title: Tiesas (ceturtā palāta) 2012. gada 8. novembra spriedums.#Eiropas Komisija pret Grieķijas Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde – EKL 43. un 56. pants – Sistēma, kurā ir jāsaņem iepriekšēja atļauja, lai iegūtu balsstiesības, kas pārstāv vairāk nekā 20 % no noteiktu “stratēģiskas nozīmes akciju sabiedrību” pamatkapitāla – Noteiktu šo organizāciju pieņemto lēmumu ex post kontroles mehānisms.#Lieta C‑244/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C-244/11
            par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam, ko 2011. gada 20. maijā cēla
            Eiropas Komisija , ko pārstāv E. Montaguti un G. Zavvos , pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
            prasītāja,
            pret
            Grieķijas Republiku , ko pārstāv P. Mylonopoulos un K. Boskovits , pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
            atbildētāja.
            TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ], kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši Ž. K. Bonišo [ J.-C. Bonichot ], K. Toadere [ C. Toader ], A. Prehala [ A. Prechal ] (referente) un E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ],
            ģenerāladvokāts P. K. Viljalons [ P. Cruz Villalón ],
            sekretāre S. Stremholma [ C. Strömholm ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 21. jūnija tiesas sēdi,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Savā prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, paredzot noteikumus Likuma 3631/2008 par valsts sociālās kohēzijas fondu izveidi ( FEK Α’ 6/29. 1.2008) 11. panta 1. punktā, lasot kopā ar 11. panta 2. punktu, un tā 11. panta 3. punktā, Grieķijas Republika nav izpildījusi LESD 63. un 49. pantā, kas attiecīgi ir saistīti ar kapitāla brīvu apriti un uzņēmējdarbības brīvību, paredzētos pienākumus.
            Atbilstošās tiesību normas
            2. Likuma 3631/2008 11. pantā ir noteikts:
            “1. Attiecībā uz stratēģiskas nozīmes akciju sabiedrībām, kuras ieņem vai ieņēma monopola stāvokli, tostarp, ja runa ir par sabiedrībām, kurām pieder, kuras apsaimnieko vai pārvalda valsts infrastruktūru tīklus, akcionārs, kas nav Grieķijas Republika vai ar to saistītās sabiedrības [..], vai akcionāri, kuri rīkojas kopīgi un saskaņoti, balsstiesības, kas pārstāv vairāk nekā 20 % no kopēja pamatkapitāla, var iegūt, ja no starpministriju privatizācijas komitejas, kas izveidota saskaņā ar minēto likumu, Likuma 3049/2002 noteiktajā kārtībā ir saņemta iepriekšēja atļauja.
            2. Atļauju piešķir, ja ir izpildīti vispārējo interešu kritēriji, kas ļauj nodrošināt sniegto pakalpojumu un tīklu darbības nepārtrauktību. Piemēram, vērā ņemamie vērtējuma kritēriji ir šādi: a) trešo personu akcionāru pieredze iepriekš minēto sabiedrību darbības jomā, b) to maksātspēja, c) informācija par to ieguldījumu stratēģiju, d) to darījumu pārskatāmība, e) to detalizēti biznesa plāni, f) to ieguldījumu programmas apmērs un veids, g) to īpašumtiesību sistēma, h) darba vietu saglabāšana, i) to pamatkapitāla struktūra, tostarp līdzdalība fondos, kas reģistrēti ārpus Eiropas Savienības, saskaņā ar pārskatāmības un savstarpējības principu, j) lēmuma pieņemšanas veids.
            3. Minēto stratēģiskas nozīmes uzņēmumu lēmumiem par turpinājumā minētajām tēmām vispārējas interesēs ir jāsaņem Finanšu ministrijas atļauja:
            a) tāda uzņēmuma darbības pārtraukšana, attiecībā uz kuru ir uzsākts likvidācijas process, un likvidatoru noteikšana;
            b) iepriekš minēto uzņēmumu restrukturizācija: konversija, apvienošana ar citu sabiedrību, apvienošana, izveidojot jaunu akciju sabiedrību, jebkāda veida sadalīšana vai vienas vai vairāku tādu filiāļu nodalīšana, kas var apdraudēt pakalpojumu sniegšanu stratēģiskas nozīmes nozarēs;
            c) nodošana, pārveidošana vai konversija, cedēšana, sniegšana garantijas formā, kā arī iepriekš minēto uzņēmumu aktīvu stratēģiskas nozīmes elementu piesaistes un pamata tīklu un infrastruktūru, kas vajadzīgas valsts saimnieciskajai un sociālajai dzīvei un drošībai, pārveidošana vai mainīšana.
            4. Iepriekšējā punktā minētā atļauja tiek piešķirta ar ministrijas dekrētu, kuru publicē trīsdesmit (30) dienu laikā pēc lēmuma iesniegšanas ministrijai. Ja šajā termiņā nav saņemta atbilde, ir jāpieņem, ka vajadzīgā atļauja ir piešķirta.
            [..]”
            Pirmstiesas procedūra
            3. 2008. gada 8. maijā Komisija nosūtīja Grieķijas Republikai brīdinājuma vēstuli, kurā tā apgalvoja, ka Likuma 3631/2008 11. panta 1. un 3. punkta noteikumi ir pretrunā EKL 43. un 56. pantam.
            4. Uzskatot, ka Grieķijas Republikas sniegtā atbilde nav pietiekama, 2008. gada 1. decembrī Komisija šai dalībvalstij nosūtīja argumentētu atzinumu.
            5. Ar 2009. gada 28. janvāra vēstuli Grieķijas Republika atbildēja uz minēto argumentēto atzinumu, saglabājot savu nostāju, ka attiecīgās valsts tiesību normas nav pretrunā Līguma noteikumiem kapitāla brīvās aprites un brīvības veikt uzņēmējdarbību jomā.
            6. Uzskatot, ka paredzētajā termiņā norādītie trūkumi netika novērsti attiecībā uz iepriekšējas atļaujas saņemšanu un ex post  kontroli, kas ir paredzētas attiecīgajās valsts tiesību normās, Komisija nolēma celt šo prasību.
            Par prasību
            Par pamatbrīvību ierobežojumu pastāvēšanu
            Lietas dalībnieku argumenti
            7. Komisija apgalvo, ka Likuma 3631/2008 11. panta 1. punktā paredzētā iepriekšējas atļaujas sistēma, kā arī ex post kontroles mehānisms, kas paredzēts šā paša panta 3. punktā, ir gan kapitāla brīvas aprites, gan brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums.
            8. Tā kā privātie ieguldītāji var iepirkt attiecīgo stratēģiskas nozīmes sabiedrību akcijas, kas tiek tirgotas biržā, iepriekšējas atļaujas sistēma esot piemērojama jau daļēji privatizētām sabiedrībām. Tādēļ saskaņā ar EKL 295. pantu šādai sistēmai nevar nepiemērot EK līguma pamatnoteikumus.
            9. Pirmkārt, attiecībā uz Līguma noteikumiem kapitāla brīvas aprites jomā netiekot apstrīdēts, ka šī sistēma ietilpst minēto noteikumu piemērošanas jomā, jo tā attiecas uz tā saucamajiem “tiešajiem” ieguldījumiem, it īpaši līdzdalības tiesību sabiedrībā formā, iegūstot turējumā akcijas, kas sniedz iespēju iesaistīties šīs sabiedrības vadībā un kontrolē.
            10. Attiecībā uz Likuma 3631/2008 11. panta 3. punktā paredzēto ex post kontroles mehānismu Komisija uzskata, ka ar to tiek radīts šķērslis akcionāru efektīvai līdzdalībai vadībā un attiecīgo uzņēmumu kontrolē un ka tas var traucēt citās dalībvalstīs reģistrētajiem uzņēmējiem veikt ieguldījumus attiecīgo sabiedrību kapitālā.
            11. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka iepriekšējas atļaujas sistēma un ex post kontroles mehānisms ir arī brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi LESD 49. panta izpratnē.
            12. Grieķijas Republika apgalvo, ka Likuma 3631/2008 11. panta noteikumi nav uzskatāmi ne par kapitāla brīvas aprites, ne arī par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumiem.
            13. Šie noteikumi esot piemērojami nevis saistībā ar jau privatizētajiem uzņēmumiem, kuros valsts saglabā īpašas privilēģijas, tā saucamās “zelta akcijas”, bet saistībā ar vēl neprivatizētajiem stratēģiskas nozīmes uzņēmumiem, proti, uzņēmumiem, kuros šā likuma spēkā stāšanās brīdī valstij netika atņemta stratēģiskas nozīmes līdzdalība pamatkapitālā, kas tai ļāva noteicoši ietekmēt sabiedrības struktūrvienību gribas veidošanu.
            14. Tomēr Grieķijas Republika uzskata, ka dalībvalsts veiktie pasākumi, lai privatizētu šādus stratēģiskas nozīmes uzņēmumus, kurus kontrolē valsts, saskaņā ar EKL 295. pantu neietilpst Līgumā paredzēto pamatbrīvību piemērošanas jomā, ja privatizācijas sistēma ir balstīta uz objektīviem, nediskriminējošiem un attiecīgajiem uzņēmumiem iepriekš zināmiem kritērijiem un ja tajā ir paredzēti pārsūdzības līdzekļi.
            Tiesas vērtējums
            15. Pirmkārt, attiecībā uz Grieķijas Republikas argumentu par EKL 295. pantu, saskaņā ar kuru “[..] Līgums nekādi neietekmē dalībvalstu īpašumtiesību sistēmu”, ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka minētais pants neatbrīvo dalībvalstīs pastāvošās īpašumtiesību sistēmas no prasības ievērot Līguma pamatnoteikumus (2007. gada 18. jūlija spriedums lietā C-503/04 Komisija/Vācija, Krājums, I-6153. lpp., 37. punkts).
            16. Konkrēti, Tiesa ir nospriedusi, ka, lai arī EKL 295. pants neliek apstrīdēt dalībvalstu iespēju izveidot zemes īpašumtiesību iegūšanas sistēmu, šāda sistēma nav atbrīvota no Savienības tiesību pamatnoteikumu, tostarp nediskriminācijas, brīvības veikt uzņēmējdarbību un kapitāla aprites brīvības noteikumu ievērošanas prasības (2003. gada 23. septembra spriedums lietā C-452/01 Ospelt un Schlössle Weissenberg , Recueil , I-9743. lpp., 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
            17. Līdz ar to attiecībā uz Likuma 3631/2008 11. pantu, kurš, kā skaidroja Grieķijas Republika, ir daļa no valsts tiesiskā regulējuma noteiktu stratēģiskas nozīmes akciju sabiedrību, ko kontrolē šī dalībvalsts, privatizācijas jomā, ir jāsecina, ka, lai arī EKL 295. pants neliek apstrīdēt dalībvalsts iespēju izveidot šādu privatizācijas sistēmu, tajā ir jāievēro Līguma pamatnoteikumi, tostarp šajā lietā minētās pamatbrīvības.
            18. Turklāt, ja valsts nolemj pārveidot publisko tiesību uzņēmumus par akciju sabiedrībām, kuru akcijas tiek kotētas biržā un principā var brīvi tikt nopirktas tirgū, tādējādi ļaujot nevalstiskiem akcionāriem pietiekami būtiski iesaistīties šo sabiedrību darbībā, kā tas ir attiecīgo stratēģiskas nozīmes akciju sabiedrību gadījumā, nav pieļaujams, ka dalībvalsts atsaucas uz EKL 295. pantu, lai attiecībā uz šādu iegādi neievērotu Līgumā garantētās pamatbrīvības, šo iegādi pakļaujot atļaujas saņemšanas sistēmai, jo tādējādi var rasties neattaisnots robs šo pamatbrīvību aizsardzības sistēmā.
            19. Vēl Komisija uzskata, ka uz iepriekšējas atļaujas sistēmu un ex post  kontroles mehānismu, kas paredzēti Likuma 3631/2008 11. pantā, vienlaikus attiecas gan EKL 43. pants par brīvību veikt uzņēmējdarbību, gan EKL 56. pants par kapitāla brīvu apriti.
            20. Tomēr, kā pamatoti apgalvojusi Grieķijas Republika, šo viedokli nevar atbalstīt.
            21. Proti, vispirms saistībā ar attiecīgo iepriekšējas atļaujas sistēmu ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts pilsonis, kam pieder citā dalībvalstī reģistrēta uzņēmuma kapitāla daļas, kuras tam ļauj īstenot noteiktu ietekmi uz šīs sabiedrības lēmumiem un noteikt tās darbību, īsteno savas tiesības veikt uzņēmējdarbību (it īpaši skat. 2011. gada 10. novembra spriedumu lietā C-212/09 Komisija/Portugāle, Krājums, I-10889. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
            22. Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka uz valsts tiesisko regulējumu, kuru nav iecerēts piemērot tikai tai līdzdalībai, kas ļauj īstenot noteiktu ietekmi uz sabiedrības lēmumiem un noteikt tās darbību, bet ko piemēro neatkarīgi no līdzdalības apmēra, kas akcionāram ir sabiedrībā, var attiekties gan EKL 43. pants, gan EKL 56. pants (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Portugāle, 44. punkts).
            23. Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka attiecīgā iepriekšējas atļaujas sistēma attiecas tikai uz stratēģiskas nozīmes akciju sabiedrības kapitāla daļu iegūšanu, piešķirot balsstiesības, kas pārstāv vairāk nekā 20 % no kopējā pamatkapitāla, tādēļ tiek skarti tikai akcionāri, kas spēj zināmā mērā ietekmēt šādas sabiedrības vadību un kontroli.
            24. Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisija, Grieķijas Republikai neiebilstot, apgalvoja, ka, ja 20 % pamatkapitāla paredz kā iegādes slieksni, uz kuru attiecas iepriekšējas atļaujas sistēma, ieguldītāji nevēlēsies sasniegt stratēģiskas nozīmes sabiedrības kontrolei un vadībai un tās lēmumu ietekmei vajadzīgo līmeni.
            25. Līdz ar to uz attiecīgo iepriekšējas atļaujas sistēmu attiecas tikai EKL 43. pants.
            26. Tomēr Grieķijas Republika apstrīd šīs pamatbrīvības piemērojamību tādēļ, ka Likuma 3631/2008 11. pantā paredzētā iepriekšējas atļaujas sistēma galvenokārt ir paredzēta, lai kontrolētu spekulatīva rakstura nelabvēlīgas iegādes no trešajās valstīs reģistrētu neatkarīgu fondu puses.
            27. Šajā ziņā – kā vēl apgalvoja Komisija, Grieķijas Republikai neiebilstot, – pietiek konstatēt, ka Likuma 3631/2008 11. panta 1. punkts attiecas uz visiem iespējamiem ieguldītājiem, ieskaitot Savienības dalībvalstīs reģistrētos, nevis tikai trešajās valstīs reģistrētajiem ieguldītājiem. Turklāt Grieķijas Republika nav norādījusi citu tiesību normu, no kuras izrietētu, ka šīs sistēmas piemērošanas jomā ietilpst tikai trešajās valstīs reģistrētie ieguldītāji.
            28. Visbeidzot ir jānoraida Grieķijas Republikas arguments, ka Likuma 3631/2008 11. panta 1. punktā paredzētā iepriekšējas atļaujas sistēma neierobežo pašu kapitāla daļu iegādi un tādēļ neesot uzskatāma par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, jo tā attiecoties tikai uz balsstiesībām, kas saistītas ar šo līdzdalību.
