010/30/ES (OV 2017, L 198, 1. lpp.).


title: Lieta T-141/20: Prasība, kas celta 2020. gada 26. februārī – Applia/Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/51

      Prasība, kas celta 2020. gada 26. februārī – Applia/Komisija
      (Lieta T-141/20)
      (2020/C 161/64)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieces

         Prasītāja: Applia – Home Appliance Europe (Woluwe-Saint-Lambert, Beļģija) (pārstāvji: Y. Desmedt, L. Salernitano un K. Olsthoorn, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt šādas apstrīdētā tiesību akta daļas: i) IX pielikuma trešās daļas 2. punkta a) apakšpunktu daļā, kurā ir noteikts, ka “deklarētās vērtības” ir “vērtības, kas tehniskajā dokumentācijā norādītas”; un ii) IX pielikuma trešās daļas 2. punkta b) apakšpunktu;

                  —

                  atcelt IX pielikuma 8. tabulu “Izmērīto parametru verifikācijas pielaides” daļā, kurā tā ietver parametrus, kas ir iekļauti VI pielikumā un nav uzskaitīti V pielikumā, proti: “E16, E32” un “Eaux”;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pieteikumā prasītāja lūdz Tiesu atcelt Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2019/2016 (1).
      Lai pamatotu savu prasību, prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto aktu ir pārkāpts Pamatregulas (2) 3. , 12. un 16. pants un ka Komisija ir rīkojusies ultra vires, ieviešot nesaskaņotas prasības attiecībā uz tehnisko dokumentāciju, kas piegādātājiem ir jāievada datubāzē, un verifikācijas procedūru, kuru ir pilnvarotas veikt tirgus uzraudzības iestādes.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto tiesību aktu ir pārkāpts tiesiskās drošības princips un vienlīdzīgas attieksmes princips, jo ar to nav paredzēts skaidrs un viennozīmīgs tiesiskais regulējums, kas piegādātājiem padara neiespējamu noteikt to pienākumus attiecībā uz datiem, kas ir jānorāda tehniskajā dokumentācijā; un piemērojamā verifikācijas procedūra, lai novērtētu datu precizitāti.

         (1)  Komisijas Deleģētā regula (ES) 2019/2016 (2019. gada 11. marts), ar ko Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1369 papildina attiecībā uz aukstumiekārtu energomarķējumu un atceļ Komisijas Deleģēto regulu (ES) Nr. 1060/2010 (OV 2019, L 315, 102. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2017/1369 (2017. gada 4. jūlijs), ar ko izveido energomarķējuma satvaru un atceļ Direktīvu 2010/30/ES (OV 2017, L 198, 1. lpp.).


title: Lieta T-142/20: Prasība, kas celta 2020. gada 26. februārī – Applia/Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/52

      Prasība, kas celta 2020. gada 26. februārī – Applia/Komisija
      (Lieta T-142/20)
      (2020/C 161/65)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieces

         Prasītāja: Applia – Home Appliance Europe (Woluwe-Saint-Lambert, Beļģija) (pārstāvji: Y. Desmedt, L. Salernitano un K. Olsthoorn, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Tiesai ir šādi

                  —

                  atcelt šādas apstrīdētā tiesību akta daļas: i) VI pielikuma 1. panta b) punktu daļā, kurā tajā ir noteikts, ka “šīs vērtības uzskata par deklarētajām vērtībām IX pielikumā paredzētās verifikācijas procedūras vajadzībām”; ii) IX pielikuma trešās daļas 2. punkta a) apakšpunktu daļā, kurā ir noteikts, ka “deklarētās vērtības” ir “vērtības, kas tehniskajā dokumentācijā norādītas”; un iii) IX pielikuma trešās daļas 2. punkta b) apakšpunktu;

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pieteikumā prasītāja lūdz Tiesu atcelt Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2019/2017 (1).
      Lai pamatotu savu prasību, prasītāja izvirza divus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto aktu ir pārkāpts Pamatregulas (2) 3., 12. un 16. pants un ka Komisija ir rīkojusies ultra vires, ieviešot nesaskaņotas prasības attiecībā uz tehnisko dokumentāciju, kas piegādātājiem ir jāievada datubāzē, un verifikācijas procedūru, kuru ir pilnvarotas veikt tirgus uzraudzības iestādes.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ar apstrīdēto tiesību aktu ir pārkāpts tiesiskās drošības princips un vienlīdzīgas attieksmes princips, jo ar to nav paredzēts skaidrs un viennozīmīgs tiesiskais regulējums, kas piegādātājiem padara neiespējamu noteikt to pienākumus attiecībā uz datiem, kas ir jānorāda tehniskajā dokumentācijā; un piemērojamā verifikācijas procedūra, lai novērtētu datu precizitāti.

