title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2007. gada 6.decembrī.#BVBA Van Landeghem pret Belgische Staat.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van beroep te Antwerpen - Beļģija.#Kopējais muitas tarifs - Kombinētā nomenklatūra - Tarifu klasifikācija - 8703. un 8704. pozīcija - Pikapa tipa transportlīdzeklis.#Lieta C-486/06.

text:
      Lieta C-486/06
      BVBA Van Landeghem
      pret
      Belgische Staat
      (Hof van beroep te Antwerpen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopējais muitas tarifs – Kombinētā nomenklatūra – Tarifu klasifikācija – 8703. un 8704. pozīcija – Pikapa tipa transportlīdzeklis
      Sprieduma kopsavilkums
      Kopējais muitas tarifs – Tarifu pozīcijas – Pikapa tipa transportlīdzeklis

      Pikapi, kuri sastāv, pirmkārt, no slēgtas kabīnes, kas ir pasažieriem paredzēta telpa, kurā aiz vadītāja sēdekļa vai sola
         atrodas salokāmi vai noņemami sēdekļi ar trīs punktu drošības jostu nostiprinājumiem, un, otrkārt, kravas nodalījuma, kas
         nav augstāks par 50 centimetriem un kuru var atvērt tikai no aizmugures, un kurā neatrodas nekāds aprīkojums kravas piestiprināšanai,
         kuru salons ir ļoti grezni ierīkots, nodrošinot daudzas funkcijas (tostarp, elektroniski regulējami ādas sēdekļi, elektroniski
         regulējami spoguļi un logi, kā arī stereo iekārta ar kompaktdisku lasītāju utt.), kuriem ir bremžu pretbloķēšanas sistēma
         (ABS), benzīna motors, kam ir ļoti liels degvielas patēriņš, četru riteņu piedziņa un grezni “sporta” diski, ar 4–8 litru dzinēja
         tilpumu un automātisko ātrumkārbu, raugoties vispārīgā aspektā un ņemot vērā to īpašību kopumu, ir jāklasificē 8703. pozīcijā
         Kombinētajā nomenklatūrā, kas minēta I pielikumā Regulai Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas
         tarifu ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Regulu Nr. 3115/94, Regulu Nr. 3009/95 un Regulu Nr. 1734/96.

      (sal. ar 43. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2007. gada 6. decembrī (*)

      Kopējais muitas tarifs – Kombinētā nomenklatūra – Tarifu klasifikācija – 8703. un 8704. pozīcija – Pikapa tipa transportlīdzeklis
      Lieta C‑486/06
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko hof van beroep te Antwerpen (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 21. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2006. gada 27. novembrī, tiesvedībā

      BVBA Van Landeghem
      pret
      Belgische Staat.

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: astotās palātas priekšsēdētāja pienākumu izpildītāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] un T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents),

      ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        BVBA Van Landeghem vārdā – Ē. Heverss [E. Gevers], advocaat,

      –        Beļģijas valdības vārdā – A. Ibēra [A. Hubert], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Ž. Otjo [J. Hottiaux], pārstāve, kurai palīdz F. Teitshāfers [F. Tuytschaever], advocaat,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par kombinētās nomenklatūras, kas minēta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija
         Regulai (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 256, 1. lpp.) ar grozījumiem,
         kuri izdarīti ar pielikumiem Komisijas 1994. gada 20. decembra Regulai (EK) Nr. 3115/94 (OV L 345, 1. lpp.), Komisijas 1995. gada
         22. decembra Regulai (EK) Nr. 3009/95 (OV L 319, 1. lpp.) un Komisijas 1996. gada 9. septembra Regulai (EK) Nr. 1734/96 (OV
         L 238, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Kombinētā nomenklatūra”), interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp BVBA Van Landeghem (turpmāk tekstā – “Van Landeghem”) un Beļģijas valsti par atsevišķu pikapa tipa transportlīdzekļu tarifu klasificēšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Starptautiskās tiesības
      3        Starptautiskā konvencija, ar ko izveidota preču aprakstīšanas un kodēšanas harmonizētā sistēma (turpmāk tekstā – “HS”), kas
         noslēgta 1983. gada 14. jūnijā Briselē, un tās 1986. gada 24. jūnija grozījumu protokols (turpmāk tekstā – “HS konvencija”)
         Eiropas Ekonomikas kopienas vārdā ir apstiprināti ar Padomes 1987. gada 7. aprīļa Lēmumu 87/369/EEK (OV L 198, 1. lpp.).

      4        Saskaņā ar HS konvencijas 3. panta 1. punktu līgumslēdzējas puses apņemas nodrošināt, lai to tarifu un statistikas nomenklatūras
         būtu saskaņā ar HS, izmantot visas HS pozīcijas un apakšpozīcijas, tās nepapildinot un negrozot, un atbilstošos ciparu kodus
         un ievērot šīs sistēmas ciparu secību. Šī norma paredz, ka līgumslēdzējas puses apņemas arī piemērot vispārīgos noteikumus
         HS interpretācijai un visas HS iedaļu, nodaļu un apakšpozīciju piezīmes un negrozīt HS iedaļu, nodaļu, pozīciju vai apakšpozīciju
         piemērojamību.

      5        Muitas sadarbības padome, kas vēlāk kļuvusi par Pasaules Muitas organizāciju (PMO), kura izveidota ar 1950. gada 15. decembrī
         Briselē noslēgto starptautisko konvenciju par šīs padomes izveidošanu, saskaņā ar HS konvencijas 8. panta noteikumiem apstiprina
         skaidrojumus par HS, ko pieņem tās 6. pantā paredzētā HS komiteja. Saskaņā ar HS konvencijas 7. panta 1. punktu šīs komitejas
         uzdevums ir ierosināt tādus šīs konvencijas grozījumus, kādi var būt vajadzīgi, un sagatavot skaidrojumus, klasificēšanas
         ieteikumus, kā arī citus ieteikumus HS interpretācijai.

      6        28. sesijas laikā 2001. gadā HS komiteja pieņēma labojumus skaidrojumos, tostarp tajos, kas attiecas uz HS 8703. un 8704. pozīciju.

      7        Skaidrojums attiecībā uz HS 8703. pozīciju nosaka:

      “Noteiktu transportlīdzekļu klasificēšana šajā pozīcijā, ja tie atbilst noteiktām īpašībām, kas norāda, ka tie galvenokārt
         ir paredzēti cilvēku, nevis preču pārvadāšanai (Nr. 8704). Šīs īpašības īpaši noder, lai klasificētu transportlīdzekļus, kuru
         kopējā kravnesība visumā ir mazāka par 5 tonnām, kam iekšienē ir viena slēgta telpa, kurā ietilpst vadītājam un pasažieriem
         paredzēts nodalījums un otrs nodalījums, kuru var izmantot cilvēku un preču pārvadāšanai. Šajā kategorijā ietilpst transportlīdzekļi,
         kas parasti tiek dēvēti par multifunkcionāliem transportlīdzekļiem (piemēram, VAN tipa transportlīdzekļi, brīvdienu transportlīdzekļi
         un atsevišķi pikapa tipa transportlīdzekļi). Turpmāk minētās pazīmes ir pamatīpašības, kas galvenokārt piemīt šajā pozīcijā
         ietilpstošiem transportlīdzekļiem:

      a)      ir pastāvīgi sēdekļi ar drošības aprīkojumu (piemēram, drošības jostas vai nostiprinājuma punkti un papildu aprīkojums, kas
         paredzēts, lai tās ierīkotu) katrai personai vai pastāvīgi nostiprinājuma punkti un sēdekļu montāžas aprīkojums, un drošības
         aprīkojums aizmugures nodalījumā, kas atrodas aiz vadītāja un pasažieriem. Šie sēdekļi var būt fiksēti vai nolaižami, vai
         vēl izvelkami no nostiprinājuma punktiem;

      b)      aizmugurē abos paneļos ir logi;
      c)      sānu vai aizmugures panelī ir vienas vai vairākas bīdāmas durvis, virpuļdurvis vai paceļamās durvis ar logiem;
      d)      starp vadītāja kabīni un aizmugurējo nodalījumu, kuru var izmantot cilvēku vai preču pārvadāšanai, nav pastāvīga paneļa vai
         barjeras;

      e)      visā transportlīdzekļa salonā ir komforta elementi, iekšējās apdares elementi un papildu aprīkojums, kas atbilst vieglo automobiļu
         kabīņu aprīkojumam (piemēram, grīdas segums, ventilācija, iekšējais apgaismojums, pelnu trauki).” [Neoficiāls tulkojums]

      8        Skaidrojums attiecībā uz HS 8704. pozīciju ir labots šādi:

      “Noteiktus transportlīdzekļus var klasificēt šajā pozīcijā, ja tie atbilst noteiktām īpašībām, kas norāda, ka tie ir paredzēti
         preču, nevis cilvēku pārvadāšanai (Nr. 8703). Šīs īpašības īpaši noder, lai klasificētu transportlīdzekļus, kuru kopējā kravnesība
         parasti ir mazāka par 5 tonnām, kurām ir vai nu atsevišķs slēgts nodalījums aizmugurē, vai atklāta platforma aizmugurē, ko
         galvenokārt izmanto preču pārvadāšanai; šie transportlīdzekļi var būt aizmugurē aprīkoti ar solu tipa sēdekļiem bez drošības
         jostām, nostiprinājuma punktiem un pielāgojumiem pasažieriem, kas izvietojas malās, lai platformu varētu pilnībā izmantot
         preču pārvadāšanai. Šī transportlīdzekļu kategorija ietver arī transportlīdzekļus, kas tiek saukti par multifunkcionāliem
         (piemēram, VAN tipa transportlīdzekļi, pikapa tipa transportlīdzekļi un atsevišķi brīvdienu transportlīdzekļi). Turpmāk minētās
         pazīmes ir pamatīpašības, kas galvenokārt piemīt šajā pozīcijā ietilpstošiem transportlīdzekļiem:

      a)      aizmugures nodalījumā, aiz vadītāja un pasažieru nodalījuma, ir solu tipa sēdekļi bez drošības aprīkojuma (piemēram, drošības
         jostas vai nostiprinājuma punkti un papildu aprīkojums, kas paredzēts, lai tās ierīkotu) un bez pielāgojumiem pasažieriem.
         Šos sēdekļus parasti var noņemt, lai aizmugurējo virsmu (furgona tipa transportlīdzekļi) vai nodalīto platformu (pikapa tipa
         transportlīdzekļi) varētu pilnībā izmantot preču transportēšanai;

      b)      vadītājam un pasažieriem ir nodalīta kabīne, kā arī nodalīta atklāta platforma, kam ir nostiprināti sānu borti un nolaižamas
         aizmugurējās durvis (pikapa tipa transportlīdzekļi);

      c)      aizmugurējos sānu paneļos nav logu; sānu paneļos vai aizmugurē ir vienas vai vairākas bīdāmas durvis, virpuļdurvis vai paceļamās
         durvis bez logiem, lai ļautu iekraut un izkraut preces (furgona tipa transportlīdzekļi);

      d)      starp vadītāja kabīni un aizmugurējo nodalījumu ir pastāvīgs panelis vai barjera;
      e)      uz kravas platformas nav komforta elementu, iekšējās apdares elementu un papildu aprīkojuma, kas atbilstu vieglo automobiļu
         kabīņu aprīkojumam (piemēram, grīdas segums, ventilācija, iekšējais apgaismojums, pelnu trauki).” [Neoficiāls tulkojums]

      9        23. sesijas laikā, kas notika 1999. gadā, HS komiteja pieņēma labojumus klasifikācijā, tostarp attiecībā uz HS 8703. un 8704. pozīciju.