            29. Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka šāds ierobežojums pastāv, ja iepriekšējas atļaujas sistēmas dēļ tiek traucēta vai ierobežota balsstiesību, kas attiecas uz turētajām akcijām, izmantošana, jo šīs balsstiesības ir viens no galvenajiem veidiem, kā akcionārs var aktīvi piedalīties uzņēmuma vadībā vai tās kontrolē (šajā ziņā attiecībā uz noteikumiem par kapitāla brīvu apriti skat. 2008. gada 14. februāra spriedumu lietā C-274/06 Komisija/Spānija, 21.–24. punkts).
            30. Otrkārt, saistībā ar attiecīgo ex post kontroles mehānismu Tiesa jau ir nospriedusi, ka šāds mehānisms ir jāizvērtē, ņemot vērā EKL 43. pantu, jo tas attiecas uz sabiedrības pārvaldības lēmumiem un līdz ar to attiecas vienīgi uz akcionāriem, kuri var īstenot noteiktu ietekmi uz attiecīgo sabiedrību. Turklāt, pieņemot, ka ar šo mehānismu tiek radīta ierobežojoša ietekme uz kapitāla brīvu apriti, šī ietekme būtu brīvības veikt uzņēmējdarbību iespējamo šķēršļu nenovēršamas sekas un līdz ar to tā neattaisnotu atsevišķu šo tiesību aktu p ārbaudi, ņemot vērā EKL 56. pantu (2009. gada 26. marta spriedums lietā C-326/07 Komisija/Itālija, Krājums, I-2291. lpp., 39. punkts).
            31. Tādējādi minētajam kontroles mehānismam ir piemērojams tikai EKL 43. pants.
            Par ierobežojumu attaisnojumu
            Lietas dalībnieku argumenti
            32. Pirmkārt, saistībā ar Likuma 3631/2008 11. panta mērķiem Komisija uzskata, ka šī tiesību norma ir paredzēta ne tikai, lai nodrošinātu sniegto pakalpojumu un tīklu darbības nepārtrauktību, kā izriet no šā panta 2. punkta, bet tai esot arī divi citi mērķi, proti, ievērojot pārskatāmību, nodrošināt valsts saimnieciskai darbībai stratēģiskas nozīmes uzņēmumu privatizāciju un ļaut valstij izvēlēties stratēģiskas nozīmes ieguldītāju saviem uzņēmumiem, kā arī uzlabot šo uzņēmumu konkurētspēju.
            33. Komisija uzskata, ka, lai arī uz pirmo mērķi var atsaukties, lai attaisnotu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, no judikatūras izriet, ka sabiedriskās kārtības un valsts drošības prasības ir jāinterpretē šauri un uz tām var atsaukties tikai tādu reālu un pietiekami nopietnu apdraudējumu gadījumā, kas skar sabiedrības pamatintereses (it īpaši skat. 2000. gada 14. marta spriedumu lietā C-54/99 Église de scientologie , Recueil , I-1335. lpp., 17. punkts). Tomēr Grieķijas Republika neesot izskaidrojusi, kādēļ 20 % no minēto uzņēmumu pamatkapitāla līdzdalība var apdraudēt sabiedrības pamatintereses.
            34. Turklāt Likuma 3631/2008 11. panta piemērošanas joma neesot skaidri noteikta. Proti, neesot skaidrs, vai tas attiecas tikai uz publisko tiesību nozarēm un sabiedriskajiem pakalpojumiem, uz kuriem attiecas judikatūra, vai arī uz citām nozarēm.
            35. Attiecībā uz otro mērķi Komisija atgādina, ka, lai tāda iepriekšējas atļaujas sistēma kā šajā lietā, ar kuru tiek izdarīta atkāpe no pamatbrīvības, būtu attaisnota, šai sistēmai ir jābūt pamatotai ar objektīviem nediskriminējošiem un attiecīgajiem uzņēmumiem iepriekš zināmiem kritērijiem, lai nodrošinātu, ka valsts iestāžu novērtējuma brīvība netiek izmantota patvaļīgi. Turklāt jebkurai personai, uz kuru attiecas ierobežojošs pasākums, kurš balstīts uz šādu atkāpi, ir jābūt pārsūdzības iespējām (it īpaši skat. 2001. gada 20. februāra spriedumu lietā C-205/99 Analir u.c., Recueil , I-1271. lpp., 38. punkts, kā arī 2003. gada 13. maija spriedumu lietā C-463/00 Komisija/Spānija, Recueil , I-4581. lpp., 69. punkts).
            36. Tomēr Likuma 3631/2008 11. pantā paredzētie kritēriji neesot iepriekš noteikti detalizētā un precīzā veidā. Tādējādi apstiprinātie kritēriji atstājot iestādēm lielu interpretācijas brīvību, kas esot pielīdzināma rīcības brīvībai. Šāds tiesiskais regulējums nesniedzot iespējamiem ieguldītājiem vajadzīgo tiesisko drošību un atņemot tiem vēlmi ieguldīt, jo tie iepriekš nezina ieguldījuma atļaujas piešķišanas vai nepiešķiršanas kritērijus.
            37. Visbeidzot attiecībā uz trešo mērķi, kas esot attiecīgajam valsts pasākumam, tas esot saimnieciska rakstura un saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar to nevarot attaisnot pamatbrīvību šķēršļus (it īpaši skat. 2002. gada 4. jūnija spriedumu lietā C-367/98 Komisija/Portugāle, Recueil , I-4731. lpp., 52. punkts).
            38. Grieķijas Republika atbild, ka vienīgais attiecīgo valsts tiesību normu mērķis ir tas, kas skaidri izrietot no Likuma 3631/2008 11. panta 2. punkta, proti, nodrošināt tādu pamata pakalpojumu un tīklu darbības nepārtrauktību, kas ir uzskatīti par vajadzīgiem valsts saimnieciskajai un sociālajai dzīvei, it īpaši vajadzīgā valsts energoapgāde un ūdens apgāde un telekomunikāciju pakalpojumu sniegšana.
            39. Tādējādi attiecīgo pasākumu mērķis esot aizsargāt vispārējās intereses, it īpaši sabiedrisko kārtību, sabiedrisko drošību un sabiedrības veselību, iemesli, ar kuriem saskaņā ar Līgumu un pastāvīgo judikatūru varot attaisnot pamatbrīvību ierobežošanu, kā Tiesa to ir nospriedusi tostarp saistībā ar apgādes drošību naftas, telekomunikāciju un enerģētikas nozarē (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
            40. Attiecībā uz iepriekšējas atļaujas sistēmas piemērošanas jomu Grieķijas Republika apgalvo, ka tā ir skaidri noteikta ar vispārīgajiem kritērijiem un mērķiem, kas izriet no valsts tiesību aktiem, it īpaši, ja Likuma 3631/2008 11. panta 1. punktu, kas attiecas uz akciju sabiedrībām, “kuras ieņem vai ieņēma monopola stāvokli, tostarp, ja runa ir par sabiedrībām, kurai pieder, kura apsaimnieko vai pārvalda valsts infrastruktūru tīklus”, lasa kopā ar šā panta 2. punktu, kurā ir noteikts, ka atļauja tiek piešķirta vispārējās interesēs un tikai, lai “nodrošinātu sniegto pakalpojumu un tīklu darbības nepārtrauktību”.
            41. No Likuma 3631/2008 noteikumiem, kā arī tā anotācijas izrietot, ka šī sistēma agrāk bija piemērojama slēgtam uzņēmumu lokam, proti, valsts kontrolētiem [uzņēmumiem], kuriem pieder, kuri apsaimnieko vai pārvalda pamata tīklus un infrastruktūras. Līdz ar to šo uzņēmumu uzskaitīšana šajā likumā neesot vajadzīga.
            42. Faktiski, pieņemot minēto likumu, runa esot bijusi tikai par sešiem uzņēmumiem. Iztaujāta šajā saistībā tiesas sēdē, Grieķijas Republika skaidroja, ka runa ir tieši par monopola uzņēmumu telekomunikāciju jomā, kas šajā laika posmā ir ticis privatizēts un kam Likums Nr. 3631/2008 vairs nav piemērojams, agrāk pastāvošo monopolu elektroenerģijas apgādes jomā, Atēnu (Grieķija) un Saloniku (Grieķija) dzeramā ūdens uzņēmumiem un publisko tiesību organizācijām, kas pārvalda Pirejas (Grieķija) un Saloniku ostas.
            43. Tāpat no Likuma 3631/2008 izrietot, ka ex post mehānisms ir piemērojams tikai stratēģiskas nozīmes sabiedrībām, kurām pieder, kuras apsaimnieko vai pārvalda pamata tīklus un infrastruktūras, jo tā mērķis esot tikai kontrolēt šo uzņēmumu aktīvu elementu piesaistes pārveidošanu vai mainīšanu un it īpaši, kā izrietot no šā likuma 11. panta 3. punkta c) apakšpunkta, šo sabiedrību pārvaldes lēmumus par “tīkliem un infrastruktūrām, kas vajadzīgi valsts saimnieciskajai un sociālajai dzīvei un drošībai”.
            44. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka attiecīgā valsts pasākuma mērķis – nodrošināt pamata pakalpojumu sniegšanas un tīklu darbības nepārtrauktību – var tikt sasniegts ar mazāk ierobežojošiem regulējošiem pasākumiem nekā iepriekšējas atļaujas sistēma, kas piemērojama noteikta apmēra līdzdalībai stratēģiskas nozīmes sabiedrībās, vai ex post  kontroles mehānisms, kas piemērojams noteiktiem šo sabiedrību pieņemtiem pārvaldes lēmumiem.
            45. Vispirms saistībā ar attiecīgo iepriekšējas atļaujas sistēmu Komisija atgādina, ka Tiesa attiecībā uz kapitāla daļu vai aktīvu iegādes iepriekšējas atļaujas sistēmu ir nospriedusi, ka attiecīgā sistēma neļauj visos gadījumos nodrošināt energoapgādes drošību, ja pēc tam, kad tiek piešķirta atļauja par attiecīgo darījumu, rodas reāls un pietiekami nopietns šīs piegādes apdraudējums (2008. gada 17. jūlija spriedums lietā C-207/07 Komisija/Spānija, 52. punkts), un arī – ka publisko tiesību organizācijas pārraudzība brīdī, kad tā pārņem uzņēmuma kontroli, vien neļauj nodrošināt, ka, tiklīdz tiek atzītas balsstiesības, kas ir saistītas ar šīs organizācijas turētajām akcijām, šī organizācija tās izmantos pienācīgā veidā, nodrošinot energoapgādes drošību (iepriekš minētais 2008. gada 14. februāra spriedums lietā Komisija/Spānija, 45. punkts).
            46. Turklāt Komisija apgalvo, ka iepriekšējas atļaujas sistēma ir nesamērīga tādēļ, ka kritēriji, pamatojoties uz kuriem ir jāpieņem lēmums par šīs atļaujas piešķiršanu un kuri ir noteikti Likuma 3631/2008 11. panta 2. punktā, nav piemēroti šajā likuma uzrādītā mērķa – nodrošināt sniegto pakalpojumu un tīklu darbības nepārtrauktību – sasniegšanai.
            47. No šīs tiesību normas izrietot, ka, lai arī visi minētie kritēriji ir jāizpilda un jāņem vērā, pieņemot lēmumu par atļaujas piešķiršanu, tie esot uzskaitīti nevis izsmeļošā veidā, bet tikai kā piemēri. Tādēļ kritēriji, pamatojoties uz kuriem tiek pieņemts lēmums par atļaujas piešķiršanu vai nepiešķiršanu, neesot nedz detalizēti, nedz noteikti iepriekš zināmi attiecīgajiem uzņēmējiem.
            48. Turklāt Savienības līmenī pieņemtajā tiesiskajā regulējumā noteiktās nozarēs, piemēram, enerģētikas un telekomunikāciju nozarē, dalībvalstīm ir paredzēta liela rīcības brīvība, lai, ievērojot Līgumus un it īpaši samērīguma principu, pieņemtu noteikumus par sabiedrisko pakalpojumu veikšanas pienākumu uzņēmumiem, kas esot mazāk ierobežojoši attiecībā uz pamatbrīvībām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā Komisija/Spānija, 43.–45. punkts).
            49. Grieķijas Republika atbildēja, ka iepriekšējas atļaujas sistēma ir pilnīgi piemērota paredzētā mērķa sasniegšanai, nepārsniedz saprātīgi nepieciešamo un tāpat ir vajadzīgs instruments, jo horizontāli normatīvi pasākumi neesot pietiekami šā mērķa sasniegšanai.
            50. Attiecībā uz argumentu, ka šī sistēma iepriekš nebija piemērota tādēļ, ka tā attiecās tikai uz stratēģiskas nozīmes līdzdalības iegūšanas brīdi, tā norāda, ka tajā netiekot ņemts vērā, ka šī sistēma ir papildināta ar ex post kontroles mehānismu.
            51. Likuma 3631/2008 11. panta 2. punktā paredzētajos vērtēšanas kritērijos esot ietverti noteikti elementi, kas tiek ņemti vērā, lai izvērtētu trešās personas ieguldītāja uzņēmējdarbības plānu. Šie elementi esot pilnīgi objektīvi un vērsti uz galveno kritēriju – vai trešās personas ieguldītāji ir iesnieguši nopietnu uzņēmējdarbības plānu un snieguši ar to saistītās garantijas, lai novērstu to, ka attiecīgais uzņēmums netiek novērtēts par zemu un ka netiek apdraudēta sniegto pakalpojumu un pamata tīklu darbības nepārtrauktība.
            52. Turklāt Grieķijas Republika apstrīd pieņēmumu, ka, pārkāpjot tiesiskās noteiktības principu, Likuma 3631/2008 11. panta 2. punktā paredzētie kritēriji neesot skaidri un publisko tiesību iestādēm paredzot lielu rīcības brīvību, kuru nevar pakļaut tiesas kontrolei.
            53. Komisijas minētajās lietās attiecīgajiem ieguldītājiem vai nu vispār netika norādīti konkrētie un objektīvie apstākļi, kādos tiktu piešķirta vai atteikta iepriekšēja atļauja (iepriekš minētais 2003. gada 13. maija spriedums lietā Komisija/Spānija, 74. punkts), vai arī nepastāvēja tik konkrēti kritēriji kā Likumā Nr. 3631/2008 paredzētie (iepriekš minētais 2008. gada 14. februāra spriedums lietā Komisija/Spānija, 52. punkts).
            54. Turklāt Grieķijas Republika apgalvo, ka nevar apgalvot, ka ex ante kontroles pasākums nav vajadzīgs tādēļ, ka noteiktais mērķis nodrošināt pakalpojumu sniegšanas un tīklu darbības nepārtrauktību var tikt sasniegts ar horizontālu normatīvu pasākumu palīdzību, piemēram, tādu, kas paredzēti atbilstošajās direktīvās telekomunikāciju un enerģētikas nozarēs.
            55. Attiecīgajās direktīvās esot izveidoti tikai ietvari, kuros dalībvalstīm ir jānosaka vispārīgā politika apgādes drošības jomā, un tā esot tikai minimāla kopējā pieeja. Pamata izvēles attiecībā uz sabiedriskās drošības līmeni un aizsardzības pasākumiem joprojām, ievērojot samērīguma principu, esot jāizdara kompetentajām valsts iestādēm.
            56. Attiecībā uz tāda ex post  kontroles mehānisma piemērotību kā Likuma 3631/2008 11. panta 3. punktā paredzētais, Komisija atzīst, ka 2002. gada 4. jūnija spriedumā lietā C-503/99 Komisija/Beļģija ( Recueil , I-4809. lpp.) Tiesa nosprieda, ka attiecīgais ex post kontroles mehānisms minētajā lietā ir uzskatāms par attaisnotu kapitāla brīvas aprites ierobežojumu.
            57. Tomēr Komisija uzskata, ka šā sprieduma teorija nav piemērojama šajā gadījumā, jo attiecīgās valsts sistēmas īpašības minētajā lietā atšķiroties no attiecīgajām valsts sistēmas īpašībām šajā lietā.
            58. Komisija apgalvo, ka šajā gadījumā attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēti nedz kritēriji, kas būtu jāņem vērā iestādēm, lai izlemtu, vai tās plāno iebilst pret attiecīgo lēmumu, nedz arī objektīvi apstākļi, kādos var veikt šādu darbību, lai aizsargātu noteiktos vispārējo interešu mērķus.
            59. Līdz ar to iestādēm šajā ziņā esot īpaši liela rīcības brīvība saistībā ar iejaukšanos attiecīgo uzņēmumu dzīvē jomā, tādēļ lēmumi, kas pieņemti, īstenojot šo brīvību, nevarot tikt pakļauti efektīvai tiesas kontrolei.
