title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2010. gada 22.aprīlī.#The Queen, ko lūdza Association of the British Pharmaceutical Industry pret Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Apvienotā Karaliste.#Direktīva 2001/83/EK - 94. pants - Finansiāls stimuls ārstu kabinetiem, kuri saviem pacientiem paraksta noteiktas zāles- Sabiedrības veselības aizsardzības iestādes - Ārsti - Brīvība parakstīt zāles.#Lieta C-62/09.

text:
      Lieta C‑62/09
      The Queen,
      pēc Association of the British Pharmaceutical Industrypieprasījuma,
      pret
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 2001/83/EK – 94. pants – Finansiāls stimuls ārstu kabinetiem, kuri saviem pacientiem paraksta noteiktas zāles – Sabiedrības veselības aizsardzības iestādes – Ārsti – Brīvība parakstīt zāles
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Cilvēkiem paredzētas zāles – Direktīva 2001/83 – Reklāma
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/83, kas grozīta ar Direktīvu 2004/27,94. panta 1. punkts)
      Direktīvas 2001/83 par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, kas grozīta ar Direktīvu 2004/27, 94. panta
         1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādas finansiālo stimulu shēmas, kuras ieviesušas valsts sabiedrības veselības
         aizsardzības iestādes, lai samazinātu savus izdevumus šajā sakarā un lai dažu pataloģiju ārstēšanas nolūkos veicinātu ārstus
         parakstīt konkrēta nosaukuma zāles, kurām ir atšķirīga aktīvā sastāvdaļa nekā tām zālēm, kuras tika parakstītas iepriekš vai
         kuras būtu parakstītas, ja nepastāvētu šāda finansiālo stimulu shēma.

      Skatoties vispārīgi, dalībvalsts noteiktā veselības aizsardzības politika un šai vajadzībai iztērētie valsts līdzekļi nav
         saistīti ne ar peļņas gūšanas, ne tirdzniecības mērķi. Līdz ar to tādu finansiālo stimulu shēmu, kura ir daļa no minētās politikas,
         nevar uzskatīt par zāļu tirdzniecības veicināšanu.

      Tomēr, lai nodrošinātu Direktīvas 89/105 par to pasākumu pārskatāmību, kas reglamentē cilvēkiem paredzēto zāļu cenas, un to
         iekļaušanu valstu veselības apdrošināšanas sistēmās, lietderīgo iedarbību, profesionāļiem, kas darbojas farmācijas nozarē,
         – neatkarīgi no tā, vai to zālēm ir piemērojami finansiālie stimuli, – arī ir jābūt iespējām pārbaudīt, ka valsts iestāžu
         ieviestā finansiālo stimulu shēma balstās uz objektīviem kritērijiem un ka starp valsts zālēm un citu dalībvalstu zālēm netiek
         īstenota nekāda diskriminācija. Līdz ar to, pat ja Direktīva 89/105 balstās uz minimālu iejaukšanos dalībvalstu izveidotajā
         politikā sociālā nodrošinājuma jomā, valsts sabiedrības veselības aizsardzības iestādēm, kuras ievieš finansiālo stimulu shēmu,
         kas veicina konkrēta nosaukuma zāļu parakstīšanu, ir pienākums darīt zināmu šādu shēmu, kā arī darīt pieejamu veselības aprūpes
         un farmācijas nozares speciālistiem novērtējumu, pamatojoties uz kuru tiek noteikta terapeitiskā līdzvērtība starp pieejamajām
         aktīvajām sastāvdaļām tajā terapeitiskajā grupā, uz kuru attiecas šī shēma.

      (sal. ar 33., 37., 38. un 42. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2010. gada 22. aprīlī (*)

      Direktīva 2001/83/EK – 94. pants – Finansiāls stimuls ārstu kabinetiem, kuri saviem pacientiem paraksta noteiktas zāles – Sabiedrības veselības aizsardzības iestādes – Ārsti – Brīvība parakstīt zāles
      Lieta C‑62/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 4. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 13. februārī,
         tiesvedībā

      The Queen, pēc

      Association of the British Pharmaceutical Industry pieprasījuma,

      pret
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency,

      piedaloties
      The NHS Confederation (Employers) Company Ltd.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Toadere [C. Toader] (referente), K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 10. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Association of the British Pharmaceutical Industry vārdā – T. de la Mare [T. de la Mare], barrister, kuru pilnvarojusi A. Brauna [A. Brown], kā arī I. Dods‑Smits [I. Dodds‑Smith] un S. Samaratunga [S. Samaratunga], solicitors,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – L. Sīboruts [L. Seeboruth], pārstāvis, kam palīdz Dž. Kopels [J. Coppel], barrister,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Igaunijas valdības vārdā – L. Uibo [L. Uibo], pārstāvis,

      –        Spānijas valdības vārdā – J. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑MedelBascones], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – B. Mesmērs [B. Messmer] un R. Lūsli‑Suransa [R. Loosli‑Surrans], pārstāvji,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un B. Kopmane [B. Koopman], pārstāves,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – P. Olivers [P. Oliver] un M. Šimerdova [M. Šimerdová], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 11. februāra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvas 2001/83/EK par
         Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV L 311, 67. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes
         2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/27/EK (OV L 136, 34. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 2001/83”), 94. panta 1. punkta
         interpretāciju.

      2        Šis lēmums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Association of the British Pharmaceutical Industry (turpmāk tekstā – “ABPI”) un Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency (turpmāk tekstā – “MHPR”), kas ir Department of Health (Veselības ministrija) pakļauta izpildaģentūra, saistībā ar MHPR nostājas, saskaņā ar kuru Direktīvas 2001/83 94. panta 1. punkts nav piemērojams tādām finansiālo stimulu shēmām, kuras ieviesušas
         valsts iestādes un kuras veicina konkrēta nosaukuma zāļu parakstīšanu, tiesiskumu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      3        Direktīvas 2001/83 preambulas 2., 47., 50. un 52. apsvērumā noteikts:

      “(2)      Sabiedrības veselības aizsardzībai jābūt visu to noteikumu pamatmērķim, kas reglamentē zāļu ražošanu, sadali un izmantošanu.
      [..]
      (47)      Zāļu reklamēšana personām, kam ir tiesības tās parakstīt vai pārdot, papildina šīm personām pieejamo informāciju. Tomēr uz
         šo reklāmu būtu jāattiecina stingri nosacījumi un efektīva uzraudzība, jo īpaši atsaucoties uz Eiropas Padomē veikto darbu.

      [..]
      (50)      Personām, kam ir tiesības parakstīt zāles, jāatļauj šo darbu veikt objektīvi, neietekmējot tās ar tiešiem vai netiešiem finansiāliem
         stimuliem.

      [..]
      (52)      Personām, kam ir tiesības parakstīt vai pārdot zāles, ir vajadzīga pieeja neitrālam, objektīvam informācijas avotam par tirgū
         pieejamajām zālēm. Tā kā dalībvalstīm pašām tomēr ir jāpieņem visi vajadzīgie pasākumi šim nolūkam, ņemot vērā savu konkrēto
         stāvokli.”

      4        Šīs direktīvas 4. panta 3. punktā paredzēts:

      “Šīs direktīvas noteikumi neietekmē dalībvalstu iestāžu pilnvaras attiecībā uz zāļu cenu noteikšanu vai to iekļaušanu valsts
         veselības apdrošināšanas shēmās, pamatojoties uz veselības, ekonomikas un sociālajiem apstākļiem.”

      5        Minētās direktīvas VIII sadaļā ar nosaukumu “Reklāma” ir iekļauts 86.–88. pants, bet šīs pašas direktīvas VIIIa sadaļā ar
         nosaukumu “Informācija un reklāma” ir ietverts 88.a–100. pants.

      6        Direktīvas 2001/83 86. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Šajā sadaļā zāļu reklāma nozīmē jebkāda veida informācijas izplatīšanu, apstaigājot klientus, aģitējot vai pamudinot viņus,
         nolūkā veicināt zāļu parakstīšanu, piegādi, tirdzniecību vai patērēšanu; tā jo īpaši ietver:

      –        zāļu reklamēšanu iedzīvotājiem,
      –        zāļu reklamēšanu personām, kas ir kvalificētas tos parakstīt vai piegādāt,
      [..]
      –        pamudinājumu parakstīt vai piegādāt zāles kā dāvanu, piedāvājot vai solot kādu labumu vai balvu naudā vai atvietojamās lietās,
         izņemot gadījumus, kad zāļu īstā vērtība ir niecīga,

      [..].”
      7        Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 88. panta 1. un 4. punktu:

      “1.      Dalībvalstis aizliedz reklamēt iedzīvotājiem zāles, kas:
      a)      saskaņā ar VI sadaļu ir pieejamas tikai ar ārsta recepti;
      [..]
      4.      Šā panta 1. punktā minēto aizliegumu nepiemēro potēšanās kampaņām, ko organizē attiecīgā nozare un apstiprina dalībvalstu
         kompetentās iestādes.”

      8        Minētās direktīvas 94. panta 1. un 3. punktā noteikts:

      “1.      Ja zāles reklamē personām, kas ir kvalificētas tās parakstīt vai piedāvāt, tām nedrīkst piegādāt, piedāvāt vai piesolīt dāvanas
         vai labumus naudas izteiksmē vai atvietojamās lietās, ja vien tās nav lētas un ir saistītas ar medicīnas vai farmācijas praksi.

      [..]
      3.      Personas, kas ir kvalificētas parakstīt vai piedāvāt zāles, ne lūdz, ne pieņem pamudinājumus, kas ir aizliegti saskaņā ar
         1. punktu [..].”

      9        Šīs pašas direktīvas 95. pantā ir papildināts:

      “Direktīvas 94. panta 1. punkta noteikumi neaizliedz devīguma tiešu vai netiešu izrādīšanu pasākumos, kurus rīko vienīgi profesionālā
         un zinātniskā nolūkā; šāds devīgums vienmēr stingri jāierobežo, pakļaujot to notikuma galvenajam zinātniskajam mērķim; to
         nedrīkst attiecināt uz personām, kuras nav veselības aprūpes speciālisti.”

      10      Direktīvas 2001/83 99. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu šīs sadaļas noteikumu piemērošanu, un jo īpaši nosaka sodus, ko uzliek,
         ja tiek pārkāpti šīs sadaļas izpildei pieņemtie noteikumi.”

