title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 24.jūnijā. # Luigi Pontini u.c. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale di Treviso - Itālija. # Lauksaimniecība - Tirgu kopīgā organizācija - Liellopu gaļa -Regula (EK) Nr. 1254/1999- Kopienu finanšu palīdzība attiecībā uz īpašām piemaksām, kuras veiktas par vīriešu dzimuma liellopiem, un ekstensifikācijas maksājumiem - Piešķiršanas nosacījumi - Saimniecībā turēto dzīvnieku ganāmpulka blīvuma aprēķināšana - Jēdziens "pieejamā lopbarības platība" - Regulas (EEK) Nr. 3887/92 un (EK) Nr. 2419/2001 - Integrētās administrācijas un kontroles sistēma konkrētām Kopienas atbalsta shēmām - Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru Kopienas finanšu palīdzība tiek piešķirta tikai tad, ja ir iesniegts spēkā esošs juridisks akts par izmantoto lopbarības platību lietošanu. # Lieta C-375/08.

text:
      Lieta C‑375/08
      Kriminālprocess
      pret
      Luigi Pontini u.c.
      (Tribunale di Treviso lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Liellopu gaļa – Regula (EK) Nr. 1254/1999 – Kopienu finanšu palīdzība attiecībā uz īpašām piemaksām, kuras veiktas par vīriešu dzimuma liellopiem, un ekstensifikācijas
         maksājumiem – Piešķiršanas nosacījumi – Saimniecībā turēto dzīvnieku ganāmpulka blīvuma aprēķināšana – Jēdziens “pieejamā lopbarības platība” – Regula (EEK) Nr. 3887/92 un Regula (EK) Nr. 2419/2001 – Integrētās administrācijas un kontroles sistēma konkrētām Kopienas atbalsta shēmām – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru Kopienas finanšu palīdzība tiek piešķirta tikai tad, ja ir iesniegts spēkā esošs juridisks
         akts par izmantoto lopbarības platību lietošanu

      Sprieduma kopsavilkums
      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Liellopu gaļa – Īpaša piemaksa par vīriešu dzimuma liellopiem – Ekstensifikācijas
            maksājums
      (Padomes Regula Nr. 1254/1999)
      Kopienu tiesiskais regulējums, it īpaši Regula Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju, pieteikumam
         attiecībā uz īpašo piemaksu par vīriešu dzimuma liellopiem un ekstensifikācijas maksājumu saņemšanu neizvirza prasību iesniegt
         spēkā esošu juridisku dokumentu, kas apliecina atbalsta pieteicēja tiesības lietot šajā pieteikumā norādītās lopbarības platības.
         Tomēr Kopienu tiesiskais regulējums pieļauj, ka dalībvalstis savos tiesiskajos regulējumos nosaka prasību iesniegt šādu dokumentu,
         ar noteikumu, ka tiek ievēroti ar Kopienu tiesisko regulējumu sasniedzamie mērķi un Kopienu tiesību vispārējie principi, it
         īpaši samērīguma princips.

      (sal. ar 90. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 24. jūnijā (*)

      Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Liellopu gaļa – Regula (EK) Nr. 1254/1999 – Kopienu finanšu palīdzība attiecībā uz īpašām piemaksām, kuras veiktas par vīriešu dzimuma liellopiem, un ekstensifikācijas
         maksājumiem – Piešķiršanas nosacījumi – Saimniecībā turēto dzīvnieku ganāmpulka blīvuma aprēķināšana – Jēdziens “pieejamā lopbarības platība” – Regula (EEK) Nr. 3887/92 un Regula (EK) Nr. 2419/2001 – Integrētās administrācijas un kontroles sistēma konkrētām Kopienas atbalsta shēmām – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru Kopienas finanšu palīdzība tiek piešķirta tikai tad, ja ir iesniegts spēkā esošs juridisks
         akts par izmantoto lopbarības platību lietošanu