         (1)  Komisijas Deleģētā regula (ES) 2019/2017 (2019. gada 11. marts), ar ko attiecībā uz sadzīves trauku mazgāšanas mašīnu energomarķējumu papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2017/1369 un atceļ Komisijas Deleģēto regulu (ES) Nr. 1059/2010 (OV 2019, L 315, 134. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2017/1369 (2017. gada 4. jūlijs), ar ko izveido energomarķējuma satvaru un atceļ Direktīvu 2010/30/ES (OV 2017, L 198, 1. lpp.).


title: Lieta T-144/20: Prasība, kas celta 2020. gada 5. martā – Guangxi Xin Fu Yuan/Komisija

text:
               11.5.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 161/53

      Prasība, kas celta 2020. gada 5. martā – Guangxi Xin Fu Yuan/Komisija
      (Lieta T-144/20)
      (2020/C 161/66)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Guangxi Xin Fu Yuan Co. Ltd (Bobai, Ķīna) (pārstāvji: J. Cornelis un T. Zuber, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2019/2131 (2019. gada 28. novembris), ar kuru groza Īstenošanas regulu (ES) 2019/1198, ar ko pēc termiņbeigu pārskatīšanas, kura veikta, ievērojot Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1036 11. panta 2. punktu, nosaka galīgu antidempinga maksājumu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes keramikas galda piederumu un virtuves piederumu importam;

                  —

                  piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīs pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija esot pārkāpusi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1036 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (“pamatregula”), 13. panta 3. punktu saistībā ar 5. panta 10. un 11. punktu, skatītu kopā ar PTO Antidempinga nolīguma 6.1., 6.2. un 12.1. pantu, nediskriminācijas principu un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, neiekļaujot prasītāju izsmeļošajā attiecīgo eksportētāju sarakstā regulā, ar kuru ir uzsākta pretapiešanas izmeklēšana, un pēc tam izmeklēšanu paplašinot tiktāl, ka tā aptver arī prasītāju.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisijai neesot likumīga pamata iekļaut prasītāju apstrīdētajā regulā, jo pamatregulas 13. panta 3. punkts neattiecoties uz pretapiešanas pasākumu noteikšanu, pamatojoties tikai uz apiešanas risku, un turklāt tas prasot visu attiecīgā importa iepriekšēju reģistrāciju. Turklāt Komisijas izklāstītie argumenti esot neloģiski, nepamatoti un tajos netiekot ņemti vērā būtiski pierādījumi un tādējādi tie esot acīmredzama kļūda vērtējumā.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisija neesot ievērojusi prasītājas tiesības uz aizstāvību un pārkāpusi nediskriminācijas principu, savu galīgo lēmumu balstot uz diviem jauniem faktiskiem elementiem, par kuriem prasītājai neesot bijusi iespēja izteikties pārskatīšanas izmeklēšanas laikā.


title: Lieta T-849/19 R: Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 20. aprīļa rīkojums – Leonardo/Frontex (Pagaidu noregulējums – Publiski pakalpojumu līgumi – Pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu – Steidzamības neesamība)

text:
               15.6.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 201/24

      Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 20. aprīļa rīkojums – Leonardo/Frontex

      (Lieta T-849/19 R)
      (Pagaidu noregulējums - Publiski pakalpojumu līgumi - Pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu - Steidzamības neesamība)
      (2020/C 201/34)
      Tiesvedības valoda – itāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja:
         Leonardo SpA (Roma, Itālija) (pārstāvis: A. Parrella, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Robežu un krasta apsardzes aģentūra (pārstāvji: S. Drew, H. Caniard, C. Georgiadis un A. Gras, kuriem palīdz M. Vanderstraeten, F. Biebuyck un V. Ost, advokāti)

         Priekšmets

      Prasība, kas celta atbilstoši LESD 278. un 279. pantam un ar ko tiek lūgts noteikt pagaidu pasākumus ar mērķi apturēt 2019. gada 18. oktobrīFrontex publicēto paziņojumu par iepirkumu “Tālvadības gaisa kuģu sistēmas (RPAS) jūras ilgtermiņa uzraudzībai no gaisa no vidēja augstuma”.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Pieteikumu par pagaidu noregulējumu noraidīt.