       Valsts tiesības
      11      1994. gada Noteikumos par zāļu reklāmu (reklāma) (Medicines (Advertising) Regulations 1994), kuros ir transponēti šī sprieduma 4.–9. punktā citētie Savienības tiesību noteikumi, 21. panta 1. un 5. punktā ir paredzēts:

      “1.      Neskarot 2. un 4. punktā paredzēto, ja zāles tiek reklamētas personām, kas ir kvalificētas tās parakstīt vai piedāvāt, tām
         neviena persona nedrīkst piegādāt, piedāvāt vai piesolīt dāvanas vai labumus naudas izteiksmē vai atvietojamās lietās, ja
         vien tās nav lētas un ir saistītas ar medicīnas vai farmācijas praksi.

      [..]
      5.      Personas, kas ir kvalificētas parakstīt vai piedāvāt attiecīgās zāles, ne lūdz, ne pieņem dāvanas vai labumus naudas izteiksmē
         vai atvietojamās lietās, vai devīgumu, vai sponsorēšanu, kas ir aizliegts saskaņā ar šiem noteikumiem.”

      12      Saskaņā ar minēto 1994. gada noteikumu 23. panta 1. punktu šo noteikumu 21. panta 1. punkta pārkāpums ir noziedzīgs nodarījums,
         par kura izdarīšanu ir paredzēts naudas sods un/vai brīvības atņemšanas sods līdz pat diviem gadiem.

      13      Saskaņā ar iesniedzējtiesas norādēm, atbilstoši 2006. gada Likumam par valsts veselības aprūpes dienestu (National Health Service Act 2006) Secretary of State in England and Wales (Anglijas un Velsas [veselības] ministrs) pienākums ir veicināt visaptverošu veselības aprūpi, kas vērsta uz to, lai nodrošinātu,
         ka tiek uzlabota iedzīvotāju fiziskā un garīgā veselība, kā arī veikta slimību profilakse, diagnostika un ārstēšana. Šajā
         nolūkā medicīniskās aprūpes dienestus Anglijā vietējā līmenī finansē Primary Care Trusts (primārās aprūpes slimokases, turpmāk tekstā – “PCT”) un Velsā – Local Health Boards (vietējie veselības aprūpes dienesti, turpmāk tekstā – “LHB”).

       Pamata prāvas fakti un prejudiciālais jautājums
      14      Anglijā un Velsā ģimenes ārstiem un citiem veselības aprūpes speciālistiem ir piešķirtas īpašas tiesības parakstīt zāļu receptes
         un, ja viņi paraksta tādu zāļu receptes, kuras finansē National Health Service (Valsts veselības aprūpes dienests), viņiem ir pienākums ievērot minētās iestādes izdotos noteikumus, kā arī recepšu uzraudzības
         noteikumus. Tāpat viņiem ir pienākums ievērot General Medical Council [Vispārējās medicīnas padomes] profesionālās rīcības kodeksu.

      15      Vispārējās politikas ietvaros, lai samazinātu izdevumus par savas nozares “zālēm”, PCT un LHB ir ieviesuši finansiālu stimulu shēmas ārstu kabinetiem, lai veicinātu tos parakstīt saviem pacientiem vai nu konkrēta nosaukuma
         zāles, vai arī ģenēriskās zāles.

      16      Pamata prāvā runa ir tikai par finansiālo stimulu shēmām, kas veicina konkrēta nosaukuma zāļu parakstīšanu.

      17      Kas attiecas uz šādiem finansiāliem stimuliem, minētās shēmas mērķis ir veicināt ārstus, izstrādājot savu ārstēšanas stratēģiju,
         dot priekšroku tādu noteiktu zāļu parakstīšanai, kas pieder pie tās pašas terapeitiskās klases, kā tās zāles, kuras tika parakstītas
         iepriekš, vai arī tās, kuras tiktu parakstītas pacientiem, ja nepastāvētu šāda finansiālo stimulu shēma, bet kurām ir atšķirīga
         aktīvā sastāvdaļa. Tādēļ, no vienas puses, ārsti tiek veicināti mainīt savu pacienu ārstēšanas veidu attiecībā uz zālēm, kas
         jau ir parakstītas, un, no otras puses, pirmo reizi parakstot zāles konkrētas slimības gadījumā, ārsti tiek veicināti dot
         priekšroku ārstēšanas veidam, kurā tiek izmantota kāda no šīm konkrētajām aktīvajām sastāvdaļām. PCT un LHB nosaka terapeitisko līdzvērtību zālēm, kuras pieder pie vienas un tās pašas terapeitiskās klases, saskaņā ar National Institute for Health and Clinical Excellence (Valsts veselības un klīniskās ekselences institūts) norādēm. Finansiālo stimulu shēmas, par kurām ir runa šajā lietā, attiecas
         galvenokārt uz statīnu parakstīšanu, kas ir viela, kura samazina holesterīna līmeni.

      18      Finansiālie stimuli tiek aprēķināti, piemērojot divas atšķirīgas maksājuma sistēmas. Saskaņā ar pirmo sistēmu ārstu kabineti
         uzkrāj punktus, lai sasniegtu mērķi izrakstīt noteiktu skaitu recepšu, kas var iekļaut arī tādus mērķus kā noteiktu zāļu izrakstīšanas
         daudzuma palielināšana (tieši vai netieši izrakstot vairāk kādas no attiecīgajā grupā esošajām zālēm). Samaksas apmērs līdz
         ar to ataino iegūto punktu kopējo skaitu. Otrā sistēma ir balstīta uz atsevišķiem mērķiem tādā veidā, ka maksājumus izsniedz,
         ja tiek sasniegts kāds konkrēts mērķis, piemēram, palielinot konkrēta nosaukuma zāļu parakstīšanas kopējo apjomu, vai par
         pacientu skaitu, kuri noteiktu ārstēšanas metodi nomaina uz citu zāļu izmantošanu, kuras atbalsta kompetentās valsts iestādes.

      19      Maksājumi, kurus saņem ārstu kabineti, palielina ienākumus, kurus tie gūst, sniedzot konsultācijas, un rezultātā peļņu gūst
         ģimenes ārsti, kuri sadala no šo ārstu kabinetu darbībām gūto peļņu.

      20      Šādas finansiālo stimulu shēmas mērķis ir samazināt PCT un LHB izdevumus par viņu nozares “zālēm” tiktāl, ciktāl priekšroka tiek dota lētākajām attiecīgās terapeitiskās grupas zālēm. Tomēr
         dažos gadījumos kādas citas šīs pašas terapeitiskās grupas zāles varētu būt vairāk piemērotas attiecīgā pacienta ārstēšanai.
         Tādējādi iepriekš parakstīto zāļu nomaiņa uz tādām zālēm, kurām ir atšķirīga aktīvā sastāvdaļa, dažos gadījumos pati par sevi
         var negatīvi ietekmēt pacientu.

      21      2006. gada 3. jūlijā ABPI, kurā ietilpst 70 vietējie un starptautiskie farmaceitiskie uzņēmumi, kas veic savu darbību Apvienotajā Karalistē, uzrakstīja
         vēstuli MHPR, kuras uzdevumos ietilpst uzraudzīt, lai tiktu ievērots Savienības un valsts tiesiskais regulējums zāļu reklamēšanas un tirdzniecības
         veicināšanas jomā. Savā vēstulē ABPI izteica bažas, kā arī juridiska rakstura iebildumus pret dažām konkrēta nosaukuma zāļu parakstīšanas veicināšanas shēmām,
         kuras izveidojuši PCT un LHB.

      22      MHPR, iepriekš paužot pretēju viedokli, savā 2006. gada 16. oktobra atbildē norādīja, ka tā tomēr uzskata, ka Direktīvas 2001/83
         94. pants attiecas tikai uz komerciāla rakstura reklāmu un veicināšanas shēmām. Saskaņā ar MHPR viedokli, lai arī šis 94. pants ir ieviests, lai novērstu, ka tirdzniecības iestādes var ietekmēt ārstu lēmumu, viņiem parakstot
         zāles, tas tomēr neapšauba faktu, ka šīs direktīvas 4. panta 3. punktā ir skaidri atzīts, ka dalībvalstīm vajag un tās ir
         tiesīgas veikt pasākumus, kas nodrošina valsts finansēto izdevumu kontroli.

      23      Ņemot vērā, ka ABPI apstrīd šo Direktīvas 2001/83 94. panta interpretāciju, tā cēla prasību iesniedzējtiesā, lai izvērtētu MHPR nostājas tiesiskumu. Savā prasībā ABPI norādīja, ka medicīniskās aprūpes finansēšana katrā dalībvalstī ir atšķirīga, jo dažkārt tā tiek finansēta no valsts līdzekļiem
         un dažkārt no privātajiem fondiem. Taču valsts iestāžu, kas sniedz veselības aprūpes pakalpojumus, nošķiršana no šīs direktīvas
         piemērojamības jomas nozīmētu, ka atkarībā no tā, vai pakalpjuma sniedzēja mērķis ir komerciāla rakstura, tiktu piemēroti
         atšķirīgi noteikumi un tas rezultātā radītu situāciju, ka tiek ietekmēts šo pakalpojumu iekšējais tirgus Eiropas Savienībā.

      24      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court), uzskatot, ka, lai izspriestu tajā iztiesājamo lietu, tai ir nepieciešama minētā 94. panta interpretācija, nolēma apturēt
         tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Direktīvas 2001/83/EK 94. panta 1. punkts nepieļauj valsts iestādei, kas ietilpst valsts veselības aizsardzības pakalpojumu
         sistēmā, vispārējo izdevumu par zālēm samazināšanas nolūkā ieviest tādu shēmu, saskaņā ar kuru ārstu kabinetiem tiek piedāvāti
         finansiāli stimuli (kuru rezultātā šie ārstu kabineti var sniegt finansiālu labumu ārstiem, kas paraksta zāles), lai panāktu,
         ka ārsti paraksta zāles ar konkrētu nosaukumu, kuras tiek atbalstītas, piemērojot tādu veicināšanas shēmu, saskaņā ar kuru:

      a)      vai nu citas zāles tiek parakstītas to zāļu vietā, kuras ārsts iepriekš parakstīja pacientam;
      b)      vai citas zāles tiek parakstītas to zāļu vietā, kuras būtu parakstītas pacientam, ja nepastāvētu šādas veicināšanas shēmas,
      ar nosacījumu, ka šīs atšķirīgās zāles, kuras paraksta, ietilpst tajā pašā terapeitiskajā zāļu grupā, kas tiek lietotas, lai
         ārstētu pacienta konkrēto pataloģiju?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      25      Saskaņā ar ABPI un Eiropas Komisijas viedokli – Direktīvas 2001/83 94. panta 1. punkts ir piemērojams arī valsts iestādēm. Līdz ar to šis
         noteikums nepieļauj valsts iestādei, kas ietilpst valsts veselības aizsardzības pakalpojumu sistēmā, ieviest tādu shēmu, saskaņā
         ar kuru ārstu kabinetiem tiek piedāvāti finansiāli stimuli, lai panāktu, ka šajos kabinetos praktizējošie ārsti paraksta konkrēta
         nosaukuma zāles pat tad, ja šīs sistēmas mērķis ir samazināt valsts vispārējos izdevumus par zālēm.