            60. Attiecībā uz tāda ex post  kontroles mehānisma piemērotību kā Likuma 3631/2008 11. panta 3. punktā paredzētais Grieķijas Republika apgalvo, ka ar to – tāpat kā ar mehānismu iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Beļģija – ir sniegts ierobežots attiecīgo lēmumu uzskaitījums, proti, vai nu tie ir lēmumi, kas ir tieši saistīti ar uzņēmuma pastāvēšanu, vai minētā 3. punkta a) un b) apakšpunktā minētie lēmumi, vai lēmumi, kas attiecas uz “minēto uzņēmumu aktīvu stratēģiskas nozīmes elementu un pamata tīklu un infrastruktūru, kas vajadzīgas valsts saimnieciskajai un sociālajai dzīvei un drošībai, piesaistes pārveidošanu vai mainīšanu”, kas paredzēti šīs pašas tiesību normas c) apakšpunktā.
            61. Pat ja attiecīgo uzņēmumu aktīvu stratēģiskas nozīmes elementi nav uzskaitīti, esot skaidrs, ka – tāpat kā mehānisms iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Beļģija – attiecīgajos tiesību aktos ir izsmeļoši noteikti aktīvu stratēģiskas nozīmes elementi, kas ietilpst to piemērošanas jomā, proti, pamata tīkli un infrastruktūras.
            62. Attiecībā uz kritērijiem, kuri attiecas uz iebildumu izvirzīšanas tiesībām un lēmumu izvirzīt iebildumus pakļaušanu tiesas kontrolei, Grieķijas Republika uzsver, ka sabiedriskās drošības klauzula un tās dažādie elementi, lai gan tiem ir elastīgs raksturs, var tikt pakļauti kontrolei un tos patiešām kontrolē tiesas gan valsts, gan Savienības līmenī – kā klauzulas, kurās ir ietverta atkāpe no Līgumos paredzētajām aprites pamatbrīvībām (šajā ziņā it īpaši skat. 1977. gada 27. oktobra spriedumu lietā 30/77 Bouchereau , Recueil , 1999. lpp., 33.–35. punkts, kā arī 1984. gada 10. jūlija spriedumu lietā 72/83 Campus Oil u.c., Recueil , 2727. lpp., 34. punkts).
            63. Šajā gadījumā tiesas kontroles kritēriji esot vēl precīzāki, jo tie ir saistīti ar pamatpakalpojumu un tīklu darbības apdraudējumu no attiecīgo uzņēmumu puses sociālo lēmumu par to aktīvu stratēģiskas nozīmes elementu piesaistes pārveidošanu vai mainīšanu dēļ.
            Tiesas vērtējums
            64. No lietas materiāliem izriet un tiesas sēdē tika apstiprināts, ka vienīgais mērķis, kuru ņemot vērā ir jāizvērtē, vai brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi, kurus rada Likuma 3631/2008 11. pantā paredzētā iepriekšējas atļaujas sistēma un ex post  kontroles mehānisms, ir attaisnoti, ir nodrošināt noteiktu tādu pamatpakalpojumu un tīklu darbības nepārtrauktību, kas tiek uzskatīti par vajadzīgiem valsts saimnieciskajai un sociālajai dzīvei, it īpaši vajadzīgā valsts energoapgāde un ūdens apgāde, telekomunikāciju pakalpojumu sniegšana, kā arī valsts divu lielāko ostu pārvaldīšana.
            65. Šādos apstākļos ir jāatgādina, ka uzņēmumu, kas veic darbības un sniedz sabiedriskus pakalpojumus naftas, telekomunikāciju un enerģētikas nozarē, gadījumā Tiesa nosprieda, ka mērķis nodrošināt šādu preču piegādes drošību vai šādu pakalpojumu sniegšanu krīzes gadījumā attiecīgās dalībvalsts teritorijā var tikt uzskatīts par sabiedriskās drošības iemeslu un tādēļ ar to ir iespējams attaisnot kapitāla brīvas aprites šķērsli (iepriekš minētais 2003. gada 13. maija spriedums lietā Komisija/Spānija, 71. punkts).
            66. Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka ar mērķi aizsargāt vispārējās intereses, kas saistītas ar sabiedrisko kārtību, sabiedrisko drošību un sabiedrības veselību, ir iespējams attaisnot noteiktus pamatbrīvību īstenošanas ierobežojumus (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
            67. Tomēr attiecībā uz mērķi, kas saistīts ar energoapgādes drošību, Tiesa ir atgādinājusi, ka atsaukties uz to var tikai tādu reālu un pietiekami nopietnu apdraudējumu gadījumā, kas ietekmē sabiedrības pamata intereses (iepriekš minētais 2008. gada 17. jūlija spriedums lietā Komisija/Spānija, 47. punkts).
            68. Pirmkārt, runājot tieši par iepriekšējas atļaujas sistēmu, šāda veida pasākums nav atzīstams par atbilstošu minētā mērķa sasniegšanai, nedz arī ar to samērīgs.
            69. Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka tikai līdzdalības, kas pārsniedz 10 % no tāda uzņēmuma pamatkapitāla, kurš darbojas enerģētikas nozarē, iegūšana vai jebkura cita iegūšana, kas sniedz ievērojamu ietekmi uz šo sabiedrību, principā pati par sevi nevar tikt uzskatīta par reālu un pietiekami nopietnu apdraudējumu apgādes drošībai (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
            70. Tomēr attiecīgā sistēma rada sekas, pat pirms sabiedrība pieņem lēmumu, proti, nenosakot pat iespējamu apgādes drošības apdraudējuma risku (iepriekš minētais 2008. gada 14. februāra spriedums lietā Komisija/Spānija, 50. punkts).
            71. Turklāt atļaujas izsniegšanas brīdī nav droši zināms, ka var identificēt un ņemt vērā visus reālo un pietiekami nopietno draudu energoapgādes drošībai gadījumus (iepriekš minētais 2008. gada 17. jūlija spriedums lietā Komisija/Spānija, 53. punkts).
            72. Savukārt balsstiesību izmantošanas ierobežojumi, attiecīgajā gadījumā pat atteikums atzīt šīs tiesības, kura gadījumā iedarbojas Likuma 3631/2008 11. panta 1. punktā paredzētais mehānisms, ir piemērojami visiem lēmumiem, kuri ir jāpieņem ar akcionāru balsojumu, nevis tikai tiem, kuri konkrētajā gadījumā var apdraudēt likumā uzrādīto mērķi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2008. gada 14. februāra spriedumu lietā Komisija/Spānija, 47. punkts).
            73. Attiecībā uz iepriekšējas atļaujas sistēmas samērīguma vērtējumu Tiesa jau ir nospriedusi, ka šāda sistēma nav samērīga, jo noteikto mērķi, proti, energoapgādes drošību, varētu sasniegt, nosakot pozitīvus pienākumus attiecīgās nozares uzņēmumiem un tātad mazāk apdraudot kapitāla brīvu apriti (iepriekš minētais 2008. gada 14. februāra spriedums lietā Komisija/Spānija, 47. punkts).
            74. Šai lietai analoģiskos apstākļos Tiesa nosprieda, ka, ja attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā šādu kritēriju definīcija nav izsmeļoša, tas nozīmē, ka iestādēm paliek liela novērtējuma brīvība, kuru tiesām ir grūti kontrolēt (iepriekš minētais 2008. gada 14. februāra spriedums lietā Komisija/Spānija, 52. punkts).
            75. Neskaidrība attiecībā uz apstākļiem, kuros šīs tiesības var tikt izmantotas, piešķir diskrecionāru raksturu šīm tiesībām saistībā ar valsts iestāžu novērtējuma brīvību to izmantošanai. Tāda novērtējuma brīvība ir nesamērīga attiecībā uz izvirzītajiem mērķiem (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 52. punkts).
            76. Šajā gadījumā iestāžu tiesību īstenošanai, lai apmierinātu vai noraidītu daļu attiecīgajās akciju sabiedrībās iegūšanas lūgumu, piemērojamie kritēriji Likuma 3631/2008 11. panta 2. punktā ir skaidri uzskaitīti “piemēram”.
            77. Nedz Likuma 3631/2008 11. panta 2. punktā ietvertā vispārīgā atsauce uz “vispārējo interešu kritērijiem, kas ļauj nodrošināt sniegto pakalpojumu un tīklu darbības nepārtrauktību”, nedz deviņi tajā tikai kā piemēri uzskaitītie vērtēšanas kritēriji, kuri galvenokārt attiecas uz tāda stratēģiskas nozīmes partnera izvēli, kurš piedāvā labākās garantijas, lai ilgstoši nodrošinātu pakalpojumu [sniegšanas] un tīklu [darbības] nepārtrauktību, neļauj noteikt konkrētos un objektīvos apstākļus, kādos var izmantot tiesības iebilst pret līdzdalības iegūšanu.
            78. Turklāt noteikumi, kuros ir paredzēti iemesli, kādēļ iestādes ir tiesīgas nepiešķirt atļauju līdzdalības iegūšanai stratēģiskas nozīmes akciju sabiedrībās, ir formulēti vispārīgi un neprecīzi, neļaujot ieinteresētajām personām skaidri nošķirt dažādos gadījumus, kuros minēto atļauju var nepiešķirt. Tā it īpaši ir šāda formulējuma gadījumā: “vispārējo interešu kritērijiem, kas ļauj nodrošināt sniegto pakalpojumu un tīklu darbības nepārtrauktību”. Turklāt Likumā 3631/2008 uzskaitītie deviņi vērtēšanas kritēriji neattiecas uz reālu un pietiekami nopietnu draudu apgādes drošībai gadījumiem un tādēļ nav uzskatāmi par tieši saistītiem ar noteikto mērķi.
            79. Līdz ar to šādas iepriekšējas atļaujas sistēmas ietvaros pārvaldei tiek piešķirta rīcības brīvība, kuru ir grūti pakļaut tiesas kontrolei un kura ietver diskriminācijas risku.
            80. Otrkārt, attiecībā uz tādu ex post  kontroles mehānismu, kas piemērojams noteiktiem lēmumiem, kurus pieņem attiecīgās stratēģiskas nozīmes akciju sabiedrības, kā Likuma 3631/2008 11. panta 3. punktā paredzētie Grieķijas Republika apgalvo, ka tas esot pieļaujams, jo tas ir līdzīgs attiecīgajai sistēmai iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Beļģija, attiecībā uz kuru Tiesa nosprieda, ka tas ir attaisnots ar energoapgādes drošības garantijas mērķi krīzes gadījumos.
            81. Tiesa norādīja, ka no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Beļģija 49.–52. punkta izriet, ka attiecīgajai valsts sistēmai bija raksturīgs tas, ka tajā bija konkrēti uzskaitīti attiecīgie stratēģiskas nozīmes aktīvi, kā arī pārvaldes lēmumi, kas attiecīgajos gadījumos varēja tikt apstrīdēti. Visbeidzot pārvaldes iestādes varēja iejaukties tikai gadījumos, kuros tika apdraudēti enerģētikas politikas mērķi. Jebkurš šajā saistībā pieņemtais lēmums bija oficiāli jāpamato, un tas bija pakļauts efektīvai tiesas kontrolei (iepriekš minētais 2003. gada 13. maija spriedums lietā Komisija/Spānija, 78. punkts).
            82. Tomēr attiecīgais mehānisms šajā lietā – tāpat kā Tiesas iepriekš minētajā 2003. gada 13. maija spriedumā lietā Komisija/Spānija un iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija izvērtētie mehānismi – nav attaisnots ar kritērijiem, kas izriet no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Beļģija, pat ja tam ir ex post raksturs un tādēļ tas ir mazāk ierobežojošs nekā ex ante mehānisms.
            83. Proti, vispirms attiecībā uz Likuma 3631/2008 11. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā uzskaitītajiem lēmumiem Tiesa jau ir nospriedusi, ka atšķirībā no attiecīgajiem lēmumiem iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Beļģija (50. punkts) šādi lēmumi nav uzskatāmi par konkrētiem pārvaldes lēmumiem, bet gan par noteicošiem lēmumiem uzņēmuma dzīvē (iepriekš minētais 2003. gada 13. maija spriedums lietā Komisija/Spānija, 79. punkts).
            84. Turklāt precizējumu minētā 3. punkta b) un c) apakšpunktā, atbilstoši kuram tie attiecas uz lēmumiem, ciktāl tie “var apdraudēt pakalpojumu sniegšanu stratēģiskas nozīmes nozarēs” vai ciktāl tie attiecas uz “iepriekš minēto uzņēmumu aktīvu stratēģiskas nozīmes elementu piesaisti un pamata tīkliem un infrastruktūrām, kas vajadzīgas valsts saimnieciskajai un sociālajai dzīvei un drošībai”, ir grūti uzskatīt par attiecīgo stratēģiskas nozīmes aktīvu konkrētu uzskaitījumu.
            85. Visbeidzot, pat ja Likuma 3631/2008 11. panta 3. punkts būtu jāsaprot – kā apgalvo Grieķijas Republika – tādējādi, ka tajā paredzētās tiesības izvirzīt iebildumus var tikt izmantotas tikai, lai nodrošinātu sniegto pakalpojumu un tīklu darbības nepārtrauktību, tomēr, tā kā nav precizēti konkrētie apstākļi, kuros var tikt izmantotas šīs tiesības, ieguldītāji nevar zināt, kad tas var tikt piemērots.
            86. Tādējādi, kā apgalvo Komisija, var būt daudz apstākļu, kuros var tikt izmantotas tiesības izvirzīt iebildumus, tie nav noteikti un nav nosakāmi un saistībā ar tiem valsts iestādēm ir atstāta pārāk liela novērtējuma brīvība.
            87. Līdz ar to ir jāsecina, ka, paredzot noteikumus Likuma 3631/2008 11. panta 1. punktā, lasot kopā ar 11. panta 2. punktu, un tā 11. panta 3. punktā, Grieķijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā par uzņēmējdarbības brīvību paredzētos pienākumus.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            88. Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Grieķijas Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
            1) paredzot noteikumus Likuma 3631/2008 par valsts sociālās kohēzijas fondu izveidi 11. panta 1. punktā, lasot kopā ar 11. panta 2. punktu, un tā 11. panta 3. punktā, Grieķijas Republika nav izpildījusi EKL 43. pantā par uzņēmējdarbības brīvību paredzētos pienākumus;
            2) Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2015. gada 6. oktobrī.#Český telekomunikační úřad pret T-Mobile Czech Republic a.s. un Vodafone Czech Republic a.s.#Nejvyšší správní soud lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) – Universālā pakalpojuma saistību izmaksu aprēķināšana – Pašu kapitāla rentabilitātes koeficienta ņemšana vērā – Tieša iedarbība – Piemērošana laikā.#Lieta C-508/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2015. gada 6. oktobrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Direktīva 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) — Universālā pakalpojuma saistību izmaksu aprēķināšana — Pašu kapitāla rentabilitātes koeficienta ņemšana vērā — Tieša iedarbība — Piemērošana laikā”
      Lieta C‑508/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Augstākā administratīvā tiesa (Nejvyšší správní soud, Čehijas Republika) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 23. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 13. novembrī, tiesvedībā

