title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta) 2009. gada 6.maijā. # Outokumpu Oyj un Luvata Oy pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Rūpniecisko vara cauruļu tirgus - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Cenu noteikšana un tirgu sadale - Naudas sodi - Attiecīgā tirgus apmērs - Atbildību pastiprinoši apstākļi - Recidīvs. # Lieta T-122/04.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2009. gada 6. maijā (
            *1
         )
      “Konkurence — Aizliegtas vienošanās — Rūpniecisko vara cauruļu tirgus — Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums — Cenu noteikšana un tirgu sadale — Naudas sodi — Konkrētā tirgus apmērs — Atbildību pastiprinoši apstākļi — Recidīvs”
      Lieta T-122/04

            Outokumpu Oyj
         , Espo [Espoo] (Somija),

            Luvata Oy
         , agrāk — Outokumpu Copper Products Oy, Espo,
      ko pārstāv Dž. Ratlifs [J. Ratliff], barrister, F. Distefāno [F. Distefano] un J. Luostārinens [J. Luostarinen], advokāti,
      prasītājas,
      pret

         Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv E. Žipinī Furnjē [É. Gippini Fournier], pārstāvis,
      atbildētāju,
      par, pirmkārt, prasību atcelt vai samazināt naudas soda summu, kas prasītājām ir uzlikta ar Komisijas 2003. gada 16. decembra Lēmuma C (2003) 4820 galīgajā redakcijā par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E-1/38.240 — Rūpnieciskās caurules) 2. panta b) daļu, un, otrkārt, par Komisijas pretprasību par minētā naudas soda summas palielināšanu.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. E. Martinša Ribeiru [M. E. Martins Ribeiro], tiesneši S. Papasavs [S. Papasavvas] un N. Vāls [N. Wahl] (referents),
      sekretāre K. Kanca [C. Kantza], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 5. marta tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Prāvas priekšvēsture

               1

                  Outokumpu Oyj, kas ir biržā kotēta sabiedrība, kas veic uzņēmējdarbību Espo (Somija), ir galvenā sabiedrība grupā, kas ir pārstāvēta visā pasaulē un darbojas tostarp bāzes metāla, tērauda un vara izstrādājumu ražošanā un šo preču ražošanas tehnoloģijās. Faktu rašanās laikā Outokumpu 100 % apmērā piederēja Luvata Oy (iepriekšējais nosaukums — Outokumpu Copper Products Oy), kas tostarp ražoja rūpnieciskās vara caurules (Outokumpu un Luvata turpmāk apzīmētas bez izšķiršanas kā “Outokumpu” vai “prasītājas”).

               2

               Pēc informatīva ziņojuma saņemšanas no Mueller Industries Inc. Komisija, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) 14. pantu, iepriekš nepaziņojot, 2001. gada martā veica izmeklēšanu uzņēmumu KME Germany AG (iepriekšējais nosaukums — KM Europa Metal AG), KME France SAS (iepriekšējais nosaukums — Tréfimétaux SA), KME Italy SpA (iepriekšējais nosaukums — Europa Metalli SpA) (turpmāk tekstā šie uzņēmumi kopā — “KME grupa”), Wieland-Werke AG (turpmāk tekstā — “Wieland”) un prasītājas atrašanās vietā.

               3

               2001. gada 9. aprīlīOutokumpu, pamatojoties uz Komisijas Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā — “1996. gada Paziņojums par sadarbību”), izteica Komisijai sadarbības piedāvājumu. Šajā sakarā prasītājas iesniedza memorandu.

               4

               Atbildot uz 2002. gada jūlijā Komisijas atbilstoši Regulas Nr. 17 11. panta 2. punktam KME grupai un Wieland nosūtīto informācijas pieprasījumu, šī pēdējā sabiedrība 2002. gada 30. septembrī lūdza tai piemērot minēto Paziņojumu par sadarbību.

               5

               Atbildot uz šo pašu informācijas pieprasījumu, KME grupa 2002. gada 15. oktobrī no savas puses lūdza tai piemērot 1996. gada Paziņojumu par sadarbību.

               6

               Pabeigusi izmeklēšanu, kas ietvēra papildu pārbaudes Outokumpu un KME grupas atrašanās vietās, piedalījusies sanāksmēs ar Outokumpu, KME grupas un Wieland pārstāvjiem, kā arī, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 11. pantu, nosūtījusi papildu informācijas pieprasījumu KME grupai un Wieland, Komisija 2003. gada jūlijā uzsāka pārkāpumu procedūru un pieņēma KME grupai, Wieland un Outokumpu adresētu paziņojumu par iebildumiem. Tā kā uzņēmumi adresāti atteicās no uzklausīšanas, tā netika organizēta.

               7

               2003. gada 16. decembrī Komisija pieņēma Lēmumu C (2003) 4820 galīgajā redakcijā par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/E-1/38.240 — Rūpnieciskās caurules) (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV L 125, 50. lpp.).

               8

               No apstrīdētā lēmuma izriet, ka 80. gadu beigās ražotāji, tajā skaitā prasītājas, kas bija organizēti Kondicionētā gaisa un dzesēšanas jomā izmantojamo cauruļu kvalitātes asociācijā (Cuproclima Quality Association, turpmāk tekstā — “Cuproclima”), esot paplašinājuši savu sadarbību attiecībā uz konkurences jautājumiem.

               9

                  Cuproclima divas reizes gadā organizētās sanāksmes esot tikušas izmantotas kā regulāra iespēja pēc oficiālās dienas kārtības izskatīšanas apspriest un noteikt rūpniecisko cauruļu cenas, kā arī citus tām piemērojamos komerciālos nosacījumus. Šīs konkurences noteikumiem neatbilstošās sanāksmes esot papildinājuši attiecīgo uzņēmumu divpusējie kontakti. Attiecīgie uzņēmumi esot noteikuši cenu mērķus, kā arī citus rūpniecisko cauruļu komerciālos nosacījumus, esot koordinējuši cenu celšanos, sadalījuši klientus un tirgus daļas un esot uzraudzījuši savu pret konkurenci vērsto nolīgumu īstenošanu, nosakot atbildīgos par tirgiem, no vienas puses, un apmainoties ar konfidenciālu informāciju, no otras puses.

               10

               Apstrīdētajā lēmumā it īpaši ir iekļauti šādi noteikumi:
               “Pirmais pants

               Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. panta 1. punktu un no 1994. gada 1. janvāra arī EEZ līguma 53. panta 1. punktu, jo tie norādītajos laika posmos ir bijuši vairāku vienošanos un saskaņotu darbību dalībnieki, nosakot cenas un sadalot tirgus rūpniecisko cauruļu jomā:

                        a)

                        [Wieland] no 1988. gada 3. maija līdz ;

                        b)

                           Outokumpu [..] individuāli no 1988. gada 3. maija līdz un solidāri ar [Luvata] no līdz ;

                        c)

                        [Luvata] no 1988. gada 31. decembra līdz (solidāri ar Outokumpu [..]);

                        d)

                        [KME Germany] individuāli no 1988. gada 3. maija līdz un solidāri ar [KME France] un [KME Italy] no līdz ;

                        e)

                        [KME Italy] solidāri ar [KME France] no 1988. gada 3. maija līdz un solidāri ar [KME Germany] un [KME France] no līdz ;

                        f)

                        [KME France] solidāri ar [KME Italy] no 1988. gada 3. maija līdz un solidāri ar [KME Germany] un [KME Italy] no līdz .

                  2. pants

               Par 1. pantā norādītajiem pārkāpumiem tiek uzlikti šādi naudas sodi:

                        a)

                        [Wieland]: 20,79 miljoni EUR;

                        b)

                           Outokumpu [..] un [Luvata] solidāri: 18,13 miljoni EUR;

                        c)

                        [KME Germany], [KME France] un [KME Italy] solidāri: 18,99 miljoni EUR;

                        d)

                        [KME Germany]: 10,41 miljons EUR;

                        e)

                        [KME Italy] un [KME France] solidāri: 40,41 miljons EUR.”

               11

               Pirmkārt, attiecībā uz naudas soda sākumsummas noteikšanu Komisija uzskatīja, ka pārkāpums, ko pamatā veido cenu noteikšana un tirgu sadale, jau pēc savas būtības ir ļoti smags pārkāpums (apstrīdētā lēmuma 294. apsvērums).

               12

               Lai noteiktu pārkāpuma smagumu, Komisija ņēma vērā arī, ka kartelis ir ietekmējis visu Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) teritoriju (apstrīdētā lēmuma 316. apsvērums). Komisija turklāt izskatīja faktiskās pārkāpuma sekas un konstatēja, ka aizliegtā vienošanās ir radījusi “globāla mēroga ietekmi uz tirgu” (apstrīdētā lēmuma 314. apsvērums).

               13

               Visbeidzot, joprojām nosakot pārkāpuma smagumu, Komisija ņēma vērā, ka rūpniecisko vara cauruļu tirgus ir nozīmīga joma, kuras aptuvenā vērtība EEZ līmenī ir 288 miljoni EUR (apstrīdētā lēmuma 318. apsvērums).

               14

               Ņemot vērā visus šos apstākļus, Komisija secināja, ka attiecīgais pārkāpums ir uzskatāms par ļoti smagu (apstrīdētā lēmuma 320. apsvērums).

               15

               Otrkārt, Komisija attiecīgos uzņēmumus, lai ņemtu vērā katra no tā faktisko ekonomisko kapacitāti radīt nopietnu kaitējumu konkurencei, apskatīja diferencēti. Šajā sakarā Komisija norādīja uz atšķirību starp tirgus daļām, kas EEZ rūpniecisko cauruļu tirgū pieder KME grupai, kas ir līdere EEZ tirgū ar [konfidenciāli] (
                     1
                  ) % tirgus daļu, no vienas puses, un prasītājām un Wieland, kam attiecīgi pieder [konfidenciāli] un 13,4 % tirgus daļu, no otras puses. Ņemot vērā šo atšķirību, Outokumpu un Wieland uzliktā naudas soda sākumsumma tika noteikta 33 % apmērā no KME grupai noteiktās sākumsummas, t.i., 11,55 miljoni EUR Outokumpu un Wieland un 35 miljoni EUR KME grupai (apstrīdētā lēmuma 322., 323. un 326.–328. apsvērums).

               16

               Treškārt, ņemot vērā vajadzību noteikt naudas sodu līmenī, kas nodrošina preventīvu ietekmi, Komisija Outokumpu uzliktā naudas soda sākumsummu palielināja par 50 %, kas tādējādi sasniedza 17,33 miljonus EUR, šajā sakarā uzskatot, ka tās pasaules apgrozījums, kas pārsniedz 5 miljardus EUR, parādot, ka šīs sabiedrības apmērs un ekonomiskā vara šādu palielinājumu attaisno (apstrīdētā lēmuma 334. apsvērums).

               17

               Ceturtkārt, Komisija pārkāpuma, kas norisinājās laikposmā no 1988. gada 3. maija līdz , ilgumu kvalificēja kā “ilgtermiņa”. Tātad, ņemot vērā pārkāpuma ilgumu, Komisija tādējādi uzskatīja par piemērotu attiecīgajiem uzņēmumiem uzliktā naudas soda sākumsummu palielināt par 10 % par katru dalības kartelī gadu. Līdz ar to prasītājai uzliktā naudas soda sākumsumma tika palielināta par 125 %, kā dēļ pamatsumma attiecīgi tika noteikta 38,98 miljonu EUR apmērā (apstrīdētā lēmuma 338., 342. un 347. apsvērums).

               18

               Piektkārt, atbildību pastiprinošu apstākļu dēļ Outokumpu uzliktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 50 %, jo, tā kā tā ir bijusi Komisijas 1990. gada 18. jūlija Lēmuma 90/417/EOTK par procedūru saskaņā ar EOTK līguma 65. pantu attiecībā uz plakanu auksti velmēta nerūsējoša tērauda izstrādājumu Eiropas ražotāju nolīgumu un saskaņotām darbībām (OV L 220, 28. lpp.) adresāte, tā esot vainojama recidīvā (apstrīdētā lēmuma 354. apsvērums).