      26      Turpretī Apvienotās Karalistes, Čehijas, Igaunijas, Spānijas, Francijas un Nīderlandes valdības uzskata, kā arī tas izriet
         no Direktīvas 2001/83 sistēmas un tiktāl, ciktāl EKL 152. panta 5. punkts expressis verbis paredz, ka Eiropas Kopienas rīcība iedzīvotāju veselības aizsardzības jomā pilnīgi respektē dalībvalstu atbildību par medicīnas
         pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un īstenošanu, ka šīs direktīvas 94. pants neattiecas uz kompetentajām valsts
         sabiedrības veselības aizsardzības iestādēm. Turklāt, pieņemot, ka minētajā 94. pantā paredzētais aizliegums ir piemērojams
         iepriekš minētajām iestādēm, uz šo iestāžu ieviesto finansiālo stimulu shēmu ir attiecināma šīs pašas direktīvas 4. panta
         3. punktā minētā atkāpe, jo šādas shēmas mērķis ir nodrošināt visiem iedzīvotājiem pieeju pietiekošam daudzumam zāļu par saprātīgu
         cenu.

       Tiesas atbilde
      27      Direktīvas 2001/83 94. panta 1. punktā ir paredzēts, ka nedrīkst piegādāt, piedāvāt vai piesolīt personām, kas ir kvalificētas
         parakstīt vai piedāvāt zāles, dāvanas vai labumus naudas izteiksmē vai atvietojamās lietās, ja vien tās nav lētas un ir saistītas
         ar medicīnas vai farmācijas praksi.

      28      Tāpat arī šajā noteikumā ir noteikts, ka šis aizliegums attiecas arī, “ja zāles reklamē” ārstiem vai farmaceitiem.

      29      Līdz ar to, kā arī tas izriet no Direktīvas 2001/83 sistēmas, šis aizliegums kas, pirmkārt, skar farmācijas industriju, tai
         reklamējot zāles, kuras tā tirgo, ir vērsts uz to, lai novērstu tādas reklāmas darbības, kas varētu veicināt veselības aprūpes
         speciālistus, parakstot vai piegādājot zāles, rīkoties savās ekonomiskajās interesēs. Šī noteikuma mērķis ir atbalstīt tādu
         medicīnas un farmācijas praksi, kas atbilst profesionālās ētikas noteikumiem.

      30      Par zāļu reklāmu Tiesa jau ir nospriedusi, ka, pat ja zāles ir reklamējusi kāda neatkarīga trešā persona bez saistības ar
         tirdzniecību vai rūpniecību, šāda zāļu reklāma spēj kaitēt sabiedrības veselībai, kuras aizsardzība ir Direktīvas 2001/83
         būtisks mērķis, un ka līdz ar to trešās personas izplatīta informācija par zālēm, it īpaši to terapeitiskām vai profilaktiskām
         īpašībām, var tikt uzskatīta par reklāmu šīs direktīvas 86. panta 1. punkta izpratnē, pat ja šī trešā persona darbojas pēc
         savas iniciatīvas un pilnībā juridiski un faktiski neatkarīgi no šādu zāļu ražotāja vai pārdevēja (2009. gada 2. aprīļa spriedums
         lietā C‑421/07 Damgaard, Krājums, I‑2629. lpp., 22. un 29. punkts).

      31      Tomēr šādu pamatojumu nevar attiecināt uz situācijām, kad informāciju par zālēm izplata pašas valsts iestādes, piemēram, epidēmijas
         vai pandēmijas gadījumā. Patiesībā, kā tas it īpaši izriet no Direktīvas 2001/83 88. panta 4. punkta, zāļu reklamēšanas sabiedrībai
         aizliegums, kā tas noteikts minētā 88. panta 1. punktā, nav piemērojams potēšanās kampaņām, ko organizē “attiecīgā nozare”
         un apstiprina dalībvalstu kompetentās iestādes.

      32      Līdzīgi attiecībā uz finansiāliem stimuliem saistībā ar zāļu parakstīšanu, lai arī Direktīvas 2001/83 94. panta 1. punktā
         ietvertais aizliegums noteikti ir piemērojams neatkarīgām trešām personām, kas nerīkojas tirdzniecības, rūpniecības vai peļņas
         gūšanas interesēs, šāds aizliegums nav piemērojams valsts sabiedrības veselības aizsardzības iestādēm, kuras, pirmkārt, nodrošina
         spēkā esošā tiesiskā regulējuma, tostarp šīs direktīvas, piemērošanu, kā arī, otrkārt, nosaka sabiedrības veselības politikas
         prioritātes, it īpaši attiecībā uz tādu valsts izdevumu racionalizāciju, kuri tiek piešķirti saistībā ar šīs politikas, par
         kuru tās tieši ir atbildīgas, īstenošanu.

      33      Skatoties vispārīgi, dalībvalsts noteiktā veselības aizsardzības politika un šai vajadzībai iztērētie valsts līdzekļi nav
         saistīti ne ar peļņas gūšanas, ne tirdzniecības mērķi. Līdz ar to tādu finansiālo stimulu shēmu kā pamata lietā, kura ir daļa
         no minētās politikas, nevar uzskatīt par zāļu tirdzniecības veicināšanu.

      34      Turklāt, lai gan lietā, kurā ir taisīts iepriekš minētais spriedums Damgaard, neatkarīgas trešās personas izplatīta informācija par zālēm spēja kaitēt sabiedrības veselībai, kuras aizsardzība ir Direktīvas 2001/83
         būtisks mērķis, par šādu risku nevar runāt tādu finansiālo shēmu gadījumā, kuras ir piešķīrušas sabiedrības veselības aizsardzības
         iestādes. Šo iestāžu uzdevuma būtība ir nodrošināt sabiedrības veselību, par kuru tās ir uzņēmušās politisku atbildību, un
         tās ir arī atbildīgas par tādu zāļu terapeitiskās vērtības izvērtēšanu, kuras tās atļauj laist tirgū.

      35      Šādos apstākļos ir pieļaujams, ka šīs iestādes savu pienākumu ietvaros, pamatojoties uz zāļu terapeitiskās vērtības izvērtēšanu,
         kas veikta, ņemot vērā ar tām saistītos izdevumus valsts budžetā, var noteikt, vai, ņemot vērā valsts finanses, dažu slimību
         ārstēšanai paredzētajām konkrētajām zālēm, kurām ir attiecīgā aktīvā sastāvdaļa, ir dodama priekšroka attiecībā pret citām
         zālēm, kurām ir cita aktīvā sastāvdaļa, bet kuras pieder pie tās pašas terapeitiskās grupas.

      36      Saskaņā ar LESD 168. panta 7. punktu Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu tiesības organizēt to sociālā nodrošinājuma
         sistēmas un it īpaši pieņemt noteikumus zāļu patēriņa reglamentēšanai ar mērķi nodrošināt to veselības apdrošināšanas sistēmu
         finansiālo līdzsvaru (2009. gada 2. aprīļa spriedums apvienotajās lietās no C‑352/07 līdz C‑356/07, no C‑365/07 līdz C‑367/07
         un C‑400/07 A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite u.c., Krājums, I‑2495. lpp., 19. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

      37      Tomēr šajā sakarā ir jānorāda, ka, lai nodrošinātu Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvas 89/105/EEK par to pasākumu pārskatāmību,
         kas reglamentē cilvēkiem paredzēto zāļu cenas un to iekļaušanu valstu veselības apdrošināšanas sistēmās (OV 1989, L 40, 8. lpp.),
         lietderīgo iedarbību, profesionāļiem, kas darbojas farmācijas nozarē, – neatkarīgi no tā, vai to zālēm ir piemērojami finansiālie
         stimuli, – arī ir jābūt iespējām pārbaudīt, ka valsts iestāžu ieviestā finansiālo stimulu shēma balstās uz objektīviem kritērijiem
         un ka starp valsts zālēm un citu dalībvalstu zālēm netiek īstenota nekāda diskriminācija (šajā ziņā skat. 2003. gada 12. jūnija
         spriedumu lietā C‑229/00 Komisija/Somija, Recueil, I‑5727. lpp., 39. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite u.c., 28. punkts).

      38      Līdz ar to, pat ja Direktīva 89/105 balstās uz minimālu iejaukšanos dalībvalstu izveidotajā politikā sociālā nodrošinājuma
         jomā (2005. gada 20. janvāra spriedums lietā C‑245/03 Merck, Sharp & Dohme, Krājums, I‑637. lpp., 27. punkts), valsts sabiedrības veselības aizsardzības iestādēm, kuras ievieš finansiālo stimulu shēmu,
         kas veicina konkrēta nosaukuma zāļu parakstīšanu, ir pienākums darīt zināmu šādu shēmu, kā arī darīt pieejamu veselības aprūpes
         un farmācijas nozares speciālistiem novērtējumu, pamatojoties uz kuru tiek noteikta terapeitiskā līdzvērtība starp pieejamajām
         aktīvajām sastāvdaļām tajā terapeitiskajā grupā, uz kuru attiecas šī shēma.

      39      Visbeidzot, ir jāuzsver, ka šāda valsts finansiālo stimulu shēmu prakse, kas veicina zāļu ar konkrētām aktīvajām sastāvdaļām
         parakstīšanu, neapdraud Direktīvas 2001/83 preambulas 50. apsvērumā minēto ārsta objektivitāti, kuru ārstam ir pienākums ievērot,
         parakstot zāles attiecīgajam pacientam.

      40      Pirmkārt, ārstam, kurš paraksta zāles, ir pienākums, ņemot vērā profesionālo ētiku, neparakstīt attiecīgās zāles, ja tās neatbilst
         viņa pacienta terapeitiskas ārstēšanas vajadzībām, neatkarīgi no tā, vai pastāv valsts finansiāli stimuli attiecībā uz šādu
         zāļu parakstīšanu.