            Český telekomunikační úřad

      pret

            T-Mobile Czech Republic a.s. ,

            Vodafone Czech Republic a.s. ,

      piedaloties

            O2 Czech Republic a.s
         . , agrāk Telefónica Czech Republic a.s.,

            UPC Česká republika s.r.o.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši K. Vajda [C. Vajda], A. Ross [A. Rosas] (referents), E. Juhāss [E. Juhász] un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      – Český telekomunikační úřad vārdā – J. Novák, advokát,
      – T-Mobile Czech Republic a.s. vārdā – P. Hromek un D. Schmied, advokáti,
      – O2 Czech Republic a.s., agrāk Telefónica Czech Republic a.s., vārdā – M. Krejčík,
      – Čehijas valdības vārdā – M. Smolek, J. Vláčil un T. Müller, pārstāvji,
      – Lietuvas valdības vārdā – D. Kriaučiūnas un R. Dzikovič, pārstāvji,
      – Eiropas Komisijas vārdā – P. Němečková un L. Nicolae, pārstāves,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 51. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 13. nod., 29. sēj., 367. lpp.) 12. un 13. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Český telekomunikační úrad (Čehijas Telekomunikāciju biroju) [no vienas puses] un T‑Mobile Czech Republic a.s. (turpmāk tekstā – “T‑Mobile Czech Republic”) un Vodafone Czech Republic a.s. [no otras puses] jautājumā par Čehijas Telekomunikāciju biroja 2011. gada 23. februāra lēmumu, ar kuru šis birojs noteica summu zaudējumiem saistībā ar universālā pakalpojuma sniegšanu 2004. gadā, kas tika nodarīti Telefónica Czech Republic a.s. (turpmāk tekstā – “Telefónica Czech Republic”), kura vēlāk kļuva par O2 Czech Republic a.s. (turpmāk tekstā – “O2 Czech Republic”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”), 2. pantā ir paredzēts, ka Pamatlīgumi un akti, ko iestādes un Eiropas Centrālā banka pieņēmusi pirms pievienošanās, no pievienošanās dienas ir saistoši jaunajām dalībvalstīm un piemērojami tajās atbilstīgi minētajos Līgumos un šajā Aktā paredzētajiem nosacījumiem.