      Lieta C‑375/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Tribunale di Treviso (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 6. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 18. augustā, kriminālprocesā
         pret

      Luigi Pontini u.c.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši P. Linda [P. Lindh], A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts N. Jēskinens [N. Jääskinen],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 14. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Emanueles Reka [Emanuele Rech], Džovanni Forato [Giovanni Forato] un Lauras Forato [Laura Forato] vārdā – B. Našimbene [B. Nascimbene] un F. Rossi dal Poco [F. Rossi dal Pozzo], avvocati,

      –        Adeles Adami [Adele Adami] u.c. vārdā – V. Viskardīni [W. Viscardini], avvocato,

      –        Ivo Kolomberoto [Ivo Colomberotto] vārdā – A. Maskoto [A. Mascotto] un O. Bigolins [O. Bigolin], avvocati,

      –        Agrirocca di Rech Emanuele un Asolat di Rech Emanuele & C. vārdā – Dž. Donā [G. Donà], avvocato,

      –        Agenzia Veneta per i Pagamenti in Agricoltura – AVEPA vārdā – A. dal Ferro [A. dal Ferro] un A. Čevēze [A. Cevese], avvocati,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Grieķijas valdības vārdā – A. Vasilopulu [A. Vassilopoulou] un E. Lefteriotu [E. Leftheriotou], pārstāves,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – P. Rosi [P. Rossi] un N. Rasmusens [N. Rasmussen], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Kopienu tiesisko regulējumu attiecībā uz pieteikumiem atbalstam
         ganāmpulkam, it īpaši Padomes 1999. gada 17. maija Regulu (EK) Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas tirgus kopīgo organizāciju
         (OV L 160, 21. lpp., labojumi – OV 1999, L 282, 16. lpp., un OV 2000, L 263, 34. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts kriminālprocesā, kas ierosināts pret L. Pontini [L. Pontini], E. Reku, Dž. Forato, D. Bonoru [D. Bonora] un I. Kolomberoto, kā arī L. Forato un A. Adami. Viņi tiek apsūdzēti vairāku noziedzīgu nodarījumu izdarīšanā, nodarot kaitējumu
         Eiropas Kopienai, saistībā ar Kopienas finanšu palīdzības attiecībā uz īpašām piemaksām, kuras veiktas par vīriešu dzimuma
         liellopiem, un ekstensifikācijas maksājumiem saņemšanu laikā no 2000. līdz 2004. gadam, – šo saņemšanu apsūdzības uzturētājs
         uzskata par prettiesisku.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
       Regula (EEK) Nr. 3508/92
      3        Padomes 1992. gada 27. novembra Regulas (EEK) Nr. 3508/92, ar ko izveido integrētu administrācijas un kontroles sistēmu konkrētām
         Kopienas atbalsta shēmām (OV L 355, 1. lpp.), 1. panta 1. punktā ir paredzēts, ka visas dalībvalstis izveido integrētu administrācijas
         un kontroles sistēmu (turpmāk tekstā – “IAKS”), ko piemēro dažādām atbalsta shēmām augkopības un lopkopības nozarēs.

      4        Šīs regulas 2. pantā, kurš grozīts ar Padomes 2000. gada 17. jūlija Regulu (EK) Nr. 1593/2000 (OV L 182, 4. lpp.), ir noteikts,
         ka IAKS sastāv no elektroniskas datu bāzes, identifikācijas sistēmas lauksaimniecībā izmantojamās zemes gabaliem, sistēmas
         dzīvnieku identificēšanai un reģistrēšanai, atbalsta pieteikumiem un integrētas kontroles sistēmas.