      41      Otrkārt, ir jāteic, ka jebkuram ārstam ir tiesības praktizēt tikai valsts sabiedrības veselības aizsardzības iestāžu kontrolē,
         kura tiek īstenota tieši vai netieši ar šajā sakarā pilnvaroto profesionālo iestāžu starpniecību, kā, piemēram, Apvienotajā
         Karalistē – General Medical Council [Vispārējās medicīnas padomi]. Šī uzdevuma attiecībā uz ārstu darbības kontroli un uzraudzību ietvaros valsts iestādes vai
         pilnvarotās profesionālās organizācijas var izdot ārstiem rekomendācijas par zāļu parakstīšanu, un tas nenozīmē, ka šādas
         rekomendācijas var negatīvi ietekmēt to ārstu objektivitāti, kas paraksta zāles, Direktīvas 2001/83 preambulas 50. apsvēruma
         izpratnē.

      42      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/83 94. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tas pieļauj tādas finansiālo stimulu shēmas kā pamata lietā, kuras ieviesušas valsts sabiedrības veselības aizsardzības
         iestādes, lai samazinātu savus izdevumus šajā sakarā un lai dažu pataloģiju ārstēšanas nolūkos veicinātu ārstus parakstīt
         konkrēta nosaukuma zāles, kurām ir atšķirīga aktīvā sastāvdaļa nekā tām zālēm, kuras tika parakstītas iepriekš vai kuras tiktu
         parakstītas, ja nepastāvētu šāda finansiālo stimulu shēma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvas 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem
            paredzētām zālēm, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/27/EK, 94. panta 1. punkts
            ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādas finansiālo stimulu shēmas kā pamata lietā, kuras ieviesušas valsts sabiedrības
            veselības aizsardzības iestādes, lai samazinātu savus izdevumus šajā sakarā un lai dažu pataloģiju ārstēšanas nolūkos veicinātu
            ārstus parakstīt konkrēta nosaukuma zāles, kurām ir atšķirīga aktīvā sastāvdaļa nekā tām zālēm, kuras tika parakstītas iepriekš
            vai kuras būtu parakstītas, ja nepastāvētu šāda finansiālo stimulu shēma.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1975. gada 26. novembrī. # Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 73-74.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1994. gada 7. jūlijā. # Dunlop Slazenger International Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Lieta T-43/92.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2008. gada 27.novembrī. # Bettina Klug pret Agence européenne des médicaments (EMEA). # Civildienesta lietas. # Lieta F-35/07.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 27. novembrī
      Lieta F‑35/07
      Bettina Klug
      pret
      Eiropas Zāļu aģentūru (EMEA)
      Civildienests – Pagaidu darbinieki – Uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma nepagarināšana – Nelabvēlīgs novērtējuma ziņojums – Psiholoģiska vardarbība
      Priekšmets: Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru B. Kluga [B. Klug] lūdz piespriest Eiropas Zāļu aģentūrai pagarināt 2002. gada 7. februārī noslēgto darba līgumu, kas stājās spēkā 2002. gada
         1. jūlijā uz pieciem gadiem, izmaksāt viņai atlīdzību EUR 200 000 apmērā par nodarīto morālo kaitējumu, kā arī atcelt viņas
         novērtējuma ziņojumu par laika posmu no 2004. gada 31. decembra līdz 2006. gada 31. decembrim un sagatavot jaunu ziņojumu,
         pamatojoties uz nolēmumu, ko pieņems Civildienesta tiesa.

      Nolēmums: Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Jēdziens – Lēmums, ar kuru tiek atgādināts par pagaidu darbinieka līguma beigu termiņu
            un kas jāsaprot kā lēmums par līguma nepagarināšanu
      (Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkts)
      2.      Ierēdņi – Pagaidu darbinieki – Pieņemšana darbā – Uz noteiktu laiku noslēgta līguma pagarināšana – Administrācijas rīcības
            brīvība
      (Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 47. pants)
      3.      Ierēdņi – Administrācijas pienākums sniegt palīdzību – Apjoms – Administrācijas pienākums izskatīt sūdzības par psiholoģisku
            vardarbību un informēt sūdzības iesniedzēju par viņa sūdzības iznākumu
      (Civildienesta noteikumu 24. pants un 90. panta 1. punkts; Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 11. pants)
      1.      Nelabvēlīgs akts Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta nozīmē ir administrācijas lēmums, ar kuru pagaidu darbiniekam
         tiek atgādināts viņa darba līguma beigu datums, kaut arī to ir iespējams pagarināt, un kuru attiecīgā persona var saprast
         tikai kā atteikumu pagarināt minēto līgumu. Šāds lēmums, kura rezultātā pagaidu darbinieks zaudē savu darba tiesisko attiecību
         saglabāšanu kādā Kopienu iestādē, būtībā ir akts, kas tieši un nekavējoties ietekmē šī darbinieka intereses, konkrēti mainot
         viņa tiesisko stāvokli.

      (skat. 43. punktu)
      Atsauces:
      Pirmās instances tiesa: 2008. gada 15. oktobris, T‑160/04 Potamianos/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑0000. un II‑A‑2‑0000. lpp., 23. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 28. jūnijs, F‑38/06 Bianchi/EIF, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 92.–94. punkts.

      2.      Kompetentajai iestādei ir plaša rīcības brīvība izbeigt pagaidu darbinieka līgumu uz nenoteiktu laiku atbilstoši Pārējo darbinieku
         nodarbināšanas kārtības 47. pantam, ievērojot līgumā paredzēto iepriekšējo paziņošanu, kā arī priekšlaicīgi izbeigt uz noteiktu
         laiku noslēgtu pagaidu darbinieka līgumu, un Kopienu tiesai tādējādi neatkarīgi no pienākuma norādīt pamatojumu izpildes pārbaudes
         ir jāpārbauda tikai tas, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vai arī nav notikusi pilnvaru ļaunprātīga izmantošana. Vēl jo
         vairāk tā tas ir gadījumā, ja runa ir nevis par priekšlaicīgu izbeigšanu, bet par pagaidu darbinieka līguma, kas noslēgts
         uz noteiktu laiku, nepagarināšanu, jo līguma pagarināšana ir tikai iespēja, kas ir pakļauta nosacījumam, ka tā atbilst dienesta
         interesēm.

      Šajā ziņā kompetentajai iestādei, ja tā lemj par darbinieka stāvokli, ir jāņem vērā visi apstākļi, kas var noteikt tās lēmumu,
         un it īpaši attiecīgā darbinieka intereses. Tas izriet no administrācijas pienākuma ņemt vērā ierēdņa intereses, kas atspoguļo
         abpusējo tiesību un pienākumu līdzsvaru, kurš ar Civildienesta noteikumiem un – pēc analoģijas – Pārējo darbinieku nodarbināšanas
         kārtību ir izveidots attiecībās starp valsts iestādi un tās darbiniekiem. Tomēr pienākums ņemt vērā attiecīgā darbinieka personiskās
         intereses nevar likt aizliegt kompetentajai iestādei nepagarināt līgumu uz noteiktu laiku, neraugoties uz šī darbinieka iebildumiem,
         ja to prasa dienesta intereses.

      Tādējādi Kopienu tiesai ir jāpārbauda tikai tas, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda dienesta interešu vērtējumā, kas varēja
         pamatot pagaidu darbinieka darba līguma nepagarināšanu, vai nav notikusi pilnvaru ļaunprātīga izmantošana, kā arī vai ir izpildīts
         pienākums ņemt vērā ierēdņa intereses, kas ir jāievēro Kopienu iestādei, ja tai ir jālemj par līguma, kurš to saista ar kādu
         no tās darbiniekiem, pagarināšanu.

      (skat. 65.–68. un 79. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 1981. gada 26. februāris, 25/80 De Briey/Komisija, Recueil, 637. lpp., 7. punkts; 1994. gada 29. jūnijs, C‑298/93 P Klinke/Tiesa, Recueil, I‑3009. lpp., 38. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1992. gada 28. janvāris, T‑45/90 Speybrouck/Parlaments, Recueil, II‑33. lpp., 97. un 98. punkts; 1994. gada 17. marts, T‑51/91 Hoyer/Komisija, Recueil FP, I‑A‑103. un II‑341. lpp., 36. punkts; 1996. gada 18. aprīlis, T‑13/95 Kyrpitsis/ESK, Recueil FP, I‑A‑167. un II‑503. lpp., 52. punkts; 1997. gada 14. jūlijs, T‑123/95 B/Parlaments, Recueil FP, I‑A‑245. un II‑697. lpp., 70. punkts; 2000. gada 12. decembris, T‑223/99 Dejaiffe/ITSB, Recueil FP, I‑A‑277. un II‑1267. lpp., 51. un 53. punkts; 2003. gada 6. februāris, T‑7/01 Pyres/Komisija, Recueil FP, I‑A‑37. un II‑239. lpp., 50., 51. un 64. punkts; 2005. gada 1. marts, T‑258/03 Mausolf/Europol, Krājums‑CDL, I‑A‑45. un II‑189. lpp., 49. punkts.

      3.      Pienākums sniegt palīdzību, kas paredzēts Civildienesta noteikumu 24. pantā, kurš ir piemērojams pagaidu darbiniekiem saskaņā
         ar Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 11. pantā iekļauto atsauci, ir saistīts ar administrācijas pienākumu nopietni,
         ātri un pavisam konfidenciāli pārbaudīt sūdzības psiholoģiskās vardarbības jomā un informēt sūdzības iesniedzēju par viņa
         sūdzības iznākumu.

      Šajā nolūkā pietiek ar to, ka ierēdnis vai darbinieks, kas lūdz savas iestādes aizsardzību, saskaņā ar Civildienesta noteikumu
         24. pantu iesniedz lūgumu atbilstoši to pašu noteikumu 90. panta 1. punktam, kurā ir iekļauti vismaz sākotnēji pierādījumi
         par to darbību patiesumu, kuras saskaņā ar ierēdņa apgalvojumiem tika vērstas pret viņu. Pastāvot šiem apstākļiem, attiecīgajai
         iestādei ir jāveic atbilstoši pasākumi, it īpaši izmeklēšana, lai sadarbībā ar sūdzības iesniedzēju noskaidrotu sūdzības pamatā
         esošos faktus.