                  2)

                  Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.


title: Lieta T-868/19 R: Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 30. aprīļa rīkojums – Nouryon Industrial Chemicals u.c./Komisija (Pagaidu noregulējums – REACH – Viela “dimetilēteris” – Atbilstības pārbaude – Komisijas lēmums – Pienākums sniegt noteiktu informāciju, kuras dēļ ir jāveic testi ar dzīvniekiem – Pieteikums par piemērošanas apturēšanu – Steidzamības neesamība)

text:
               15.6.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 201/24

      Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 30. aprīļa rīkojums – Nouryon Industrial Chemicals u.c./Komisija
      (Lieta T-868/19 R)
      (Pagaidu noregulējums - REACH - Viela “dimetilēteris” - Atbilstības pārbaude - Komisijas lēmums - Pienākums sniegt noteiktu informāciju, kuras dēļ ir jāveic testi ar dzīvniekiem - Pieteikums par piemērošanas apturēšanu - Steidzamības neesamība)
      (2020/C 201/35)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Nouryon Industrial Chemicals BV (Amsterdama, Nīderlande), Knoell NL BV (Maarssen, Nīderlande), Grillo-Werke AG (Dīsburga, Vācija) un PCC Trade & Services GmbH (Dīsburga) (pārstāvji: R. Cana, G. David, advokāti, un Z. Romata, solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: R. Lindenthal un K. Mifsud-Bonnici)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 278. un 279. pantu un ar ko tiek lūgts, pirmkārt, apturēt Komisijas Īstenošanas lēmuma C(2019) 7336 final (2019. gada 16. oktobris) par dimetilētera reģistrācijas atbilstības pārbaudi, kura pieņemšanas pilnvaras Eiropas Ķimikāliju aģentūra ir nodevusi Komisijai atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1907/2006 (2006. gada 18. decembris kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV 2006, L 396, 1. lpp., labojums OV 2007, L 136, 3. lpp.), 51. panta 7. punktam, akta piemērošanu un, otrkārt, noteikt jebkādus pagaidu pasākumus, kādus Vispārējā tiesa atzītu par atbilstošiem.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Pieteikumu par pagaidu noregulējumu noraidīt.

                  2)

                  Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.


title: Lieta C-828/18: Tiesas (devītā palāta) 2020. gada 4. jūnija spriedums (Tribunal de commerce de Paris (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Trendsetteuse SARL/DCA SARL (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji – Direktīva 86/653/EEK – 1. panta 2. punkts – Jēdziens “tirdzniecības pārstāvis” – Preču pirkšanas vai pārdošanas darījumu apspriešana pilnvarotāja labā – Starpnieks, kuram nav pilnvaru mainīt preču, kuru pārdošanu tas nodrošina, pārdošanas nosacījumus un cenas)

text:
               10.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 262/5

      Tiesas (devītā palāta) 2020. gada 4. jūnija spriedums (Tribunal de commerce de Paris (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Trendsetteuse SARL/DCA SARL

      (Lieta C-828/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Pašnodarbināti tirdzniecības pārstāvji - Direktīva 86/653/EEK - 1. panta 2. punkts - Jēdziens “tirdzniecības pārstāvis” - Preču pirkšanas vai pārdošanas darījumu apspriešana pilnvarotāja labā - Starpnieks, kuram nav pilnvaru mainīt preču, kuru pārdošanu tas nodrošina, pārdošanas nosacījumus un cenas)
      (2020/C 262/06)
      Tiesvedības valoda – franču

         Iesniedzējtiesa

         Tribunal de commerce de Paris

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Trendsetteuse SARL

         Atbildētāja: DCA SARL

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Direktīvas 86/653/EEK (1986. gada 18. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai personu varētu kvalificēt kā tirdzniecības pārstāvi šīs tiesību normas izpratnē, tai nav obligāti jābūt tiesībām grozīt to preču cenas, kuru pārdošanu tā nodrošina pilnvarotāja vārdā.