      5        Regulas Nr. 3508/92 6. pantā, kurš grozīts ar Regulu Nr. 1593/2000, ir paredzēts:

      “1.      Lai iegūtu tiesības pretendēt uz atbalstu saskaņā ar vienu vai vairākām Kopienas shēmām, uz kurām attiecas šī regula, visi
         lauksaimnieki par katru gadu iesniedz platībatkarīgā atbalsta pieteikumus, kuros norāda:

      –        lauksaimniecībā izmantojamās zemes gabalus, to skaitā platības, kas apsētas ar rupjās lopbarības kultūrām, un lauksaimniecībā
         izmantojamās zemes gabalus, uz kuriem attiecas atmatas pasākumi aramzemei, un tos, kas atstāti papuvē,

      –        attiecīgā gadījumā, jebkuru citu vajadzīgu informāciju, kas vai nu paredzēta regulās, kas attiecas uz Kopienas shēmām, vai
         ko paredzējusi attiecīgā dalībvalsts.

      [..]
      6.      Attiecībā uz visiem deklarētajiem lauksaimniecībā izmantojamās zemes gabaliem lauksaimnieki norāda to platību un atrašanās
         vietu, un atbilstīgi šai informācijai zemes gabals ir jāidentificē lauksaimniecībā izmantojamās zemes gabalu identifikācijas
         sistēmā.

      [..]”
       Regula (EEK) Nr. 3887/92
      6        Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas (EEK) Nr. 3887/92, kurā noteikti sīki izstrādāti noteikumi integrētās administrācijas
         un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām (OV L 391, 36. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1998. gada
         29. jūlija Regulu (EK) Nr. 1678/98 (OV L 212, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3887/92”), preambulas septītajā un devītajā
         apsvērumā ir noteikts:

      “[..] Kopienas atbalsta noteikumu ievērošana ir efektīvi jākontrolē; [..]
      [..]
      [..] ievērojot iegūto pieredzi un ņemot vērā samērīguma principu, kā arī īpašas ar nepārvaramu varu un dabas radītajiem apstākļiem
         saistītās problēmas, jāievieš noteikumi efektīvai pārkāpumu un krāpšanas novēršanai un sodīšanai par tiem; [..].” [Neoficiāls
         tulkojums]

      7        Regulas Nr. 3887/92 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka, ja rupjās lopbarības kultūru platību izmanto kopīgi,
         tad kompetentās iestādes to nodod atsevišķu lauksaimnieku pārziņā proporcionāli viņu tiesībām izmantot minēto zemi vai tam,
         kā viņi to izmanto.

      8        Regulas Nr. 3887/92 4. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Neskarot nozaru regulās noteiktās prasības, platībatkarīgā atbalsta pieteikumā ietver visu vajadzīgo informāciju, it īpaši:
      –        lauksaimnieka identitāti,
      –        dokumentus, ar kuriem var identificēt visus saimniecības lauksaimniecībā izmantojamās zemes gabalus, to platības, atrašanās
         vietas, to kultūras – attiecīgā gadījumā, ja runa ir par apūdeņotiem zemes gabaliem, kā arī konkrēto atbalsta shēmu,

      –        ražotāja paziņojums, ka viņš apzinās visas prasības, kas attiecas uz konkrēto atbalstu.
      “Kultūras” nozīmē augu kultūras vai augu segu, vai kultūras neesamību.
      [..]”
       Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95
      9        Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312,
         1. lpp.) 4. panta 3. punktā ir noteikts:

      “Ja konstatēts, ka darbības nolūks ir iegūt labumu pretēji attiecīgajā gadījumā piemērojamo Kopienas tiesību aktu mērķiem,
         labuma saņemšanai vajadzīgos apstākļus radot mākslīgi, šo labumu atbilstoši gadījumam nepiešķir vai atsauc.”

      10      Šīs regulas 8. pantā ir paredzēts:

      “1.      Saskaņā ar saviem normatīvajiem un administratīvajiem aktiem dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka
         ar Kopienas finansiālajām interesēm saistītie darījumi ir likumīgi un patiešām notiek.