      (skat. 73., 74. un 76. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 1979. gada 14. jūnijs, 18/78 V./Komisija, Recueil, 2093. lpp., 15. punkts; 1989. gada 26. janvāris, 224/87 Koutchoumoff/Komisija, Recueil, 99. lpp., 15. un 16. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 21. aprīlis, T‑5/92 Tallarico/Parlaments, Recueil, II‑477. lpp., 30. un 31. punkts.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 22.decembrī.#Land Baden-Württemberg pret Metin Bozkurt.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija.#EEK un Turcijas Asociācijas līgums - Ģimenes apvienošanās -Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa -Darba ņēmējas Turcijas pilsones laulātais, kurš nodzīvojis kopā ar viņu vairāk nekā piecus gadus - Uzturēšanās tiesību saglabāšana pēc laulības šķiršanas - Attiecīgās personas notiesāšana par vardarbību pret savu bijušo sievu - Tiesību ļaunprātīga izmantošana.#Lieta C-303/08.

text:
      Lieta C‑303/08
      Land Baden-Württemberg
      pret
      Metin Bozkurt
      (Bundesverwaltungsgericht lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Ģimenes apvienošanās – Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa – Darba ņēmējas Turcijas pilsones laulātais, kurš nodzīvojis kopā ar viņu vairāk nekā piecus gadus – Uzturēšanās tiesību saglabāšana pēc laulības šķiršanas – Attiecīgās personas notiesāšana par vardarbību pret savu bijušo sievu – Tiesību ļaunprātīga izmantošana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Starptautiskie līgumi – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Ar EEK un Turcijas Asociācijas līgumu izveidotā Asociācijas padome
            – Lēmums Nr. 1/80 – Ģimenes apvienošanās
      (EEK un Turcijas Asociācijas līguma papildprotokola 59. pants; EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta
            pirmā daļa)
      2.        Starptautiskie līgumi – EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Ar EEK un Turcijas Asociācijas līgumu izveidotā Asociācijas padome
            – Lēmums Nr. 1/80 – Ģimenes apvienošanās
      (EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa un 14. panta 1. punkts)
      1.        EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka Turcijas pilsonis, kurš,
         būdams dalībvalsts likumīgajā darba tirgū ietilpstošas darba ņēmējas Turcijas pilsones ģimenes loceklis un ņemot vērā viņa
         pastāvīgo uzturēšanos pie savas sievas vismaz piecus gadus ilgā nepārtrauktā periodā, ir ieguvis tiesības uz juridisko statusu,
         kas piešķirts, pamatojoties uz minētās tiesību normas otro ievilkumu, nezaudē šīs tiesības laulības šķiršanas dēļ, kas notikusi
         pēc šo tiesību iegūšanas.

      Tiesības, kuras Turcijas pilsonis likumīgi ir ieguvis, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, pastāv neatkarīgi
         no tā, vai ir saglabājušies nosacījumi, kuri bija jāizpilda, lai rastos šīs tiesības, tādējādi, ka ģimenes loceklis, kurš,
         pamatojoties uz minēto lēmumu, jau ir ieguvis tiesības, var pakāpeniski nostiprināt savu situāciju uzņemošajā dalībvalstī
         un ilgtspējīgi tajā integrēties, dzīvojot neatkarīgi no personas, ar kuras starpniecību viņš ir ieguvis šīs tiesības.

      Šāda iepriekš minētā 7. panta pirmās daļas interpretācija nav nesaderīga ar EEK un Turcijas Asociācijas līguma papildprotokola
         59. panta prasībām tādēļ, ka emigrējušā darba ņēmēja Turcijas pilsoņa ģimenes locekļa stāvoklis nav salīdzināms ar dalībvalsts
         pilsoņa ģimenes locekļa stāvokli, ņemot vērā būtiskās atšķirības starp to attiecīgajām juridiskajām situācijām.

      (sal. ar 40., 45. un 46. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Tas, ka Turcijas pilsonis pamatojas uz tiesībām, kas ir likumīgi iegūtas saskaņā ar EEK un Turcijas Asociācijas padomes Lēmuma
         Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, lai gan viņš pēc tam, kad bija ieguvis šīs tiesības ar savas bijušās sievas starpniecību, izdarīja
         pret viņu vērstu smagu noziedzīgu nodarījumu, kas bija viņam piemērotā kriminālsoda pamatā, nav ļaunprātīga tiesību izmantošana.

      Turpretim tā paša lēmuma 14. panta 1. punkts pieļauj, ka pret Turcijas pilsoni, attiecībā pret kuru ir piemēroti kriminālsodi,
         tiek piemērota izraidīšana, ciktāl viņa personīgā uzvedība rada pastāvošus, reālus un pietiekami smagus draudus sabiedrības
         pamatinteresēm. Valsts kompetentajai tiesai ir jāizvērtē, vai tā tas ir šajā gadījumā. Turklāt šai tiesai ir jāievēro gan
         samērīguma princips, gan attiecīgās personas pamattiesību princips. Precīzāk, lēmumu par izraidīšanu, pamatojoties uz Lēmuma
         Nr. 1/80 14. panta 1. punktu, var pieņemt vienīgi tad, ja attiecīgās personas individuālā uzvedība norāda uz konkrētu jaunu,
         būtisku sabiedriskās kārtības traucējumu risku.

      (sal. ar 60. un 61. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 22. decembrī (*)

      EEK un Turcijas Asociācijas līgums – Ģimenes apvienošanās – Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa – Darba ņēmējas Turcijas pilsones laulātais, kurš nodzīvojis kopā ar viņu vairāk nekā piecus gadus – Uzturēšanās tiesību saglabāšana pēc laulības šķiršanas – Attiecīgās personas notiesāšana par vardarbību pret savu bijušo sievu – Tiesību ļaunprātīga izmantošana
      Lieta C‑303/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Bundesverwaltungsgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 24. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 8. jūlijā, tiesvedībā

      Land Baden-Württemberg
      pret
      Metin Bozkurt,

      piedaloties
      Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel] (referents), E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], E. Levits un M. Bergere [M. Berger],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Land Baden-Württemberg vārdā – M. Šenks [M. Schenk], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un N. Grafs Victums [N. Graf Vitzthum], pārstāvji,

      –        Dānijas valdības vārdā – J. Berings Līsbergs [J. Bering Liisberg] un R. Holdgords [R. Holdgaard], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz V. Ferrante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Kreišics [V. Kreuschitz] un Ž. Rozē [G. Rozet], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2010. gada 8. jūlijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi
         (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”) 7. panta pirmās daļas otrā ievilkuma interpretāciju. Asociācijas padome tika nodibināta
         ar nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju, kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā
         parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā noslēgts,
         aprobēts un apstiprināts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.).

      2        Šis prejudiciālais lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Land Baden-Württemberg [Bādenes-Virtembergas federālo zemi] (turpmāk tekstā – “Land”) un Turcijas pilsoni M. Bozkurtu [M. Bozkurt] par attiecīgās personas izraidīšanas no Vācijas teritorijas procedūru.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Papildprotokola, kas 1970. gada 23. novembrī parakstīts Briselē un Kopienas vārdā noslēgts, aprobēts un apstiprināts ar Padomes
         1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV L 293, 1. lpp.), 59. pants ir formulēts šādi:

      “Jomās, uz ko attiecas šis protokols, Turcijai nepiemēro labvēlīgāku režīmu kā to, ko dalībvalstis piešķir viena otrai saskaņā
         ar Kopienas dibināšanas līgumu.”

      4        Lēmuma Nr. 1/80 II nodaļas ar virsrakstu “Sociālie noteikumi” 1. sadaļā ir ietverti “Jautājumi saistībā ar darba ņēmēju nodarbinātību
         un brīvu pārvietošanos”. Šajā sadaļā ir ietverti minētā lēmuma 6.–16. pants.

      5        Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu:

      “Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, darba ņēmējam – Turcijas pilsonim, kurš ir likumīgi
         nodarbināts dalībvalsts darba tirgū:

      –        pēc viena likumīgi nostrādāta gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja tam ir
         brīva darba vieta;

      –        pēc trīs likumīgi nostrādātiem gadiem un ievērojot priekšroku, kas piešķirama darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm, ir
         tiesības šajā dalībvalstī pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums
         izteikts normālos apstākļos un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;

      –        pēc četriem likumīgi nostrādātiem gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles.”
      6        Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā ir noteikts:

      “Dalībvalstī likumīgi nodarbināta darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
      –        ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt jebkuru darba piedāvājumu,
         ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz trīs gadus;

      –        ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz piecus gadus.
      Darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērni, kuri uzņemošajā valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās
         ilguma šajā dalībvalstī, ar noteikumu, ka viens no vecākiem šajā dalībvalstī ir likumīgi nostrādājis vismaz trīs gadus, var
         pieņemt jebkuru darba piedāvājumu.”

      7        Minētā lēmuma 14. panta 1. punkts ir formulēts šādi:

      “Šīs sadaļas noteikumi ir piemērojami, ievērojot ierobežojumus, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, sabiedrības drošības
         un veselības aizsardzības apsvērumiem.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      8        M. Bozkurts, kurš ir dzimis 1959. gadā Turcijā, 1992. gada aprīlī saņēma atļauju ieceļot Vācijā.

      9        1993. gada septembrī viņš apprecējās ar Turcijas pilsoni, kura Vācijā likumīgi strādāja algotu darbu un kurai šī iemesla dēļ
         bija pastāvīgās uzturēšanās atļauja. M. Bozkurta sieva 1999. gadā ieguva Vācijas pilsonību.

      10      Pēc savas laulības M. Bozkurts 1993. gada oktobrī ieguva termiņuzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku, kas 1998. gada oktobrī,
         proti, pēc tam, kad viņš bija izpildījis Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrajā ievilkumā paredzētos nosacījumus, tika
         pārveidota par pastāvīgās uzturēšanās atļauju.

      11      Kopš 2000. gada jūnija viņš ir dzīvojis šķirti no savas sievas. Laulātie šķīra laulību 2003. gada novembrī.

      12      Savas uzturēšanās laikā Vācijā M. Bozkurts strādāja pie vairākiem darba devējiem. Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju
         konkrētus nodarbinātības periodu ilgumus tomēr nebija iespējams noskaidrot, jo M. Bozkurts šajā jautājumā nesniedza konkrētas
         ziņas un pamatojošus dokumentus.

      13      Kopš 2000. gada sākuma M. Bozkurtam bija aptuveni 18 mēnešus ilgs slimības atvaļinājums, kura laikā viņam tika izoperēts smadzeņu
         audzējs.

      14      Šī slimības atvaļinājuma beigās viņa darba devējs uzteica viņam darbu. Kopš tā laika viņš bija bezdarbnieks un saņēma sociālos
         pabalstus, pamatojoties uz Sociālo likumu kodeksa II daļu (Sozialgesetzbuch, Teil II). Sākumā viņš uzturējās pašvaldības mītnē, bet kopš 2005. gada novembra viņš dzīvo nelielā dzīvoklī, kuru viņam ir noīrējis
         brālis.

      15      Lai gan M. Bozkurts 1996. un 2000. gadā jau bija notiesāts par miesas bojājumu nodarīšanu, kā arī īpašuma bojāšanu, viņš 2004. gada
         maijā tika atzīts par vainīgu savas sievas izvarošanā un apzinātu miesas bojājumu nodarīšanā viņai, uzturoties Turcijā 2002. gada
         jūlijā. Tā kā, izskatot viņa apelācijas sūdzību, 2005. gada 17. janvārī kā galīgais sods viņam tika noteikta brīvības atņemšana
         uz diviem gadiem, sodu izciešot nosacīti, M. Bozkurts tika atbrīvots no pirmstiesas apcietinājuma.