         (1)  OV C 82, 4.3.2019.


title: Lieta C-41/19: Tiesas (trešā palāta) 2020. gada 4. jūnija spriedums (Amtsgericht Köln (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – FX/GZ, kuru pārstāv viņas māte kā likumiskais pārstāvis (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Jurisdikcija, piemērojamie likumi, lēmumu atzīšana un izpilde lietās par uzturēšanas saistībām – Regula (EK) Nr. 4/2009 – 41. panta 1. punkts – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – 24. panta 5. punkts – Izpildu dokuments, ar kuru tiek konstatētas uzturlīdzekļu parādsaistības – Prasība par izpildes neveikšanu – Dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktu piemērojamība)

text:
               10.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 262/6

      Tiesas (trešā palāta) 2020. gada 4. jūnija spriedums (Amtsgericht Köln (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – FX/GZ, kuru pārstāv viņas māte kā likumiskais pārstāvis
      (Lieta C-41/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Jurisdikcija, piemērojamie likumi, lēmumu atzīšana un izpilde lietās par uzturēšanas saistībām - Regula (EK) Nr. 4/2009 - 41. panta 1. punkts - Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Regula (ES) Nr. 1215/2012 - 24. panta 5. punkts - Izpildu dokuments, ar kuru tiek konstatētas uzturlīdzekļu parādsaistības - Prasība par izpildes neveikšanu - Dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktu piemērojamība)
      (2020/C 262/08)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Amtsgericht Köln

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: FX

         Atbildētāja: GZ, kuru pārstāv viņas māte kā likumiskais pārstāvis

         Rezolutīvā daļa

      Padomes Regula (EK) Nr. 4/2009 (2008. gada 18. decembris) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās ir jāinterpretē tādējādi, ka tās piemērošanas jomā, kā arī izpildes dalībvalsts tiesu starptautiskajā jurisdikcijā ietilpst uzturlīdzekļu parādnieka celta prasība par izpildes neveikšanu, kas ir vērsta pret tāda izcelsmes dalībvalsts tiesas pieņemta nolēmuma izpildi, ar kuru ir konstatētas šādas parādsaistības, un kas ir cieši saistīta ar izpildes procedūru.
      Piemērojot Regulas Nr. 4/2009 41. panta 1. punktu un atbilstošās valsts tiesību normas, iesniedzējtiesai kā izpildes dalībvalsts tiesai ir jālemj par to pierādījumu pieņemamību un pamatotību, kurus uzturlīdzekļu parādnieks ir iesniedzis ar mērķi pamatot apgalvojumu, ka viņš lielā mērā ir sedzis savu parādu.

         (1)  OV C 155, 6.5.2019.


title: Lieta C-429/19: Tiesas (devītā palāta) 2020. gada 4. jūnija spriedums (Oberlandesgericht Koblenz (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Remondis GmbH/Abfallzweckverband Rhein-Mosel-Eifel (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Publiskais iepirkums – Direktīva 2014/24/ES – 12. panta 4. punkts – Piemērošanas joma – Publiskie līgumi starp publiskā sektora subjektiem – Jēdziens “sadarbība” – Neesamība)

text:
               10.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 262/8

      Tiesas (devītā palāta) 2020. gada 4. jūnija spriedums (Oberlandesgericht Koblenz (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Remondis GmbH/Abfallzweckverband Rhein-Mosel-Eifel

      (Lieta C-429/19) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Publiskais iepirkums - Direktīva 2014/24/ES - 12. panta 4. punkts - Piemērošanas joma - Publiskie līgumi starp publiskā sektora subjektiem - Jēdziens “sadarbība” - Neesamība)
      (2020/C 262/11)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Oberlandesgericht Koblenz

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Remondis GmbH

         Atbildētāja: Abfallzweckverband Rhein-Mosel-Eifel

         Rezolutīvā daļa

      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK, 12. panta 4. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sadarbība starp līgumslēdzējām iestādēm nepastāv tad, kad līgumslēdzēja iestāde, kas savā teritorijā ir atbildīga par uzdevuma veikšanu sabiedrības interesēs, neveic pilnībā pati šo uzdevumu, kurš tai saskaņā ar valsts tiesībām ir jāveic un kura izpildei ir nepieciešamas vairākas darbības, bet gan pilnvaro citu, no tās neatkarīgu līgumslēdzēju iestādi, kas arī savā teritorijā ir atbildīga par šī uzdevuma veikšanu sabiedrības interesēs, veikt vienu no nepieciešamajām darbībām par atlīdzību.

         (1)  OV C 288, 26.8.2019.