               19

               Sestkārt, attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem Komisija norādīja, ka tā bez Outokumpu sadarbības rīcību, kas veido pārkāpumu, būtu varējusi noteikt tikai attiecībā uz četru gadu laikposmu, un tādējādi samazināja tās naudas soda pamatsummu par 22,22 miljoniem EUR, kā rezultātā pamatsumma atbilst naudas sodam, kāds tai būtu bijis uzlikts par šādu laikposmu (apstrīdētā lēmuma 386. apsvērums).

               20

               Septītkārt un visbeidzot, Komisija, pamatojoties uz 1996. gada Paziņojuma par sadarbību D sadaļu, naudas soda summas samazināja par 50 % Outokumpu, par 20 % Wieland un par 30 % KME grupai (apstrīdētā lēmuma 402., 408. un 423. apsvērums).

         Process un lietas dalībnieku prasījumi

               21

               Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 29. martā, prasītāja cēla šo prasību.

               22

               Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs ir ticis mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas astotajā palātā, kurai attiecīgi ir nodota šī lieta.

               23

               Savā atbildē uz repliku Komisija prasa, lai prasītājām uzliktā naudas soda summa tiktu palielināta, jo tās savā replikā izteikušas šaubas par dažiem faktiem, kas netika apstrīdēti administratīvās procedūras norises laikā. Pirmās instances tiesa aicināja prasītājas iesniegt savus apsvērumus par šo pretprasību, ko tās izdarīja noteiktajā termiņā.

               24

               Uzklausījusi tiesnesi referentu, Pirmās instances tiesa (astotā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un procesa organizatorisko pasākumu ietvaros, kas noteikti Pirmās instances tiesas Reglamenta 64. pantā, aicināja lietas dalībniekus iesniegt noteiktus dokumentus un uzdeva tiem rakstiskus jautājumus, uz kuriem tie atbildēja noteiktajā termiņā.

               25

               Lietas dalībnieku paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2008. gada 5. marta tiesas sēdē. Šajā gadījumā prasītājas atkārtoti apstiprināja savu vēlmi, kuru tās jau bija izteikušas savos apsvērumos par ziņojumu tiesas sēdē, atteikties no diviem izvirzītajiem argumentiem saistībā ar pamatu, kas izvirzīts par recidīva kļūdainu konstatāciju, par sākotnējā naudas soda lielumu un Komisijas pilnvaru konstatēt recidīvu šajā lietā ierobežojumu laikā.

               26

               Prasītāju prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt vai samazināt apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā noteikto naudas sodu;

                        —

                        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               27

               Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt;

                        —

                        palielināt prasītājām uzliktā naudas soda summu;

                        —

                        piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               28

               Prasītājas 2008. gada 1. aprīļa vēstulē norādīja, ka tās atsakās no sava trešā pamata par naudas soda summas kļūdainu palielinājumu 50 % apmērā preventīvā nolūkā. Ar rīkojumu Pirmās instances tiesa nolēma no jauna uzsākt mutvārdu procesu saskaņā ar Reglamenta 62. pantu un saskaņā ar Reglamenta 64. pantu nolēma lietas materiāliem pievienot minēto vēstuli. Komisija vēstulē sniedza savus apsvērumus par minēto atsaukumu.

               29

               Mutvārdu process tika slēgts 2008. gada 2. jūnijā.

         Juridiskais pamatojums

               30

               Lai pamatotu savu prasību, prasītājas izvirza divus pamatus par naudas soda summas kļūdainu palielinājumu sakarā ar recidīvu un par ar pārkāpumu skartā tirgus apmēra nepareizu vērtējumu sākumsummas aprēķināšanai.

               31

               Attiecībā uz pamatiem par naudas soda summas aprēķināšanu ir jāatzīmē, pirmkārt, ka no apstrīdētā lēmuma 290.–387. apsvēruma izriet, ka Komisijas saistībā ar pārkāpumu uzliktie naudas sodi ir piemēroti atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, un, otrkārt, ka, lai gan Komisija apstrīdētajā lēmumā tieši nav atsaukusies uz Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā — “Pamatnostādnes”), ir konstatēts, ka naudas sodu summu tā ir noteikusi, piemērojot tajās definēto metodoloģiju.

               32

               Pamatnostādnēs, lai gan tās nevar kvalificēt kā tiesību normas, tomēr paredzēta uzvedības norma, kurā ir iekļauta prakse, kas jāievēro un no kuras Komisija konkrētā gadījumā nevar atkāpties, nenorādot iemeslus (skat. Tiesas 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C-397/03 P Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, Krājums, I-4429. lpp., 91. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Tādējādi, pārbaudot ar apstrīdēto lēmumu uzlikto naudas sodu tiesiskumu, Pirmās instances tiesai ir jāizskata, vai savu rīcības brīvību Komisija ir īstenojusi atbilstoši Pamatnostādnēs noteiktajai metodei, un tiktāl, ciktāl tā konstatētu, ka Komisija no tās ir atkāpusies, ir jāpārbauda, vai šī atkāpe ir attaisnota un tiesiski pietiekami pamatota. Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka paša Pamatnostādņu principa, no vienas puses, un tajos norādītās metodes, no otras puses, spēkā esamību Tiesa ir apstiprinājusi (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp., 252.–255., 266., 267., 312. un 313. punkts).

               34

               No Pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas rīcības brīvības pašierobežošana tiešām nav nesavienojama ar Komisijas būtiskās rīcības brīvības saglabāšanu. Pamatnostādnēs ir iekļauti dažādi mainīgi elementi, kas Komisijai ļauj izmantot tai piešķirto rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 17 noteikumiem, kā tos interpretējusi Tiesa (iepriekš 33. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 267. punkts).

               35

               Turklāt tādā jomā kā atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam uzliktā naudas soda summas noteikšana, kurā Komisijai ir rīcības brīvība, piemēram, attiecībā uz palielinājuma likmi preventīvai ietekmei, tās vērtējumu tiesiskuma pārbaude aprobežojas ar acīmredzamas kļūdas vērtējumā neesamības pārbaudi (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedumu lietā T-241/01 Scandinavian Airlines System/Komisija, Krājums, II-2917. lpp., 64. un 79. punkts).

               36

               Turklāt Komisijas rīcības brīvība un ierobežojumi, ko tā sev ir noteikusi, nekādā gadījumā neliedz Kopienu tiesai īstenot savu neierobežotas jurisdikcijas kompetenci (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums apvienotajās lietās T-67/00, T-68/00, T-71/00 un T-78/00 JFE Engineering u.c./Komisija, Krājums, II-2501. lpp., 538. punkts), ar kuru tai ir piešķirta iespēja Komisijas uzliktā naudas soda summu atcelt, samazināt vai palielināt (šajā sakarā skat. Tiesas spriedumu lietā C-3/06 P Groupe Danone/Komisija, Krājums, I-1331. lpp., 60.–62. punkts; Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-368/00 General Motors Nederland un Opel Nederland/Komisija, Recueil, II-4491. lpp., 181. punkts).

         Par pirmo pamatu par prasītājām uzliktā naudas soda par recidīvu summu kļūdainu palielinājumu

      Lietas dalībnieku argumenti

               37

               Prasītājas norāda, ka saistībā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem Komisija Outokumpu uzliktā naudas soda pamatsummu palielinājusi par 50 % sakarā ar to, ka tā bija vainojama recidīvā, jo ir bijusi iesaistīta nerūsējošā tērauda lietā, par kuru pieņemts Lēmums 90/417.

               38

               Prasītājas uzskata, ka, palielinot naudas soda summu par recidīvu, Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu, Pamatnostādnes, EKL 253. pantā minēto pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu. Turklāt Komisija esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz konkrētajiem faktiem. Šajā ziņā tās izvirza tālāk norādītos iebildumus.

               39

               Pirmkārt, prasītājas norāda, ka attiecīgais pārkāpums nevar būt recidīvs, jo agrākais pārkāpums attiecās uz EOTK līgumu, kurpretim konkrētajam kartelim tiek uzlikts sods atbilstoši EK līgumam.

               40

               Otrkārt, prasītājas uzskata, ka abi pārkāpumi nav vienāda tipa pārkāpumi. Komisija neesot ievērojusi Pamatnostādnes, kā arī recidīva jēdzienu, kāds tas izrietot no Pirmās instances tiesas 1999. gada 11. marta sprieduma lietā T-141/94 Thyssen Stahl/Komisija (Recueil, II-347. lpp.), tiktāl, ciktāl tā — novērtējot, vai abi pārkāpumi bijuši tā paša veida pārkāpumi — esot ņēmusi vērā tikai konkrētās pārkāpjošās rīcības raksturu (cenu noteikšana, kvotas un tirgus sadale), nekādi neievērojot kontekstu, kādā tikuši izdarīti abi pārkāpumi. Prasītājas norāda, ka Komisijas pieeja ir bijusi pārāk formāla. Izvērtējot jautājumu par recidīvu, Komisijai bija jāņem vērā īpašie apstākļi, kas aptvēra ar Lēmumu 90/417 konstatēto pārkāpumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka šie apstākļi skaidri izrietot no minētā lēmuma.

               41

               Šajā ziņā prasītājas atsaucas vienlaikus uz Lēmumu 90/417 un Komisijas lietas materiāliem šajā lietā, kā arī citiem saistītajiem dokumentiem. Šie elementi liecinot, ka nerūsējošā tērauda lieta izrietot no koordinācijas trūkuma starp Komisijas tirdzniecības un konkurences politiku. Šajā lietā Outokumpu, ievērojot uz to, kā arī visu industriju kopumā izdarīto spiedienu, ko veica Komisija un noteiktas valdības saistībā ar tirdzniecības politiku, kāda tajā laikā tika īstenota starp Kopienu un Somiju, esot “negribīgi” un “pretēji savām interesēm” pievienojusies konkurenci ierobežojošajam kartelim bez nodoma ierobežot konkurenci un, neuzskatot, ka ar to tiek pārkāpts EOTK līguma 65. pants.

               42

               Tādējādi ar Lēmumu 90/417 noteiktais pārkāpums neesot bijis parasts pārkāpums un esot pamudinājis izveidot kontaktus starp Komisiju un valsts iestādēm, lai nodrošinātu likumīgu risinājumu saistībā ar krīzi, kas Kopienu līmenī skārusi tērauda nozari, kurpretim konkrētais pārkāpums šajā lietā esot bijis parasts, attiecies uz darbībām, kas veiktas apzināti, Komisijai par to neko nezinot, un ar kurām prasītājas ir centušās aizsargāt savas komerciālās intereses.

               43

               Prasītājas arī norāda, ka, pārkāpjot EKL 253. pantu, Komisija nav sniegusi atbilstošu izskaidrojumu par to, kāpēc — neraugoties uz šiem īpašajiem apstākļiem — bija jāpalielina naudas soda summa sakarā ar recidīvu.

               44

               Prasītājas arī apgalvo, ka fakts, ka Komisija savos lēmumos, kas pieņemti pirms Lēmuma 90/417 saistībā ar recidīvu nav palielinājusi naudas sodus, kas uzlikti citām sabiedrībām, kuras bijušas iesaistītas nerūsējošā tērauda lietā, apstiprinot, ka minētās lietas raksturs bijis tik īpašs, ka nevar sagaidīt, ka prasītājas to uzskatītu par atbilstošu brīdinājumu saistībā ar pārkāpjošo rīcību, par kuru apstrīdētajā lēmumā noteikta sankcija.

               45

               Prasītājas norāda, ka šajā lietā uzliktā naudas soda summas palielinājums par 50 % katrā ziņā un, ievērojot nerūsējošā tērauda lietas īpašos apstākļus, ir nesamērīgs. Tās uzskata, ka bez nodoma veikta pārkāpuma gadījumā par recidīvu būtu jānosaka mazāks likmes palielinājums. Šī apgalvojuma pamatojumam prasītājas atsaucas arī uz vairākiem agrākajiem Komisijas lēmumiem, kuros naudas sodu summas pieaugums par recidīvu esot bijis mazāks.

               46

               Prasītājas, visbeidzot, norāda, ka fakts, ka Komisija — agrākajā lēmumā neparedzot nekādu naudas sodu — tagad ir pieņēmusi lēmumu, ar kuru tiek noteikts naudas soda palielinājums par recidīvu, ir pārkāpusi samērīguma principu.