      16      Ar 2005. gada 26. jūlija lēmumu Land nolēma izraidīt M. Bozkurtu, uzdodot veikt šī lēmuma nekavējošu izpildi (turpmāk tekstā – “rīkojums par izraidīšanu”), pamatojoties
         uz viņa pēdējo notiesāšanu, kas apstiprināja viņa tieksmi uz vardarbību. Land uzskatīja, ka M. Bozkurts nevar pamatoties uz tiesībām, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 6. vai 7. panta, motivējot ar to, ka
         viņš laikā kopš savas atbrīvošanas no darba saprātīgā termiņā nebija atradis jaunu darbu un ka viņš nebija arī izrādījis nopietnus
         centienus šajā nolūkā.

      17      Tā kā M. Bozkurts rīkojumu par izraidīšanu apstrīdēja tiesā, Verwaltungsgericht Stuttgart [Štutgartes administratīvā tiesa], pirmkārt, uzdeva apturēt šo rīkojumu un, otrkārt, atcēla to ar 2006. gada 5. jūlija spriedumu.

      18      Land par šo spriedumu iesniegtā apelācijas sūdzība tika noraidīta ar 2007. gada 14. marta Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg [Bādenes-Virtembergas Augstākās administratīvās tiesas] spriedumu. Šī tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā M. Bozkurta likumīgos
         uzturēšanās periodus Vācijā, viņš varēja pieprasīt uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas
         otro ievilkumu. Attiecīgi rīkojums par izraidīšanu esot prettiesisks tādēļ, ka tas neatbilst [Eiropas] Savienības pilsoņiem
         piemērojamajiem nosacījumiem, kuri saskaņā ar Tiesas judikatūru ir jāievēro attiecībā uz Turcijas pilsoņiem, kuriem ir uzturēšanās
         atļauja, pamatojoties uz Lēmumu Nr.1/80. Turklāt šajā judikatūrā tiek uzskatīts, ka apstāklis, ka M. Bozkurts kopš 2000. gada
         bija bezdarbnieks, ka smagas slimības dēļ viņš, iespējams, ir galīgi izslēgts no darba tirgus un ka viņš bija pavadījis deviņus
         mēnešus ieslodzījumā, nenozīmē, ka viņš ir zaudējis juridisko statusu, ko viņam piešķir minētais Lēmuma Nr. 1/80 pants, ņemot
         vērā Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru fakts, ka šīs tiesības ir iegūtas, nav atkarīgs no šai iegūšanai izvirzīto nosacījumu
         pastāvēšanas.

      19      Tādēļ Land iesniedza Bundesverwaltungsgericht [Federālajā administratīvajā tiesā] kasācijas sūdzību, norādot, pirmkārt, ka M. Bozkurts pa to laiku bija zaudējis savas uzturēšanās
         tiesības Vācijā sakarā ar viņa izslēgšanu no darba tirgus un ka, otrkārt, viņš nevar tiesiski pamatoties uz Lēmuma Nr. 1/80
         7. panta pirmo daļu tādēļ, ka viņš bija nodarījis kaitējumu personas, no kuras izriet viņa tiesības, fiziskajai integritātei.

      20      Pilnībā piekrītot juridiskajai analīzei, ko Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg izvērsa savā 2007. gada 14. marta spriedumā, Bundesverwaltungsgericht uzskata, ka, lai izlemtu tās izskatīšanā esošo lietu, ir jānosaka, vai rīkojuma par izraidīšanu pieņemšanas datumā M. Bozkurts
         varēja pamatoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piešķirto aizsardzību.

      21      Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka pagaidām neeksistē Tiesas judikatūra jautājumā par to, vai uzturēšanās tiesības dalībvalstī,
         ko Turcijas pilsonis ieguvis, būdams darba ņēmējas Turcijas pilsones, kura ir likumīgi integrējusies šīs dalībvalsts darba
         tirgū, ģimenes loceklis, ir vai nav zudušas laulības šķiršanas dēļ, kas notikusi pēc attiecīgo tiesību iegūšanas pareizā un
         pienācīgā veidā.

      22      Turklāt minētā tiesa jautā, vai, ņemot vērā tiesvedības pamata lietā konkrētos faktiskos apstākļus, tāds Turcijas pilsonis
         kā M. Bozkurts var likumīgi pieprasīt uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu tā, lai šāda
         attieksme netiktu uzskatīta par ļaunprātīgu. Konkrētāk, esot jānosaka, vai persona, kas likumīgi ieguvusi tiesības, var tās
         zaudēt gadījumā, kad tā a posteriori esot izrādījusi necieņu pret personu, no kuras tai sākotnēji izriet minētās tiesības.

      23      Uzskatot, ka risinājumam tās izskatāmajā lietā ir vajadzīga Lēmuma Nr. 1/80 interpretācija, Bundesverwaltungsgericht nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai uzturēšanās tiesības un tiesības strādāt, ko ģimenes locekļa statusā atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. panta [pirmās daļas]
         otrajam ievilkumam ir ieguvis dalībvalsts likumīgajam darba tirgum piederīga Turcijas darba ņēmēja laulātais [..], saglabājas
         arī pēc laulības šķiršanas?

      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
      2)      Vai par tiesību lūgt uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 [..] 7. panta [pirmās daļas] otro ievilkumu, ļaunprātīgu
         izmantošanu ir uzskatāms gadījums, kad Turcijas pilsonis pēc tam, kad bija ieguvis iepriekš minētās tiesības ar savas bijušās
         sievas starpniecību, ir viņu izvarojis un nodarījis viņai miesas bojājumus un par šī noziedzīgā nodarījuma izdarīšanu ir notiesāts
         ar brīvības atņemšanu uz diviem gadiem?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      24      No lietas materiāliem izriet, ka attiecīgais Turcijas pilsonis pamata lietā atbilda visiem vajadzīgajiem nosacījumiem, lai
         iegūtu Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrajā ievilkumā paredzēto statusu, pirms tika šķirta viņa laulība.

      25      Pastāvot šādiem apstākļiem, iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir jāsaprot kā tāds, ar kuru pēc būtības jautā, vai Lēmuma
         Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds Turcijas pilsonis kā prasītājs pamata lietā, kurš, būdams Turcijas
         pilsones, kas ir integrējusies likumīgā dalībvalsts darba tirgū, ģimenes loceklis un tādēļ, ka vismaz piecus gadus ir nepārtraukti
         dzīvojis kopā ar savu sievu un ieguvis tiesības, kas ietilpst juridiskajā statusā, ko piešķir, pamatojoties uz minētā panta
         pirmās daļas otro ievilkumu, zaudē šīs tiesības laulības šķiršanas dēļ, kas notikusi pēc šo tiesību iegūšanas.

      26      Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jānorāda – kā tas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas formulējuma –,
         ka šajā normā paredzēto tiesību iegūšanai ir jāizpilda divi iepriekšēji kumulatīvi nosacījumi, proti, pirmkārt, attiecīgajai
         personai ir jābūt uzņemošās dalībvalsts likumīgajā darba tirgū jau ietilpstoša darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, ģimenes
         loceklim un, otrkārt, viņam ir jābūt saņēmušam šīs valsts kompetento iestāžu atļauju pievienoties minētajam darba ņēmējam.

      27      Otrkārt, atbilstoši īstenošanas sistēmai, ko līgumslēdzējas valstis izveidojušas minētās normas ietvaros, tajā paredzētās
         tiesības Turcijas pilsoņiem, kuri atbilst iepriekš minētajā punktā atgādinātajiem nosacījumiem, tiek pakāpeniski paplašinātas
         atkarībā no attiecīgās personas faktiskās uzturēšanās kopā ar darba ņēmēju Turcijas pilsoni, kurš jau likumīgi uzturas uzņemošajā
         dalībvalstī.

      28      Tādējādi pēc šādas likumīgas uzturēšanās trīs gadu garumā attiecīgais Turcijas pilsonis iegūst tiesības pieņemt jebkuru darba
         piedāvājumu ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Eiropas Savienības dalībvalstīm tiek dota priekšroka (Lēmuma Nr. 1/80 7. panta
         pirmās daļas pirmais ievilkums).

      29      Pēc vēl diviem uzņemošajā dalībvalstī likumīgi nodzīvotiem gadiem tam pašam Turcijas pilsonim ir brīva pieeja jebkuram atalgotam
         darbam pēc savas izvēles (minētā lēmuma 7. panta pirmās daļas otrais ievilkums). Izskatāmajā lietā M. Bozkurts neapšaubāmi
         atbilda šim kritērijam.

      30      Šajā kontekstā ir jāprecizē, ka pretēji Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā paredzētajai sistēmai, kas balstīta uz likumīgu
         darbu noteiktos periodos, minētā lēmuma 7. panta pirmās daļas piemērošanai atbilstošais kritērijs tātad ir likumīga uzturēšanās
         kopā ar emigrējušo darba ņēmēju – Turcijas pilsoni. Pēc šādas uzturēšanās noteiktā laika periodā attiecīgā persona iegūst
         tiesības strādāt, tomēr šī iepriekš minētā norma neparedz viņam šajā ziņā pienākumu vai neizvirza viņam nosacījumu, lai iegūtu
         ar Lēmumu Nr. 1/80 garantētās tiesības (šajā ziņā skat. it īpaši 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑373/03 Aydinli, Krājums, I‑6181. lpp., 29. un 31. punkts; 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑325/05 Derin, Krājums, I‑6495. lpp., 56. punkts, un 2008. gada 25. septembra spriedumu lietā C‑453/07 Er, Krājums, I‑7299. lpp., 31.–34. punkts). Tādējādi tāda Turcijas pilsoņa kā pamata lietā situācijai saistībā ar nodarbinātību
         nav nekādas nozīmes.

      31      Treškārt, ir jānorāda, ka Tiesa jau vairākkārt ir lēmusi, ka, no vienas puses, minētā 7. panta pirmajai daļai ir tieša iedarbība
         un ka, no otras puses, šajā normā paredzētie uzturēšanās periodi nozīmē, ka ir jāatzīst savstarpēji saistītās uzturēšanās
         tiesības, bez kurām šiem uzturēšanās periodiem nebūtu nekādas iedarbības (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Er, 25. un 26. punkts, kā arī 2008. gada 18. decembra spriedumu lietā C‑337/07 Altun, Krājums, I‑10323. lpp., 20. un 21. punkts).