               4

               Direktīvas 2002/22 preambulas 4. apsvērumā ir noteikts, ka “Universālā pakalpojuma nodrošināšana (tas ir, noteikta pakalpojumu minimālā kopuma sniegšana visiem lietotājiem par pieejamu cenu) var iekļaut dažu pakalpojumu sniegšanu dažiem lietotājiem par cenām, kas atšķiras no cenām parastos tirgus apstākļos. Tomēr kompensācija uzņēmumiem, kas izraudzīti šādu pakalpojumu sniegšanai šādos apstākļos, nedrīkst izkropļot konkurenci ar noteikumu, ka izraudzītajiem uzņēmumiem kompensāciju piešķir par konkrētajām neto izmaksām, un ar noteikumu, ka neto izmaksu apgrūtinājumu atmaksā neitrālā veidā attiecībā uz konkurenci”.

               5

               Minētās direktīvas preambulas 18. apsvērumā ir noteikts:
               “Dalībvalstīm vajadzības gadījumā būtu jāizveido mehānismi universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu finansēšanai gadījumos, kad tiek parādīts, ka saistības var pildīt tikai ar zaudējumiem vai ar neto izmaksām, kas neatbilst parastiem tirdzniecības standartiem. Ir svarīgi nodrošināt to, ka universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas tiek pienācīgi aprēķinātas un ka finansēšana tiek veikta ar minimālu tirgus kropļošanu un kaitējumu uzņēmumiem, un tā atbilst Līguma 87. un 88. panta noteikumiem.”

               6

               Direktīvas 2002/22 3. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis nosaka visefektīvāko un piemērotāko pieeju, lai nodrošinātu universālā pakalpojuma ieviešanu, ievērojot objektivitātes, pārskatāmības, nediskriminācijas un samērīguma principus. Dalībvalstis cenšas samazināt tirgus izkropļošanu, jo īpaši pakalpojumu nodrošināšanu par cenām vai saskaņā ar citiem noteikumiem un nosacījumiem, kas atšķiras no parastiem komerciāliem nosacījumiem, aizsargājot sabiedrības intereses.”

               7

               Šīs pašas direktīvas 12. panta ar nosaukumu “Universālā pakalpojuma saistību izmaksas [izmaksu aprēķināšana]” 1. punktā ir noteikts:
               “Ja valsts pārvaldes iestādes uzskata, ka universālā pakalpojuma sniegšana, kā noteikts 3. līdz 10. pantā, var radīt negodīgu apgrūtinājumu uzņēmumiem, kas izraudzīti sniegt universālo pakalpojumu, tās var aprēķināt šī pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas.
               Šim nolūkam valsts pārvaldes iestādes:

                        a)

                        aprēķina universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, ņemot vērā jebkuras tirgus priekšrocības, kādas ir uzņēmumam, kas izraudzīts sniegt universālo pakalpojumu, saskaņā ar IV pielikuma A daļu; vai

                        b)

                        izmanto tā universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas, kas noteikts ar izraudzīšanās mehānisma palīdzību, saskaņā ar 8. panta 2. punktu.”

               8

               Direktīvas 2002/22 13. panta ar nosaukumu “Universālā pakalpojuma saistību finansēšana” 1. punktā ir noteikts:
               “Ja, pamatojoties uz 12. pantā minēto neto izmaksu aprēķinu, valsts pārvaldes iestādes atklāj, ka uzņēmums ir pakļauts negodīgam apgrūtinājumam, dalībvalstis pēc izraudzītā uzņēmuma pieprasījuma izlemj:

                        a)

                        ieviest mehānismu, lai kompensētu šim uzņēmumam noteiktās neto izmaksas saskaņā ar caurskatāmiem noteikumiem no valsts finansējuma; un/vai

                        b)

                        sadalīt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas starp elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniedzējiem.”

               9

               Minētās direktīvas IV pielikuma A daļas otrajā daļā ir aprakstīta kārtība, kādā jāaprēķina universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas:
               “Valsts pārvaldes [regulatīvajām] iestādēm jāizskata visi līdzekļi, lai nodrošinātu atbilstīgus stimulus, lai uzņēmumi (izraudzītie vai neizraudzītie) veiktu [pildītu] universālā pakalpojuma saistības par efektīvām izmaksām [rentabli]. Veicot aprēķināšanu, universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas aprēķina kā starpību starp izraudzītā uzņēmuma ar universālā pakalpojuma saistībām un izraudzītā uzņēmuma bez universālā pakalpojuma saistībām neto izmaksām. To piemēro neatkarīgi no tā, vai tīkls kādā konkrētā dalībvalstī ir pilnībā attīstīts vai joprojām attīstās un paplašinās. Pienācīga uzmanība ir jāpievērš pareizai to izmaksu izvērtēšanai, no kurām izraudzītais uzņēmums izvēlētos izvairīties, ja tam nebūtu universālā pakalpojuma saistības. Neto izmaksu aprēķināšanā būtu jāizvērtē universālā pakalpojuma operatora ieguvumi, ieskaitot netiešos ieguvumus.”

               10

               Komisijas 2011. gada 20. decembra Lēmuma 2012/21/ES par Līguma par Eiropas Savienības darbību 106. panta 2. punkta piemērošanu valsts atbalstam attiecībā uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem dažiem uzņēmumiem, kuriem uzticēts sniegt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (OV 2012, L 7, 3. lpp.), 5. panta 5. punktā ir paredzēts:
               “Šajā lēmumā “saprātīga [samērīga] peļņa” nozīmē kapitāla rentabilitātes koeficientu, kas būtu vajadzīgs tipiskam uzņēmumam, apsverot pakalpojuma ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi sniegšanu visā pilnvarojuma periodā, ņemot vērā riska līmeni. “Kapitāla rentabilitātes koeficients” nozīmē iekšējo peļņas normu, ko uzņēmums gūst par savu ieguldīto kapitālu pilnvarojuma periodā. Riska līmenis ir atkarīgs no attiecīgās nozares, pakalpojuma veida un kompensācijas īpašībām.”

               11

               Komisijas paziņojuma par Eiropas Savienības atbalsta noteikumu piemērošanu kompensācijai, kas piešķirta par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniegšanu (OV 2012, C 8, 4. lpp.), 61. punktā cita starpā ir paredzēts:
               “Ar saprātīgu [samērīgu] peļņu jāsaprot kapitāla rentabilitātes koeficients [..], kāds visu pilnvarojuma periodu būtu vajadzīgs tipiskam uzņēmumam, kas apsver vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma sniegšanu, ņemot vērā riska pakāpi. Riska pakāpe ir atkarīga no attiecīgās nozares, pakalpojuma veida un kompensācijas sistēmas raksturīgajām iezīmēm. Šis koeficients pēc iespējas būtu jānosaka, atsaucoties uz pašu kapitāla atdevi, kāda konkurences apstākļos (piemēram, līgumi tiek piešķirti konkursa kārtībā) tiek gūta attiecībā uz līdzīgiem sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas līgumu veidiem. Nozarēs, kurās nav uzņēmumu, kas pielīdzināmi uzņēmumam, kuram uzticēta VTNP sniegšana, var izdarīt atsauci uz līdzīgiem uzņēmumiem citās dalībvalstīs vai vajadzības gadījumā citās nozarēs ar nosacījumu, ka tiek ņemtas vērā katras attiecīgās nozares raksturīgās iezīmes.”

               12

               Atbilstoši zemsvītras piezīmei pie minētā 61. punkta “kapitāla rentabilitātes koeficients šeit tiek definēts kā iekšējās peļņas norma, ko uzņēmums projekta darbības laikā gūst no kapitāla, ko uzņēmums ieguldījis, t.i., iekšējās peļņas norma attiecībā pret naudas plūsmu saistībā ar līgumu”.

         Čehijas tiesības

               13

               Universālā pakalpojuma sniegšana un tā sniegšanas izmaksas 2004. gadā tika regulētas ar Likumu Nr. 151/2000 par telekomunikācijām un ar ko groza citus likumus, tā redakcijā, kāda bija spēkā 2004. gadā (turpmāk tekstā – “Telekomunikāciju likums”). Šī likuma 31. pantā ar nosaukumu “Pierādāmi zaudējumi” ir paredzēts:
               “(1)   Universālā pakalpojuma sniedzējam ir tiesības uz pierādāmu zaudējumu atlīdzību.
               (2)   Ar pierādāmiem zaudējumiem saprot atšķirību starp ekonomiski pamatotām izmaksām, tostarp saprātīgu [samērīgu] peļņu, kādas rodas telekomunikāciju licences īpašniekam, pildot pakalpojuma ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi sniegšanas pienākumu, un kādi nerastos šī pienākuma neesamības gadījumā, un ieņēmumiem, kādus telekomunikāciju licences īpašnieks gūst no pakalpojuma ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi sniegšanas pienākuma izpildes.
               (3)   Ja telekomunikāciju licences īpašnieks papildus universālajam pakalpojumam sniedz arī citus telekomunikāciju pakalpojumus vai veic citas darbības, viņam ir pienākums atsevišķi iegrāmatot izdevumus un ieņēmumus saistībā ar šī universālā pakalpojuma ietvaros sniegtajiem pakalpojumiem.
               (4)   Pierādāmu zaudējumu aprēķināšanas metode, pierādāmo zaudējumu pamatošanai nepieciešamie dokumenti un samērīgas peļņas noteikšana tiek paredzēta īstenošanas noteikumos.”

               14

               Pēc Likuma par telekomunikācijām tika pieņemts Transporta un komunikāciju ministrijas Dekrēts Nr. 235/2001, kas paredz detalizētus noteikumus pierādāmu zaudējumu, kas radušies no universālu pakalpojumu sniegšanas, ko veic telekomunikāciju licenču īpašnieks, aprēķināšanai un kompensēšanai. Šī dekrēta 2. pantā ar nosaukumu “Pierādāmu zaudējumu aprēķināšanas metode” ir paredzēts:
               “(1)   Universālā pakalpojuma sniedzējs pierādāmus zaudējumus aprēķina, no ieņēmumiem saistībā ar neizdevīgu pakalpojumu sniegšanu atskaitot ar šo pakalpojumu sniegšanu saistītos ekonomiski pamatotos izdevumus un samērīgu peļņu. Universālā pakalpojuma sniedzējam pierādāmo zaudējumu aprēķins ir jāiesniedz uz Čehijas Telekomunikāciju biroja veidlapas.
               (2)   Lai novērtētu izmaksu ekonomiski pamatoto raksturu, universālā pakalpojuma sniedzējam ir jāiesniedz Čehijas Telekomunikāciju birojā atsevišķa grāmatvedības uzskaite par izdevumiem un ieņēmumiem saistībā ar universālā pakalpojuma ietvaros sniegtajiem pakalpojumiem saskaņā Likuma par [telekomunikācijām] 34. panta 2. punkta a) apakšpunktu katru kalendāro gadu līdz 31. maijam.”

               15

               Minētā dekrēta 3. pantā ar nosaukumu “Pierādāmu zaudējumu aprēķinu pamatošanai nepieciešamie dokumenti” ir noteikts:
               “(1)   Universālā pakalpojuma sniedzējs iesniedz Čehijas Telekomunikāciju birojam kopā ar pierādāmo zaudējumu aprēķinu par attiecīgo gadu:

                        a)

                        saskaņā ar īpašu tiesisko regulējumu sagatavotu grāmatvedības bilanci;

                        b)

                        ieņēmumu un izdevumu analītisku uzskaiti,

                        c)

                        rezultātus atsevišķai grāmatvedības uzskaitei par izdevumiem un ieņēmumiem, kas sagatavoti saskaņā ar Likuma [par telekomunikācijām] 34. panta 2. panta a) apakšpunktu un ekonomiski pamatotu izdevumu summas noteikšanas metodēm. Dati par neizdevīgiem pakalpojumiem ir jāsadala atkarībā no dažādiem izmaksu un ieņēmumu veidiem un saskaņā ar 1. pielikumā norādīto sistēmu,

                        d)

                        pārskatu par materiālo un nemateriālo aktīvu sadali nolietojuma profilos, izmantojot paātrinātās amortizācijas koeficientu un norādot pašu kapitāla, kāds tiek piešķirts šo aktīvu iegādei, klasifikācijas metodes,

                        e)

                        pārskatu par piešķirtajām atlaidēm pēc to veida.