      10      Pikapa tipa transportlīdzekļi ir minēti klasificēšanas ieteikumos attiecībā HS 8703.23., 8704.21. un 8704.31. apakšpozīciju,
         ko minētā komiteja pieņēma šīs sesijas laikā. Otrajā ieteikumā attiecībā uz 8704.31. apakšpozīciju aplūkotā transportlīdzekļa
         tips atšķiras no pirmajā ieteikumā aplūkotā, kas ir raksturots turpinājumā, vienīgi ar dzinēja veidu (divu vai četru riteņu
         piedziņa) un svaru, tādēļ šeit nav vajadzīgs atkārtot otros ieteikumus.

      “8703.23 2.     Divu riteņu piedziņas transportlīdzeklis ar iekšdedzes dzirksteļaizdedzes virzuļmotoru ar cilindru [dzinēja] tilpumu 1800 cm3. Tam ir ierīkotas divas durvis, pasažieru nodalījumā (dubulta kabīne) priekšā ir divi sēdekļi un aizmugurē nenolaižams sols
         trim personām. Tā salons ir iekārtots (piemēram, sēdekļi pārklāti ar audumu, dekoratīvie paneļi). Aizmugurējais nodalījums,
         kurš ir atklāts un paredzēts preču pārvadāšanai, ir nodalīts no pasažieru nodalījuma un aprīkots ar nolaižamiem aizmugures
         sānu bortiem. Kopējā kravnesība (cilvēki, tajā skaitā vadītājs, un preces) ir 495 kg, no tiem  apmēram 145 kg – preces. Maksimālā
         transportlīdzekļa kopējā masa ir 1566 kg.

      8704.21 1.     Četru riteņu piedziņas transportlīdzeklis ar kompresijaizdedzes iekšdedzes virzuļmotoru ar cilindru [dzinēja] tilpumu 2779 cm3, kuram ir dubulta kabīne un nodalīta kravas platforma, kas piestiprināta pie atsevišķas šasijas. Kopējā kravnesība (cilvēki,
         tajā skaitā vadītājs, un preces) ir 625 kg, no kuriem apmēram 350 kg var būt preces. Transportlīdzeklis ir aprīkots ar četrām
         durvīm, vienu nenolaižamu solu trim personām aizmugurē un diviem sēdekļiem priekšā. Salona apdare ir iekārtota, piemēram,
         ar polsterētiem sēdekļiem, kam ir galvas atbalsti un dekoratīvas starpsienas. Kravas platformai ir nolaižamas durvis, un tā
         ir pārklāta ar pārsegu, kas uzklāts uz metāla karkasa. Uz kravas platformas ir ierīkots noņemams plastmasas panelis, uz kura
         ir piestiprināts sols.

      8704.31 1.     Divu riteņu piedziņas transportlīdzeklis ar dzirksteļaizdedzes iekšdedzes virzuļmotoru ar cilindru [dzinēja] tilpumu 2254 cm3. Tam ir ierīkotas četras durvis, pasažieru nodalījumā (dubulta kabīne) ir divi sēdekļi priekšā un nenolaižams sols trim personām
         aizmugurē. Augšējā transportlīdzekļa daļa sastāv no divām atsevišķām virsbūves daļām – vienas vadītājam un pasažieriem un
         otras – precēm. Kravas platforma ir atklāta un aprīkota ar aizmugures nolaižamiem sānu bortiem, lai atvieglotu preču iekraušanu
         un izkraušanu. Kopējā kravnesība (cilvēki, tajā skaitā vadītājs, un preces) ir 1140 kg. Maksimālā transportlīdzekļa masa ir
         2450 kg.” [Neoficiāls tulkojums]

       Kopienu tiesiskais regulējums
      11      Kombinētā nomenklatūra balstās uz HS un pārņem tās sešu ciparu pozīcijas un apakšpozīcijas. Kombinētās nomenklatūras versija,
         kas bija piemērojama pamata prāvas faktu norises laikā, ir minēta I pielikumā Regulā Nr. 2658/87, kas grozīta ar regulu Nr. 3115/94,
         3009/95 un 1734/96 pielikumiem. Versijās, kas izriet no šīm regulām, Kombinētās nomenklatūras vispārīgo noteikumu un tarifu
         pozīcijas, kas minētas prejudiciālajā jautājumā, neatšķiras no tām, kas iesniegtas Tiesā tiktāl, ciktāl tās nepieciešamas,
         lai atbildētu uz šo jautājumu.

      12      Redakcijā, kas izriet no Regulas Nr. 1734/96 Kombinētās nomenklatūras pirmās daļas I A iedaļa ar nosaukumu “Kombinētās nomenklatūras
         interpretācijas vispārīgie noteikumi” nosaka:

      “Preču klasificēšana kombinētajā nomenklatūrā ir jāveic saskaņā ar šādiem principiem.
      [..]
      3.      Ja preces ir iespējams klasificēt divās vai vairākās pozīcijās, piemērojot 2. b) noteikumu vai jebkurā citā gadījumā, klasificēšana
         notiek šādi.

               [..]
      c)      ja nav iespējams klasificēt atbilstoši 3. a) un 3. b) noteikumam, prece ir jāklasificē pēdējā no pozīcijām atbilstoši to pozīciju
         numerācijai, kuras var pamatoti ņemt vērā.” [Neoficiāls tulkojums]

      13      Kombinētās nomenklatūras otrajā daļā ir XVII iedaļa ar nosaukumu “Transportlīdzeklis”, kuras 87. nodaļas nosaukums ir “Automobiļi,
         traktori, divriteņi un citi zemes transportlīdzekļi, to daļas un piederumi”. Uz pamata prāvu attiecas šādas pozīcijas:

               8703

               Vieglie automobiļi un citi mehāniskie transportlīdzekļi, kas paredzēti galvenokārt cilvēku pārvadāšanai (izņemot 8702. pozīcijā
                  minētos), ieskaitot kravas un pasažieru autofurgonus un sacīkšu automobiļus |

               8704

               Mehāniskie transportlīdzekļi preču pārvadāšanai

      14      “Eiropas Kopienu kombinētās nomenklatūras skaidrojumu” priekšvārdā ir teikts, ka “tie nav pakārtoti [HS], bet ir jāuzskata
         par to papildinošiem un jāpiemēro kopā [ar to]”. Kombinētās nomenklatūras skaidrojumi, ko publicējusi Eiropas Kopienu Komisija,
         (OV 1994, C 342, 1. lpp., turpmāk tekstā “Kombinētās nomenklatūras 1994. gada skaidrojums”) attiecībā uz klasificēšanu 8703. 21. 10.
         – 8703. 24. 90. apakšpozīcijā pamata prāvas faktu norises laikā attiecībā uz šajā lietā nozīmīgajiem jautājumiem noteica,
         ka:

      “Ar nosacījumu, ka tās ir galvenokārt paredzētas cilvēku pārvadāšanai, šīs apakšpozīcijas ietver arī jauktus transportlīdzekļus,
         tas ir, tādus, kurus var vienlīdz izmantot gan cilvēku, gan preču pārvadāšanai. Šie transportlīdzekļi atšķiras no preču pārvadāšanai
         paredzētiem automobiļiem, kam visbiežāk ir tādi pat izmēri, ar šādām īpašībām:

      1)      aizmugures nodalījumā, kas atrodas aiz vadītāja sēdekļa vai sola, atrodas izvelkami vai noņemami fiksēti sēdekļi vai īpaši
         to ierīkošanai paredzētas vietas un sānu logi

      un
      2)      parasti aizmugurē vai sānos ir durvis vai nolaižamas durvis un salona iekārtojums ir tāds pats vai līdzīgs transportlīdzekļu,
         kas paredzēti cilvēku pārvadāšanai, iekārtojumam.” [Neoficiāls tulkojums]

      15      Kombinētās nomenklatūras 1994. gada skaidrojumi ir atcelti, jo tie vairāk nav minēti Eiropas Kopienu kombinētās nomenklatūras
         skaidrojumos, ko Komisija publicēja 2006. gada 28. februārī (OV C 50, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Kombinētās nomenklatūras
         2006. gada skaidrojumi”). Šie skaidrojumi attiecībā uz 8703. 21. 10.–8703. 24. 90. apakšpozīciju atsaucas uz HS 8703. pozīcijas
         skaidrojumu, kas minēts šī sprieduma 7. punktā, nosakot, ka uz tur raksturotajiem transportlīdzekļiem attiecas šīs apakšpozīcijas.

      16      2007. gadā Komisija publicēja jaunus skaidrojumus (OV 2007, C 74, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Kombinētās nomenklatūras 2007. gada
         skaidrojumi”), kas  attiecībā uz  8703. pozīciju nosaka:

      “1.      Pikapa tipa transportlīdzekļi:
      Šādiem transportlīdzekļiem parasti ir vairākas sēdekļu rindas, un tiem ir divi izolēti nodalījumi, proti, slēgta kabīne cilvēku
         pārvadāšanai un atklāts vai slēgts kravas nodalījums.

      Ja kravas nodalījuma grīdas maksimālais iekšējais garums pārsniedz 50 % no transportlīdzekļa riteņu bāzes garuma vai ja tam
         ir vairāk nekā divas asis, šādi transportlīdzekļi jāklasificē 8704. pozīcijā.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      17      Laikposmā no 1995. gada 10. aprīļa līdz 1997. gada 4. decembrim Van Landeghem, izdarot muitošanu, iesniedza Antverpenes muitas dienestā 75 deklarācijas IM4 par nodošanu patēriņam, lai importētu 96 transportlīdzekļus
         Itālijas sabiedrībai.

      18      Pēc vēlākas pārbaudes Beļģijas muitas administrācija nolēma, ka 96 transportlīdzekļi ir kļūdaini deklarēti atbilstoši Kombinētās
         nomenklatūras 8703. pozīcijai, saskaņā ar kuru muitas nodoklis ir jāmaksā tikai 10 % apmērā, bet nav iekļauti 8704. pozīcijā,
         saskaņā ar kuru ir jāmaksā muitas nodoklis 22 % apmērā. Muitas administrācija uzskata, ka šie transportlīdzekļi bija jādeklarē
         atbilstoši Kombinētās nomenklatūras 8704. tarifa pozīcijai kā transportlīdzekļi, kas paredzēti kravas pārvadāšanai, jo tām
         ir atsevišķa kravas zona pasažieriem paredzētajā telpā. Ar rīkojumu Van Landeghem tika aicināta samaksāt papildu muitas nodokli BEF 8 374 994 apmērā.

      19      Van Landeghem apstrīdēja šo rīkojumu, apgalvojot, ka attiecīgie transportlīdzekļi ir jāklasificē atbilstoši Kombinētās nomenklatūras 8703. pozīcijai,
         ņemot vērā to tehniskās īpašības un grezno iekārtojumu.

      20      Ar 2002. gada 11. janvāra spriedumu rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen noraidīja Van Landeghem prasību un nolēma, ka, neraugoties uz pikapa tipa transportlīdzekļu specifiskajām īpašībām un pazīmēm un uz to, ka šo transportlīdzekļu
         pasažieriem paredzētā telpa ir ļoti grezni iekārtota, transportlīdzekļu kravas zona ir noteicošā no to funkcionālā viedokļa.
         Tādējādi šie transportlīdzekļi ir uzskatāmi par tādiem, kas paredzēti preču pārvadāšanai un līdz ar to ir jādeklarē atbilstoši
         Kombinētās nomenklatūras 8704. pozīcijai.