               47

               Komisija prasa šo pamatu noraidīt. Tā turklāt norāda, ka prasītājas replikā pirmo reizi ir atsaukušās uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu saistībā ar Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi naudas sodu palielinājuma par recidīvu jomā un ka šis arguments tādēļ ir jāatzīst par nepieņemamu.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               48

               Pirmkārt, attiecībā uz apgalvojumu par pamatojuma nepietiekamību ir jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai individuāla lēmuma pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jānorāda iestādes, kas ir akta autore, argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām zināt pieņemtā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai veikt tā pārbaudi.

               49

               Prasība norādīt pamatojumu ir jānovērtē, ņemot vērā lietas faktiskos apstākļus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi attiecīgo faktisko un tiesisko apstākļu elementi, jo jautājums par atbilstību EKL 253. panta prasībām ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai attiecīgā akta tekstu, bet arī kontekstu, kurā tas ticis pieņemts, kā arī attiecīgo jomu regulējošo tiesību normu kopumu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C-367/95 P Komisija/Sytraval un Brink’s France, Recueil, I-1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

               50

               Attiecībā uz naudas sodu par konkurences noteikumu pārkāpumu noteikšanu būtiskas formas prasības, kas veido šo pienākumu norādīt pamatojumu, ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā norāda vērtējuma elementus, kas tai ļāvuši noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu (skat. Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un C-254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, I-8375. lpp., 463. punkts un tajā minētā judikatūra).

               51

               Šajā gadījumā apstrīdētajā lēmumā Komisija ir atsaukusies uz faktu, ka abiem pārkāpumiem bija viens un tas pats raksturs, jo tie attiecās uz kvotu un cenu noteikšanu, paredzot kontrolēt ražošanu un sadalīt tirgus (353. apsvērums). Turklāt tā ir norādījusi (352. apsvērums): “Recidīvs pastāv gadījumos, kad uzņēmums, kas jau bijis Komisijas lēmuma adresāts pagātnē kā dalībnieks pārkāpumā, vēlāk tiek atzīts par atbildīgu citā tāda paša veida pārkāpumā. Ar šādu lēmumu tiek paredzēts ne vien dot rīkojumu uzņēmumam pārtraukt pārkāpumu, bet arī to brīdināt un atturēt no līdzīgu pārkāpumu izdarīšanas nākotnē pat gadījumā, ja tāda vai cita iemesla dēļ netiek uzlikts nekāds naudas sods”. Precīzāk, Komisija ir paziņojusi (354. apsvērums): “Fakts, ka Outokumpu bija turpinājusi savu pārkāpumu rūpniecisko cauruļu jomā pēc tam, kad ar Komisijas lēmumu bija saņēmusi rīkojumu pārtraukt savu pārkāpumu nerūsējošā tērauda jomā, skaidri parāda, ka iepriekšējam lēmumam nav bijusi pietiekoši preventīva ietekme uz Outokumpu rīcību tirgū. Tādējādi šajā lietā ir jāpalielina naudas soda summa, lai nākotnē nodrošinātu faktisku preventīvu ietekmi”. Tādēļ Komisija ir juridiski pietiekoši pamatojusi savu lēmumu palielināt prasītājām uzlikto naudas sodu saistībā ar recidīvu.

               52

               Otrkārt, saistībā ar Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību ir svarīgi atzīmēt, ka prasītājas vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu šī pamata ietvaros faktiski nemaz tieši nav izvirzījušas.

               53

               Tomēr no judikatūras, kā arī Tiesas Statūtu 21. panta un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta izriet, ka prasītājai nav pienākuma citēt līgumu pantus vai vispārējos tiesību principus, uz kuriem tā atsaucas. Ir pietiekoši, ja fakti, pamati un prasītājas prasījumi ir norādīti prasības pieteikumā, kā rezultātā Komisija faktiski var aizstāvēt savas intereses un tiesa var veikt savu pārbaudi (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1991. gada 7. maija spriedumu lietā T-18/90 Jongen/Komisija, Recueil, II-187. lpp., 13. punkts un tajā minētā judikatūra). Šī prasība konkrētajā gadījumā ir apmierināta, jo no prasības pieteikuma izriet, ka prasītājas kritizē tām uzliktā naudas soda summas palielinājumu par 50 % kā kļūdainu, it īpaši ievērojot Komisijas agrākajos lēmumos piemērotās palielinājuma likmes recidīva gadījumā.

               54

               Tādēļ visi iebildumi, kas izvirzīti šī pamata atbalstam, ir jāatzīst par pieņemamiem.

               55

               Treškārt, attiecībā uz jautājumu par pamata pamatotību ir jāatgādina, ka ar pamata līgumiem ir izveidota vienota tiesību sistēma, kurā EAEK līgums ir — bet EOTK līgums līdz 2002. gada 23. jūlijam bija — lex specialis, atkāpjoties no lex generalis, kas ir EK līgums (skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-6/99 ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi/Komisija, Recueil, II-1523. lpp., 102. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt no judikatūras izriet, ka aizliegtās vienošanās aizliegums ir paredzēts divās analogās normās, proti, EKL 81. pantā un EOTKL 65. pantā, kurās — kaut arī tās ir no diviem dažādiem līgumiem — ietverta atsauce uz identiskiem juridiskajiem jēdzieniem (šajā sakarā skat. iepriekš 40. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā Thyssen Stahl/Komisija, 269., 270. un 277. punkts, kā arī Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-145/94 Unimétal/Komisija, Recueil, II-585. lpp., 248. un 252. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās T-45/98 un T-47/98 Krupp Thyssen Stainless un Acciai speciali Terni/Komisija, Recueil, II-3757. lpp., 181. punkts).

               56

               Tādēļ ir jāatzīst, ka tad, kad Komisija saskaņā ar kompetenci, kura tai piešķirta Kopienu tiesību sistēmā, ar lēmumu ir atzinusi kāda uzņēmuma dalību kartelī, šis lēmums — kontekstā ar jaunu lēmumu saistībā ar Kopienu tiesībām — var būt pamats novērtējumam par šī uzņēmuma tendenci pārkāpt Kopienas noteikumus aizliegtu vienošanos aspektā.

               57

               Vēl jo vairāk, neviens elements Pamatnostādnēs neliecina, ka norāde par to, ka attiecīgajam pārkāpumam jābūt “tā paša uzņēmuma/to pašu uzņēmumu recidīvam vienāda veida pārkāpumos”, būtu jāsaprot kā tāda, ka Komisija, lai konstatētu recidīvu EKL 81. panta piemērošanas kontekstā, nevar ņemt vērā pārkāpumus, kas konstatēti atbilstoši EOTK līgumam. Tieši pretēji — no Pamatnostādņu virsraksta izriet, ka tās ir piemērojamas gan naudas sodu aprēķiniem atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, gan naudas sodiem, kas uzlikti saskaņā ar EOTKL 65. panta 5. punktu.

               58

               Arguments par to, ka īpašo, agrāko pārkāpumu aptverošo apstākļu dēļ Komisija nav konstatējusi prasītāju izdarītu recidīvu, ir jānoraida, jo no judikatūras izriet, ka recidīva jēdziens ir saistīts tikai ar Kopienas konkurences noteikumu pārkāpuma sākotnēju konstatējumu (iepriekš 36. punktā minētais spriedums lietā Groupe Danone/Komisija, 41. punkts).

               59

               Šajā lietā no Lēmuma 90/417 1. un 4. panta skaidri izriet, ka Outokumpu ir tikusi brīdināta par to, ka, noslēdzot vienošanās par cenām un sadalot tirgus un klientus ar saviem konkurentiem, tā ir pārkāpusi Kopienas konkurences noteikumus un ka tai ir jāatturas no šādas rīcības atkārtošanas. Tomēr no apstrīdētā lēmuma 1. panta izriet, ka prasītājas pēc tam līdzdarbojušās praktiski identiskā pārkāpumā.

               60

               Attiecībā uz argumentu, ka pret prasītājām esot īstenota diskriminējoša attieksme salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, attiecībā pret kuriem Lēmums 90/417 nav ticis izvirzīts kā atbildību pastiprinošs apstāklis, ir svarīgi atzīmēt, ka tas vien, ka Komisija savā iepriekšējā lēmumu pieņemšanas praksē, nosakot naudas soda summas apmēru, ir uzskatījusi, ka daži fakti nav bijuši atbildību pastiprinoši apstākļi, nenozīmē, ka tai ir pienākums saglabāt tādu pašu novērtējumu vēlāk pieņemtā lēmumā (skat. pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T-38/02 Groupe Danone/Komisija, Krājums, II-4407. lpp., 57. punkts).

               61

               No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, konstatējot prasītāju izdarītu recidīvu.

               62

               Attiecībā uz iebildumiem, kas izvirzīti pret palielinājuma likmi 50 % apmērā, kāda piemērota apstrīdētajā lēmumā, ir jāatzīmē, ka Komisija, nosakot palielinājuma likmes par recidīvu, var ņemt vērā apstākļus, kuri vedina domāt par attiecīgā uzņēmuma tendenci apiet konkurences noteikumus, un tostarp arī laiku, kāds ir pagājis starp attiecīgajiem pārkāpumiem.

               63

               Konkrētajā lietā ir jākonstatē, ka Lēmuma 90/417 pieņemšanas brīdī 1990. gada 18. jūlijā aizliegtā vienošanās, kas bija apstrīdētā lēmuma objekts, jau bija spēkā. Neraugoties uz to, ka Lēmumā 90/417 tika konstatēts prasītāju praktiski identisks konkurences noteikumu pārkāpums, tās nolēma turpināt savu dalību jaunā kartelī. Šis apstāklis kā tāds attaisno apstrīdētajā lēmumā noteikto palielinājuma likmi.

               64

               Prasītājas patiešām atsaucas uz vairākiem pārkāpumu aptverošiem apstākļiem, kas konstatēti Lēmumā 90/417 un ir detalizēti izklāstīti minētā lēmuma X nodaļas 12. punktā. Tomēr šie apstākļi, kuri patiešām attaisno naudas soda neuzlikšanu prasītājām ar šo lēmumu, noteikti ir saistīti ar to, un tiem nav nekāda sakara ar prasītāju tendenci kopš 1990. gada 18. jūlija apiet konkurences noteikumus. Tā rezultātā tos nevar ņemt vērā naudas soda palielinājuma likmes par recidīvu noteikšanā.

               65

               Attiecībā uz argumentu, ka pret prasītājām esot īstenota diskriminējoša attieksme salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, attiecībā pret kuriem recidīva konstatācija nav izraisījusi tik ievērojamu palielinājumu kā prasītājām, ir svarīgi uzsvērt, ka, pirmkārt, Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse neveido naudas sodu konkurences jomā juridisko ietvaru (Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums lietā T-203/01 Michelin/Komisija, Recueil, II-4071. lpp., 292. punkts) un, otrkārt, Komisijai, lai sekmētu konkurences tiesību normām atbilstošu uzņēmumu rīcību, saistībā ar Regulu Nr. 17 ir piešķirta rīcības brīvība (Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās T-236/01, T-239/01, no T-244/01 līdz T-246/01, T-251/01 un T-252/01 Tokai Carbon u.c./Komisija, Recueil, II-1181. lpp., 216. punkts) un tai ir jābūt spējīgai jebkurā brīdī pielāgot naudas sodu apmēru šīs politikas vajadzībām (iepriekš 33. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 169. punkts).

               66

               Ievērojot iepriekš minēto, Komisija nav izdarījusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piemērojot prasītājām par recidīvu uzliktās naudas soda summas palielinājumu 50 % apmērā. Turklāt Pirmās instances tiesa, īstenojot savas neierobežotās jurisdikcijas pilnvaras, neuzskata par nepieciešamu mainīt minēto likmi.

         Par otro pamatu par ar pārkāpumu skartās nozares apmēra neatbilstošu vērtējumu, lai aprēķinātu naudas soda sākumsummu

      Lietas dalībnieku argumenti

               67

               Šajā otrajā pamatā prasītājas norāda, ka, uzskatot, ka attiecīgā tirgus vērtība atbilst 288 miljoniem EUR, Komisija esot pārspīlējusi tā apmēru un līdz ar to pārkāpuma smagumu, tādējādi nosakot pārmērīgu naudas sodu.