      2.      Paredzētajiem kontroles pasākumiem jāatbilst katras nozares īpatnībām un jābūt samērā ar izvirzītajiem mērķiem. [..]
      [..]”
       Regula Nr. 1254/1999
      11      Regulas Nr. 1254/1999 preambulas trīspadsmitajā apsvērumā ir noteikts, ka, “ņemot vērā liellopu un teļa gaļas ražošanas intensifikācijas
         tendences, piemaksas par lopkopību būtu jāierobežo, pamatojoties uz katra uzņēmuma lopbarības jaudu attiecībā uz turēto dzīvnieku
         skaitu un šķirnēm; [..] lai izvairītos no pārāk intensīviem ražošanas veidiem, šādas piemaksas būtu jāpiešķir, ja uzņēmumā
         ir ievērots maksimālais ganāmpulka blīvums”.

      12      Attiecībā uz vajadzību noteikt elastīgu Kopienas papildu maksājumu kārtību šīs pašas regulas preambulas piecpadsmitajā apsvērumā
         ir paredzēts, ka “ir īpaši būtiski, lai dalībvalstis būtu spiestas izmantot savas pilnvaras, tikai pamatojoties uz objektīviem
         kritērijiem, lai pilnībā aizsargātu vienlīdzīgas attieksmes jēdzienu un izvairītos no tirgus un konkurences izkropļojumiem”.

      13      Jēdziens “saimniecība” ir definēts Regulas Nr. 1254/1999 3. panta b) punktā kā “visas ražošanas vienības, ko pārvalda ražotājs
         un kas atrodas vienas dalībvalsts teritorijā”.

      14      Atbilstoši šīs pašas regulas 4. panta 1. punktam ražotājs, kurš savā saimniecībā tur vīriešu dzimuma liellopus, iesniedzot
         pieteikumu, var pretendēt uz īpašas piemaksas piešķiršanu.

      15      Minētās regulas 12. pantā, kura virsraksts ir “Ganāmpulka blīvums”, ir noteikts:

      “1.      Kopējo dzīvnieku skaitu, par ko var gūt labumu no īpašajām piemaksām un piemaksām par zīdītājgovīm, ierobežo, piemērojot ganāmpulka
         blīvumu saimniecībā, attiecībā uz divu ganāmpulka vienību (GV) par hektāru un kalendāro gadu. Šo ganāmpulka blīvumu izsaka
         GV skaitā par lopbarības platības vienību saimniecībā, kas tiek lietota tajā esošo dzīvnieku barošanai. Ražotāju tomēr var
         atbrīvot no ganāmpulka blīvuma piemērošanas, ja dzīvnieku skaits, ko tur viņa saimniecībā un kas jāņem vērā, lai noteiktu
         ganāmpulka blīvumu, nav vairāk kā 15 GV.

      2.      Lai noteiktu ganāmpulka blīvumu saimniecībā, ņem vērā:
      a)      vīriešu dzimuma liellopus, zīdītājgovis un teles, aitas un/vai kazas, par kurām ir iesniegts piemaksas pieteikums, kā arī
         piena govis, kas vajadzīgas, lai saražotu kopējo piena salīdzināmo daudzumu, kas iedalīts ražotājam. Dzīvnieku skaitu pārvērš
         GV, atsaucoties uz pārrēķinu tabulu III pielikumā;

      b)      lopbarības platību, kas nozīmē to saimniecības platību, kas visu kalendāro gadu ir pieejama liellopu un aitu, un/vai kazu
         audzēšanai. Lopbarības platība neietver:

      –        ēkas, mežus, dīķus, takas,
      –        platības, ko izmanto citām kultūrām, par kurām var pretendēt uz Kopienas atbalstu, vai pastāvīgajām kultūrām, vai dārzkopības
         kultūrām, izņemot pastāvīgās ganības, par kurām maksājumi par platību ir piešķirti, ievērojot šīs regulas 17. pantu un [Padomes
         1999. gada 17. maija] Regulas (EK) Nr. 1255/1999 [par piena un piena produktu tirgus kopīgo organizāciju (OV L 160, 48. lpp.)]
         19. pantu,

      –        platības, par ko var pretendēt uz atbalsta sistēmu, kas noteikta dažu laukaugu ražotājiem, kuru izmanto atbalsta sistēmā par
         žāvētu lopbarību, vai uz ko attiecas valsts vai Kopienas programma par zemes atstāšanu atmatā.