      32      Ceturtkārt, ir jāuzsver, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā paredzēto tiesību pakāpeniskai iegūšanai ir divējāds mērķis.

      33      Sākumā, pirms ir beidzies sākotnējais trīs gadu periods, minētās normas mērķis ir dot iespēju emigrējošā darba ņēmēja ģimenes
         locekļiem apmesties pie viņa, lai tādējādi, izmantojot ģimenes apvienošanos, radītu labvēlīgākus apstākļus uzņemošajā dalībvalstī
         jau likumīgi integrēta darba ņēmēja Turcijas pilsoņa darbam un dzīvei (skat. it īpaši 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā
         C‑351/95 Kadiman, Recueil, I‑2133. lpp., 35. un 36. punkts; 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑65/89 Eyüp, Recueil, I‑4747. lpp., 26. punkts, un 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑467/02 Cetinkaya, Krājums, I‑10895. lpp., 25. punkts).

      34      Turpinājumā minētās normas mērķis ir pastiprināt emigrējošā darba ņēmēja, Turcijas pilsoņa, ģimenes ilgtspējīgu integrāciju
         uzņemošajā dalībvalstī, piešķirot attiecīgās ģimenes loceklim pēc trīs gadu pastāvīgas uzturēšanās iespēju pašam piekļūt darba
         tirgum. Tādējādi galvenais īstenojamais mērķis ir nostiprināt minētā ģimenes locekļa, kurš šajā posmā jau ir likumīgi integrējies
         uzņemošajā dalībvalstī, situāciju, dodot viņam iespēju pašam pelnīt attiecīgajā dalībvalstī un attiecīgi izveidot tajā no
         emigrējošā darba ņēmēja neatkarīgu situāciju (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Eyüp, 26. punkts; lietā Cetinkaya, 25. punkts; lietā Aydinli, 23. punkts, kā arī lietā Derin, 50. un 71. punkts).

      35      Tiesa no tā ir secinājusi, ka, lai gan ģimenes loceklim principā, ja nav leģitīmu iemeslu, ir pienākums faktiski dzīvot kopā
         ar emigrējušo darba ņēmēju tikmēr, kamēr viņam pašam nav tiesību piekļūt darba tirgum, proti, līdz trīs gadu termiņa beigām,
         savukārt tas tā vairs nav gadījumā, kad attiecīgā persona ir likumīgi ieguvusi šīs tiesības, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80
         7. panta pirmās daļas pirmo ievilkumu, un tam tā vēl jo vairāk ir jābūt gadījumā, kad pēc pieciem gadiem šīs viņas tiesības
         nav atkarīgas no nosacījuma par nodarbinātību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Derin, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).

      36      Tiklīdz ir izpildīti Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā paredzētie nosacījumi, šī norma piešķir darba ņēmēja Turcijas pilsoņa
         ģimenes loceklim individuālas tiesības piekļūt uzņemošās dalībvalsts darba tirgum, kā arī līdztekus – tiesības uzturēties
         šīs valsts teritorijā.

      37      Ir taisnība, ka šīs tiesības izriet no radniecīgā Turcijas pilsoņa pagātnes situācijas, kurā viņš bija šīs pašas valsts teritorijā
         un ar kura starpniecību ģimenes loceklis ir ieguvis uzturēšanās tiesības.

      38      Tomēr, kā to savos rakstveida apsvērumos pamatoti apgalvo Eiropas Kopienu Komisija, tā iemesla dēļ, ka šāda darba ņēmēja ģimenes
         loceklis pats ir ieguvis individuālas tiesības, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, viņš uzņemošajā dalībvalstī
         ir sasniedzis pietiekamu integrācijas līmeni, lai viņa situāciju varētu uzskatīt kā nošķiramu no viņa radinieka, kurš darīja
         iespējamu viņa ieceļošanu šajā valstī, situācijas un līdz ar to neatkarīgu no viņa radinieka situācijas (šajā ziņā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Derin, 50. un 71. punkts, kā arī lietā Altun, 59. un 63. punkts).

      39      Šāda interpretācija atbilst arī Lēmuma Nr. 1/80, aplūkotam kopumā, mērķim, attiecībā uz kuru ir atkārtoti nospriests, ka tas
         paredz uzlabot emigrējušo Turcijas pilsoņu situāciju uzņemošajā dalībvalstī, veicinot Turcijas pilsoņu, kas atbilst kādam
         no šī lēmuma normās paredzētajiem nosacījumiem un kuram tādēļ ir piešķirtas tajā paredzētās tiesības, pakāpenisku integrāciju
         uzņemošajā dalībvalstī (skat. it īpaši 2000. gada 16. marta spriedumu lietā C‑329/97 Ergat, Recueil, I‑1487. lpp., 43. un 44. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā Derin, 53. punkts, kā arī lietā Altun, 28. un 29. punkts).

      40      Šajā kontekstā Tiesa ir uzskatījusi, ka tiesības, kuras likumīgi ir ieguvis M. Bozkurts, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta
         pirmo daļu, pastāv neatkarīgi no tā, vai ir saglabājušies nosacījumi, kuri bija jāizpilda, lai rastos šīs tiesības (skat.
         iepriekš minētos spriedumus lietā Ergat, 40. punkts; lietā Cetinkaya, 31. punkts; lietā Aydinli, 26. punkts; lietā Derin, 53. punkts, un lietā Altun, 36. punkts) tādējādi, ka ģimenes loceklis, kurš, pamatojoties uz minēto lēmumu, jau ir ieguvis tiesības, var pakāpeniski
         nostiprināt savu situāciju uzņemošajā dalībvalstī un ilgtspējīgi tajā integrēties, dzīvojot neatkarīgi no personas, ar kuras
         starpniecību viņš ir ieguvis šīs tiesības (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Ergat, 43. un 44. punkts).

      41      Iepriekšējā punktā atgādinātā interpretācija vienīgi atspoguļo vispārīgāko iegūto tiesību ievērošanas principu, kas nostiprināts
         1992. gada 16. decembra spriedumā lietā C‑237/91 Kus (Recueil, I‑6781. lpp., 21. un 22. punkts), principu, saskaņā ar kuru tādēļ, ka Turcijas pilsonis var likumīgi pamatoties uz tiesībām
         atbilstoši Lēmumam Nr. 1/80, šīs tiesības vairs nav atkarīgas no to apstākļu turpināšanās, kuri bija šo tiesību iegūšanas
         pamatā, jo minētais lēmums neparedz šāda rakstura nosacījumu. Lietā, kas bija pamatā minētajam spriedumam lietā Kus, attiecīgais apstāklis bija tieši laulība, kas deva iespēju konkrētajam Turcijas pilsonim ieceļot uzņemošajā dalībvalstī
         un kura bija šķirta brīdī, kad konkrētā persona jau bija ieguvusi tiesības, kas izskatāmajā lietā ir iegūtas, pamatojoties
         uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu. Ir jāatgādina, ka 1994. gada 5. oktobra spriedumā lietā C‑355/93 Eroglu (Recueil, I‑5113. lpp.) 22. punktā šis pats princips tika piemērots tā paša lēmuma 7. panta ietvaros (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš
         minētos spriedumus lietā Ergat, 40. punkts; lietā Aydinli, 26. punkts; lietā Derin, 50. punkts, kā arī lietā Altun, 42. un 43. punkts).

      42      Piektkārt, attiecībā uz apstākli, kas rada Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā darba ņēmēja Turcijas pilsoņa ģimenes locekļiem,
         kuri atbilst minētajā daļā norādītajiem nosacījumiem, atzīto tiesību zaudēšanu, pastāvīgajā judikatūrā ir atzīts, ka šīs tiesības
         var ierobežot vienīgi divos gadījumos, proti, vai nu tādēļ, ka emigrējušā Turcijas pilsoņa klātbūtne uzņemošās dalībvalsts
         teritorijā viņa personīgas uzvedības dēļ rada reālu un būtisku apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai
         vai veselībai minētā lēmuma 14. panta 1. punkta izpratnē, vai arī tādēļ, ka attiecīgā persona uz ilgāku laiku un bez leģitīma
         iemesla ir atstājusi šīs valsts teritoriju (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā Er, 30. punkts, un lietā Altun, 62. punkts).

      43      Tiesa pastāvīgi ir atkārtoti apstiprinājusi iepriekšējā punktā minēto ierobežojumu izsmeļošo raksturu (skat. it īpaši iepriekš
         minētos spriedumus lietā Cetinkaya, 38. punkts; lietā Derin, 54. punkts, lietā Er, 30. punkts, un lietā Altun, 62. punkts).

      44      Visi iepriekš minētie skaidrojumi ļauj secināt, ka laulāto laulības šķiršanai, ja tā notikusi pēc tam, kad attiecīgās ģimenes
         loceklis pareizā un pienācīgā veidā ir ieguvis Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā paredzētās tiesības, nav nekādas nozīmes
         attiecībā uz minēto tiesību saglabāšanu to īpašniekam, pat ja sākotnēji viņš tās varēja iegūt vienīgi ar sava bijušā laulātā
         starpniecību.

      45      Visbeidzot, ir jāprecizē, ka iepriekšējā punktā sniegtā interpretācija nav nesaderīga ar 1970. gada 23. novembrī parakstītā
         [Asociācijas līguma] Papildprotokola 59. panta prasībām. Kā to savu secinājumu 50.–52. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte,
         tādu pašu iemeslu dēļ, kā tie, kurus Tiesa izklāstījusi iepriekš minētā sprieduma lietā Derin 62.–67. punktā, kā arī 2007. gada 4. oktobra sprieduma lietā C‑349/06 Polat (Krājums, I‑8167. lpp.) 21. punktā, emigrējušā Turcijas pilsoņa ģimenes locekļa stāvoklis nav salīdzināms ar dalībvalsts
         pilsoņa ģimenes locekļa stāvokli, ņemot vērā būtiskās atšķirības starp to attiecīgajām juridiskajām situācijām (šajā ziņā
         skat. 2010. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑462/08 Bekleyen, Krājums, I‑563. lpp., 35.–38. un 43. punkts).

      46      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild tā, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tāds Turcijas pilsonis kā prasītājs pamata lietā, kurš, būdams dalībvalsts likumīgajā darba tirgū ietilpstošas darba ņēmējas
         Turcijas pilsones ģimenes loceklis un ņemot vērā viņa pastāvīgo uzturēšanos pie savas sievas vismaz piecus gadus ilgā nepārtrauktā
         periodā, ir ieguvis tiesības uz juridisko statusu, kas piešķirts, pamatojoties uz minētās tiesību normas otro ievilkumu, nezaudē
         šīs tiesības laulības šķiršanas dēļ, kas notikusi pēc šo tiesību iegūšanas.