               68

               Prasītājas atzīmē, ka kopējo preču cenu industriālo cauruļu nozarē parasti veidojot vara cena, kuras pamatā ir kotēšana London Metal Exchange (Londonas Metālu birža, turpmāk tekstā — “LME”), un pārstrādes izmaksas, kas atbilst ražotāja pievienotajai vērtībai (turpmāk tekstā — “pārstrādes starpība”). Industriālo cauruļu ražošanai vajadzīgās izejvielas piegādājot vai nu klienti, vai arī pats cauruļu ražotājs, šajā gadījumā izrakstot par tām rēķinu par kopējo cenu.

               69

               Prasītājas norāda, ka attiecīgā tirgus apmērs ir nozīmīgs naudas soda sākumsummas noteikšanā. Prasītājas apgalvo, ka — vismaz šajā konkrētajā lietā — Komisija sākumsummu ir noteikusi pēc attiecīgā tirgus apmēra.

               70

               Prasītājas uzskata, ka tām kā rūpniecisko cauruļu ražotājām nav nekādas ietekmes uz galvenās izejvielas, proti, vara, cenu, kas veidojot aptuveni divas trešdaļas no galīgās cenas, kuru maksā klients. Šajā ziņā prasītājas atgādina, ka metāla cenu nosaka ikdienas kotēšana LME un ka, iepērkot šo metālu, tās vienīgi seko rūpniecisko cauruļu pircēju sniegtajām norādēm. Tādēļ paši klienti esot tie, kas nosaka metāla cenu. Līdz ar to vara cena esot tikai galvenokārt uz klientiem attiecināmais elements. Tā rezultātā faktiskā attiecīgā tirgus ekonomiskā nozīme esot bijusi ierobežota ar pārstrādes izmaksām.

               71

               Pamatojoties uz iepriekš minēto, prasītājas norāda, ka Komisijai, novērtējot skartā tirgus apmēru, esot bijis jāatskaita aptuveni divas trešdaļas no attiecīgo preču kopējās cenas, kas būtu bijis pamats mazākas naudas soda sākumsummas noteikšanai. Prasītājas secina, ka, neatņemot vara cenu no attiecīgā tirgus apgrozījuma, Komisija nav ņēmusi vērā tirgus ekonomisko realitāti un ir noteikusi pārspīlētu naudas soda sākumsummu, salīdzinot to ar pārkāpuma smagumu.

               72

               Komisija prasa noraidīt prasītāju izvirzīto pamatu. Komisija savā atbildē uz repliku pieprasa, lai prasītājas precizētu, vai tās apstrīd faktu par dalību pārkāpumā, kas ietekmē rūpniecisko cauruļu jomu kopumā. Komisija norāda, ka, pat ja tas patiešām ir tā, šis pamats nav pieņemams, jo tas nav ticis izvirzīts prasības pieteikumā. Turklāt Komisija norāda, ka šādas apstrīdēšanas rezultātā tā varētu prasīt Pirmās instances tiesai palielināt prasītājām uzliktā naudas soda summu, jo tām minēto summu samazinājums par 50 % ticis noteikts tostarp sakarā ar apliecinājumu, ka tās neapstrīd faktu, uz kuru pamata Komisija ir pamatojusi savas apsūdzības, pastāvēšanu.

               73

               Savos rakstveida apsvērumos pēc Komisijas lūguma prasītājas ir norādījušas, ka tās neapstrīd, ka ir piedalījušās vienotā pārkāpumā, kas ietvēra tirgu un klientu sadali, attiecīgā tirgus līdera sistēmas īstenošanu, kā arī dalību aizliegtos karteļos par nosacījumiem rūpniecisko cauruļu piegādē. Tās norāda arī, ka šis pārkāpums ir ietekmējis rūpniecisko cauruļu jomu kopumā. Tomēr tās uzsver, ka pārkāpums neattiecās uz vara cenu.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               74

               Sākotnēji jākonstatē, ka vairs nav jālemj ne par iebildi par nepieņemamību, ne par pretprasību, ko ierosinājusi Komisija. Faktiski prasītājas savos apsvērumos par Komisijas prasību skaidri ir norādījušas, ka tās pieļauj, ka pārkāpums ir ietekmējis visu rūpniecisko cauruļu jomu.

               75

               Otrkārt, izskatot prasību pēc būtības, vispirms ir jāuzsver, ka Pamatnostādnēs iekļautā metodoloģija, ko Komisija ir piemērojusi apstrīdētajā lēmumā (skat. iepriekš 31. punktu), atbilst iepriekš noteiktajai loģikai, saskaņā ar kuru naudas soda vispārējo sākumsummu, ko nosaka atkarībā no pārkāpuma smaguma, aprēķina atkarībā no pārkāpuma rakstura, tā faktiskās ietekmes uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēra (Pamatnostādņu 1.A punkta pirmā daļa). Tādējādi naudas soda vispārējā sākumsumma attiecībā uz katru dalībnieku ir individualizēta it īpaši atkarībā no tā lieluma.

               76

               Turklāt, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, Komisija var ņemt vērā skartā tirgus apmēru, bet tai nav pienākuma to darīt (Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā T-15/02 BASF/Komisija, Krājums, II-497. lpp., 134. punkts, un spriedums lietā T-322/01 Roquette Frères/Komisija, Krājums, II-3137. lpp., 149. un 150. punkts).

               77

               Ņemot vērā šo judikatūru, rodas iespaids, ka prasītāju pieņēmums, ka attiecīgā tirgus apmērs pats par sevi ir noteicošs faktors, lai novērtētu pārkāpuma smagumu un, tātad, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, nav pamatots.

               78

               Tomēr no apstrīdētā lēmuma skaidri izriet, ka, novērtējot attiecīgā pārkāpuma smagumu, Komisija ir izvēlējusies ņemt vērā rūpniecisko cauruļu EEZ tirgus apmēru. Lai gan Komisija, jau pamatojoties uz pārkāpuma veidu, ir secinājusi, ka Pamatnostādņu izpratnē tas ir “ļoti smags” (294. apsvērums), pārkāpuma smagumu un, tātad, vispārīgo naudas soda sākumsummu tā apstrīdētajā lēmumā ir noteikusi, ņemot vērā karteļa faktisko ietekmi uz tirgu (295.–314. apsvērums), attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmēru (315.–317. apsvērums) un to, ka joma, kas ir pārkāpuma priekšmets, ir nozīmīgs tirgus, kura apmērs EEZ ticis novērtēts 288 miljonu EUR apmērā (318. un 319. apsvērums).

               79

               Lai gan, novērtējot pārkāpuma smagumu un vispārējo naudas soda sākumsummu, attiecīgā tirgus apmērs bija tikai viens no Komisijas apstrīdētajā lēmumā izmantotajiem elementiem, tā tomēr šo apmēru faktiski ir noteikusi, ņemot vērā šo elementu. Tātad Komisijas apgalvojums, ka prasītājai uzliktā naudas soda sākumsumma, ja no apgrozījuma tiktu atskaitīta vara cena, noteikti nebūtu bijusi zemāka par 11,55 miljoniem EUR, ir jānoraida.

               80

               Tādējādi ir jāpārbauda, vai, novērtējot attiecīgā tirgus apmēru, Komisija ir kļūdaini ņēmusi vērā vara cenu.

               81

               Prasītājas šajā sakarā uzskata, pirmkārt, ka vara cena ir ārpus industriālo cauruļu ražotāju kontroles, jo to nosakot atbilstoši LME, un, otrkārt, ka industriālo cauruļu pircēji paši nolemjot, par kādu summu metālu pirkt.

               82

               Tomēr ir jākonstatē, ka neviens vērā ņemams iemesls neliek apgrozījumu attiecīgajā tirgū aprēķināt, izslēdzot noteiktas ražošanas izmaksas. Kā pamatoti norāda Komisija, visās ražošanas nozarēs pastāv gala precē iekļautās izmaksas, ko ražotājs nevar kontrolēt, bet kas tomēr ir tā darbības kopuma būtisks elements un ko tātad, nosakot naudas soda sākumsummu, no tā apgrozījuma nevar izslēgt (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās T-25/95, T-26/95, no T-30/95 līdz T-32/95, no T-34/95 līdz T-39/95, no T-42/95 līdz T-46/95, T-48/95, no T-50/95 līdz T-65/95, no T-68/95 līdz T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 un T-104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II-491. lpp., 5030. un 5031. punkts). Tas, ka vara cena ir industriālo cauruļu galīgās cenas būtiska daļa vai ka vara cenu izmaiņu risks ir daudz augstāks nekā citu izejvielu gadījumā, šo secinājumu neietekmē.

               83

               Tādējādi ir jāsecina, ka Komisija pamatoti ir ņēmusi vērā vara cenu, nosakot attiecīgā tirgus apmēru. Tā rezultātā otrais pamats arī nav pamatots.

               84

               Tāpēc prasība ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               85

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums nav labvēlīgs, tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasību noraidīt;

                           2)

                              Outokumpu Oyj un Luvata Oy atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Wahl
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 6. maijā.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — angļu.
      (
            1
         )	Konfidenciāla slēptā informācija.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 10. janvārī.#De Groot en Slot Allium BV un Bejo Zaden BV pret Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie un Ministre de l'Agriculture, de l'Alimentation, de la Pêche et des Affaires rurales.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Conseil d'État - Francija.#Direktīva 70/458/EEK - Dārzeņu sēklu tirdzniecība - 2. pants - Direktīva 92/33/EEK - Tirdzniecība ar dārzeņu stādāmo un pavairošanas materiālu, kas nav sēklas - II pielikums - Dārzeņu sugu šķirņu kopējais katalogs - Valsts tiesiskais regulējums, kas paredz šalošu nosaukuma izmantošanu tirdzniecībā tikai veģetatīvās pavairošanas ceļā iegūtajām šalošu šķirnēm - EKL 28. pants - Patērētāju aizsardzība.#Lieta C-147/04.

text:
      Lieta C-147/04
      De Groot en Slot Allium BV
      un
      Bejo Zaden BV
      pret
      Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      un
      Ministre de l'Agriculture, de l'Alimentation, de la Pêche et
      des Affaires rurales
      [Conseil d'État (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu]

      Direktīva 70/458/EEK – Dārzeņu sēklu tirdzniecība – 2. pants – Direktīva 92/33/EEK – Tirdzniecība ar dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu, kas nav sēklas – II pielikums – Dārzeņu sugu šķirņu kopējais katalogs – Valsts tiesiskais regulējums, kas paredz šalošu nosaukuma izmantošanu tirdzniecībā tikai veģetatīvās pavairošanas ceļā iegūtajām
         šalošu šķirnēm – EKL 28. pants – Patērētāju tiesību aizsardzība

      Ģenerāladvokāta Damaso Ruisa-Harabo Kolomera [Dámaso Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumi, sniegti 2005. gada 24. maijā

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 10. janvārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Lauksaimniecība — Tiesību aktu saskaņošana — Dārzeņu sēklu tirdzniecība — Direktīva 70/458
      (Padomes Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļa un Padomes Direktīvas 92/33 II pielikums)
      2.     Preču brīva aprite — Kvantitatīvie ierobežojumi — Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību
      (EKL 28. pants)
      1.     Grozītās Direktīvas 70/458 par dārzeņu sēklu tirdzniecību un Direktīvas 92/33 par tirdzniecību ar dārzeņu pavairošanas un
         stādāmo materiālu, kas nav sēklas, noteikumi, aplūkoti kopsakarā, neatļauj secināt, ka gadījumā, kad dārzenis nav norādīts
         Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļas sarakstā, šī dārzeņa šķirne tomēr var tikt iekļauta Dārzeņu sugu šķirņu kopējā
         katalogā kā sēkla, pamatojot ar to, ka minētais dārzenis ir norādīts Direktīvas 92/33 II pielikumā ietvertajā sarakstā.