      Lopbarības platība ietver platības, kuras izmanto kopīgi, un platības, kurās audzē jauktas kultūras.
      3.      Komisija saskaņā ar procedūru, kas noteikta 43. pantā, pieņem sīki izstrādātus šā panta piemērošanas noteikumus. Šie noteikumi
         īpaši attiecas uz to, kas:

      –        saistīts ar platībām, kuras izmanto kopīgi, un platībām, kurās audzē jauktas kultūras,
      –        ļauj novērst nepareizu ganāmpulka blīvuma piemērošanu.”
      16      Regulas Nr. 1254/1999 12. panta 1. punkts tika grozīts ar Padomes 2001. gada 23. jūlija Regulu (EK) Nr. 1512/2001 (OV L 201,
         1. lpp.), pēc tajā ietvertā pirmā teikuma pievienojot šādu teikumu:

      “No 2002. gada 1. janvāra ganāmpulka blīvums ir 1,9 GV un no 2003. gada 1. janvāra – 1,8 GV.”
      17      Regulas Nr. 1254/1999 13. panta, kura virsraksts ir “Ekstensifikācijas maksājums”, 1. punktā ir paredzēts:

      “Ražotāji, kas saņem īpašo piemaksu un/vai piemaksu par zīdītājgovīm, var pretendēt uz ekstensifikācijas maksājumu.”
      18      Regulas Nr. 1254/1999 45. pantā ir noteikts, ka Padomes 1999. gada 17. maija Regulu (EK) Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības
         politikas finansēšanu (OV L 160, 103. lpp.) un noteikumus, kas pieņemti, to ieviešot, piemēro produktiem, kas uzskaitīti Regulas
         Nr. 1254/1999 1. pantā.

       Regula Nr. 1258/1999
      19      Saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 1. pantu Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fondā (ELVGF) ir Garantiju nodaļa,
         kura tostarp finansē intervenci, kas ir paredzēta, lai stabilizētu lauksaimniecības tirgu.

      20      Šīs regulas 8. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Dalībvalstis saskaņā ar dalībvalstu normatīvo vai administratīvo aktu noteikumiem veic pasākumus, ko vajag, lai:
      a)      pārliecinātos, ka [ELVGF] finansētie darījumi tiek faktiski veikti un ir izpildīti pareizi;
      b)      novērstu un cīnītos ar pārkāpumiem;
      c)      atgūtu summas, kas zaudētas pārkāpumu vai nolaidības dēļ.
      Dalībvalstis informē Komisiju par pasākumiem, kas veikti šajā nolūkā, un jo īpaši par administratīvo un juridisko procedūru
         stāvokli.”

       Regula (EK) Nr. 1259/1999
      21      Padomes 1999. gada 17. maija Regula (EK) Nr. 1259/1999, ar ko paredz kopīgus noteikumus tieša atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo
         lauksaimniecības politiku (OV L 160, 113. lpp.), saskaņā ar tās 1. pantu attiecas uz maksājumiem, ko tieši piešķir lauksaimniekiem
         saskaņā ar atbalsta shēmām kopējā lauksaimniecības politikā (turpmāk tekstā – “KLP”) un ko pilnīgi vai daļēji finansē ELVGF
         Garantiju nodaļa, izņemot tos maksājumus, kas paredzēti saskaņā ar Padomes 1999. gada 17. maija Regulu (EK) Nr. 1257/1999
         par Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu
         (OV L 160, 80. lpp.).