                  (2)   Universālā pakalpojuma sniedzējs ļauj Čehijas Telekomunikāciju birojam pēc pieprasījuma pārbaudīt datus par pierādāmo zaudējumu aprēķinu, tostarp samērīgas peļņas aprēķinu, pamatojoties cita starpā uz tehnisku dokumentāciju, statistiku un oriģinālajiem grāmatvedības dokumentiem.
               (3)   Pierādāmo zaudējumu grāmatvedības uzskaite, universālā pakalpojuma sniedzēja nosūtītie dokumenti un pierādāmo zaudējumu aprēķina pārbaudei izmantotie dokumenti tiek glabāti Čehijas Telekomunikāciju birojā piecus gadus pēc attiecīgā gada beigām.”

               16

               Minētā dekrēta 4. pantā ar nosaukumu “Samērīgas peļņas noteikšana” ir noteikts:
               “Pierādāmu zaudējumu iegrāmatošanas nolūkā samērīga peļņa tiek noteikta, ņemot vērā bilances vērtību pamatkapitālam, ko universālā pakalpojuma sniedzējs ir piešķīris materiālu un nemateriālu aktīvu, kuri ir jāizmanto neizdevīgu pakalpojumu sniegšanai, iegādei. Universālā pakalpojuma sniedzējs aprēķina samērīgo peļņu saskaņā ar 3. pielikumā norādīto metodi.”

               17

               Transporta un komunikāciju ministrijas Dekrēta Nr. 235/2001 3. pielikumā ar nosaukumu “Samērīgas peļņas aprēķināšana” ir noteikts:

                        “1.

                        Universālā pakalpojuma sniedzējs aprēķina samērīgu peļņu saskaņā ar šādu formulu:
                        BR = 0,145 x PKBV [Pamatkapitāla bilances vērtība],
                        kur:
                        SP = Samērīga peļņa
                        PKBV – pamatkapitāla bilances vērtība, kāda tiek piešķirta materiāla un nemateriāla īpašuma, kas kalpo neizdevīgu pakalpojumu sniegšanai, ilgtermiņa iegādei.”

                        2.

                        Pamatkapitāla bilances vērtība tiek noteikta saskaņā ar grāmatvedības noteikumiem.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               18

               2010. gada 27. septembrī Čehijas Telekomunikāciju birojs pieņēma lēmumu, ar kuru apstiprināja summu zaudējumiem, par ko paziņoja Telefónica Czech Republic pēc universālā pakalpojuma sniegšanas 2004. gadā. Lai aprēķinātu šos zaudējumus, pakalpojumu sniedzēja samērīgā peļņa tika iekļauta universālā pakalpojuma neto izmaksu vērtībā saskaņā ar valsts tiesībām, kādas bija spēkā līdz 2005. gada 30. aprīlim. Administratīvā sūdzības izskatīšanas procedūrā Čehijas Telekomunikāciju birojs apstiprināja šo lēmumu ar 2011. gada 23. februāra lēmumu.

               19

                  T-Mobile Czech Republic un Vodafone Czech Republic a.s. cēla par šo lēmumu administratīvas prasības Prāgas pašvaldības tiesā (Městský soud v Praze), kura atcēla minēto lēmumu, atzīstot to par nelikumīgu Direktīvas 2002/22 pārkāpuma dēļ.

               20

               Prāgas pašvaldības tiesa uzskatīja, ka ar Likuma par Telekomunikācijām 31. pantu tika pārkāpts šīs direktīvas 12. un 13. pants, jo Čehijas tiesības paredzēja zaudējumu summas noteikšanu un pierādāmo zaudējumu noteikšanas un aprēķināšanas metodi, kas atšķīrās no minētajā direktīvā paredzētā. Tāpēc Čehijas Telekomunikāciju birojs, piemērojot valsts tiesības, rīkojās kļūdaini, kad ņēma vērā jebkādus zaudējumus, kaut arī saskaņā ar Direktīvu 2002/22 vērā bija jāņem vienīgi “nepierādīti” zaudējumi, kā to precizēja Tiesa spriedumā Komisija/Beļģija (C‑222/08, EU:C:2010:583, 35., 37., 42. un 43. punkts). Turklāt saskaņā ar valsts tiesībām, nosakot zaudējumu summu, nedrīkstēja ņemt vērā no universālā pakalpojuma sniegšanas gūto nemateriālo peļņu.

               21

               Prāgas pašvaldības tiesa uzskatīja, ka bija izpildīti Direktīvas 2002/22 tiešās piemērojamības nosacījumi, jo šajā direktīvā paredzētā norma bija skaidra un bez nosacījumiem, pat ja neskaidrā juridiskā termina “nepierādīti zaudējumi” saturs ir jāprecizē administratīvai iestādei vai tiesai. Čehijas tiesību interpretācija, kas atbilstu Direktīvai 2002/22, nebija iespējama, jo Čehijas tiesību sistēma aizliedz Čehijas Telekomunikāciju birojam atteikties ņemt vērā savā lēmumā samērīgas peļņas iekļaušanu universālā pakalpojuma neto izmaksu summā.

               22

               Prāgas pašvaldības tiesa atzina, ka šīs direktīvas tiešā iedarbība nedrīkst kaitēt indivīdam, un tā klasificēja Telefónica Czech Republic, kurā Čehijas valstij piederēja 51,1 % akciju, par “valsts uzņēmumu”, kas atrodas valsts kontrolē un līdz ar to ir pakļauts šīs direktīvas tiešai iedarbībai, atzīstot, ka no laika aspekta Direktīva 2002/22 bija piemērojama visu kalendāro 2004. gadu un līdz ar to arī laikposmu pirms Čehijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai 2004. gada 1. maijā, kad tika sniegts universālais pakalpojums.

               23

               Čehijas Telekomunikāciju birojs par Prāgas pašvaldības tiesas spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Augstākajā administratīvajā tiesā.

               24

               Runājot par jautājumu par to, vai Direktīvas 2002/22 izpratnē ir iespējams universālā pakalpojuma saistību neto izmaksās iekļaut arī valsts tiesībās paredzēto samērīgo peļņu, Augstākā administratīvā tiesa, pamatojoties uz gramatisko interpretāciju, uzskata, ka peļņa, kas ir vai nav samērīga, nedrīkst tikt uzskatīta par izmaksu daļu, uz ko attiecas universālā pakalpojuma saistību “neto izmaksu” jēdziens, kā tas ir atzīts un paredzēts šajā direktīvā. Tomēr nedrīkst ignorēt iespēju, ka neto izmaksas minētās direktīvas izpratnē var ietvert arī universālā pakalpojuma sniedzēja ar “pašu kapitālu” saistītās daļējās izmaksas, proti, izmaksas, kuras pietiekami atbilstošā veidā valsts tiesiskajā regulējumā tika ietvertas “samērīgas peļņas” jēdzienā. Līdz ar to Augstākā administratīvā tiesa uzskata par nepieciešamu jautāt Tiesai, vai Direktīvas 2002/22 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka universālā pakalpojuma sniegšanas “neto izmaksu” mehānisms nepieļauj, ka aprēķinātā neto izmaksu summā tiek ietverta arī šī pakalpojuma sniedzēja “samērīgā peļņa”, pat ja tā ir izteikta kapitāla ieguldījumu izmaksu veidā 14,5 % apmērā no pamatkapitāla bilances vērtības.

               25

               Šādos apstākļos Augstākā administratīvā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Direktīvas 2002/22] 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tur ietvertais jēdziens “neto izmaksas” saistībā ar šī pakalpojuma sniegšanu liedz pakalpojuma sniedzēja gūto “samērīgo peļņu” iekļaut konstatēto neto izmaksu summā?

                        2)

                        Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai šīm direktīvas normām (12. un 13. pantam) ir tieša iedarbība?

                        3)

                        Ja Direktīvas 2002/22 12. un 13. pantam ir tieša iedarbība, vai uz šo tiešo iedarbību var atsaukties attiecībā pret komercsabiedrību, kurā dalībvalstij pieder (atrodas tās kontrolē) 51 % šīs sabiedrības akciju – šajā gadījumā attiecībā pret O2 Czech Republic (vai to var uzskatīt par “valsts uzņēmumu”)?

                        4)

                        Ja atbildes uz pirmo līdz trešo jautājumu ir apstiprinošas, vai Direktīvu 2002/22 var piemērot arī [tiesiskajām] attiecībām, kas radušās laikposmā pirms Čehijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai (no 2004. gada 1. janvāra līdz 30. aprīlim)?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               26

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2002/22 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas ietver šī pakalpojuma sniedzēja gūto “samērīgo peļņu”.

               27

               Uzskatot, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi neattiecas uz pamatlietā apskatāmo galveno jautājumu, T-Mobile Czech Republic un O2 Czech Republic piedāvā uzdot Tiesai vairākus jaunus jautājumus, kuri cita starpā attiecas uz to pozīciju noteikšanu, kuras var tikt iekļautas universālā pakalpojuma saistību neto izmaksās, kā arī uz uzņēmumam, kurš ir izvēlēts universālā pakalpojuma sniegšanai, radušos “nepierādīto izdevumu” noteikšanu.

               28

               Atbilstoši LESD 267. pantam valsts tiesai, nevis pamatlietas dalībniekiem ir jāvēršas Tiesā. Līdz ar to iespēja formulēt Tiesai uzdodamos jautājumus ir sniegta tikai valsts tiesai, un lietas dalībnieki nevar mainīt to saturu (skat. cita starpā spriedumu Singer, 44/65, EU:C:1965:122, 1198. lpp., un spriedumu Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, 46. punkts).

               29

               Turklāt, ja tiktu izpildīti lūgumi grozīt lietas dalībnieku pamatlietā uzdotos jautājumus, tad tas būtu pretrunā uzdevumam, kas Tiesai noteikts LESD 267. pantā, kā arī Tiesas pienākumam dalībvalstu valdībām un ieinteresētajām personām nodrošināt iespēju iesniegt apsvērumus atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantam, ņemot vērā, ka saskaņā ar šo normu tikai iesniedzējtiesu lēmumi tiek paziņoti ieinteresētajām personām (skat. cita starpā spriedumu Phytheron International, C‑352/95, EU:C:1997:170, 14. punkts, un spriedumu Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, 47. punkts).

               30

               Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma – kas tika paziņots visām Tiesas statūtu 23. pantā minētajām ieinteresētajām personām – izriet, ka Augstākā administratīvā tiesa vaicā Tiesai par pašu kapitāla, ko izraudzītais uzņēmums ir ieguldījis, lai sniegtu universālu pakalpojumu, rentabilitātes koeficienta ņemšanu vērā, lai noteiktu universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu summu, jo tā vēlas iegūt informāciju, kas tai ļautu atzīt, vai šī pašu kapitāla rentabilitāte var tikt ņemta vērā gadījumā, kad tā ir 14,5 % apmērā no šī uzņēmuma ieguldītā pamatkapitāla bilances vērtības.

               31

               Turpretim iesniedzēja neuzsvēra nepieciešamību atbildēt uz citiem jautājumiem par to pozīciju noteikšanu, kas var tikt iekļautas universālā pakalpojuma saistību neto izmaksās vai “nepierādītos izdevumos”, kas radušies uzņēmumam, kurš ir izraudzīts universālā pakalpojuma sniegšanai.

               32

               Līdz ar to uz iesniedzējtiesas uzdoto pirmo jautājumu ir jāatbild, neesot nepieciešamībai atbildēt arī uz jaunajiem T‑Mobile Czech Republic un O2 Czech Republic uzdotajiem jautājumiem.

               33

               Saskaņā ar Direktīvas 2002/22 12. un 13. pantu, lai noteiktu summu iespējamajai kompensācijai, kāda pienākas uzņēmumam, kas ir izraudzīts universālā pakalpojuma sniegšanai, vispirms ir jāaprēķina universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, kādas radušās izraudzītajam uzņēmumam kā pakalpojumu sniedzējam, un pēc tam, kad valsts pārvaldes iestādes konstatē, ka uzņēmumam ir bijušas nepierādītas izmaksas, šīs iestādes nolemj izveidot mehānismu, lai minētajam uzņēmumam kompensētu neto izmaksas, kādas tas ir aprēķinājis, un/vai sadalīt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas starp tīkla un elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem.