      21      Pēc tam, kad par šo spriedumu tika iesniegta apelācija, hof van beroep te Antwerpen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai laikposmā no 1995. gada 10. aprīļa līdz 1997. gada 4. decembrim pikapus, tas ir, tādus autotransporta līdzekļus, kuri
         sastāv, – pirmkārt, no slēgtas kabīnes, kas ir pasažieriem paredzēta telpa, kurā aiz vadītāja sēdekļa vai sola atrodas salokāmi
         vai noņemami sēdekļi ar trīs punktu [drošības] jostu nostiprinājumiem, un, otrkārt, kravas nodalījuma, kas nav augstāks par
         50 centimetriem un kuru var atvērt tikai no aizmugures, un kurā neatrodas nekāds aprīkojums kravas piestiprināšanai –, kuru
         salons ir ļoti grezni ierīkots, nodrošinot visas funkcijas (tostarp, elektroniski regulējami ādas sēdekļi, elektroniski regulējami
         spoguļi un logi, stereo iekārta ar kompaktdisku lasītāju utt.), kuriem ir ABS bremzēšanas sistēma, benzīna motors ar 4–8 litru
         dzinēja tilpumu ar automātisko ātrumkārbu, kam ir ļoti liels degvielas patēriņš, četru riteņu piedziņa un grezni (sporta)
         diski, deklarējot nodošanai brīvā apgrozībā un patēriņā, ir jāklasificē tajā laikā spēkā esošās [Kombinētās nomenklatūras]
         8703. pozīcijā (sākotnēji pieņemta ar Regulu Nr. 2658/87 [..]), kā mehāniski transportlīdzekļi un citi transportlīdzekļi,
         kas galvenokārt paredzēti cilvēku pārvadāšanai (izņemot 8702. pozīcijā minētos), tajā skaitā pasažieru autofurgoni un sacīkšu
         automobiļi, vai tajā laikā spēkā esošās [Kombinētās nomenklatūras] 8704. pozīcijā, kā transportlīdzekļi preču pārvadāšanai,
         vai arī ne vienā un ne otrā no minētajām pozīcijām, bet citā tajā laikā spēkā esošās [Kombinētās nomenklatūras] pozīcijā?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      22      Iesniedzējtiesa jautā, vai prejudiciālajā jautājumā raksturotie pikapi ir jāklasificē kā transportlīdzekļi cilvēku pārvadāšanai
         Kombinētās nomenklatūras 8703. pozīcijā vai kā transportlīdzekļi preču pārvadāšanai tās 8704. pozīcijā.

      23      Vispirms ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru, lai nodrošinātu tiesisko drošību un lai būtu vieglāk veikt kontroli,
         izšķirošais kritērijs preču tarifu klasificēšanai parasti ir to objektīvās īpašības un pazīmes, kas ir norādītas Kombinētās
         nomenklatūras pozīcijas aprakstā un sadaļas vai nodaļas piezīmēs (skat. 2006. gada 27. aprīļa spriedumu lietā C‑15/05 Kawasaki Motors Europe, Krājums, I‑3657. lpp., 38. punkts, un 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑310/06 FTS International, Krājums, I‑6749. lpp, 27. punkts).

      24      Turpinājumā – preces izmantošanas mērķis var būt objektīvs klasifikācijas kritērijs, ja tas minētajai precei ir raksturīgs,
         ko var novērtēt atkarībā no tās objektīvām īpašībām un pazīmēm (skat. 2007. gada 11. janvāra spiedumu lietā C‑400/05 B.A.S. Trucks, Krājums, I‑311. lpp., 29. punkts; 2007. gada 15. februāra spriedumu lietā C‑183/06 RUMA, Krājums, I‑1559. lpp., 36. punkts, un 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-142/06 Olicom, Krājums, I‑6675. lpp., 18. punkts).

      25      Visbeidzot ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru skaidrojošajām piezīmēm, ko attiecībā uz Kombinēto nomenklatūru
         izstrādājusi Komisija un ko attiecībā uz HS izstrādājusi PMO, ir būtiska loma dažādu pozīciju piemērojamības interpretācijā,
         tomēr tām nav tiesību obligātā rakstura (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā B.A.S. Trucks, 28. punkts). Cita starpā, kaut arī PMO ieteikumi, kuros prece tiek klasificēta HS, juridiski nav saistoši, saistībā ar šīs
         preces klasifikāciju Kombinētajā nomenklatūrā tie ir norādes, kam ir būtiska nozīme dažādu Kombinētās nomenklatūras pozīciju
         piemērojamības interpretācijā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Kawasaki Motors Europe, 36. punkts).

      26      Van Landeghem aizstāv pamata prāvā aplūkoto transportlīdzekļu klasificēšanu atbilstoši Kombinētās nomenklatūras 8703. pozīcijai, bet Beļģijas
         valdība un Komisija izsakās par labu to klasificēšanai atbilstoši 8704. pozīcijai. Šajā sakarā tās balstās it īpaši uz HS
         skaidrojumiem un Beļģijas valdība turklāt – uz HS klasificēšanas ieteikumiem.

      27      Atbilstoši 8703. pozīcijas tekstam, proti, “Automobiļi, kas galvenokārt paredzēti cilvēku pārvadāšanai”, minēto transportlīdzekļu
         galvenais mērķis nosaka to klasificēšanu. Kā to apstiprina šī sprieduma 24. punktā atgādinātā pastāvīgā judikatūra, no terminā
         “paredzēti” pielietojuma izriet, ka transportlīdzekļa galvenais mērķis ir noteicošais, ja mērķis ir tam raksturīgs. Šis mērķis
         ir noteikts pamata prāvā aplūkotajiem transportlīdzekļiem, raugoties vispārīgā aspektā un ņemot vērā minēto transportlīdzekļu
         būtību veidojošo īpašību kopumu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā B.A.S. Trucks, 40. punkts).

      28      Šajā gadījumā pamata prāvā aplūkotajiem transportlīdzekļiem atbilstoši iesniedzējtiesas konstatējumiem ir šādas objektīvas
         iezīmes un īpašības, proti, tie sastāv, pirmkārt, no slēgtas kabīnes, kas ir pasažieriem paredzēta telpa, kurā aiz vadītāja
         sēdekļa vai sola atrodas salokāmi vai noņemami sēdekļi ar trīs punktu [drošības] jostu nostiprinājumiem, un, otrkārt, kravas
         nodalījuma, kas nav augstāks par 50 centimetriem un kuru var atvērt tikai no aizmugures, un kurā neatrodas nekāds aprīkojums
         kravas piestiprināšanai. Minēto transportlīdzekļu salons ir ļoti grezni ierīkots, nodrošinot daudzas funkcijas (tostarp, elektroniski
         regulējami ādas sēdekļi, elektroniski regulējami spoguļi un logi, stereo iekārta ar kompaktdisku lasītāju utt.), tiem ir bremžu
         pretbloķēšanas sistēma (ABS), benzīna motors, kam ir ļoti liels degvielas patēriņš, četru riteņu piedziņa un grezni (sporta)
         diski, ar 4–8 litru dzinēja tilpumu un automātisko ātrumkārbu.

      29      Ņemot vērā šīs īpašības un pazīmes, ir jāizvērtē, vai, raugoties vispārīgā aspektā un ņemot vērā šādu transportlīdzekļu būtību
         veidojošo īpašību kopumu, tie ir galvenokārt paredzēti cilvēku vai preču pārvadāšanai.

      30      Attiecībā uz Beļģijas valdības argumentu, ka saskaņā ar HS klasificēšanas ieteikumiem attiecībā uz 8704.21. un 8704.31. apakšpozīciju
         tur raksturotie pikapi ir jāpārklasificē 8704. pozīcijā, jāatgādina, ka šis apstāklis nedod noteicošas norādes, lai klasificētu
         pamata prāvā aplūkotos transportlīdzekļus, jo ir skaidrs, ka pikapus atbilstoši to īpašībām var klasificēt vai nu Kombinētās
         nomenklatūras 8703. pozīcijā, vai arī tās 8704. pozīcijā, ko cita starpā apstiprina HS klasificēšanas ieteikumi attiecībā
         uz 8703.23. apakšpozīciju, klasificējot pikapus 8703. pozīcijā.

      31      Komisija uzskata, ka pamata prāvā aplūkoto transportlīdzekļu uzbūve, tas ir, kabīnes un atvērtas platformas aizmugurē esamība,
         norāda, ka tie ir jāklasificē Kombinētās nomenklatūras 8704. pozīcijā. Šajā sakarā Komisija norāda, ka transportlīdzekļi,
         kuriem ir tikai viena slēgta telpa, ir minēti HS skaidrojumu aprakstošajā daļā attiecībā uz 8703. pozīciju, bet transportlīdzekļi,
         kuru  uzbūves īpašības ir tādas pašas kā pamata prāvā aplūkotajiem transportlīdzekļiem, ir minēti HS skaidrojumu aprakstošajā
         daļā attiecībā uz 8704. pozīciju.

      32      Šim aspektam ir tikai neliela nozīme. Vispirms ir jāatgādina, ka šo skaidrojumu aprakstošās daļas uzdevums atbilstoši tās
         tekstam ir tikai identificēt transportlīdzekļus, kuru klasifikācija nav viennozīmīga. Toties klasificējamo transportlīdzekļu
         būtiskās īpašībās ir uzskaitītas HS skaidrojumu a)–e) punktā attiecībā uz 8703. un 8704. pozīciju. Turklāt pikapu raksturojošā
         tipiskā struktūra ir tikai slēgta kabīne un atvērta platforma aizmugurē. To apstiprina cita starpā Kombinētās nomenklatūras
         2007. gada skaidrojumi 8703. pozīcijai, kuri – lai gan franču valodas redakcijā ir lietots izteiciens “Du type camionnette”
         – attiecas uz pikapu klasificēšanu, kā tas skaidri izriet no šo skaidrojumu citu valodu redakciju tekstiem (proti, “Vom Typ
         Pick-up”, “Of the pick-up type”, “De tipo camionetta (pick-up)”, “del tipo pick-up”). Šajos skaidrojumos pikaps ir raksturots
         kā transportlīdzeklis, kam ir slēgts nodalījums cilvēku pārvadāšanai un slēgts nodalījums preču pārvadāšanai, kas neliedz
         šo transportlīdzekli klasificēt šajā pozīcijā.

      33      Turklāt Komisija apgalvo, ka pamata prāvā aplūkoto transportlīdzekļu raksturojums atbilst ievērojamākam skaitam no tām būtiskajām
         transportlīdzekļu īpašībām, kas uzskaitītas HS skaidrojumos attiecībā uz 8704. pozīciju, nekā tām, kas uzskaitītas HS skaidrojumos
         attiecībā uz 8703. pozīciju.

      34      Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši skaidram šo skaidrojumu tekstam tur izmantotie klasifikācijas kritēriji
         nav izsmeļoši. Tālāk šie kritēriji attiecas uz jaukta tipa transportlīdzekļiem (VAN tipa transportlīdzekļi, brīvdienu transportlīdzekļi
         un atsevišķi pikapa tipa transportlīdzekļi). Tādējādi ir jāizvērtē, vai HS skaidrojumos izmantotie klasifikācijas kritēriji
         ir atbilstoši un nozīmīgi attiecīgo transportlīdzekļu klasificēšanai. Turklāt transportlīdzekļu īpašību uzskaitījums HS skaidrojumos
         attiecībā uz 8703. un 8704. pozīciju nav jāsaprot tā, ka attiecīgos transportlīdzekļus klasificē, vienkārši uzskaitot tiem
         piemītošās īpašības. Kā tas ir norādīts šī sprieduma 27. punktā, lielāka nozīme ir pamata prāvā aplūkotā transportlīdzekļa
         vērtējumam, raugoties vispārīgā aspektā un ņemot vērā minēto transportlīdzekļu īpašību kopumu, it īpaši ievērojot klasifikācijai
         izmantoto kritēriju relatīvo nozīmi.