      No tā izriet, ka, tā kā šalote nav norādīta Direktīvas 70/458 piemērošanas jomā ietilpstošo dārzeņu sarakstā, šķirņu “ambition”
         un “matador” kā šī dārzeņa sēklu iekļaušana kopējā katalogā, ko Komisija veica, pamatojoties uz valsts katalogu, ko tai bija
         nosūtījušas dalībvalsts kompetentās iestādes, netika veikta atbilstoši minētajai direktīvai.

      (sal. ar 65. un 66. punktu)
      2.     Dalībvalsts, kas ar nosaukumu “šalotes” atļauj tikai veģetatīvās pavairošanas ceļā iegūtu dārzeņu tirdzniecību, izslēdzot
         no sēklām iegūtos dārzeņus, kurus ražo un tirgo ar šo pašu nosaukumu citās dalībvalstīs, nav izpildījusi pienākumus, ko tai
         uzliek EKL 28. pants.

      Šādu tiesisko regulējumu nevar uzskatīt par pamatotu, ņemot vērā EKL 28. pantu, tādēļ, ka tas nav vajadzīgs, lai apmierinātu
         obligātas prasības, kas vērstas tostarp uz patērētāju tiesību aizsardzību. Faktiski, izņemot atšķirību saistībā ar to pavairošanas
         veidu, ārējā izskata ziņā abu veidu šalotēm piemīt stipra līdzība. Tādēļ apstrīdētā valsts tiesiskā regulējuma mērķi, proti,
         patērētāju tiesību aizsardzību, var sasniegt, izmantojot attiecīgas etiķetes, ar kurām precizē, ka strīdīgās šalotes ir audzētas
         no sēklām, nevis veģetatīvās pavairošanas ceļā.

      (sal. ar 75., 77., 79. un 80. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 10. janvārī (*)

      Direktīva 70/458/EEK – Dārzeņu sēklu tirdzniecība – 2. pants – Direktīva 92/33/EEK – Tirdzniecība ar dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu, kas nav sēklas – II pielikums – Dārzeņu sugu šķirņu kopējais katalogs – Valsts tiesiskais regulējums, kas paredz šalošu nosaukuma izmantošanu tirdzniecībā tikai veģetatīvās pavairošanas ceļā iegūtajām
         šalošu šķirnēm – EKL 28. pants – Patērētāju tiesību aizsardzība

      Lieta C‑147/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Conseil d'État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 4. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 22. martā, tiesvedībā

      De Groot en Slot Allium BV,

      Bejo Zaden BV
      pret
      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie,

      Ministre de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche et des Affaires rurales,

      piedaloties
      Comité économique régional agricole fruits et légumes de la région Bretagne (Cerafel).

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši J. Makarčiks [J. Makarczyk], K. Gulmans [C. Gulmann], Dž. Arestis [G. Arestis] (referents) un J. Klučka [J. Klučka],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruíz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre K. Štranca [K. Sztranc], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 21. aprīlī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       De Groot en Slot Allium BV  un Bejo Zaden BV vārdā – S. Amigesa [C. Amigues] un M. Bejs [M. Bay], avocats,

      –       Comité économique régional agricole fruits et légumes de la région Bretagne (Cerafel) vārdā – M. Žako [M. Jacquot], O. Prosts [O. Prost] un K. Mertena‑Lenca [K. Merten‑Lentz], avocats,

      –       Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. Kolomba [A. Colomb], pārstāvji,

      –       Nīderlandes valdības vārdā – H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un D. Dž. M. de Grave [D. J. M. de Grave], pārstāvji,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Nolins [M. Nolin] un B. Stromskis [B. Stromsky], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 24. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretējama Padomes 1970. gada 29. septembra Direktīva 70/458/EEK
         par dārzeņu sēklu tirdzniecību (OV L 225, 7. lpp.), kas ir grozīta ar 1988. gada 13. jūnija Padomes Direktīvu 88/380/EEK (OV L 187,
         31. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 70/458”) un Padomes 1992. gada 28. aprīļa Direktīva 92/33/EEK par tirdzniecību ar dārzeņu
         pavairošanas un stādāmo materiālu, kas nav sēklas (OV L 157., 1. lpp.).

      2       Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar Nīderlandes sabiedrību De Groot en Slot Allium BV  un Bejo Zaden BV (turpmāk tekstā – “De Groot un Bejo”) tiesvedību pret Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie [ekonomikas, finanšu un rūpniecības ministrs], kā arī Ministre de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche et des Affaires rurales [lauksaimniecības, pārtikas, zvejniecības un zemkopības ministrs] (turpmāk tekstā – “Kompetentie ministri”), izskatot šo
         sabiedrību prasību atcelt klusējot izteiktu lēmumu, ar kuru ir noraidīts šo sabiedrību lūgums atcelt 1990. gada 17. maija
         lēmumu par šalošu tirdzniecību (JORF, 1990. gada 2. jūnijs, 6557. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      Direktīva 70/458
      3       Direktīvas 70/458 par dārzeņu sēklu tirdzniecību Kopienā 2. panta 1. punkta A daļā ir norādīts dārzeņu saraksts, kurā šalote
         (allium ascalonicum) nav minēta.

      4       Papildus dārzeņu sēklu sarakstam 2. panta 1. punkta B, C un D daļa nosaka trīs atšķirīgas kategorijas, proti, attiecīgi –
         bāzes sēklas, sertificētas sēklas un standartsēklas.

      5       Direktīvas 70/458 2. panta 1.a punkts paredz:
      “Attiecībā uz nosaukumiem un hibrīdiem, kas radušies šajā direktīvā paredzēto šķirņu krustošanas rezultātā, grozījumus, kas
         pamatoti ar zinātnisko vai tehnisko zināšanu attīstību, 1. panta A daļā paredzētajā šķirņu sarakstā veic saskaņā ar 40. pantā
         paredzēto procedūru.”

      6       Direktīvas 70/458 3. panta 1.–3. punkts noteic:
      “1. Dalībvalstis paredz, ka dārzeņu sēklas var sertificēt, uzraudzīt kā standartsēklas un tirgot, ja to šķirne ir oficiāli
         akceptēta vismaz vienā dalībvalstī.

      2. Katra dalībvalsts izveido vienu vai vairākus katalogus, kur iekļauj šķirnes, kuras ir oficiāli atļauts sertificēt, uzraudzīt
         kā standartsēklas un tirgot tās teritorijā. [..]

      [..]
      3. Dārzeņu sugu šķirņu kopējais katalogs tiek izveidots, pamatojoties uz dalībvalstu valsts katalogiem, atbilstoši 16. un
         17. panta noteikumiem.”

      7       Direktīvas 70/458 4. panta pirmajā daļā ir norādīts, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai oficiāli tiktu akceptēta tikai tā šķirne,
         kas ir atšķirīga, stabila un pietiekami homogēna. Šīs pašas direktīvas 5. pants paredz nosacījumus, kuriem atbilstoša šķirne
         ir atšķirīga, stabila un pietiekami homogēna.

      8       Direktīvas 70/458 10. panta 1. punkts īpaši paredz, ka dalībvalstīm jānodrošina, lai to teritorijā akceptēto šķirņu katalogi
         tiktu oficiāli publicēti un lai gadījumā, ja tiek pieprasīta aizsargājošā selekcija, tiktu publicēti šajās dalībvalstīs atbildīgās
         personas vai personu vārdi.

      9       Saskaņā ar Direktīvas 70/458 11. panta 1. punktu:
      “Par katru šķirnes akceptēšanas pieteikumu un [katru] pieteikuma anulēšanu, par katru ierakstīšanu šķirņu katalogā, kā arī
         par dažādiem tā grozījumiem nekavējoties tiek informētas citas dalībvalstis un Komisija.”

      10     Tā paša 11. panta 2. punkts paredz, ka dalībvalstis sniedz citām dalībvalstīm un Komisijai informāciju par katru jaunu akceptēto
         šķirni – īsu raksturīgo pazīmju aprakstu saistībā ar tās lietošanu, par ko tās ir pārliecinājušās akceptēšanas procedūras
         rezultātā. Saņemot attiecīgu lūgumu, tās sniedz informāciju arī par pazīmēm, kas ļauj atšķirt šo šķirni no citām analogām
         šķirnēm.

      11     Direktīvas 70/458 12. panta 1. un 2. punkts īpaši paredz, ka dalībvalstis izvirza prasību, lai akceptētās šķirnes tiktu saglabātas,
         izmantojot aizsargājošo selekciju, un ka tā ir jāuzrauga, pamatojoties uz reģistrāciju, ko veikusi par šķirni atbildīgā persona
         vai personas.

      12     Direktīvas 70/458 13.a pants ir formulēts šādi:
      “1. Dalībvalstis nodrošina, lai tiktu novērstas pēc šķirnes akceptēšanas radušās šaubas par tās atšķirīguma vai tās nosaukuma
         atzīšanu tās akceptēšanas brīdī.

      2. Ja pēc šķirnes akceptēšanas izrādās, ka akceptēšanas brīdī nav ticis izpildīts nosacījums par atšķirību 5. panta izpratnē,
         [lēmums par] akceptēšanu tiek aizstāts ar citu lēmumu, attiecīgā gadījumā – atzīstot par spēkā neesošu, atbilstoši šai direktīvai.

      Pamatojoties uz šo lēmumu, šķirne ar tās sākotnējās akceptēšanas brīdi vairs netiek uzskatīta par Kopienā pazīstamu šķirni
         5. panta izpratnē [..].

      3. Ja pēc šķirnes apstiprināšanas izrādās, ka tās nosaukums 10. panta izpratnē akceptēšanas brīdī nav bijis pieņemams, nosaukums
         tiek pielāgots tā, lai tas atbilstu šai direktīvai. Dalībvalstis var atļaut īslaicīgi lietot agrāko nosaukumu kā papildu nosaukumu.
         Noteikumus, kuriem atbilstoši ir atļauta agrākā nosaukuma kā papildu nosaukuma lietošana, nosaka saskaņā ar 40. pantā paredzēto
         procedūru.”

      13     Direktīvas 70/458 14. pants paredz:
      “1. Dalībvalstīm ir jānodrošina, lai šķirnes akceptēšana tiktu atzīta par spēkā neesošu, ja:
      a) pārbaudēs ir pierādīts, ka šķirne vairs nav atšķirīga, stabila vai pietiekami homogēna,
      b) to pieprasa atbildīgā persona vai personas, nodrošinot aizsargājošās selekcijas uzturēšanu.
      2. Dalībvalstis šķirnes akceptēšanu var atzīt par spēkā neesošu, ja:
      a) nav ievēroti šīs direktīvas piemērošanai pieņemtie normatīvie un administratīvie akti,
      b) akceptēšanas pieteikuma vai pārbaudes procedūrā ir iesniegtas kļūdainas vai nepatiesas norādes par ziņām, no kurām ir atkarīga
         akceptēšana.”

      14     Direktīvas 70/458 15. panta 1. punkts noteic, ka dalībvalstis nodrošina šķirnes izslēgšanu no saviem katalogiem, ja šīs šķirnes
         akceptēšana ir atzīta par spēkā neesošu vai ir izbeidzies akceptēšanas spēkā esamības termiņš.

      15     Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 16. panta 1. un 2. punktu:
      “1. Dalībvalstis nodrošina, lai šķirņu sēklas, kas akceptētas atbilstoši šīs direktīvas noteikumiem vai saskaņā ar šai direktīvai
         atbilstošiem principiem, beidzoties divu mēnešu periodam pēc 17. pantā paredzētās publikācijas brīža netiktu pakļautas nekādiem
         ierobežojumiem attiecībā uz šķirni.

      2. Atkāpjoties no 1. punktā paredzētajiem noteikumiem, dalībvalstij uz tās pieteikuma pamata saskaņā ar 40. pantā paredzēto
         procedūru var atļaut noteikt visā tās teritorijā vai tās daļā aizliegumu tirgot attiecīgās šķirnes sēklas, ja šķirne nav atšķirīga,
         stabila vai pietiekami homogēna. Pieteikums ir jāiesniedz trīs kalendāro gadu laikā pēc apstiprināšanas gada.”