               34

               Saskaņā ar Direktīvas 2002/22 IV pielikuma A daļas otro daļu neto izmaksas atbilst atšķirībai starp neto izmaksām, kādas izraudzītajam uzņēmumam rodas, sniedzot universālo pakalpojumu, un tām, kas rodas, kad šis uzņēmums darbojas, nesniedzot universālo pakalpojumu. Šī aprēķina nolūkā, un kā to atzina visas ieinteresētās personas, kuras bija iesniegušas Tiesai apsvērumus, aizdevumu vai pašu kapitāla izmaksas ir jāņem vērā gadījumā, kad izraudzītajam uzņēmumam bija jāpaļaujas uz kapitālu, lai veiktu ieguldījumus, kas nepieciešami universālā pakalpojuma sniegšanai.

               35

               Šajā ziņā nav būtiski tas, ka šī izmaksu pozīcija attiecīgajā valsts tiesiskajā regulējumā ir norādīta zem nosaukuma “samērīga peļņa”, jo to faktiski veido izmaksas, kādas ir radušās universālā pakalpojuma sniedzējam.

               36

               Kaut arī Direktīvā 2002/22 nav ietverta neviena skaidra norāde attiecībā uz iespēju iekļaut pašu kapitāla izmaksas vai “samērīgu peļņu” neto izmaksu, kādas radušās universālā pakalpojuma sniedzējam uzņēmumam, aprēķinā, šīs direktīvas teleoloģiskā interpretācija tomēr ļauj izdarīt šādu secinājumu.

               37

               Direktīvas 2002/22 3. panta 2. punktā ir uzsvērta nepieciešamība nodrošināt universālā pakalpojuma sniegšanu, izmantojot visefektīvāko pieeju un maksimāli samazinot tirgus izkropļošanu. Kā tas ir izklāstīts šīs direktīvas preambulas 4. apsvērumā, universālā pakalpojuma nodrošināšana var ietvert noteiktu pakalpojumu sniegšanu noteiktiem gala patērētājiem par cenām, kas atšķiras no parastos tirgus apstākļos izmantojamām cenām. Šī iemesla dēļ Savienības likumdevējs ir paredzējis, kā tas izriet no šīs pašas direktīvas preambulas 18. apsvēruma, ka dalībvalstīm nepieciešamības gadījumā ir jāizveido mehānisms, kā finansēt neto izmaksas, kas saistītas ar universālā pakalpojuma sniegšanu gadījumos, kad tiek pierādīts, ka šīs saistības var tikt izpildītas vienīgi ar zaudējumiem vai ar neto izmaksām, kādas pārsniedz parastos tirdzniecības standartus (skat. spriedumu Base u.c., C‑389/08, EU:C:2010:584, 34. punkts).

               38

               Ieguldītā kapitāla izmaksas ir daļa no kopējām izmaksām, kādas ir radušās uzņēmumam, kas darbojas normālos tirdzniecības apstākļos. Tāpēc šīs izmaksas ir jāiekļauj arī neto izmaksu saistībā ar universālā pakalpojuma sniegšanu aprēķinā, lai ļautu uzņēmumam, kurš ir izraudzīts universālā pakalpojuma sniegšanai, atgūt radušās konkrētās neto izmaksas, neatkāpjoties no parastajiem tirdzniecības nosacījumiem vai neciešot zaudējumus.

               39

               Turklāt, kā tas izriet no Direktīvas 2002/22 preambulas 18. apsvēruma, iespējamajam finansējumam, kas tiek piešķirts, lai kompensētu neto izmaksas saistībā ar universālā pakalpojuma saistībām, ir jābūt saderīgam ar LESD 107. un 108. panta normām. Līdz ar to, kā to norādīja Eiropas Komisija, interpretējot jēdzienu “neto izmaksas” šīs direktīvas izpratnē, ir jāņem vērā normas par kompensācijas pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi sniegšanai novērtēšanu, pamatojoties uz LESD 107. pantu.

               40

               Šajā ziņā Tiesa jau ir atzinusi, ka kompensācija attiecībā uz [atbalsta] saņēmēju uzņēmumu sniegtajiem pakalpojumiem, lai pildītu sabiedrisko pakalpojumu saistības, nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams, lai segtu visas vai daļu no izmaksām, kas radušās šo saistību īstenošanas sakarā, ņemot vērā attiecīgos ieņēmumus un samērīgu peļņu par šo saistību izpildi (pēc analoģijas skat. spriedumu Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, 92. punkts).

               41

               Runājot par vērā ņemamo pašu kapitāla rentabilitātes novērtēšanas metodi, no Direktīvas 2002/22 preambulas 18. apsvēruma izriet, ka ir pareizi jāaprēķina no universālā pakalpojuma saistībām izrietošās neto izmaksas un ka jebkādai finansēšanai ir jānotiek ar minimālu tirgus kropļošanu un kaitējumu uzņēmumiem. Tādējādi kapitāla peļņai ir jābūt obligātai un samērīgai, tieši attiecināmai uz ieguldījumu, kāds veikts ar universālā pakalpojuma sniegšanu, un tās rezultātā nevar tikt piešķirta pārmērīgi liela kompensācija attiecīgajam pakalpojumu sniedzējam.

               42

               Kā norādīja Čehijas Telekomunikāciju birojs un Komisija, Komisijas Paziņojuma par Eiropas Savienības normu valsts atbalsta jomā piemērošanu kompensācijām, kādas tiek piešķirtas par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniegšanu, 61. punktā un Lēmuma 2012/21 5. panta 5. punktā ir sniegtas norādes par to, kā novērtēt “samērīgu peļņu”, kas atbilst kapitāla peļņas normai. Kaut arī šis paziņojums nav uzskatāms par saistošu tiesību aktu, tas tomēr var kalpot par iedvesmas avotu, interpretējot jēdzienu “neto izmaksas” Direktīvas 2002/22 izpratnē.

               43

               Saskaņā ar šī paša paziņojuma 61. punktu un Lēmuma 2012/21 5. panta 5. punktu ar “samērīgu peļņu” ir jāsaprot kapitāla peļņas norma, ko prasītu universālā pakalpojuma sniedzējam pielīdzināms uzņēmums, kurš, apzinoties riska līmeni, apsver iespēju sniegt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu visu pilnvarojuma laiku. Riska līmenis ir atkarīgs no attiecīgās nozares, pakalpojuma veida un kompensēšanas mehānisma raksturojuma. Šī [peļņas] norma ir definēta kā iekšējā peļņas norma, kādu uzņēmums gūst no kapitāla, ko tas ir ieguldījis pilnvarojuma laikā. Šī norma var tikt noteikta, par atsauci izmantojot salīdzināmus uzņēmumus.

               44

               Ņemot vērā šos dažādos elementus, valsts tiesai ir jāpārbauda, vai valsts tiesību aktos izmantotais ikgadējais rentabilitātes koeficients atbilst norādēm, kas ietvertas šī sprieduma 40.–43. punktā, gadījumā, kad tas ir definēts saskaņā ar vienotu likmi un 14,5 % apmērā no pašu kapitāla, ko ir ieguldījis uzņēmums, kurš ir izraudzīts universālā pakalpojuma sniegšanai, bilances vērtības.

               45

               Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2002/22 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz universālā pakalpojuma saistību neto izmaksās ietvert šī pakalpojuma sniedzēja “samērīgu peļņu”, kuru veido pašu kapitāla rentabilitātes koeficients, kāds būtu vajadzīgs universālā pakalpojuma sniedzējam pielīdzināmam uzņēmumam, kurš, ņemot vērā riska līmeni, apsver iespēju sniegt pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi visu pilnvarojuma periodu.

         Par otro un trešo jautājumu

               46

               Ciktāl iesniedzējtiesa pēc pārbaudes, kas tai ir jāveic saskaņā ar šī sprieduma 44. punktu, var konstatēt, ka attiecīgie valsts tiesību akti neatbilst norādēm, kas sniegtas atbildē uz pirmo jautājumu, ir jāatbild uz otro un trešo jautājumu, ar kuriem iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2002/22 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir tieša iedarbība, un apstiprinošas atbildes gadījumā, vai uz tiem var atsaukties, vēršoties pret komercsabiedrību, kurā dalībvalstij pieder 51 % akciju.

               47

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pati direktīva nevar radīt indivīdiem pienākumus, bet tikai tiesības. Līdz ar to indivīds pret dalībvalsti var atsaukties uz direktīvu tikai tad, ja runa ir par valsts pienākumu, kurš ir tieši saistīts ar cita atbilstoši direktīvai saistoša pienākuma pret trešo personu izpildi (skat. spriedumus Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, 56. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Arcor u.c., no C‑152/07 līdz C‑154/07, EU:C:2008:426, 35. punkts).

               48

               Turpretim vienkārša negatīva ietekme uz trešās personas tiesībām, pat ja tā ir noteikta, nepamato atteikumu indivīdam atsaukties uz direktīvas normām pret attiecīgo dalībvalsti (skat. spriedumus Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, 57. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Arcor u.c., no C‑152/07 līdz C‑154/07, EU:C:2008:426, 36. punkts).

               49

               Pamatlietā strīds iesniedzējtiesā ir starp privātpersonām un attiecīgo dalībvalsti, kas rīkojas ar valsts pārvaldes iestādes, kura ir apstrīdētā lēmuma autore, starpniecību.

               50

               Līdz ar to ir jākonstatē, ka O2 Czech Republic ir trešā persona attiecībā pret strīdu iesniedzējtiesā un uz to var tikt izdarīts vienīgi negatīvs spiediens, ko nevar uzskatīt par saistībām, kas noteiktas saskaņā ar iesniedzējtiesā minētajām direktīvām. No minētā izriet, ka jautājums par to, vai šis ir valsts uzņēmums, nav atbilstošs.

               51

               Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāpārbauda, vai Direktīvas 2002/22 12. un 13. pants atbilst nosacījumiem, kas nepieciešami tiešas iedarbības radīšanai.

               52

               Šajā sakarā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka visos gadījumos, kad direktīvas noteikumi pēc to satura ir bez nosacījumiem un pietiekami precīzi, privātpersonām ir tiesības uz tiem atsaukties valsts tiesās pret dalībvalsti, ja tā nav transponējusi direktīvu noteiktajā termiņā valsts tiesībās vai arī ja tā ir veikusi nepareizu transpozīciju (skat. spriedumus Pfeiffer u.c., no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 103. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Arcor u.c., no C‑152/07 līdz C‑154/07, EU:C:2008:426, 40. punkts).

               53

               Direktīvas 2002/22 12. un 13. pants atbilst šiem kritērijiem, ņemot vērā, ka tajos ir skaidri noteikts, ka universālā pakalpojuma saistību iespējamajai finansēšanai ir jānotiek, pamatojoties uz neto izmaksu aprēķinu, kas ir jāinterpretē kā izmaksas, kuras ietver arī “samērīgu peļņu” atbilstoši kapitāla rentabilitātes koeficientam, un šis pienākums nav atkarīgs no neviena nosacījuma. Pat ja Direktīva 2002/22 atstāj valsts pārvaldes iestādēm zināmu rīcības brīvību šo normu īstenošanā, šis apstāklis tomēr neietekmē no minētajām normām izrietošo saistību precīzo un beznosacījuma raksturu (pēc analoģijas skat. spriedumu GMAC UK, C‑589/12, EU:C:2014:2131, 29., 30. un 32. punkts).

               54

               No visa iepriekš minētā izriet, ka uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2002/22 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir tieša iedarbība un ka privātpersonas uz tiem var tieši atsaukties valsts tiesā, lai apstrīdētu valsts pārvaldes iestādes lēmumu.

         Par ceturto jautājumu

               55

               Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2002/22 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā ir piemērojama, lai noteiktu universālā pakalpojuma saistību, ko šim nolūkam izraudzīts uzņēmums ir sniedzis laikposmā pirms Čehijas Republikas pievienošanās Savienībai, proti, attiecībā uz 2004. gadu – laikposmā no 2004. gada 1. janvāra līdz 30. aprīlim, izmaksu summu.

               56

               Pievienošanās akta 2. pantā ir paredzēts, ka pamatlīgumi un akti, ko iestādes un Eiropas Centrālā banka pieņēmusi pirms pievienošanās, no pievienošanās dienas ir saistoši jaunajām dalībvalstīm un piemērojami tajās atbilstīgi minētajos līgumos un šajā aktā paredzētajiem nosacījumiem.