      35      Pretēji Komisijas uzskatiem, motors ar lielu dzinēja tilpumu, kuram ir ļoti liels degvielas patēriņš, nav jāuzskata par kritēriju,
         kas nosaka, ka šādi aprīkots transportlīdzeklis ir jāklasificē Kombinētās nomenklatūras 8704. pozīcijā. Šajā sakarā ir jāuzsver,
         ka degvielas patēriņu nevar vērtēt absolūtos skaitļos, bet gan attiecībā pret preču kravnesību. Vispārīgi preču pārvadāšanas
         transportlīdzekļiem attiecība starp degvielas patēriņu un kravnesību ir salīdzinoši zema, bet šī pati attiecība vieglajiem
         automobiļiem ir daudz augstāka.

      36      Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka pikaps, kuram ir nodalījums, kas paredzēts preču transportēšanai, kura grīdas garums
         pārsniedz 50 % no transportlīdzekļa riteņu bāzes garuma, ir jāklasificē Kombinētās nomenklatūras 8704. pozīcijā, jānorāda,
         ka Kombinētās nomenklatūras 2007. gada skaidrojumi ietver šādu konstatējumu. Tomēr šī īpašība nevar būt noteicošais kritērijs
         šāda transportlīdzekļa klasificēšanai. Šādu interpretāciju nepieļauj tas, ka Kombinētās nomenklatūras skaidrojumi nav pakārtoti
         HS skaidrojumiem, bet ir jāuzskata par tos papildinošiem, kā tas ir noteikts Kombinētās nomenklatūras skaidrojumu izdevuma
         priekšvārdā. Cita starpā Kombinētās nomenklatūras 2006. gada skaidrojumi attiecībā uz 8703.21.10.–8703.24.90. apakšpozīciju
         ietver skaidru atsauci uz HS skaidrojumiem attiecībā uz 8703. pozīciju, tādējādi saskaņā ar šiem skaidrojumiem Komisijas pasludināto
         kritēriju nevar uzskatīt par vienīgo klasifikācijas kritēriju.

      37      Turpretim sēdekļu ar trīs punktu drošības jostu nostiprinājumiem aiz vadītāja sēdekļa vai sola esamība ir īpašība, kas raksturīga
         transportlīdzekļiem, kuri galvenokārt paredzēti cilvēku pārvadāšanai. To apstiprina Kombinētās nomenklatūras 1994. gada skaidrojumi
         un cita starpā HS skaidrojumi. Šajos skaidrojumos attiecībā uz 8703. pozīciju skaidri ir norādīts, ka šādi sēdekļi ir būtiskas
         īpašības, kas piemīt galvenokārt transportlīdzekļiem, kurus klasificē šajā pozīcijā.

      38      Turklāt pamata prāvā aplūkoto transportlīdzekļu salona iekšējā apdare ir pazīme, kas norāda, ka tie ir jāklasificē Kombinētās
         nomenklatūras 8703. pozīcijā. Gan Kombinētās nomenklatūras skaidrojumos, kas pastāvēja pamata prāvas faktu norises laikā,
         gan HS skaidrojumos tāda salona iekšējā apdare, kas atbilst vieglo automobiļu kabīņu iekšējai apdarei, ir skaidri minēta kā
         būtiska transportlīdzekļu īpašība, lai tos klasificētu šajā pozīcijā. Tas attiecas it īpaši uz pamata prāvā aplūkotajiem transportlīdzekļiem,
         kuriem – atbilstoši to raksturojumam prejudiciālajā jautājumā – ir ļoti grezns salons.

      39      Tāpat arī tas, ka tajos nav aprīkojuma kravas nostiprināšanai pārvadāšanas laikā, norāda, ka pamata prāvā aplūkotie transportlīdzekļi
         nav paredzēti galvenokārt preču pārvadāšanai, bet ir drīzāk paredzēti cilvēku pārvadāšanai. Tāds pats secinājums ir acīmredzams
         tāpēc, ka tiem ir benzīna motors, automātiskā ātrumkārba, bremžu pretbloķēšanas sistēma (ABS) un četru riteņu piedziņa. Ir
         pierādīts, ka šīs īpašības ir raksturīgas vieglajiem automobiļiem, nevis transportlīdzekļiem, kas paredzēti preču pārvadāšanai.

      40      Visbeidzot, tas, ka tiem ir grezni “sporta” diski, ir atbilstoša īpašība, kas pierāda, ka pamata prāvā aplūkotie transportlīdzekļi
         ir paredzēti galvenokārt cilvēku pārvadāšanai. Protams, gan cilvēkus, gan preces var vienlīdz labi pārvadāt automobiļos ar
         grezniem “sporta” diskiem, kā arī parastiem diskiem. Tomēr tā kā tiem nav funkcionālas nozīmes, ar grezniem “sporta” diskiem
         reti tiek apgādāti transportlīdzekļi, kas paredzēti preču pārvadāšanai, bet to izmantošana ir raksturīga vieglajiem automobiļiem.
         Tādējādi aprīkošana ar šādiem diskiem norāda uz to, ka pamata prāvā aplūkotie transportlīdzekļi ir jāklasificē Kombinētās
         nomenklatūras 8703. pozīcijā. Šajā sakarā ir jānorāda, ka īpašībām, kas – kā šajā gadījumā greznu “sporta” disku esamība –
         ir raksturīgas gandrīz tikai un vienīgi vai nu transportlīdzekļiem, kas paredzēti preču pārvadāšanai, vai arī vieglajiem automobiļiem,
         ir īpaša nozīme, veicot attiecīgo transportlīdzekļu klasifikāciju Kombinētajā nomenklatūrā.

      41      Ir taisnība, ka HS skaidrojumi un HS klasifikācijas ieteikumi vēl nebija pieņemti laikā, kad tika importēti pamata prāvā aplūkotie
         transportlīdzekļi. Tomēr šajā gadījumā nav jālemj par to, vai, ievērojot šo apstākli, šos dokumentus var ņemt vērā, izdarot
         klasifikāciju. Šis jautājums nav izšķirošs, lai atrisinātu strīdu pamata prāvā. Pat atsaucoties uz šiem dokumentiem, uz kuriem
         balstās Beļģijas valdība un Komisija, pamatojot minēto transportlīdzekļu klasifikāciju 8704. pozīcijā, šeit izdarītā analīze
         pierāda, ka pamata prāvā aplūkotie transportlīdzekļi ir jāklasificē 8703. pozīcijā.

      42      Pārbaudot iesniedzējtiesas raksturoto transportlīdzekļu rādītājus, jāsecina, ka pamata prāvā aplūkoto transportlīdzekļu galvenais
         uzdevums, raugoties vispārīgā aspektā un ņemot vērā to būtību veidojošo īpašību kopumu, ir cilvēku pārvadāšana, un šie transportlīdzekļi
         ir jāklasificē Kombinētās nomenklatūras 8703. pozīcijā. Atšķirībā no Komisijas uzskata minētos transportlīdzekļus nevar pārliecinoši
         klasificēt Kombinētās nomenklatūras 8704. pozīcijā, jo Kombinētās nomenklatūras I iedaļas A daļā pasludinātais vispārīgais
         3 c) noteikums ir izslēdzams jau tā teksta dēļ.

      43      Sekojoši – uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka pamata prāvā aplūkotie pikapi, kuri sastāv, pirmkārt, no slēgtas kabīnes, kas
         ir pasažieriem paredzēta telpa, kurā aiz vadītāja sēdekļa vai sola atrodas salokāmi vai noņemami sēdekļi ar trīs punktu drošības
         jostu nostiprinājumiem, un, otrkārt, kravas nodalījuma, kas nav augstāks par 50 centimetriem un kuru var atvērt tikai no aizmugures,
         un kurā neatrodas nekāds aprīkojums kravas piestiprināšanai, kuru salons ir ļoti grezni ierīkots, nodrošinot daudzas funkcijas
         (tostarp, elektroniski regulējami ādas sēdekļi, elektroniski regulējami spoguļi un logi, kā arī stereo iekārta ar kompaktdisku
         lasītāju utt.), kuriem ir bremžu pretbloķēšanas sistēma (ABS), benzīna motors, |kam| ir ļoti liels degvielas patēriņš, četru
         riteņu piedziņa un grezni (sporta) diski, ar 4–8 litru dzinēja tilpumu un automātisko ātrumkārbu. raugoties vispārīgā aspektā
         un ņemot vērā to īpašību kopumu, ir jāklasificē Kombinētās nomenklatūras 8703. pozīcijā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      44      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
      pamata prāvā aplūkotie pikapi, kuri sastāv, pirmkārt, no slēgtas kabīnes, kas ir pasažieriem paredzēta telpa, kurā aiz vadītāja
            sēdekļa vai sola atrodas salokāmi vai noņemami sēdekļi ar trīs punktu drošības jostu nostiprinājumiem, un, otrkārt, kravas
            nodalījuma, kas nav augstāks par 50 centimetriem un kuru var atvērt tikai no aizmugures, un kurā neatrodas nekāds aprīkojums
            kravas piestiprināšanai, kuru salons ir ļoti grezni ierīkots, nodrošinot daudzas funkcijas (tostarp, elektroniski regulējami
            ādas sēdekļi, elektroniski regulējami spoguļi un logi, kā arī stereo iekārta ar kompaktdisku lasītāju utt.), kuriem ir bremžu
            pretbloķēšanas sistēma (ABS), benzīna motors, kam ir ļoti liels degvielas patēriņš, četru riteņu piedziņa un grezni (sporta)
            diski, ar 4–8 litru dzinēja tilpumu un automātisko ātrumkārbu, raugoties vispārīgā aspektā un ņemot vērā to īpašību kopumu,
            ir jāklasificē 8703. pozīcijā Kombinētajā nomenklatūrā, kas minēta I pielikumā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulai (EEK)
            Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu ar grozījumiem, kuri izdarīti ar pielikumiem Komisijas
            1994. gada 20. decembra Regulai (EK) Nr. 3115/94, Komisijas 1995. gada 22. decembra Regulai (EK) Nr. 3009/95 un Komisijas
            1996. gada 9. septembra Regulai (EK) Nr. 1734/96.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums 1979. gada 19. jūnijā. # Brouwer-Kaune pret Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor het Kledingbedrijf. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Centrale Raad van Beroep - Nīderlande. # Lieta 180/78.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta), 2017. gada 18. janvāris.#Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen pret Hauptzollamt Bielefeld.#Finanzgericht Düsseldorf lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Muitas savienība un kopējais muitas tarifs – Ievedmuitas nodokļa atmaksa – Regula (EEK) Nr. 2913/92 (Muitas kodekss) – 241. panta pirmās daļas pirmais ievilkums – Dalībvalsts pienākums paredzēt nokavējuma procentu samaksu pat valsts tiesās celtas prasības neesamības gadījumā.#Lieta C-365/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2017. gada 18. janvārī (
            1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Muitas savienība un kopējais muitas tarifs — Ievedmuitas nodokļa atmaksa — Regula (EEK) Nr. 2913/92 (Muitas kodekss) — 241. panta pirmās daļas pirmais ievilkums — Dalībvalsts pienākums paredzēt nokavējuma procentu samaksu pat valsts tiesās celtas prasības neesamības gadījumā”
      Lieta C‑365/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Düsseldorf (Diseldorfas Finanšu tiesa, Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 24. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 14. jūlijā, tiesvedībā

            Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

      pret

            Hauptzollamt Bielefeld .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši M. Vilars [M. Vilaras] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský], M. Safjans [M. Safjan] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess-Bordona [M. Campos Sánchez-Bordona],
      sekretārs I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 25. maija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen vārdā – D. Ehle, Rechtsanwalt, A. Willems, advokāts, un S. De Knop, advocaat,

               —

                  Hauptzollamt Bielefeld vārdā – sākotnēji K. Greven, pārstāvis, un visbeidzot – K. Greven, kā arī S. Holtmann, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – J. Möller un T. Henze, pārstāvji,

               —

               Itālijas valdības vārdā – A. Collabolletta un G. Palmieri, pārstāves,

               —

               Eiropas Savienības Padomes vārdā – M. Balta, kā arī J.‑P. Hix, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Grønfeldt, kā arī T. Maxian Rusche, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 8. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 241. pantu Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1992, L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen (turpmāk tekstā – “Wortmann”) un Hauptzollamt Bielefeld (Bīlefeldes Galvenā muitas pārvalde, Vācija) saistībā ar procentu samaksu, atmaksājot antidempinga maksājumus, ko Wortmann bija samaksājusi atbilstoši Padomes 2006. gada 5. oktobra Regulai (EK) Nr. 1472/2006, ar kuru uzliek galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, ko piemēro tādu konkrētu Ķīnas Tautas Republikas un Vjetnamas izcelsmes apavu importam, kuriem ir ādas virsa (OV 2006, L 275, 1. lpp.), kura ir tikusi daļēji atcelta ar 2012. gada 2. februāra spriedumu Brosmann Footwear (HK) u.c./Padome (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Muitas kodekss

               3

               Muitas kodeksa 4. pantā ir paredzēts:
               “Šajā Kodeksā terminiem ir šāda nozīme:
               [..]

                        10)

                        “Ievedmuitas nodokļi” nozīmē:

                                 —

                                 muitas nodokļus un muitas nodokļiem līdzvērtīgus maksājumus, kas jāmaksā, preces ievedot,

                  [..].”

               4

               Muitas kodeksa 232. pantā ir noteikts:
               “1.   Ja muitas nodokļa parāda summa noliktajā termiņā nav samaksāta:
               [..]

                        b)

                        papildus muitas nodokļa summai prasa nokavējuma procentus. Nokavējuma procentu likme var būt augstāka nekā kredīta procentu likme. Bet tā nedrīkst būt zemāka par šo likmi.

                  [..]”

               5

               Muitas kodeksa 236. pantā ir paredzēts:
               “1.   Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi ir jāatmaksā, ja tiek konstatēts, ka to maksāšanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
               [..]
               2.   Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atmaksā vai atlaiž, pamatojoties uz iesniegumu, kas attiecīgajai muitas iestādei iesniegts triju gadu laikā no dienas, kad šo muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.
               Šo termiņu pagarina, ja attiecīgā persona sniedz pierādījumus, ka minētajā termiņā iesniegumu nav varējusi iesniegt neparedzamu apstākļu vai nepārvaramas varas dēļ.
               Ja šajā laikā muitas dienesti paši atklāj, ka pastāv kādi no 1. punkta pirmajā un otrajā daļā aprakstītajiem apstākļiem, tie atmaksā vai atlaiž nodokli pēc savas ierosmes.”

               6

               Muitas kodeksa 241. pantā ir noteikts:
               “Kompetento dienestu izdarītā iekasēto ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu summas vai kredīta procentu vai nokavējuma procentu atmaksa nerada tām nekādus maksājuma procentus. Tomēr procentus maksā:

                        —

                        ja lēmums apmierināt atmaksāšanas lūgumu nav izpildīts triju mēnešu laikā pēc lēmuma pieņemšanas dienas,

                        —

                        ja to paredz attiecīgās valsts noteikumi.

                  Šādu procentu summu aprēķina tā, lai tā būtu līdzvērtīga summai, kas būtu šim nolūkam maksājama attiecīgās valsts naudas vai finanšu tirgū.”

         Regula Nr. 1472/2006

               7

               Regulas Nr. 1472/2006 1. pantā ir paredzēts:
               “1.   Ar šo tiek noteikts galīgais antidempinga maksājums apavu ar ādas vai mākslīgās ādas virsu importam, izņemot sporta apavus, apavus, kuru ražošanā izmantotas īpašas tehnoloģijas, čības un citus telpās valkājamus apavus, bērnu apavus un apavus ar aizsargplāksnīti purngalā, kuru izcelsmes valsts ir Ķīnas Tautas Republika un Vjetnama un kuri atbilst šādiem [Kombinētās nomenklatūras] kodiem:
               [..]
               4.   Ja nav noteikts citādi, tad piemēro spēkā esošos noteikumus par muitas nodokļiem.”

         Vācijas tiesības

               8

                  Abgabenordnung (Vispārējais nodokļu kodekss), redakcijā, kas piemērojama faktiem pamatlietā (turpmāk tekstā – “Nodokļu kodekss”), 1. pantā ir paredzēts:
               (1)   Šis likums ir piemērojams visiem nodokļiem, ieskaitot ar nodokļiem saistītus prasījumus pret valsti, kuri tiek regulēti Vācijas Federatīvās Republikas tiesībās vai Eiropas Savienības tiesībās, ciktāl tos pārvalda federālās finanšu iestādes vai atsevišķu zemju finanšu iestādes. Tas ir piemērojams, neskarot Eiropas Savienības tiesības.
               [..]
               (3)   Šī likuma normas mutatis mutandis ir piemērojamas nodokļu blakus maksājumiem, neskarot Eiropas Savienības tiesības. [..]”

               9

               Nodokļu kodeksa 3. panta 3. un 4. punkts ir izteikti šādā redakcijā:
               “(3)   Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļi atbilstoši Muitas kodeksa 4. panta 10. un 11. punktam šī likuma izpratnē ir uzskatāmi par nodokļiem.
               (4)   Nodokļu blakus maksājumi ir [..] procenti (233.–237. pants), [..] kā arī procenti Muitas kodeksa izpratnē [..].”

               10

               Nodokļu kodeksa 37. pantā ir noteikts:
               “(1)   Prasījumi saistībā ar nodokļu attiecībām [tostarp] ir [..] atlīdzības prasījums atbilstoši 2. punktam [..].
               (2)   Ja nodoklis [..] ir samaksāts vai atmaksāts bez tiesiska pamata, personai, kuras vārdā ir ticis veikts maksājums, pret maksājuma saņēmēju ir prasījums atlīdzināt samaksāto vai atmaksāto summu. [..]”

               11

               Nodokļu kodeksa 233. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “Prasījumiem saistībā ar nodokļu parāda attiecībām (37. pants) procenti ir uzrēķināmi tikai tad, ja tas ir paredzēts likumā. [..]”

               12

               Visbeidzot, Nodokļu kodeksa 236. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Ja ar likumīgā spēkā stājušos tiesas nolēmumu vai, pamatojoties uz šādu nolēmumu, noteikts nodoklis tiek samazināts vai tiek piešķirti prasījumi pret valsti saistībā ar nodokļiem, tad, neskarot 3. punktu, atlīdzināmajai summai vai šādu prasījumu summai ir uzrēķināmi procenti no lis pendens dienas līdz izmaksas dienai. [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               13

               Laikā no 2006. līdz 2012. gadam Wortmann savā vārdā laida brīvā apgrozībā Eiropas Savienības teritorijā Ķīnas un Vjetnamas izcelsmes apavus ar ādas virsu, kuru ražotāji bija Brosmann Footwear (HK) Ltd (turpmāk tekstā – “Brosmann”) un Seasonable Footwear (Zhong Shan) Ltd (turpmāk tekstā – “Seasonable”). Tā kā šie apavi bija klasificēti ar vienu no kombinētās nomenklatūras kodiem atbilstoši Regulas Nr. 1472/2006 1. panta 1. punktam, Bīlefeldes Galvenā muitas pārvalde piemēroja Wortmann antidempinga maksājumus atbilstīgi šai regulai.

               14

               2010. gada 22. jūlijāWortmann lūdza Bīlefeldes Galvenajai muitas pārvaldei atmaksāt laikā no 2007. gada jūnija līdz 2010. gada jūnijam samaksātos antidempinga maksājumus. 2011. gada 14. februārī tā iesniedza jaunu pieteikumu par to antidempinga maksājumu atmaksu, kas bija samaksāti līdz 2010. gada 31. decembrim. Visbeidzot, 2012. gada 7. maijā tā lūdza atmaksāt arī kopš 2006. gada samaksātos antidempinga maksājumus. Visu šo lūgumu pamatojumam tā tostarp norādīja uz lietu, kura vispirms tika izskatīta Eiropas Savienības Vispārējā tiesā un pēc tam – Tiesā un kuras noslēgumā tika pasludināts 2012. gada 2. februāra spriedums Brosmann Footwear (HK) u.c./Padome (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

               15

               Ar šo spriedumu Tiesa daļēji atcēla Regulu Nr. 1472/2006, tostarp, ciktāl tā attiecās uz Brosmann un Seasonable. Šīs atcelšanas pamatā bija tas, ka Eiropas Komisija kļūdaini nebija izskatījusi pieteikumus par uzņēmuma, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusa piešķiršanu vai pakārtoti – par individuālas pieejas piemērošanu prasītājiem.

               16

               2013. gada 17. aprīlī Bīlefeldes Galvenā muitas pārvalde tādējādi nolēma atmaksāt Wortmann antidempinga maksājumus EUR 61895,49 apmērā par 2007. gadu un EUR 92870,62 apmērā par 2008. gadu.

               17

               Ar 2013. gada 29. novembra vēstuli Wortmann lūdza Bīlefeldes Galvenajai muitas pārvaldei samaksāt procentus par atmaksātajām summām 8 % apmērā papildus pamatprocentu likmei, sākot no antidempinga maksājumu samaksas dienas. Ar 2014. gada 15. janvāra lēmumu Bīlefeldes Galvenā muitas pārvalde šo lūgumu noraidīja. 2014. gada 17. septembrī minētā pārvalde noraidīja arī Wortmann iesniegto sūdzību par šo pēdējo minēto lēmumu.

                  18

                  Wortmann vērsās iesniedzējtiesā, lūdzot piespriest Bīlefeldes Galvenajai muitas pārvaldei samaksāt tai procentus par atmaksātajām summām.

               19

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamatlietas risinājums ir atkarīgs no Muitas kodeksa 241. panta interpretācijas. Tās ieskatā atbilstoši Muitas kodeksa 241. panta pirmajam teikumam procentu samaksa par Wortmann atmaksātajām summām ir izslēgta.

               20

               Tā kā Muitas kodeksa 241. panta otrā teikuma pirmajā ievilkumā paredzētie nosacījumi pamatlietā nav tikuši izpildīti, atbilstoši šī kodeksa 241. panta otrā teikuma otrajam ievilkumam prasītājas lūguma samaksāt procentus pamatā var būt tikai valsts tiesību normas. Tā šajā ziņā norāda, ka no Nodokļu kodeksa 37. panta 2. punkta pirmā teikuma, lasot to kopā ar tā 233. panta pirmo teikumu, izriet, ka prasījumi saistībā ar nodokļu attiecībām ietver procentus tikai tad, ja tas ir paredzēts likumā. Līdz ar to atbilstoši Vācijas tiesībām procentu samaksas juridiskais pamats varot būt tikai Nodokļu kodeksa 236. pants. Tomēr, tā kā prasītāja pamatlietā nav uzsākusi tiesas procesu par to antidempinga maksājumu atmaksu, ko tā iepriekš bija samaksājusi Bīlefeldes Galvenajai muitas pārvaldei, šī tiesību norma pamatlietā neesot piemērojama.