      16     Minētās direktīvas 17. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
      “Atbilstoši dalībvalstu iesniegtajai informācijai un pakāpeniski tās iesniegšanas secībā Komisija nodrošina, lai Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī ar virsrakstu “Dārzeņu sugu šķirņu kopējais katalogs” [turpmāk tekstā – “kopējais katalogs”] tiktu publicētas visas šķirnes,
         kuru sēklas pēc divu mēnešu termiņa notecējuma, piemērojot 16. pantu, nav pakļautas nekādiem tirdzniecības aizliegumiem attiecībā
         uz šķirni, kā arī 10. panta 1. punktā paredzētās norādes attiecībā uz personu vai personām, kuras ir atbildīgas par aizsargājošo
         selekciju. Publikācijā ir jānorāda dalībvalstis, kurām ir piešķirta atļauja saskaņā ar 16. panta 2. punktu vai 18. pantu. [..]”

      17     Saskaņā ar Direktīvas 70/458 18. pantu:
      “Ja tiek konstatēts, ka kopējā katalogā iekļautās šķirnes kultūraugs [..] no fitosanitārā viedokļa kādā dalībvalstī var kaitēt
         citas šķirnes vai sugas kultūraugam, šai dalībvalstij, pamatojoties uz tās pieteikumu, var atļaut saskaņā ar 40. pantā paredzēto
         procedūru noteikt aizliegumu šīs šķirnes sēklu tirdzniecībai visā tās teritorijā vai tās daļā. Ja pastāv nenovēršams kaitīgu
         organismu izplatīšanās risks, attiecīgā dalībvalsts var noteikt šo aizliegumu, iesniedzot savu pieteikumu līdz brīdim, kad
         tiek pieņemts galīgais lēmums saskaņā ar 40. pantā paredzēto procedūru.”

      18     Šīs pašas direktīvas 35. panta 1. punkts paredz:
      “Dalībvalstis pieņem visas nepieciešamās normas, lai tirdzniecības laikā vismaz aptaujas veidā tiktu nodrošināta oficiāla
         dārzeņu sēklu uzraudzība attiecībā uz šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem.”

      19     Atbilstoši Direktīvas 70/458 36. pantam dalībvalstis nodrošina, lai tādu kategoriju sēklām kā “sertificētas sēklas” un “standarta
         sēklas” aptaujas veidā vēlāk tiek veikta oficiāla šķirnes pārbaude attiecībā uz to identitāti un šķirnes tīrību, vadoties
         no kontroles paraugiem.

      20     Direktīvas 70/458 38. panta 1. un 2. punkts noteic:
      “1. Ja vēlākajās šķirnes pārbaudēs vairākkārt tiek konstatēts, ka vienas šķirnes sēklas pietiekami neatbilst noteikumiem attiecībā
         uz identitāti vai šķirnes tīrību, dalībvalstis nodrošina, lai par šo sēklu tirdzniecību atbildīgajai personai varētu pilnīgi
         vai daļēji un, nepieciešamības gadījumā, uz noteiktu laiku, aizliegt šo sēklu tirdzniecību.

      2. Pasākumus, kas veikti saskaņā ar 1. punkta noteikumiem, atceļ, ja ir gūta pietiekama pārliecība, ka tirdzniecībai paredzētās
         sēklas nākotnē atbildīs noteikumiem attiecībā uz identitāti vai šķirnes tīrību.”

      21     Visbeidzot, saskaņā ar Direktīvas 70/458 40. pantu – gadījumā, ja tiek veikta atsauce uz šajā pantā noteikto procedūru, pastāvīgajai
         lauksaimniecības, dārzkopības un mežkopības sēklu un stādu komitejai atbilstoši šajā pašā pantā paredzētajiem noteikumiem
         ir jāsniedz atzinums par Komisijas projektu attiecībā uz šajā jomā veicamajiem pasākumiem.

       Direktīva 92/33
      22     Saskaņā ar Direktīvas 92/33 1. panta 1. punktu šī direktīva attiecas uz dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu, kas nav
         sēklas, tirdzniecību Kopienā. Šī paša panta 2. punkta pirmā daļa noteic, ka šīs direktīvas 2.–20. un 24. pants attiecas uz
         ģintīm, sugām un to hibrīdiem, kas uzskaitīti tās II pielikumā. Šajā pielikumā šalote (allium ascalonicum) ir ietverta.

      23     Šīs pašas direktīvas 1. panta 3. punkts noteic, ka grozījumus II pielikumā iekļautajam ģinšu un sugu sarakstam pieņem saskaņā
         ar 22. pantā paredzēto procedūru.

      24     Direktīvas 92/33 9. pants ir formulēts šādi:
      “1. Neierobežojot 2. pantu, dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu, kas pieder pie II pielikumā uzskaitītajām ģintīm vai
         sugām un uz ko attiecas arī Direktīva 70/458/EEK, nelaiž pārdošanā Kopienā, ja vien tas nepieder pie šķirnes, kura akceptēta
         saskaņā ar Direktīvu 70/458/EEK.

      2. Neierobežojot 2. pantu un šā panta 3. un 4. punktu, dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu, kas pieder pie II pielikumā
         uzskaitītajām ģintīm vai sugām, bet uz ko neattiecas Direktīva 70/458/EEK, nelaiž pārdošanā Kopienā, ja vien tas nepieder
         pie šķirnes, kuru oficiāli akceptējusi vismaz viena dalībvalsts.

      Apstiprināšanas nosacījumiem piemēro Direktīvas 70/458/EEK 4., 5. pantā un 10. panta 3. punktā paredzētos noteikumus.
      Minētās direktīvas 3. panta 2. un 4. punktu, 6., 7., 8. pantu, 10. panta 1., 2. un 4. punktu un 11. līdz 15. pantu piemēro
         pēc analoģijas attiecībā uz akcepta un aizsargājošās selekcijas procedūrām un formalitātēm.

      Jebkurā posmā var ņemt vērā neoficiālu testu rezultātus un praktisku informāciju, kas iegūta audzēšanas laikā.
      3. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka pie 2. punktā minētajām ģintīm vai sugām piederošo šķirni
         oficiāls akcepts, kas tika dots līdz 1993. gada 1. janvārim saskaņā ar citiem principiem, nevis tiem, kuri paredzēti Direktīvā
         70/458/EEK, vai arī, pamatojoties uz to, ka dalībvalstu materiāls to teritorijā ir laists pārdošanā pirms minētā datuma, beidzas
         ne vēlāk kā 1998. gada 30. jūnijā, ja vien attiecīgās šķirnes līdz tam laikam nav akceptētas saskaņā ar 1. punktu.

      4. Šķirnes, kuras oficiāli akceptētas saskaņā ar 2. un 3. punktu, iekļauj kopējā dārzeņu šķirņu katalogā, kas minēts Direktīvas
         70/458/EEK 17. pantā. Pēc analoģijas piemēro 16. panta 2. un 3. punktu un 17., 18. un 19. pantu.

      Minētais izdevums ar īpašu atsauci nosauc šķirnes, kas akceptētas saskaņā ar 3. punktu.”
      25     Saskaņā ar Direktīvas 92/33 14. panta noteikumiem:
      “1. Tāda dārzeņu pavairošanas un stādāmā materiāla tirdzniecība, kas atbilst šīs direktīvas prasībām un nosacījumiem, ir pakļauta
         tikai šajā direktīvā paredzētajiem ierobežojumiem attiecībā uz piegādātājiem, augu veselību, augsni un pārbaudes režīmu.

      2. Tāda dārzeņu pavairošanas un stādāmā materiāla tirdzniecība, kura šķirne ir iekļauta kopējā dārzeņu šķirņu katalogā, ir
         pakļauta tikai šajā direktīvā noteiktajiem vai minētajiem ierobežojumiem attiecībā uz šķirni.”

      Valsts tiesiskais regulējums
      26     1990. gada 17. maija lēmuma 1. un 2. pants ir formulēts šādi:
      “1. pants
      Transportēt, glabāt pārdošanas vajadzībām, laist tirdzniecībā vai pārdot ar šalošu nosaukumu var tikai Allium cepa L. var. ascalonicum šķirnes, kas iegūtas veģetatīvās pavairošanas ceļā ar sīpoliem [..].

      2. pants
      Šis lēmums attiecas uz šalotēm (Allium cepa L. var. ascalonicum), kuras ir paredzēts piegādāt patērētājam, izņemot zaļās šalotes ar veselām lapām, kā arī pārstrādei paredzētās šalotes.

      Šalotēm pēc to iesaiņošanas un iepakošanas ir jāatbilst šī lēmuma noteikumiem.”
      27     No Patēriņa kodeksa [code de la consommation] L. 214‑2 panta izriet, ka par 1990. gada 17. maija lēmuma noteikumu pārkāpumu tiek piemērots kriminālsods kā par trešās
         pakāpes likumpārkāpumu.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      28     Dārzeņu sugu, ko sauc par šaloti (allium ascalonicum) un kas ir iegūta veģetatīvās pavairošanas ceļā, proti, tieši pavairojot sīpolus, sauktu par “tradicionālo šaloti”, galvenokārt
         apstrādā Francijā, it īpaši Bretaņā un Luāras ielejā [Vallée de la Loire].

      29     De Groot un Bejo  izmantoja šalošu šķirnes ar nosaukumiem “ambition” un “matador”, kurām ir raksturīgs pavairošanas veids, kas atšķiras no tradicionālo
         šalošu pavairošanas veida. Šīs divas šķirnes tiek audzētas no sēklām (dzimumvairošanas ceļā) bez pārstādīšanas iespējas (sējumu
         šalote).

      30     1993. gadā šķirnes “ambition” un “matador” tika izvirzītas iekļaušanai Nīderlandes dārzeņu šķirņu katalogā (turpmāk tekstā
         – “Valsts katalogs”) un saistībā ar tām tika veikti pētījumi, kuru rezultāti tika apstiprināti ar salīdzinošo pētījumu rezultātiem,
         kurus tostarp veica Nīderlandes kompetentās iestādes. Ievērojot šo pētījumu rezultātus un pamatojoties uz Nīderlandes kompetento
         iestāžu lēmumu, šīs abas šķirnes 1995. gada 29. jūnijā tika iekļautas Valsts katalogā kā sugas allium ascalonicum L. – Šalote jaunas šķirnes.

      31     Pēc šīs iekļaušanas Nīderlande nosūtīja Valsts katalogu Komisijai un dalībvalstīm, kā arī veica grozījumus un nosūtīja informāciju
         attiecībā uz minēto šķirņu pazīmēm.

      32     1997. gada 18. martā Komisija publicēja pirmo pielikumu kopējā kataloga deviņpadsmitajam integrētajam izdevumam, ar ko šajā
         katalogā ar allium ascalonicum sugas nosaukumu tostarp tika pievienotas šķirnes “ambition” un “matador” (OV C 87 A, 1. lpp.). Kopējā kataloga divdesmitajā
         (OV 1998, C 130 A, 1. lpp.), divdesmit pirmajā (OV 1999, C 167 A, 1. lpp.), divdesmit otrajā (OV 2003, C 308 A, 5. lpp.) un
         divdesmit trešajā (OV 2004, C 260 A, 8. lpp.) integrētajā izdevumā informācija attiecībā uz šķirnēm “ambition” un “matador”
         nav grozīta.

      33     Pēc to iekļaušanas kopējā katalogā “ambition” un “matador” šķirņu šalotes lielākajā daļā dalībvalstu tika audzētas un tirgotas
         ar nosaukumu “šalotes”.

      34     De Groot un Bejo, kas galvenokārt tirgoja sējumu šalotes kā gala produktu, sākot ar 1999. gadu pārstrukturēja savu galveno darbību uz tirdzniecību
         ar šalošu sēklām un it īpaši šķirņu “ambition” un “matador” sēklām. Tādējādi minēto šķirņu šalošu sēklas tika eksportētas
         arī no Nīderlandes uz Francijas tirgu. Tomēr, ievērojot 1990. gada 17. maija lēmuma noteikumus, De Groot un Bejo  pārtrauca šalošu sēklu eksportu uz Franciju.

      35     2000. gadā Komisijai pēc Francijas tradicionālo šalošu audzētāju ierosmes tika iesniegta sūdzība attiecībā uz sējumu šalošu
         tirdzniecību (Komisija vēl nav paziņojusi lēmumu par šo sūdzību). Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka šī sūdzība attiecas
         uz šalošu sēklu, kas iegūtas no šķirnēm “ambition” un “matador”, iekļaušanu kopējā katalogā 1997. gadā.