               57

               Tomēr, kā to ir uzsvērusi Komisija, šis akts nesatur īpašus noteikumus par Direktīvas 2002/22 pantu piemērošanu pirms attiecīgo dalībvalstu pievienošanās.

               58

               Tā kā šādu noteikumu nav, Direktīva 2002/22 ir kļuvusi piemērojama Čehijas Republikā sākot no tās pievienošanās Savienībai datuma saskaņā ar Pievienošanās akta 2., 53. un 54. pantu (šajā ziņā skat. spriedumu Saldanha un MTS, C‑122/96, EU:C:1997:458, 14. punkts; rīkojumu Pannon, C‑143/09, EU:C:2009:564, 17. punkts; spriedumu Elektrownia Pątnów II, C‑441/08, EU:C:2009:698, 32. punkts, kā arī rīkojumu RANI Slovakia, C‑298/09, EU:C:2010:343, 38. punkts).

               59

               No minētā izriet, ka Direktīva 2002/22 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nav piemērojama, lai noteiktu saistību izmaksu neto summu universālajam pakalpojumam, ko šim nolūkam izraudzīts uzņēmums ir sniedzis laikposmā pirms Čehijas Republikas pievienošanās Savienībai, proti, attiecībā uz 2004. gadu – laikposmā no 2004. gada 1. janvāra līdz 30. aprīlim.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               60

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

                              1)

                              Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz universālā pakalpojuma saistību neto izmaksās ietvert šī pakalpojuma sniedzēja “samērīgu peļņu”, kuru veido pašu kapitāla rentabilitātes koeficients, kāds būtu vajadzīgs universālā pakalpojuma sniedzējam pielīdzināmam uzņēmumam, kurš, ņemot vērā riska līmeni, apsver iespēju sniegt pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi visu pilnvarojuma periodu;

                              2)

                              Direktīvas 2002/22 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir tieša iedarbība un ka privātpersonas uz tiem var tieši atsaukties valsts tiesā, lai apstrīdētu valsts pārvaldes iestādes lēmumu;

                              3)

                              Direktīva 2002/22 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nav piemērojama, lai noteiktu saistību izmaksu neto summu universālajam pakalpojumam, ko šim nolūkam izraudzīts uzņēmums ir sniedzis laikposmā pirms Čehijas Republikas pievienošanās Savienībai, proti, attiecībā uz 2004. gadu – laikposmā no 2004. gada 1. janvāra līdz 30. aprīlim.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )   Tiesvedības valoda – čehu.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2013. gada 7. februārī. # AMC-Representações Têxteis Lda pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "METRO KIDS COMPANY" reģistrācijas pieteikums - Agrāka starptautiska grafiska preču zīme "METRO" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-50/12.


Tiesas spriedums 2002. gada 4.jūnijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-367/98.


Tiesas spriedums 1987. gada 17. decembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta 315/85.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2013. gada 18. jūnijā. # Rocket Dog Brands LLC pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-338/12.


title: Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2012. gada 2.oktobrī. # Elettronica e sistemi per automazione (ELE.SI.A) SpA pret Eiropas Komisiju. # Šķīrējklauzula - Sestā Eiropas Kopienas daudzgadu pamatprogramma attiecībā uz pētniecības, tehnoloģijas attīstības un izstāžu pasākumiem, kas veicina Eiropas pētniecības telpas izveidi un jauninājumus (no 2002. līdz 2006. gadam) - Līgums par projektu "I-Way, Intelligent co-operative system in cars for road safety" - Līguma izbeigšana - Prasība atmaksāt izmaksāto finansiālo ieguldījumu - Zaudējumu atlīdzība - Prasība par visa pieprasītā finansiālā ieguldījuma izmaksu un prasības par atmaksāšanu apstrīdējums - Pretprasība. # Lieta T-312/10.

text:
      Vispārējās tiesas (pirmā palāta) 2012. gada 2. oktobra spriedums – ELE.SI.A/Komisija
      (lieta T-312/10)
      Šķīrējklauzula – Sestā Eiropas Kopienas daudzgadu pamatprogramma pētniecības, tehnoloģiju attīstības un demonstrējumu pasākumiem, kas veicina
         Eiropas pētniecības un jauninājumu telpas izveidi (no 2002. līdz 2006. gadam) – Līgums par projektu “I-Way, Intelligent co-operative system in cars for road safety” – Līguma izbeigšana – Prasība atmaksāt izmaksāto finansiālo ieguldījumu – Zaudējumu atlīdzība – Prasība par visa pieprasītā finansiālā ieguldījuma saņemšanu un prasības par atmaksāšanu apstrīdējums – Pretprasība

      1.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem – Pamats, par
            kuru nav sniegts neviens precizējums, kas ļautu novērtēt tā pamatotību – Nepieņemamība (Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta
            1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 76. punktu)
      2.                     Eiropas Savienības budžets – Savienības finanšu atbalsts – Saņēmēja pienākums ievērot atbalsta piešķiršanas nosacījumus –
            Līgumi, kas noslēgti saskaņā ar konkrētu pētniecības, tehnoloģiju attīstības un demonstrējumu programmu – Pārkāpumu izvērtēšanas
            procedūra – Revīzija attiecībā uz grāmatvedības un vadības principiem, kuru kopīgi veic Komisijas darbinieki un ārštata konsultanti –
            Pienākums nodrošināt tulka palīdzību izjautātajiem darbiniekiem – Neesamība – Revīzija, kas neietilpst Regulas Nr. 2185/96
            piemērošanas jomā (Padomes Regula Nr. 2185/96) (sal. ar 77.–93. punktu)
      3.                     Tiesvedība – Vēršanās Vispārējā tiesā, pamatojoties uz šķīrējtiesas klauzulu – Līgumi, kas noslēgti saskaņā ar konkrētu pētniecības,
            tehnoloģiju attīstības un demonstrējumu programmu – Līguma izbeigšana otras līgumslēdzējpuses izdarīto pārkāpumu dēļ – Prasība
            atmaksāt izmaksāto finansiālo ieguldījumu un prasība atlīdzināt zaudējumus – Prasība par visa pieprasītā finansiālā ieguldījuma
            saņemšanu un prasības par atmaksāšanu apstrīdējums – Pretprasība – No līguma izrietošo saistību neizpildes konstatācija –
            Komisijas tiesības saņemt avansā samaksāto summu atmaksu kopā ar procentiem (LESD 272. pants) (sal. ar 103.–123. un 153.–158. punktu)
      Priekšmets

         Prasība izmaksāt finansiālo ieguldījumu, uz kuru prasītājai, pēc tās ieskatiem, ir tiesības pretendēt saskaņā ar līgumu Nr. 27195,
                  kas 2005. gada 13. decembrī tika noslēgts starp Komisiju un prasītāju par pētniecības projektu, sauktu par “

               I-Way
               ,
               Intelligent co-operative system in cars for road safety
               ”, kā arī pretprasība par daļēju izmaksātā finansiālā ieguldījuma atmaksu un zaudējumu atlīdzību
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	Elettronica e sistemi per automazione (ELE.SI.A) SpA celto prasību noraidīt;

                  2)

                  	ELE.SI.A izmaksā Eiropas Komisijai summu EUR 184 129,74 apmērā, tai pieskaitot procentus, sākot no 2010. gada 18. maija, kā
                     arī summu EUR 7344,46 apmērā, tai pieskaitot procentus, sākot no 2010. gada 18. jūnija;

                  3)

                  	ELE.SI.A atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 7.jūnijā. # Jacques Wunenburger pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Civildienests - Paaugstināšana amatā - Atlases procedūra - Prasītāja kandidatūras noraidīšana - Atcelšana no amata - Pienākums norādīt pamatojumu - Kļūda tiesību piemērošanā - Pretapelācija - Strīda priekšmets - Interese celt prasību. # Lieta C-362/05 P.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2007. gada 7. jūnijā
      Lieta C‑362/05 P
      Jacques Wunenburger
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Civildienests – Paaugstināšana amatā – Atlases procedūra – Prasītāja kandidatūras noraidīšana – Atvaļināšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Kļūda tiesību piemērošanā – Pretapelācija – Strīda priekšmets – Interese celt prasību
      Priekšmets Apelācijas sūdzība par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 5. jūlija spriedumu lietā T‑370/03 Wunenburger/Komisija (Krājums‑CDL, I‑A‑189. un II‑853. lpp.), kurā lūdz atcelt šo spriedumu

      Nolēmums Wunenburger iesniegto galveno apelācijas sūdzību un Komisijas iesniegto pretapelācijas sūdzību noraidīt

      Kopsavilkums
      1.        Apelācija – Priekšmets
      (Tiesas Statūtu 56. panta otrā daļa)
      2.        Prasība atcelt tiesību aktu – Apstrīdētā akta spēkā neesamības atzīšana tiesvedības laikā – Prasība, kurā saglabāts tās priekšmets
            apstrīdētā akta neatcelšanas gadījumā
      (EKL 230. pants un 233. panta pirmā daļa; Civildienesta noteikumu 29. pants)
      1.        Tā kā saskaņā ar Tiesas Statūtu 56. panta otro daļu apelācijas sūdzību var iesniegt personas, kuru prasījumi vai iebildumi
         nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji, ir pieņemama apelācijas sūdzība par Pirmās instances tiesas spriedumu, ar ko noraidīts
         vienas puses izvirzītais iebildums par prasības nepieņemamību vai iebildums par tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas,
         pat ja prasība ir noraidīta kā nepamatota. Saskaņā ar šo tiesību normu nav jānošķir tas, vai ar Pirmās instances tiesā celto
         un tās noraidīto iebildumu ir vēlme panākt, lai prasību noraida vai nu tāpēc, ka tā ir nepieņemama, vai tāpēc, ka tai nav
         priekšmeta, jo runa ir par diviem procesa jautājumiem, kuri, ja atbildes uz tiem būtu apstiprinošas, neļautu Pirmās instances
         tiesai pieņemt lēmumu par lietas būtību.

      2.        Akta, kas ir apstrīdēts, lai to atceltu, spēkā neesamība, kas ir atzīta tiesvedības laikā, pati par sevi nenozīmē, ka Kopienu
         tiesai ir jānolemj izbeigt tiesvedību pirms sprieduma taisīšanas priekšmeta vai intereses celt prasību sprieduma pasludināšanas
         dienā neesamības dēļ. Strīds saglabā savu priekšmetu, ja nelabvēlīgais akts formāli nav bijis atcelts, un prasītājs var saglabāt
         interesi prasīt tā atcelšanu, lai ļautu izvairīties no tā, ka iespējamais šī akta prettiesiskums atkārtojas nākotnē. Šāda
         interese celt prasību izriet no EKL 233. panta pirmās daļas, saskaņā ar kuru iestādēm, kuru pieņemtie akti ir pasludināti
         par spēkā neesošiem, ir jāveic pasākumi, lai pildītu [Tiesas] spriedumu. Tomēr šī interese celt prasību var pastāvēt tikai
         tad, ja apgalvotais prettiesiskums var atkārtoties nākotnē, neņemot vērā tās lietas apstākļus, kura bijusi pamatā prasītāja
         celtajai prasībai.

      Tāds ir prasības atcelt tiesību aktu, kuru ir cēlis ierēdnis, apstrīdot savas kandidatūras uz vakanto amata vietu noraidīšanu
         un cita ierēdņa iecelšanu, gadījums, kad iestāde tiesvedības laikā veikusi atvaļināšanu saskaņā ar Civildienesta noteikumu
         50. pantu un organizējusi jaunu atlases procedūru, tādējādi par spēkā neesošiem padarot apstrīdētos lēmumus, tiktāl, ciktāl
         prasītājs apstrīd procedūru, kurā tika veikta sākotnējā iecelšana. Pretēji novērtējumam pēc būtības, kas veikts par dažādiem
         kandidātiem, kuri pretendē uz attiecīgo ieņemamo amatu, konkursa procedūras kārtība var atkārtoties nākotnē līdzīgā procedūrā;
         līdz ar to prasītājs saglabā savu interesi celt prasību par apstrīdētajiem lēmumiem, pat ja tie attiecībā uz viņu nerada sekas
         par labu nākotnes kandidatūrām uz tādiem amatiem kā šis amats.