               21

               Ņemot vērā iepriekš minēto, iesniedzējtiesai ir šaubas par šī risinājuma atbilstību Savienības tiesībām. Tā atgādina judikatūru, saskaņā ar kuru dalībvalstīm noteiktā pamatpienākuma atmaksāt kopā ar procentiem tās nodokļu summas, kas iekasētas, pārkāpjot Savienības tiesības, pamatā ir tieši šīs pēdējās minētās tiesības (spriedums, 2013. gada 18. aprīlis, Irimie, C‑565/11
                  EU:C:2013:250, 22. punkts). Līdz ar to tā jautā, vai tādos apstākļos kā pamatlietā Savienības “nerakstītajās tiesībās” ir paredzēta procentu samaksa par ievedmuitas nodokļiem, kas ir tikuši atmaksāti. Šajā ziņā iesniedzējtiesas ieskatā it īpaši ir jāņem vērā, ka valsts tiesību normas attiecībā uz procentu samaksu, šajā gadījumā – Nodokļu kodeksa 233. un nākamie panti, pēc analoģijas ir piemērojami, tikai ievērojot Savienības tiesības, kā tas izriet no minētā kodeksa 1. panta 3. punkta pirmā teikuma un 3. panta 4. punkta.

               22

               Šādos apstākļos Finanzgericht Düsseldorf (Diseldorfas Finanšu tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai Muitas kodeksa 241. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ievērojot Savienības tiesībās paredzēto efektivitātes principu, šajā pantā minētajās valsts tiesībās procentu uzrēķināšana atmaksātu ievedmuitas nodokļu summām no nodokļa samaksas brīža līdz atmaksājamo summu atmaksas brīdim ir jāparedz arī gadījumos, kad prasījums par atmaksu nav izvirzīts valsts tiesā?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               23

               Ar savu prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Muitas kodeksa 241. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā minētajās valsts tiesībās ir jābūt paredzētam pienākumam maksāt procentus par atmaksāto ievedmuitas nodokļu summu no šo nodokļu samaksas brīža līdz to atmaksas brīdim.

               24

               Šajā ziņā, nenoliedzami, ir jānorāda, ka Muitas kodeksa 241. panta pirmajā teikumā ir noteikts, ka muitas dienestu veiktā iekasēto ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu summas vai kredīta procentu vai nokavējuma procentu atmaksa nerada tām nekādus maksājuma procentus.

               25

               Ņemot vērā iepriekš minēto, šī tiesību norma pati par sevi nevar nozīmēt, ka tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, valsts tiesiskajā regulējumā pamatoti varētu būt paredzēts, ka nav jāveic procentu samaksa par atmaksāto ievedmuitas nodokļu summu no šo nodokļu samaksas brīža līdz to atmaksas brīdim.

               26

               Gan no Muitas kodeksa 241. panta rašanās vēstures, gan no konteksta, kādā ietilpst šī tiesību norma, izriet, ka tā nav piemērojama tādos apstākļos kā pamatlietā.

               27

               Tādējādi no šīs tiesību normas rašanās vēstures analīzes, ko savu secinājumu 48.–50. punktā ir veicis ģenerāladvokāts, izriet, ka Muitas kodeksa 241. pants attiecas uz gadījumu, kad pēc tam, kad muitas iestāde ir atlaidusi attiecīgās preces, tiek konstatēts, ka sākotnēji aprēķinātais ievedmuitas nodoklis ir jāsamazina un ka tādēļ saimnieciskās darbības subjektam ir jāatmaksā visi vai daļa no tā samaksātajiem ievedmuitas nodokļiem.

               28

               Tiesas sēdē sniegtie Komisijas paskaidrojumi par tās tiesību normas rašanās vēsturi, kas ir kļuvusi par Muitas kodeksa 241. pantu, liecina par to, ka tās pieņemšanas pamatā bija fakts, ka lielākajā daļā gadījumu muitas iestādes veic tikai vēlāku muitas deklarāciju pārbaudi, un tādēļ pastāv ļoti reāla iespēja, ka šādas pārbaudes rezultātā būs jāatmaksā jau samaksātie ievedmuitas nodokļi.

               29

               Turklāt Muitas kodeksā ir paredzēta zināma simetrija saistībā ar procentu samaksu starp, pirmkārt, to saimnieciskās darbības subjektu situāciju, kuriem ir jāatmaksā pārmaksātie ievedmuitas nodokļi, ņemot vērā kļūdas, kas saistītas ar atmuitošanas sistēmas ātrumu, kura daudzos gadījumos tiek piemērota bez preču pārbaudes pirms to atlaišanas, un, otrkārt, to saimnieciskās darbības subjektu situāciju, kuriem, ņemot vērā šāda paša veida kļūdas, tieši pretēji, ir papildus jāpārskaita muitas iestādei ievedmuitas nodoklis.

               30

               Kā izriet no 2011. gada 31. marta sprieduma Aurubis Balgaria (C‑546/09, EU:C:2011:199, 26.–34. punkts), ja pēc jauna muitas nodokļa aprēķina, pamatojoties uz papildu informāciju, vēl ir jāsamaksā noteikta šī nodokļa summa, ar šo summu saistītie nokavējuma procenti atbilstoši Muitas kodeksa 232. panta 1. punkta b) apakšpunktam var tikt aprēķināti tikai par laiku pēc minētās summas samaksas termiņa beigām.

               31

               Savukārt, ja jaunais muitas nodokļa aprēķins rada pamatu tam, ka attiecīgajam saimnieciskās darbības subjektam ir jāatmaksā visi vai daļa no tā iepriekš samaksātajiem muitas nodokļiem, no Muitas kodeksa 241. panta izriet, ka procenti ir maksājami tikai pēc šajā tiesību normā paredzētā trīs mēnešu termiņa izbeigšanās, neietekmējot iespēju, ka valsts likumdevējs var paredzēt pienākumu maksāt procentus arī citos apstākļos.

               32

               No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Wortmann atmaksāto antidempinga maksājumu pamatā nav kļūda minēto maksājumu aprēķinā, kas būtu bijusi atklāta pēc tam, kad kompetentā muitas iestāde ir atlaidusi Wortmann preces. Līdz ar to Muitas kodeksa 241. panta pirmajā teikumā ietvertais noteikums tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to principā ir izslēgta procentu samaksa.

               33

               Tomēr ir jānorāda, ka, pat ja formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savu jautājumu vienīgi ar Muitas kodeksa 241. panta interpretāciju, šāds apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa tai sniegtu visu to Savienības tiesību elementu interpretāciju, kas tai var būt noderīgi, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa minētā jautājuma formulējumā uz tiem atsaukusies (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 29. oktobris, Nagy, C‑583/14, EU:C:2015:737, 20. un 21. punkts un tajos minētā judikatūra).

               34

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru valsts iestāžu kompetencē ir noteikt sekas, kas atbilstoši to tiesību sistēmai izriet no regulas, ar kuru noteikti antidempinga maksājumi, atcelšanas vai spēkā neesamības atzīšanas, kas nozīmē, ka antidempinga maksājumi, kuri iekasēti saskaņā ar attiecīgo regulu, pēc likuma nav bijuši maksājami Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta izpratnē un ka muitas iestādēm principā tie ir jāatmaksā atbilstoši minētajai normai, ja vien ir izpildīti šai atmaksai paredzētie nosacījumi, tostarp šī kodeksa 236. panta 2. punktā norādītais nosacījums (šajā ziņā skat. spriedumus, 2007. gada 27. septembris, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, 67. punkts, kā arī 2010. gada 18. marts, Trubowest Handel un Makarov/Padome un Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 25. punkts).

               35

               Šajā lietā pēc Regulas Nr. 1472/2006 atcelšanas ar 2012. gada 2. februāra spriedumu Brosmann Footwear (HK) u.c./Padome (C‑249/10 P, EU:C:2012:53), ciktāl šī regula attiecās tostarp uz Brosmann un Seasonable, kuru apavus Wortmann laida brīvā apgrozībā Savienības teritorijā, Vācijas kompetentā muitas iestāde, uzskatīdama, ka iekasētie antidempinga maksājumi pēc likuma nav jāmaksā Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē, atmaksāja Wortmann minēto maksājumu summu, tomēr nepieskaitot tiem šī uzņēmuma prasītos nokavējuma procentus.

               36

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai arī Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēta antidempinga maksājumu atmaksa tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, tajā nav tieši precizēts, vai šai atmaksai ir jābūt pamatam arī procentu samaksai par tādējādi atmaksātajām maksājumu summām.

               37

               Tāpat ir jāuzsver, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka, ja dalībvalsts ir iekasējusi nodokļus vai maksājumus atbilstoši Savienības regulai, ko Savienības tiesa ir atzinusi par spēkā neesošu vai atcēlusi, attiecīgajām personām, kuras ir samaksājušas attiecīgos nodokļus vai maksājumus, principā ir tiesības ne tikai uz nepamatoti iekasēto summu atmaksu, bet arī ir tiesības saņemt ar šīm summām saistīto procentu samaksu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 27. septembris, Zuckerfabrik Jülich, C‑113/10, C‑147/10 un C‑234/10, EU:C:2012:591, 65.–67. punkts un tajos minētā judikatūra).

               38

               Šajā ziņā, tā kā, pirmkārt, nedz Muitas kodeksa 236. panta 1. punktā, nedz tā 241. pantā nav izslēgta procentu atmaksa tādā situācijā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, un, otrkārt, tā kā attiecīgo antidempinga maksājumu atmaksa tika veikta pēc tam, kad Tiesa bija atcēlusi regulu, pamatojoties uz kuru minētie maksājumi tika iekasēti, un tādējādi, ņemot vērā to iekasēšanas neatbilstību Savienības tiesībām, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, ir jāatzīst, ka šo maksājumu summai, ko attiecīgajam uzņēmumam atmaksājusi valsts kompetentā iestāde, ir pieskaitāmi tai atbilstošie procenti.

               39

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka, ja ievedmuitas nodoklis, tostarp antidempinga maksājumi, tiek atmaksāti, pamatojoties uz to, ka tie ir tikuši iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, dalībvalstīm pastāv no Savienības tiesībām izrietošs pienākums samaksāt indivīdiem, kuriem ir tiesības uz minēto summu atmaksu, atbilstošos procentus, sākot no dienas, kad šie indivīdi ir samaksājuši maksājumus, kuri ir tikuši atmaksāti.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               40

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Ja ievedmuitas nodoklis, tostarp antidempinga maksājumi, tiek atmaksāti, pamatojoties uz to, ka tie ir tikuši iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai, dalībvalstīm pastāv no Savienības tiesībām izrietošs pienākums samaksāt indivīdiem, kuriem ir tiesības uz minēto summu atmaksu, atbilstošos procentus, sākot no dienas, kad šie indivīdi ir samaksājuši maksājumus, kuri ir tikuši atmaksāti.

                     [Paraksti]

            (
            1
         )	Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1985. gada 26. septembrī. # Thomasdünger GmbH pret Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Lieta 166/84.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta), 2017. gada 18. janvāris.#Michał Wieromiejczyk pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “Tasty Puff” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamati – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T-64/16.


Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2014. gada 2. aprīļa spriedums.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali pret Eiropas Savienības Padomi.#Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un vienībām saistībā ar situāciju Tunisijā – Līdzekļu iesaldēšana – Juridiskais pamats – Tiesības uz īpašumu – Pamattiesību hartas 17. panta 1. punkts – Tiesību akta atcelšanas seku pielāgojamība laikā – Ārpuslīgumiskā atbildība – Mantiskā kaitējuma neesamība.#Lieta T‑133/12.


Tiesas spriedums 1986. gada 30. septembrī. # Alain-Pierre Allo un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Procenti par atalgojuma parādu. # Lieta 176/83.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1989. gada 13. jūlijā. # Amministrazione delle finanze dello Stato pret Società Politi & Co. Srl. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte d'appello di Venezia - Itālija. # Lieta 214/88.


title: Tiesas (otrā palāta) 2014. gada 10. jūlija spriedums.#Naime Dogan pret Bundesrepublik Deutschland.#Verwaltungsgericht Berlin lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – EEK un Turcijas asociācijas līgums – Papildprotokols – 41. panta 1. punkts – Turcijas valstspiederīgo ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ģimenes loceklim, kurš vēlas ieceļot valsts teritorijā, prasīts pierādīt valodas pamatzināšanas – Pieļaujamība – Direktīva 2003/86/EK – Ģimenes atkalapvienošanās – 7. panta 2. punkts – Saderība.#Lieta C‑138/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑138/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgericht Berlin  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 13. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 19. martā, tiesvedībā
            Naime Dogan
            pret
            Bundesrepublik Deutschland .
            TIESA (otrā palata)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referents), tiesneši Ž. L. Da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ], Dž. Arestis [ G. Arestis ], Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ] un A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ],
            ģenerāladvokāts P. Mengoci [ P. Mengozzi ],
            sekretāre A. Impelicēri [ A. Impellizzeri ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 5. februāra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko iesniedza
            – Naime Dogan  vārdā – C. Käss , Rechtsanwalt ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Möller , pārstāvji,
            – Dānijas valdības vārdā – M. Wolff , C. Thorning  un V. Pasternak Jørgensen , pārstāvji,
            – Nīderlandes valdības vārdā – J. Langer un M. Bulterman , pārstāvji,
            – Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer , pārstāve,
            – Eiropas Komisijas vārdā – M. Condou‑Durande , M. Kellerbauer un W. Bogensberger , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 30. aprīļa tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt papildprotokola, kas parakstīts 1970. gada 23. novembrī Briselē un kas Eiropas Ekonomikas Kopienas vārdā noslēgts, atzīts un apstiprināts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72, ar kuru noslēdz 1970. gada 23. novembrī parakstīto papildprotokolu un finanšu protokolu Nolīgumam par asociācijas izveidi starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju un paredz pasākumus, kas pieņemami to spēkā stāšanās nolūkā (OV L 293, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Papildprotokols”), 41. panta 1. punktu. Šo nolīgumu 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un tas [EEK] vārdā tika noslēgts, atzīts un apstiprināts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu Nr. 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.; turpmāk tekstā – “Asociācijas līgums”). Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas arī uz Padomes 2003. gada 22. septembra Direktīvas 2003/86/EK par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (OV L 251, 12. lpp.) 7. panta 2. punkta pirmās daļas interpretāciju.
            2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp N. Dogan  un Bundesrepublik Deutschland sakarā ar to, ka pēdējā ir noraidījusi viņas prasību izsniegt vīzu saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            Asociācijas līgums
            3. Saskaņā ar Asociācijas līguma 2. panta 1. punktu līguma mērķis ir veicināt līgumslēdzēju pušu savstarpējo tirdzniecības un ekonomisko attiecību nostiprināšanu un līdzsvaru, pilnībā ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt Turcijas ekonomikas paātrinātu attīstību un paaugstināt Turcijas tautas nodarbinātības līmeni un dzīves apstākļus.
            4. Atbilstoši Asociācijas līguma 12. pantam “Līgumslēdzējas puses vienojas iedvesmoties no [EKL 39.], [40.] un [41. panta], lai pakāpeniski savā starpā ieviestu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos”, un saskaņā ar šī nolīguma 13. pantu šīs puses “vienojas iedvesmoties no [EKL 43.] līdz [46. panta], tos ieskaitot, un [EKL 48. panta], lai savā starpā novērstu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus”.
            Papildprotokols
            5. Atbilstoši Papildprotokola 62. pantam tas un tā pielikumi ir Asociācijas līguma sastāvdaļa.
            6. Papildprotokola 41. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Līgumslēdzējas puses atturas ieviest savā starpā jaunus ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un brīvībai sniegt pakalpojumus.”
            Direktīva 2003/86
            7. Direktīvas 2003/86 1. pantā ir noteikts:
            “Šīs direktīvas mērķis ir paredzēt nosacījumus ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā.”
            8. Šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Saskaņā ar šo direktīvu un ievērojot IV nodaļā izklāstītos noteikumus, kā arī 16. pantu, dalībvalstis atļauj šādu ģimenes locekļu iebraukšanu un uzturēšanos:
            a) apgādnieka laulātais;
            [..].”
            9. Minētās direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Dalībvalstis var noraidīt ģimenes locekļu ieceļošanas un uzturēšanās pieteikumu, pamatojoties uz sabiedrisko kārtību, valsts drošību un sabiedrības veselību.”
            10. Direktīvas 2003/86 7. pants ir izteikts šādi:
            “1. Ja iesniegts pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, atbilstošā dalībvalsts var pieprasīt personai, kas iesniegusi pieteikumu, nodrošināt pierādījumus, ka apgādniekam ir:
            a) pajumte, kas uzskatāma par normālu salīdzinot ar ģimenes dzīvesvietu tajā pašā reģionā un kas atbilst vispārējiem higiēnas un drošības standartiem, kas ir spēkā atbilstošajā dalībvalstī;
            b) apdrošināšana slimības gadījumiem attiecībā uz visiem riskiem, ko parasti sedz attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem pašiem vai viņa/viņas ģimenes locekļiem;
            c) stabili un pastāvīgi ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu. Dalībvalstis novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma, un var ņemt vērā valsts minimālo algu un pensiju līmeni, kā arī ģimenes locekļu skaitu.
            2. Dalībvalstis var pieprasīt trešo valstu pilsoņiem īstenot integrācijas pasākumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
            Attiecībā uz bēgļiem un/vai bēgļu ģimenes locekļiem, kas noteikti 12. pantā, pirmajā daļā minētos integrācijas pasākumus var noteikt tikai, ja personām ir piešķirta ģimenes atkalapvienošanās atļauja.”
            11. Šīs direktīvas 17. pantā ir paredzēts:
            “Dalībvalstis pienācīgi ņem vērā personas ģimenes attiecību veidu un pastāvību, viņa uzturēšanās laiku dalībvalstī un ģimenes, kultūras vai sociālo saišu esamību ar savu izcelsmes valsti, ja pieteikumu noraida, atsauc vai atsaka pagarināt uzturēšanās atļauju vai lemj par apgādnieka un viņa ģimenes locekļu izraidīšanu no valsts.”
            Vācijas tiesības
            12. Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, pieprasītās vīzas izsniegšanu reglamentē šādas Vācijas Likuma par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā ( Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet ; turpmāk tekstā – “Likums par ārvalstnieku uzturēšanos”), redakcijā, kas publicēta 2008. gada 25. februārī ( BGBl . 2008 I, 162. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2013. gada 21. janvāra likuma 2. pantu ( BGBl . 2013 I, 86. lpp.), normas.
            13. Šī likuma 2. panta 8. punktā ir noteikts:
            “Vācu valodas pamatzināšanas atbilst Eiropas Vienotās valodu prasmes līmeņa noteikšanas sistēmas (Eiropas Padomes Ministru komitejas dalībvalstīm paredzētie 1998. gada 17. marta ieteikumi Nr. R (98) 6 par Eiropas Vienoto valodu prasmes līmeņa noteikšanas sistēmu) A1 līmenim.”
            14. Minētā likuma 27. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Laulības un ģimenes aizsardzībai saskaņā ar Vācijas Konstitūcijas ( Grundgesetz ) 6. pantu uzturēšanās atļauja ārvalstnieku ģimenes locekļiem tiek izsniegta un pagarināta ģimenes kopdzīves veidošanai un saglabāšanai Vācijas federatīvajā teritorijā (ģimenes atkalapvienošanās).”
            15. Šī paša likuma 30. pantā ar nosaukumu “Laulāto atkalapvienošanās” ir noteikts:
            “1. Ārvalstnieka laulātajam uzturēšanās atļauja uz nenoteiktu laiku ir jāizsniedz, ja
            1) abi laulātie ir sasnieguši pilnus 18 gadus,
            2) laulātais var izteikties vācu valodā vismaz vienkāršiem vārdiem un
            3) ārvalstniekam ir
            a) uzturēšanās atļauja uz nenoteiktu laiku [..].
            Neraugoties uz pirmā teikuma 1) un 2) apakšpunktu, uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku var tikt izsniegtas, ja
            1) ārvalstniekam saskaņā ar šī likuma 19.–21. pantu ir uzturēšanās atļauja [konkrētai profesionālai darbībai] un laulība ir pastāvējusi jau tad, kad ārvalstnieks savu interešu centru bija pārcēlis uz Vācijas Federatīvās Republikas teritoriju [..].
            Neraugoties uz pirmā teikuma 2) apakšpunktu, uzturēšanās atļaujas var tikt izsniegtas, ja
            1) [..]
            2) laulātais fiziskas, garīgas slimības vai maņu orgānu darbības traucējumu dēļ nespēj pierādīt pamatzināšanas vācu valodā;
            [..].”
            16. No lēmuma par prejudiciālu jautājuma uzdošanu izriet, ka Likuma par ārvalstnieku uzturēšanos 30. panta 1. punkta pirmā teikuma 2) apakšpunkts tika ieviests ar 2007. gada 19. augusta Likumu par Eiropas Savienības direktīvu uzturēšanās tiesību un patvēruma tiesību jomā transponēšanu ( Gesetz zur Umsetzung aufenthalts‑ und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union ) ( BGBl . 2007 I, 1970. lpp.).
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            17. Prasītāja pamatlietā ir Turcijas valstspiederīgā, kas dzimusi 1970. gadā Turcijā un dzīvo šajā valstī. Viņa prasa izsniegt vīzu saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos ar viņas 1964. gadā dzimušu laulāto, arī Turcijas pilsoni, kas dzīvo Vācijā kopš 1998. gada.
            18. Kopš 2002. gada Dogan  k‑gam ir uzturēšanās atļauja uz noteiktu laiku, kas pēc tam kļuva par uzturēšanās atļauju uz nenoteiktu laiku. Viņš ir sabiedrības ar ierobežotu atbildību vadītājs un daļu vairākuma īpašnieks. Šobrīd viņš vēl joprojām turpina veikt šo darbību.