      36     Turklāt no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka De Groot un Bejo  2001. gada februārī Kompetentajiem ministriem nosūtīja iesniegumu par administratīvā akta apstrīdēšanu, lai panāktu 1990. gada
         17. maija lēmuma atcelšanu, pamatojot ar to, ka tas rada šķērsli šo sabiedrību preču brīvai tirdzniecībai Francijā. Vienlaikus
         šīs sabiedrības iesniedza Komisijai sūdzību par šo lēmumu, uzskatot, ka no “ambition” un “matador” šķirnēm iegūtos dārzeņus
         var brīvi laist pārdošanā Kopienā, jo tās [šķirnes] ir iekļautas kopējā katalogā. Komisija vēl nav paziņojusi lēmumu par šo
         otro sūdzību.

      37     Ar pieteikumu, kas secrétariat du contentieux du Conseil d'État [Valsts Padomes tiesvedību sekretariātā] reģistrēts 2001. gada 8. jūnijā, De Groot un Bejo  lūdza atcelt Kompetento ministru klusējot izteiktu lēmumu, ar ko noraidīts lūgums atcelt 1990. gada 17. maija lēmumu. Minētās
         sabiedrības uzskata, ka šis lēmums ir pretrunā EKL 28. pantam un Direktīvai 70/458. Šajā procesā Comité économique régional agricole fruits et légumes de la région Bretagne [Bretaņas reģiona Reģionālās lauksaimniecības ekonomikas augļu un dārzeņu komiteja] (turpmāk tekstā – “Cerafel”) lūdza atļaut iestāties lietā, atbalstot atbildētāju prasījumus pamata lietā, un iesniedzējtiesa ir apmierinājusi šo lūgumu.

      38     Uzskatot, ka 1990. gada 17. maija lēmuma tiesiskuma vērtējums ir atkarīgs no Direktīvu 70/458 un 92/33 interpretācijas, Conceil d'État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai Direktīvu 70/458 un 92/33 noteikumi, aplūkoti kopsakarā, ir jāinterpretē kā tādi, kas pieļauj iespēju iekļaut kopējā
         katalogā [..] tikai tādas šalošu šķirnes, kas pavairojas bez sēklām veģetatīvās pavairošanas ceļā, un attiecīgi [..] vai šķirnes
         “ambition” un “matador” var tikt tiesiski iekļautas kopējā katalogā grupā, kas attiecas uz šalotēm [?]”

       Par prejudiciālo jautājumu
      39     Vispirms ir jāatgādina, ka 1990. gada 17. maija lēmums attiecas uz šalotēm kā pārdošanai paredzētu gala produktu, lai gan
         Direktīvas 70/458 un 92/33 attiecas uz Kopienas iekšējo tirdzniecību ar pavairošanas materiāliem. Minētās direktīvas attiecīgi
         skar Kopienas iekšējo tirdzniecību, pirmkārt, ar kopējā katalogā atļautajām dārzeņu sēklām, un, otrkārt, ar tādu dārzeņu pavairošanas
         un stādāmo materiālu, kuru šķirnes ir iekļautas kopējā katalogā bez jebkādiem ierobežojumiem attiecībā uz to šķirni.

      40     Tomēr, pat ja Direktīvu 70/458 un 92/33 un attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma pamata lietā mērķi nesakrīt, šis apstāklis
         neļauj secināt, ka minētās direktīvas a priori neattiecas uz tiesvedību pamata lietā tāpēc, ka tās neregulē (kā tas ir 1990. gada 17. maija lēmuma gadījumā) gala produkta
         nosaukumu un tirdzniecību.

      41     Šajā sakarā ir jānorāda, ka, ievērojot ar 1990. gada 17. maija lēmumu noteikto aizliegumu ar šalošu nosaukumu tirgot citas
         šalotes, izņemot tradicionālās, un noteiktos kriminālsodus aizlieguma pārkāpšanas gadījumā, tirgus dalībnieki šajā nozarē,
         proti, it īpaši lauksaimnieki un attiecīgie izplatītāji, nav ieinteresēti importēt šalošu sēklas, ja pēc tam faktiski nebūtu
         iespējams ar tādu pašu nosaukumu tirgot no tām iegūtus produktus.

      42     Šajos apstākļos iesniedzējtiesa, uzdodot savu prejudiciālo jautājumu, būtībā jautā, pirmkārt – vai, iekļaujot šalošu šķirnes
         “ambition” un “matador” kā dārzeņu sēklas kopējā katalogā, ir nodrošināta atbilstība Direktīvu 70/458 un 92/33 noteikumiem
         un, otrkārt, atkarībā no atbildes uz šo jautājumu – vai Kopienu tiesības iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā
         1990. gada 17. maija lēmums, kas Francijā ar nosaukumu “šalotes” atļauj tirgot tikai tādus dārzeņus, kas ražoti veģetatīvās
         pavairošanas ceļā, izslēdzot no sēklām iegūtos.

      43     Līdz ar to, pirmkārt, ir jāizsaka viedoklis jautājumā par šalošu šķirņu kā sēklu iekļaušanu kopējā katalogā un, otrkārt, jautājumā
         par to, vai Kopienu tiesības iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā 1990. gada 17. maija lēmums.

      Par šalošu sēklu šķirņu iekļaušanu kopējā katalogā
      44     Ir jāatgādina, ka šalote nav norādīta starp Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļā uzskaitītajiem dārzeņiem. Līdz ar
         to šīs direktīvas noteikumi neatļauj uzskatīt par iespējamu šī dārzeņa šķirņu kā sēklu – kā tas ir gadījumā ar šķirnēm “ambition”
         un “matador” – iekļaušanu kopējā katalogā.

      45     Taču šalote ir minēta II pielikumā Direktīvai 92/33 par tirdzniecību Kopienā ar dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu,
         kas nav sēklas. No tā izriet, ka dārzeņa, ko sauc “šalote”, šķirnes “ambition” un “matador” saskaņā ar šo direktīvu nevar
         iekļaut kopējā katalogā kā sēklu šķirnes.

      46     Tomēr, lai gan šalote nav minēta Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļā uzskaitīto dārzeņu sarakstā, nav šaubu par to,
         ka 1995. gada 29. jūnijā Nīderlandes kompetentās iestādes atļāva iekļaut minētās šalošu šķirnes Valsts katalogā kā allium ascalonicum sugas jaunas sēklu šķirnes. Minētās iestādes, atsaucoties uz Direktīvas 70/458 11. panta 2. punktu, nosūtīja šo katalogu
         Komisijai, kura 1997. gada 18. martā publicēja pirmo pielikumu kopējā kataloga deviņpadsmitajam integrētajam izdevumam. Ar
         šo pielikumu kopējam katalogam pie allium ascalonicum sugas nosaukuma kā sēklas tika pievienotas šķirnes “ambition” un “matador”.

      47     Šajā kontekstā tātad ir jāapsver, vai Direktīvu 70/458 un 92/33 noteikumi, aplūkoti kopsakarā, iestājas pret tādu iekļaušanu.
      48     Šajā sakarā De Groot un Bejo, kā arī Nīderlandes valdība apgalvo, ka direktīvu 70/458 un 92/33 noteikumi, aplūkoti kopsakarā, ir jāinterpretē tādējādi,
         ka šalošu šķirnes, kas pavairotas ar sēklām, var iekļaut kopējā katalogā. Viena kataloga sastādīšana nozīmē, ka, apsverot
         jautājumu par šķirnes iekļaušanu šajā katalogā, vienlaicīgi ir jāņem vērā abi minētajās direktīvās norādītie dārzeņu saraksti.

      49     Nīderlandes valdība it īpaši norāda – pat ja šalote kā dārzeņu suga nav tieši minēta Direktīvā 70/458 tāpēc, ka tās noteikumi
         ir aplūkojami kopā ar Direktīvas 92/33 noteikumiem, šķiet, ka no sēklām iegūtās šī auga šķirnes var iekļaut kopējā katalogā.
         Šo direktīvu galīgais mērķis, kas ir izprotams papildinošā veidā, ir izveidot šķirņu kopēju katalogu neatkarīgi no to pavairošanas
         veidiem. Šo argumentu apstiprina fakts, ka Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļā uzskaitīto sugu saraksts nav izsmeļošs.

      50     Izvirzot šos argumentus, iepriekš minētās sabiedrības un Nīderlandes valdība būtībā norāda, ka viena kopēja kataloga izveide
         ietekmē ar Direktīvām 70/458 un 92/33 izveidotās šķirņu iekļaušanas sistēmas tādējādi, ka abās šajās direktīvās paredzētie
         dārzeņu saraksti savstarpēji viens otru papildina. Lai šādos apstākļos Direktīvu 70/458 varētu piemērot attiecībā uz dārzeni,
         kas nav norādīts tās 2. panta 1. punkta A daļas sarakstā, pietiek ar to, ka šis dārzenis ir norādīts Direktīvas 92/33 II pielikumā.

      51     Nav šaubu par to, ka pastāv viens dārzeņu sugu šķirņu katalogs, kurā vienlaikus ir uzskaitītas šķirnes, kuru sēklas ir piederīgas
         Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļas sarakstā norādīto sugu dārzeņiem, un šķirnes, kuru stādāmais vai pavairošanas
         materiāls ir piederīgs Direktīvas 92/33 II pielikumā iekļautajām ģintīm un sugām.

      52     Tomēr šāds konstatējums neļauj secināt, ka abi šie saraksti savstarpēji viens otru papildina un atļauj iekļaut kopējā katalogā
         dārzeņu šķirnes neatkarīgi no tā, vai tās ir norādītas Direktīvas 70/458 vai Direktīvas 92/33 sarakstā.

      53     Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka Direktīvām 70/458 un 92/33 katrai ir definēta tās piemērošanas joma. Turklāt arī no
         šo direktīvu virsrakstiem izriet, ka pirmā attiecas uz tirdzniecību Kopienā ar dārzeņu sēklām un otrā – uz tirdzniecību Kopienā
         ar dārzeņu pavairošanas un stādāmo materiālu, kas nav sēklas. No tā izriet, ka saskaņā ar tās nosaukuma formulējumu vien Direktīvu
         92/33 ir paredzēts attiecināt uz precēm, kuras neietilpst Direktīvas 70/458 piemērošanas jomā.

      54     Visbeidzot, ir jānorāda, ka no Direktīvas 92/33 9. panta 1. un 2. punkta izriet, ka Kopienas likumdevējs ir paredzējis atšķirīgas
         sekas atkarībā no tā, vai dārzenis ir norādīts gan Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļas sarakstā, gan Direktīvas 92/33
         II pielikuma sarakstā, vai arī tas ir norādīts tikai šajā pēdējā no minētajiem sarakstiem.

      55     Turklāt Direktīvas 92/33 9. panta 1. un 2. punktā ietvertās atšķirības parāda, ka Kopienas likumdevējs nav paredzējis, ka,
         apsverot jautājumu par Direktīvas 92/33 II pielikuma sarakstā norādītas dārzeņa šķirnes iekļaušanu kopējā katalogā, šis minētais
         saraksts un Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļas saraksts savstarpēji viens otru papildinās neatkarīgi no to piemērošanas
         jomas.

      56     Visbeidzot, ir jākonstatē, ka Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļā ietvertais dārzeņu šķirņu saraksts nav izsmeļošs
         un šajā sakarā direktīvas 2. panta 1.a punkts paredz procedūru, kas jāievēro, lai papildinātu šo citu dārzeņu sarakstu. Tāds
         pats noteikums ietverts Direktīvas 92/33 22. pantā, uz ko atsaucas šīs pašas direktīvas 1. panta 3. punkts.

      57     Tādēļ apstāklis, ka katrā no šīm direktīvām ietverti īpašs noteikums, kas ļauj grozīt šī sprieduma 55. punktā minēto divu
         sarakstu saturu, ir nopietns pierādījums, lai noraidītu argumentus, ko izskatāmajā lietā izvirza De Groot un Bejo, kā arī Nīderlandes valdība attiecībā uz minēto sarakstu savstarpēji papildinošo raksturu.