      22      Atbilstoši Regulas Nr. 1259/1999 7. pantam neatkarīgi no visiem īpašajiem noteikumiem atsevišķās atbalsta shēmās maksājumus
         neizdara saņēmējiem, par kuriem ir konstatēts, ka viņi mākslīgi radījuši nosacījumus, kas vajadzīgi šādu maksājumu saņemšanai,
         lai gūtu priekšrocības, kas ir pretrunā attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem.

       Regula (EK) Nr. 2419/2001
      23      Komisijas 2001. gada 11. decembra Regulas (EK) Nr. 2419/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas
         un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92
         (OV L 327, 11. lpp., labojums – OV 2002, L 7, 48. lpp.), 4. panta, kura virsraksts ir “Lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu
         identifikācija un minimālais lielums”, 1. punktā ir noteikts:

      “Identifikācijas sistēma, kas minēta Regulas (EEK) Nr. 3508/92 4. pantā, darbojas lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala
         līmenī. Dalībvalstis var paredzēt, ka lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala vietā izmanto kādu citu vienību, piemēram,
         kadastrālo zemes gabalu vai lauksaimniecības kultūraugu platību. Tādos gadījumos dalībvalstis nodrošina, ka lauksaimniecībā
         izmantojamie zemes gabali ir ticami identificēti, un jo īpaši pieprasa, lai platībatkarīgā atbalsta pieteikumiem būtu pievienota
         sīka informācija vai dokumenti, ko precizējusi kompetentā iestāde un kas dotu iespēju noteikt katra lauksaimniecībā izmantojamā
         zemes gabala atrašanās vietu un to izmērīt.”

      24      Regulas Nr. 2419/2001 5. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Šajā regulā:
      [..]
      b)      ja rupjās lopbarības kultūru platību izmanto kopīgi, tad kompetentās iestādes to nosacīti nodod atsevišķu lauksaimnieku pārziņā
         proporcionāli viņu tiesībām izmantot minēto zemi vai tam, kā viņi to izmanto;

      c)      visām rupjās lopbarības kultūru platībām jābūt pieejamām lauksaimniecības dzīvnieku audzēšanai vismaz septiņus mēnešus, sākot
         no dienas, kuru nosaka attiecīgā dalībvalsts un kurai jābūt laikposmā no 1. janvāra līdz 31. martam.”

      25      Regulas Nr. 2419/2001 10. pantā, kura virsraksts ir “Prasības attiecībā uz ganāmpulka atbalsta pieteikumiem”, ir noteikts:

      “1.      Ganāmpulku atbalsta pieteikumā ir ietverta visa informācija, kas vajadzīga, lai būtu iespējams konstatēt tiesības pretendēt
         uz atbalstu, konkrēti:

      a)      lauksaimnieka identitāte;
      b)      norāde uz platībatkarīgā atbalsta pieteikumu, ja tas jau ir iesniegts;
      c)      to katra veida dzīvnieku skaits, par kuriem ir iesniegts pieteikums par jebkādu atbalstu, un par liellopiem – dzīvnieku identifikācijas
         kods;

      d)      attiecīgā gadījumā, lauksaimnieka apņemšanās turēt c) apakšpunktā minētos dzīvniekus savā saimniecībā nosacījumu nemainīšanas
         laikposmā un informācija par atrašanās vietu vai vietām, kur dzīvniekus turēs, iekļaujot attiecīgo laikposmu vai laikposmus;

      e)      piemērotā gadījumā, individuālā maksimālā robeža par attiecīgajiem dzīvniekiem;
      [..]
      g)      lauksaimnieka paziņojums, ka viņš apzinās visas prasības, kas attiecas uz konkrēto atbalstu.
      Ja dzīvnieku pārved uz citurieni nosacījumu nemainīšanas laikposmā, tad lauksaimnieks par to iepriekš rakstiski paziņo kompetentajai
         iestādei.