            19. 2011. gada 18. janvārī N. Dogan  Vācijas vēstniecībā Ankarā (Turcija) prasīja izsniegt vīzu saistībā ar laulāto un bērnu atkalapvienošanos viņai un pirmo reizi – diviem viņas bērniem. Šajā nolūkā viņa it īpaši bija pievienojusi Gētes institūta atestātu par A1 līmeņa valodas testu, ko tā nokārtoja 2010. gada 28. septembrī un kurā ieguva atzīmi “apmierinoši” (62 punkti no 100). Viņas rezultāts testa rakstiskajā daļā bija 14,11 punkti no 25.
            20. Kā norāda Vācijas vēstniecība, prasītāja tomēr ir analfabēte. Viņa esot nokārtojusi testu, atzīmējot uz labu laimi atbildes anketā ar vairākām izvēlnēm, un trīs pamatfrāzes viņa esot iemācījusies no galvas un uzrakstījusi.
            21. Tā kā nav pierādījumu par vācu valodas zināšanām, Vācijas vēstniecība noraidīja N. Dogan pieteikumu ar 2011. gada 23. marta lēmumu. Prasītāja pamatlietā šo lēmumu neapstrīdēja, bet šajā pašā vēstniecībā 2011. gada 26. jūlijā iesniedza jaunu pieteikumu izsniegt vīzu saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos tikai viņai, un šī vēstniecība no jauna noraidīja šo pieteikumu ar 2011. gada 31. oktobra lēmumu.
            22. Pēc pārskatīšanas lūguma (“Remonstration”), ko prasītāja iesniedza ar advokāta starpniecību 2011. gada 15. novembrī, Vācijas vēstniecība Ankarā atcēla savu sākotnējo lēmumu un aizstāja to ar 2012. gada 24. janvāra lēmumu par “Remonstration”, ar kuru ir noraidīts arī šis pieteikums ar pamatojumu, ka prasītājai pamatlietā nav vajadzīgo valodas zināšanu, jo viņa ir analfabēte.
            23. Prasītāja, apgalvojot, ka viņai ir vajadzīgās valodas zināšanas, un turklāt uzskatot, ka vācu valodas zināšanu pārbaudījums pārkāpj aizliegumu de reformatio in peius , kas izriet no Asociācijas līguma, cēla Verwaltungsgericht Berlin  [Berlīnes administratīvajā tiesā] prasību par 2012. gada 24. janvāra lēmumu.
            24. Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Berlin  nolēma atlikt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai Papildprotokola [..] par pasākumiem, kas jāveic asociācijas, kas izveidota ar [Asociācijas] līgumu, pārejas posmā, 41. panta 1. punktam ir pretrunā pēc minēto noteikumu stāšanās spēkā ieviesta valsts tiesību norma, kurā ir paredzēts, ka nosacījums Turcijas valstspiederīgā, kam ir Papildprotokola [..] 41. panta 1. punktā noteiktais juridiskais statuss, ģimenes locekļa pirmreizējai ieceļošanai [Vācijas Federatīvās Republikas] teritorijā ir tāds, ka šis ģimenes loceklis pirms ieceļošanas pierāda savu prasmi izteikties vācu valodā vienkāršiem vārdiem?
            2) Vai Direktīvas 2003/86 [..] 7. panta 2. punkta pirmā daļa ir pretrunā 1) jautājumā minētajai valsts tiesību normai?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            25. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Papildprotokola 41. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula, kas paredzēta minētajā pantā, liedz tādu valsts tiesību normu, kas ieviesta pēc minētā papildprotokola stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī, kurā Turcijas valstspiederīgo, kas dzīvo minētajā dalībvalstī, laulātajiem, kas vēlas ieceļot šīs valsts teritorijā saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos, ir paredzēts nosacījums par pierādījumu, ka iepriekš ir iegūtas šīs dalībvalsts oficiālās valodas pamatzināšanas.
            26. Vispirms ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar Papildprotokola 41. panta 1. punktā minēto “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu vispārīgi tiek aizliegts veikt tādus jaunus pasākumus, kuru mērķis vai sekas būtu tādas, ka Turcijas valstspiederīgo iespēja izmantot brīvību veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību valsts teritorijā tiktu pakļauta stingrākiem nosacījumiem, nekā bija piemērojami datumā, kad attiecīgajā dalībvalstī stājās spēkā Papildprotokols (spriedums Dereci  u.c., C‑256/11, EU:C:2011:734, 88. punkts un tajā minētā judikatūra).
            27. Ir atzīts arī, ka šī tiesību norma nepieļauj, ka pēc datuma, kad uzņēmējā dalībvalstī stājās spēkā tiesību akts, kura daļa ir šī tiesību norma, tiek ieviesti jebkādi jauni ierobežojumi brīvības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanai, ieskaitot tādus, kas attiecas uz materiālajiem un/vai procesuālajiem nosacījumiem tādu Turcijas valstspiederīgo pirmreizējai uzņemšanai attiecīgās dalībvalsts teritorijā, kuri vēlas tajā izmantot minētās ekonomiskās brīvības (spriedums Oguz , C‑186/10, EU:C:2011:509, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
            28. Visbeidzot, atbilstoši Tiesas judikatūrai neatkarīgi no tā, vai tas būtu saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula var attiekties uz Turcijas pilsoņu ieceļošanas un uzturēšanās dalībvalstu teritorijā nosacījumiem tikai tiktāl, ciktāl tā ir saistīta ar saimnieciskas darbības veikšanu (spriedums Demirkan , C‑221/11, EU:C:2013:583, 55. punkts).
            29. Šajā gadījumā ir skaidrs, ka aplūkotā valsts tiesību norma ir ieviesta pēc 1973. gada 1. janvāra, datuma, kad attiecīgajā dalībvalstī stājās spēkā Papildprotokols, un ka ar to ir padarīti sarežģītāki nosacījumi ģimenes atkalapvienošanās jomā, kas pastāvēja iepriekš attiecībā uz šajā dalībvalstī dzīvojošu ārvalstnieku laulātajiem, tādējādi apgrūtinot minēto atkalapvienošanos.
            30. Turklāt no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka N. Dogan  vēlas ieceļot attiecīgās dalībvalsts teritorijā nevis, lai izmantotu pakalpojumu sniegšanas brīvību vai brīvību veikt uzņēmējdarbību, bet lai pievienotos savam laulātajam, kas tajā dzīvo, nolūkā dzīvot ar viņu ģimenes dzīvi.
            31. Visbeidzot, arī no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Dogan  k‑gs ir Turcijas valstspiederīgais, kas dzīvo attiecīgajā dalībvalstī kopš 1998. gada un kam kā sabiedrības ar ierobežotu atbildību, kuras daļu vairākuma īpašnieks viņš ir, vadītājam ir ienākumi no darba, kas nav algots darbs (skat. šajā ziņā spriedumu Asscher , C‑107/94, EU:C:1996:251, 26. punkts). Šādos apstākļos uz Dogan k‑ga situāciju attiecas brīvība veikt uzņēmējdarbību.
            32. Līdz ar to pamatlietā aplūkotās valsts tiesību normas saderība ar “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzulu, kas noteikta Papildprotokola 41. panta 1. punktā, ir jāanalizē, ievērojot to, ka Dogan k‑gs īsteno savu brīvību veikt uzņēmējdarbību.
            33. Tādējādi ir jāpārbauda, vai saistībā ar ģimenes atkalapvienošanos jauna tiesiskā regulējuma ieviešana, kas padara sarežģītākus Turcijas valstspiederīgo, kas dzīvo dalībvalstī, laulāto pirmās ieceļošanas nosacījumus salīdzinājumā ar tiem, kas bija piemērojami datumā, kad attiecīgajā dalībvalstī stājās spēkā šis papildprotokols, var būt minēto Turcijas valstspiederīgo brīvības veikt uzņēmējdarbību “jauns ierobežojums” Papildprotokola 41. panta 1. punkta izpratnē.
            34. Šajā ziņā jānorāda, ka Tiesa ir nospriedusi, ka ģimenes atkalapvienošanās ir līdzeklis, kas ir nepieciešams, lai būtu iespējama Turcijas darba ņēmēju, kas pieder pie dalībvalstu darba tirgus, ģimenes dzīve, kas palīdz uzlabot viņu uzturēšanās kvalitāti, kā arī tos integrēt šajās valstīs (skat. spriedumu Dülger , C‑451/11, EU:C:2012:504, 42. punkts).
            35. Turcijas valstspiederīgā lēmumam apmesties dalībvalstī, lai pastāvīgi veiktu saimniecisko darbību, var būt negatīva ietekme, ja šīs dalībvalsts tiesību akti padara sarežģītu vai neiespējamu ģimenes atkalapvienošanos tādējādi, ka minētajam valstspiederīgajam attiecīgajā situācijā var būt jāizvēlas starp darbību attiecīgajā dalībvalstī un viņa ģimenes dzīvi Turcijā.
            36. Tādējādi jāuzskata, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru ģimenes atkalapvienošanās ir padarīta sarežģītāka, apgrūtinot Turcijas valstspiederīgo laulāto pirmās ieceļošanas attiecīgās dalībvalsts teritorijā nosacījumus salīdzinājumā ar tiem, kas bija piemērojami laikā, kad stājās spēkā Papildprotokols, ir minēto Turcijas valstspiederīgo brīvības nodarboties ar uzņēmējdarbību “jauns ierobežojums” Papildprotokola 41. panta 1. punkta izpratnē.
            37. Visbeidzot, jānorāda, ka ierobežojums, kura mērķis vai sekas ir ierobežojošāku nosacījumu noteikšana Turcijas pilsoņiem brīvības veikt uzņēmējdarbību valsts teritorijā izmantošanai nekā tie, kas bija piemērojami papildprotokola spēkā stāšanās datumā, ir aizliegts, izņemot, ja tas ir attaisnots ar primāru vispārēju interešu apsvērumu vai arī ir piemērots, lai nodrošinātu likumīgā mērķa īstenošanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai (skat. pēc analoģijas spriedumu Demir , C‑225/12, EU:C:2013:725, 40. punkts).
            38. Šajā ziņā, pieņemot, ka Vācijas valdības norādītais pamatojums, proti, piespiedu laulību novēršana un integrācijas veicināšana, var būtu primāri vispārēju interešu apsvērumi, tomēr tāda valsts tiesību norma, kāda tiek aplūkota pamatlietā, pārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, jo pietiekamu valodas zināšanu iegūšanas pierādījumu neesamība automātiski rada ģimenes atkalapvienošanās pieteikuma noraidījumu, neņemot vērā katra gadījuma īpašos apstākļus.
            39. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Papildprotokola 41. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula, kas ir paredzēta šajā tiesību normā, liedz tādu valsts tiesību normu, kas ir ieviesta pēc minētā papildprotokola stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī un ar kuru Turcijas valstspiederīgo, kas dzīvo šīs valsts teritorijā, laulātajiem, kas vēlas ieceļot šīs valsts teritorijā ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, ir noteikts nosacījums par iepriekšēju šīs dalībvalsts oficiālās valodas pamatzināšanu iegūšanu.
            Par otro jautājumu
            40. Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, atbilde uz otro jautājumu nav jāsniedz.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            41. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
            Papildprotokola, kas parakstīts 1970. gada 23. novembrī Briselē un kas Eiropas Ekonomikas Kopienas vārdā noslēgts, atzīts un apstiprināts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72, ar kuru noslēdz 1970. gada 23. novembrī parakstīto papildprotokolu un finanšu protokolu Nolīgumam par asociācijas izveidi starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju un paredz pasākumus, kas pieņemami to spēkā stāšanās nolūkā, 41. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula, kas ir paredzēta šajā tiesību normā, liedz tādu valsts tiesību normu, kas ir ieviesta pēc minētā papildprotokola stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī un ar kuru Turcijas valstspiederīgo, kas dzīvo šīs valsts teritorijā, laulātajiem, kas vēlas ieceļot šīs valsts teritorijā ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, ir noteikts nosacījums par iepriekšēju šīs dalībvalsts oficiālās valodas pamatzināšanu iegūšanu.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2001. gada 6.decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Itālijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-148/00.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1988. gada 14. jūlijā. # Stahlwerke Peine-Salzgitter AG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # EOTK. # Lieta 103/85.