      58     Turklāt, kā tas izriet arī no Direktīvas 70/458 40. panta, varbūt tieši šī iemesla dēļ dalībvalsts pārstāvis var izmantot
         pastāvīgo lauksaimniecības, dārzkopības un mežkopības sēklu un stādu komiteju, kas sniedz atzinumu šīs direktīvas 2. panta
         1. punkta A daļā norādītā saraksta papildināšanas gadījumā. No tā izriet, ka katra dalībvalsts var ierosināt šī saraksta grozījumus.

      59     Šajā sakarā ir jākonstatē, ka, neskatoties uz visiem šī saraksta secīgajiem grozījumiem, šalote nekad nav bijusi iekļauta
         starp minētās direktīvas 2. panta 1. punkta A daļā uzskaitīto dārzeņu sugām, lai gan šī iespēja acīmredzami bija iespējama.

      60     Šādos apstākļos tāda dārzeņa sēklu šķirni, kas nav norādīts Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļā minēto dārzeņu sarakstā,
         nevar iekļaut kopējā katalogā, ja nav izpildītas minētajā direktīvā paredzētās procedūras.

      61     Šajā sakarā De Groot un Bejo  norāda, ka dalībvalsts, piemērojot tās tiesisko regulējumu, nevar aizliegt tirdzniecību ar kopējā katalogā iekļauta dārzeņa
         sēklas šķirni, neizpildot īpašās procedūras, ko šajā sakarā paredz attiecīgais Kopienas tiesiskais regulējums. Tās uzskata
         – tādēļ, ka sēklu šķirnes ir iekļautas kopējā katalogā, tām Kopienā nevar noteikt nekādus tirdzniecības ierobežojumus attiecībā
         uz šķirni.

      62     Turklāt šīs sabiedrības uzskata, ka Nīderlandes iestādes bija paziņojušas Komisijai un dalībvalstīm par šķirņu “ambition”
         un “matador” iekļaušanu kopējā katalogā, jo kopējais katalogs ar norādi par šo iekļaušanu 1997. gada 18. martā bija publicēts
         Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī. No tā izriet, ka, tā kā Francijas Republika nav apstrīdējusi šo iekļaušanu 1995. vai 1997. gadā, kad tas bija atļauts, saskaņā
         ar šim nolūkam paredzēto procedūru, tā nevar ierobežot vai aizliegt minēto šķirņu tirdzniecību Francijas teritorijā, pamatojot
         ar to, ka to iekļaušana kopējā katalogā ir prettiesiska.

      63     Ir jāatgādina, ka tāda argumentācija balstās uz kļūdainu pieņēmumu. To varētu izmantot tikai tad, ja attiecīgais dārzenis,
         proti, šalote, būtu minēta Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļas dārzeņu sugu sarakstā. Vienīgi šādā gadījumā būtu
         pamats pārbaudīt, vai procedūrā iekļaušanai kopējā katalogā tika ievēroti šīs direktīvas noteikumi, un attiecīgi lemt par
         iekļaušanas atzīšanu par spēkā neesošu vai tās atcelšanu.

      64     Izskatāmajā lietā tādu pārbaudi nevar veikt tieši tāpēc, ka šalote nav minēta starp Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A
         daļā norādīto dārzeņu sugām, attiecībā uz kurām direktīva ir piemērojama. Tādēļ pretēji apgalvojumiem, ko izskatāmajā lietā
         izvirza De Groot un Bejo, šalotes kā sēklas iekļaušanu kopējā katalogā nevarēja apstrīdēt, pamatojoties uz šīs direktīvas 13.b, 14. un 35.–38. pantu.

      65     No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvu 70/458 un 92/33 noteikumi, aplūkoti kopsakarā, neatļauj secināt,
         ka gadījumā, kad dārzenis nav norādīts Direktīvas 70/458 2. panta 1. punkta A daļas sarakstā, šī dārzeņa šķirne tomēr var
         tikt iekļauta kopējā katalogā kā sēkla, pamatojot ar to, ka minētais dārzenis ir norādīts Direktīvas 92/33 II pielikumā ietvertajā
         sarakstā.

      66     Tā kā šalote nav norādīta Direktīvas 70/458 piemērošanas jomā ietilpstošo dārzeņu sarakstā, šķirņu “ambition” un “matador”
         kā šī dārzeņa sēklu iekļaušana kopējā katalogā, ko Komisija veica, pamatojoties uz Valsts katalogu, ko tai bija nosūtījušas
         Nīderlandes kompetentās iestādes, netika veikta atbilstoši minētajai direktīvai.

       Par EKL 28. panta interpretāciju
      67     Izskatāmajā lietā attiecībā uz šalotes šķirņu “ambition” un “matador” kā sēklu nelikumīgu iekļaušanu kopējā katalogā Direktīva
         70/458 nav piemērojama un attiecīgi nav pamata pārbaudīt, vai tā iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā 1990. gada
         17. maija lēmums.

      68     Pie šiem apstākļiem ir jāapsver jautājums par to, vai citas Kopienu tiesību normas, uz kurām iesniedzējtiesa neatsaucas, iestājas
         pret 1990. gada 17. maija lēmumu, kurš ar šalošu nosaukumu atļauj tirgot tikai tradicionālās šalotes. Nolūkā sniegt iesniedzējtiesai
         lietderīgu atbildi Tiesa var ņemt vērā Kopienu tiesību normas, uz kurām iesniedzējtiesa savā jautājumā nav atsaukusies (2004. gada
         22. janvāra spriedums lietā C‑271/01 COPPI, Recueil, I‑1029. lpp., 27. punkts, un 2004. gada 12. oktobra spriedums lietā C‑60/03 Wolff & Müller, Krājums, I‑9553. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).

      69     Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka procesā iesniedzējtiesā De Groot un Bejo norādīja, ka 1990. gada 17. maija lēmums ir pretrunā ar EKL 28. pantu.

      70     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka brīva preču aprite ir EK līguma pamata princips, kas izpaužas EKL 28. pantā noteiktajā kvantitatīvo
         ierobežojumu, kā arī jebkuru pasākumu ar tiem līdzvērtīgu iedarbību aizliegumā importam starp dalībvalstīm.

      71     EKL 28. pantā noteiktais aizliegums noteikt pasākumus ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību attiecas uz jebkuru
         dalībvalstu tiesisko regulējumu, kas tieši vai netieši, faktiski vai iespējami varētu ietekmēt Kopienas iekšējo tirdzniecību
         (skat. it īpaši 2003. gada 23. septembra spriedumu lietā C‑192/01 Komisija/Dānija, Recueil, I‑9693. lpp., 39. punkts, un 2004. gada 2. decembra spriedumu lietā C‑41/02 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑11375. lpp.,
         39. punkts un tajā minētā judikatūra).

      72     Ir jākonstatē, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā ir šķērslis Kopienas iekšējai tirdzniecībai.
      73     1990. gada 17. maija lēmums, kas būtībā ir pieņemts, lai atļautu Francijā ar šalošu nosaukumu tikai veģetatīvās pavairošanas
         ceļā iegūtu dārzeņu tirdzniecību, padara neiespējamu šajā dalībvalstī tirgot ar šalošu nosaukumu šī dārzeņa sēklas, kā arī
         to izcelsmes produktus no citām dalībvalstīm, šādi liekot ražotājiem, kuri vēlas Francijā tirgot šīs sēklas un produktus,
         darīt to ar citu nosaukumu.

      74     Ražotājiem noteiktais pienākums izmantot pircējam nepazīstamus vai mazāk atzītus nosaukumus var padarīt attiecīgo produktu
         tirdzniecību grūtāku un līdz ar to traucēt darījumiem starp dalībvalstīm (skat. šajā sakarā 2003. gada 16. janvāra spriedumu
         lietā C‑12/00 Komisija/Spānija, Recueil, I‑459. lpp., 82. punkts un tajā minētā judikatūra).

      75     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka ierobežojumus Kopienas iekšējai tirdzniecībai, kas rodas atšķirīgu valsts tiesību normu dēļ,
         var pieņemt, ja tie ir nepieciešami, lai apmierinātu obligātas prasības, kas vērstas tostarp uz patērētāju tiesību aizsardzību,
         un ja minētās valsts tiesību normas ir samērīgas ar izvirzīto mērķi, kuru nevar sasniegt ar Kopienas iekšējos darījumus mazāk
         ierobežojošiem pasākumiem.

      76     Šajā kontekstā Tiesa jau ir nospriedusi – dalībvalsts ir tiesīga nodrošināt, ka patērētāji ir pienācīgi informēti par viņiem
         piedāvātajām precēm un ka viņiem tiek dota arī iespēja izdarīt savu izvēli, izmantojot šo informāciju. Proti, dalībvalstis
         nolūkā nodrošināt patērētāju tiesību aizsardzību var pieprasīt, lai ieinteresētās personas maina pārtikas produkta nosaukumu
         gadījumā, kad ar attiecīgo nosaukumu piedāvātais produkts, no tā sastāva vai izgatavošanas viedokļa raugoties, atšķiras no
         produktiem, kuri Kopienā parasti ir pazīstami ar tādu pašu nosaukumu tā, ka to nevar uzskatīt par piederīgu tai pašai kategorijai.
         Savukārt mazāk nozīmīgas atšķirības gadījumā būtu jāpietiek ar adekvātu etiķeti, kas sniedz pircējam vai patērētājam vajadzīgo
         informāciju (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Spānija, 84.–86. punkts un tajā minētā judikatūra).

      77     Izskatāmajā lietā netiek apšaubīts, ka tradicionālo šalošu un sējumu šalošu atšķirību būtībā nosaka to pavairošanas veids.
         Izņemot šo atšķirību, ārējā izskata ziņā abu veidu šalotēm piemīt stipra līdzība. Tādēļ 1990. gada 17. maija lēmuma mērķi,
         proti, patērētāju tiesību aizsardzību, var sasniegt, izmantojot attiecīgas etiķetes, ar kurām precizē, ka strīdīgās šalotes
         ir audzētas no sēklām, nevis veģetatīvās pavairošanas ceļā.

      78     No tā attiecīgi izriet, ka, lai nodrošinātu patērētajiem pietiekamu informāciju, pietiktu ar etiķeti, kurā ietverta neitrāla
         un objektīva norāde, informējot patērētājus par to, ka De Groot un Bejo eksportētās šalotes ir sējumu šalotes.

      79     Šajos apstākļos 1990. gada 17. maija lēmumā paredzēto pienākumu – ar nosaukumu “šalotes” tirgot tikai veģetatīvās pavairošanas
         ceļā iegūtas šalotes – nevar uzskatīt par pamatotu, ņemot vērā EKL 28. pantu.

      80     No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz iesniedzējtiesas jautājumu jāatbild šādi:
      –       Direktīva 70/458 iestājas pret šķirņu “ambition” un “matador” kā sēklu šķirņu iekļaušanu kopējā katalogā šalošu grupā;
      –       EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā 1990. gada 17. maija lēmums, kas ar nosaukumu “šalotes” atļauj
         tikai veģetatīvās pavairošanas ceļā iegūtu dārzeņu tirdzniecību, izslēdzot no sēklām iegūtos dārzeņus, kurus ražo un tirgo
         ar šo pašu nosaukumu citās dalībvalstīs.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      81     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Padomes 1970. gada 29. septembra Direktīva 70/458/EEK par dārzeņu sēklu tirdzniecību, kas grozīta ar Padomes 1988. gada 13. jūnija
            Direktīvu 88/380/EEK, iestājas pret šķirņu “ambition” un “matador” kā sēklu šķirņu iekļaušanu kopējā katalogā šalošu grupā;
      EKL 28. pants iestājas pret tādu valsts tiesisko regulējumu kā 1990. gada 17. maija lēmums par šalošu tirdzniecību, kas ar
            nosaukumu “šalotes” atļauj tikai veģetatīvās pavairošanas ceļā iegūtu dārzeņu tirdzniecību, izslēdzot no sēklām iegūtos dārzeņus,
            kurus ražo un tirgo ar šo pašu nosaukumu      citās dalībvalstīs.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – franču.