      2.      Dalībvalstis katram dzīvnieku turētājam garantē tiesības bez apgrūtinājuma, ar saprātīgiem pārtraukumiem un bez pārliekas
         kavēšanās iegūt no kompetentās iestādes informāciju par elektroniskajā datu bāzē glabātajiem datiem, kas attiecas uz viņu
         un viņa turētajiem dzīvniekiem. Iesniedzot savu atbalsta pieteikumu, lauksaimnieks deklarē, ka šie dati ir pareizi un pilnīgi
         un ka viņš izlabos visus nepareizos datus un pievienos trūkstošos datus.

      [..]”
      26      Saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 15. pantu administratīvās pārbaudes un pārbaudes uz vietas veic tā, lai nodrošinātu efektīvu
         atbilstības pārbaudi noteikumiem, saskaņā ar kuriem piešķir atbalstu.

      27      Šīs regulas 22. pantā, kura virsraksts ir “Platību noteikšana un apstiprināšana”, ir noteikts:

      “1.      Lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu platības nosaka, izmantojot visus atbilstīgos līdzekļus, ko noteikusi kompetentā
         iestāde un kas nodrošina tādu mērījumu precizitāti, kura ir vismaz līdzvērtīga tai, ko prasa oficiāli mērījumi saskaņā ar
         valsts noteikumiem. [..]

      2.      Kopējo lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala platību var ņemt vērā ar noteikumu, ka to pilnībā izmanto atbilstīgi attiecīgās
         dalībvalsts vai reģiona ierastajiem noteikumiem. Citos gadījumos ņem vērā faktiski izmantoto platību.

      [..]
      3.      Tiesības pretendēt uz atbalstu par lauksaimniecībā izmantojamiem zemes gabaliem pārbauda ar atbilstīgiem līdzekļiem. Tādēļ
         vajadzības gadījumā pieprasa papildu pierādījumu.”

      28      Ar Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punktu tika atcelta Regula Nr. 3887/92, norādot, ka tomēr to turpina piemērot atbalsta
         pieteikumiem, kas attiecas uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu laikposmiem, kas sākas pirms 2002. gada 1. janvāra.

      29      Saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 54. panta 2. punktu šo regulu piemēro atbalsta pieteikumiem, kas attiecas uz tirdzniecības
         gadiem vai piemaksu laikposmiem, kas sākas no 2002. gada 1. janvāra.

       Regula (EK) Nr. 1782/2003
      30      Ar Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā
         ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93,
         (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK)
         Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV L 270, 1. lpp., labojums – OV 2004, L 94, 70. lpp.), 153. panta
         1. punktu tika atcelta Regula (EEK) Nr. 3508/92, norādot, ka to turpina piemērot tiešo maksājumu pieteikumiem attiecībā uz
         kalendārajiem gadiem līdz 2005. gadam.

      31      Sākot no 2005. gada 1. janvāra, ar Regulu Nr. 1782/2003 tika atcelti arī atsevišķi Regulas Nr. 1254/1999 noteikumi.

       Valsts tiesiskais regulējums
      32      Republikas prezidenta 1999. gada 1. decembra Dekrētā Nr. 503 par Lauksaimnieka un zvejnieka hartas ieviešanu, kā arī lauksaimniecības
         saimniecību reģistra izveidi (1999. gada 30. decembra GURI Nr. 305, turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 503/1999”) ir reglamentēta lauksaimniecības saimniecību reģistrā un lauksaimnieka
         vai ražotāja lietā iekļautā informācija.

      33      Atbilstoši šī dekrēta 3. panta 1. punkta f) apakšpunktam minētajā reģistrā esošajā informācijā par katru saimniecību tostarp
         ir jāiekļauj informācija par tās platību, dokuments par tās aktivitātēm un kadastrālie dati, attiecīgā gadījumā – informācija
         par ēkām, tostarp administrācijas rīcībā esošie aerofoto, kartogrāfiskie un no attāluma uztveramie dati.