       Par otro jautājumu
      47      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka indivīds nevar atsaukties uz Savienības tiesību normām krāpšanas vai ļaunprātīgā nolūkā
         un ka valsts tiesas katrā konkrētā gadījumā var, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem, ņemt vērā attiecīgo personu ļaunprātīgo
         vai krāpniecisko rīcību, lai atteiktos tiem piešķirt minētajās tiesību normās paredzētās tiesības (skat. it īpaši 1999. gada
         9. marta spriedumu lietā C‑212/97 Centros, Recueil, I‑1459. lpp., 25. punkts; 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑255/02 Halifax u.c., Krājums, I‑1609. lpp., 68. punkts, kā arī 2007. gada 20. septembra spriedumu lietā C‑16/05 Tum un Dari, Krājums, I‑7415. lpp., 64. punkts).

      48      Tādējādi Tiesa ir izslēgusi iespēju, ka nodarbinātības periodus un nosacījumus, kurus Turcijas pilsonis varēja izpildīt vienīgi
         krāpnieciskas rīcības dēļ, par kuru tika notiesāts, var uzskatīt par likumīgiem Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta piemērošanas
         nolūkā, jo attiecīgā persona patiesībā neatbilda šajā normā paredzētajiem nosacījumiem un šī fakta dēļ tai nebija šajā normā
         paredzēto tiesību (skat. 1997. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑285/95 Kol, Recueil, I‑3069. lpp., 26. un 27. punkts, kā arī 2000. gada 11. maija spriedumu lietā C‑37/98 Savas, Recueil, I‑2927. lpp., 61. punkts).

      49      Nevar pieļaut, ka Turcijas pilsonis cenšas netaisnīgi iegūt labumu, kas garantēts kādā no Lēmuma Nr. 1/80 normām.

      50      Tomēr izskatāmajā lietā no lietas materiāliem, ko iesniedzējtiesa iesniegusi Tiesai, izriet, ka valsts tiesas, kuras pēc būtības
         izskatīja lietu, par kuru šobrīd lemj Bundesverwaltungsgericht, ir skaidri konstatējušas, ka M. Bozkurts ir likumīgi ieguvis Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas otrajā ievilkumā paredzēto
         juridisko statusu. Turklāt Tiesā nav sniegta nekāda norāde, kas ļauj domāt, ka pamata lietā runa ir par fiktīvu laulību, kas
         noslēgta vienīgi ar mērķi ļaunprātīgi gūt labumu no EEK un Turcijas asociācijas nolīgumā paredzētajām tiesībām.

      51      Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jākonstatē, ka pamata lietā M. Bozkurts vienīgi īsteno tiesības, kuras viņam skaidri piešķir
         Lēmums Nr. 1/80 un kuru iegūšanai viņš bija izpildījis visus vajadzīgos nosacījumus.

      52      Faktu, ka šāds Turcijas pilsonis pilnībā pamatojas uz tiesībām, kas garantētas ar minēto lēmumu un kuras viņš ir likumīgi
         ieguvis agrāk, nevar pašu par sevi uzskatīt par ļaunprātīgu tiesību izmantošanu.

      53      Iesniedzējtiesa, gan neuzdodot jautājumu attiecībā uz Lēmuma Nr.1/80 14. panta 1. punkta interpretāciju, tomēr jautā, vai
         pamata lietas konkrētajos apstākļos M. Bozkurta atsaukšanās uz juridisko statusu, kas iegūts, pamatojoties uz minētā lēmuma
         7. panta pirmo daļu, nevar aizskart sabiedrisko kārtību, ņemot vērā smago noziedzīgo nodarījumu, kuru viņš pēc šo tiesību
         iegūšanas ir izdarījis pret personu, kura viņam deva iespēju iegūt šo statusu.

      54      Šajā ziņā ir jāprecizē, ka Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punktā ir sniegts atbilstošais regulējums, kas ļauj noteikt, kādā
         apmērā Turcijas pilsonim, kuram ir piemēroti kriminālsodi, var liegt, izraidot viņu no uzņemošās dalībvalsts, tiesības, kas
         viņam izriet tieši no šī lēmuma (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Derin, 74. punkts).

      55      Nosakot šajā normā sabiedriskās kārtības interesēs paredzētā izņēmuma apjomu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jāņem vērā
         interpretācija, kas sniegta attiecībā uz minēto izņēmumu jautājumā par darba ņēmēju, kas ir Savienības pilsoņi, pārvietošanās
         brīvību (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Polat, 30. punkts).

      56      Tiesa vienmēr ir uzsvērusi, ka minētais izņēmums kā atkāpe no personu brīvas pārvietošanās pamatprincipa ir jāsaprot šauri
         un ka dalībvalstis tā piemērojamību nevar noteikt vienpusēji (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Polat, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

      57      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts iestādes atsaukšanās uz sabiedriskās kārtības jēdzienu nozīmē, ka papildus sabiedriskiem
         traucējumiem, ko rada jebkurš likumpārkāpums, pastāv reāli un pietiekami nopietni draudi sabiedrības pamatinteresēm (iepriekš
         minētais spriedums lietā Polat, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).

      58      Tāpat pasākumus, kas veikti sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības interesēs ir jāpamato vienīgi ar attiecīgās personas
         individuālo uzvedību. Tādējādi šos pasākumus nevar uzdot veikt automātiski, pamatojoties uz kriminālsodāmību un vispārējiem
         preventīviem mērķiem (iepriekš minētais spriedums lietā Polat, 31. un 35. punkts).

      59      Līdz ar to kriminālsodāmību var ņemt vērā vienīgi tad, ja tās pamatā esošie apstākļi liecina par tādu personas individuālo
         uzvedību, kas apdraud sabiedrisko kārtību (iepriekš minētais spriedums lietā Polat, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

      60      Tādēļ attiecīgajām valsts iestādēm katrā konkrētā gadījumā ir jāizvērtē pārkāpuma izdarītāja individuālā uzvedība, kā arī
         viņa radītie pastāvošie, reālie un pietiekami smagie draudi sabiedriskajai kārtībai un drošībai, un turklāt šīm iestādēm ir
         jāievēro gan samērīguma princips, gan attiecīgās personas pamattiesību princips. Precīzāk, lēmumu par izraidīšanu, pamatojoties
         uz Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 1. punktu, var pieņemt vienīgi tad, ja attiecīgās personas individuālā uzvedība norāda uz konkrētu
         jaunu, būtisku sabiedriskās kārtības traucējumu risku (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Derin, 74. punkts).

      61      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka:

      –        tas, ka tāds Turcijas pilsonis kā prasītājs pamata lietā pamatojas uz tiesībām, kas ir likumīgi iegūtas saskaņā ar Lēmuma
         Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, lai gan viņš pēc tam, kad bija ieguvis šīs tiesības ar savas bijušās sievas starpniecību, izdarīja
         pret viņu vērstu smagu noziedzīgu nodarījumu, kas bija viņam piemērotā kriminālsoda pamatā, nav ļaunprātīga tiesību izmantošana;

      –        turpretim minētā lēmuma 14. panta 1. punkts pieļauj, ka pret Turcijas pilsoni, attiecībā uz kuru ir piemēroti kriminālsodi,
         tiek piemērota izraidīšana, ciktāl viņa personīgā uzvedība rada pastāvošus, reālus un pietiekami smagus draudus sabiedrības
         pamata interesēm. Valsts kompetentajai iestādei ir jāizvērtē, vai pamata lietā ir šāds gadījums.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      62      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Izdevumi, kas radušies lietas dalībniekiem, kas iesniedza apsvērumus Tiesai un kas nav pamata lietas dalībnieku
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidi, ko pieņēmusi Asociācijas padome, kas nodibināta ar nolīgumu,
            ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju, 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds
            Turcijas pilsonis kā prasītājs pamata lietā, kurš, būdams dalībvalsts likumīgajā darba tirgū ietilpstošas darba ņēmējas Turcijas
            pilsones ģimenes loceklis un ņemot vērā viņa pastāvīgo uzturēšanos pie savas sievas vismaz piecus gadus ilgā nepārtrauktā
            periodā, ir ieguvis tiesības uz juridisko statusu, kas piešķirts, pamatojoties uz minētās tiesību normas otro ievilkumu, nezaudē
            šīs tiesības laulības šķiršanas dēļ, kas notikusi pēc šo tiesību iegūšanas;
      2)      tas, ka tāds Turcijas pilsonis kā prasītājs pamata lietā pamatojas uz tiesībām, kas ir likumīgi iegūtas saskaņā ar Lēmuma
            Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, lai gan viņš pēc tam, kad bija ieguvis šīs tiesības ar savas bijušās sievas starpniecību, izdarīja
            pret viņu vērstu smagu noziedzīgu nodarījumu, kas bija viņam piemērotā kriminālsoda pamatā, nav ļaunprātīga tiesību izmantošana.
      Turpretim minētā lēmuma 14. panta 1. punkts pieļauj, ka pret Turcijas pilsoni, attiecībā pret kuru ir piemēroti kriminālsodi,
            tiek piemērota izraidīšana, ciktāl viņa personīgā uzvedība rada pastāvošus, reālus un pietiekami smagus draudus sabiedrības
            pamatinteresēm. Valsts kompetentajai tiesai ir jāizvērtē, vai pamata lietā ir šāds gadījums.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2006. gada 12.janvārī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 85/337/EEK, kas grozīta ar Direktīvu 97/11/EK - Projektu ietekmes uz vidi novērtējums - Bez novērtējuma piešķirtas atļaujas. # Lieta C-37/05.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2006. gada 12. janvāra spriedums – Komisija pret Apvienoto Karalisti
      (lieta C‑37/05)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 85/337/EEK, kas grozīta ar Direktīvu 97/11/EK – Projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Bez novērtējuma piešķirtas atļaujas
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi — Pamatotības pārbaude Tiesā — Vērā ņemamais stāvoklis — Stāvoklis, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam (EKL 226. pants) (sal. ar 7. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – 2. panta 1. punkta un 4. panta Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvā 85/337/EEK par dažu sabiedrisku
                  un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 175, 40. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar 1997. gada 3. marta
                  Direktīvu 97/11/EK (OV L 73, 5. lpp.), pārkāpums – Bez novērtējuma piešķirtas atļaujas

            Rezolutīvā daļa:

                  nepareizi transponējot 2. panta 1. punktu un 4. pantu Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīvā 85/337/EEK par dažu sabiedrisku
                     un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1997. gada 3. marta Direktīvu 97/11/EK,
                     Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva;

                  Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.