      34      Iesniedzējtiesa norāda, ka atbilstošajā valsts tiesiskajā regulējumā, proti, Dekrētā Nr. 503/1999 un lauksaimniecības un mežsaimniecības
         politikas ministra 2000. gada 4. aprīļa, 2001. gada 10. augusta un 2003. gada 17. aprīļa dekrētos, attiecībā uz pienākumiem
         saistībā ar ražotāja lietu ir paredzēts, ka, ja dokuments, saskaņā ar kuru tiek lietoti saimniecībai piesaistītie zemes gabali,
         nav īpašuma tiesību apliecinošs dokuments, atbalsta pieteikuma iesniedzējam savam pieteikumam ir jāpievieno šo lietošanu pamatojoši
         dokumenti.

      35      Agenzia Veneta per i Pagamenti in Agricoltura – AVEPA (turpmāk tekstā – “AVEPA”), maksātājiestāde Veneto reģionā, īstenoja Dekrētu Nr. 503/1999 ar vairākiem Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura izdotajiem apkārtrakstiem, tostarp 2001. gada 24. aprīļa Apkārtrakstu Nr. 35, kurā paredzēts:

      “B) Īpašās prasības pieteikumiem [saistībā ar KLP, turpmāk tekstā – “pieteikumi KLP”] attiecībā uz aramzemi:
      Lai uzlabotu pieteikumu KLP attiecībā uz aramzemi iesniegšanas stadijas administrēšanu, attiecīgais ražotājs tiek lūgts iesniegt
         atjaunoto kadastrālo apliecinājumu par visiem pieteikumā norādītajiem zemes gabaliem kopiju.

      Ja ražotājs, kurš iesniedz pieteikumu, nav pirmajā daļā minētajos kadastrālajos apliecinājumos norādītais īpašnieks, viņam
         ir jāpierāda attiecīgo zemes gabalu lietošanas tiesību apliecinošs dokuments (piemēram, nomas, patapinājuma, lietošanas tiesību,
         ilgtermiņa nomas u.c. gadījumos), iesniedzot apliecinātu saskaņā ar spēkā esošo tiesisko regulējumu atbilstoši reģistrēta
         dokumenta kopiju.

      [..] Ja ražotājs, kurš iesniedz pieteikumu, nevar iesniegt lietošanas tiesības apliecinošus dokumentus, un/vai mutvārdos noslēgta
         līguma gadījumā viņam pašam ir jāapliecina līgumattiecību esamība, ar kurām minētais pieteikums tiek pamatots, un jāuzņemas
         ievērot no 1998. gada 23. decembra Likuma Nr. 448 izrietošos pienākumus; ar šo personisko apliecinājumu tiek apliecināts,
         ka ražotājs ir likumīgais zemes gabalu lietotājs, un tajā ir jāietver informācija par īpašnieka identitāti, līguma sākuma
         un beigu datumiem, uz savu atbildību norādot lietošanas tiesību apliecinošu dokumentu un pamatojumu, kādēļ ir jāizmanto minētais
         apliecinājums.”

       Tiesvedības priekšvēsture un prejudiciālais jautājums
      36      Pēc 2004. gadā saskaņā ar Procura della Repubblica di Treviso [Treviso prokuratūras] pieteikumu uzsāktajām izmeklēšanām Pontini u.c. tika tiesāti Tribunale di Treviso (Treviso pirmās instances tiesa), pamatojoties uz attiecīgajiem Itālijas Kriminālkodeksa noteikumiem par organizētā grupā
         izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem, kā arī turpinošu krāpšanu pastiprinošos apstākļos, kas nodara kaitējumu Eiropas Kopienai.
         Apsūdzības puse viņiem pārmet, ka viņi laikā no 2000. līdz 2004. gadam prettiesiski bija saņēmuši Kopienas finanšu palīdzību,
         proti, īpašās piemaksas par vīriešu dzimuma liellopiem un ekstensifikācijas maksājumus, kuri attiecīgi paredzēti Regulas Nr. 1254/1999
         4. panta 1. punktā un 13. pantā.

      37      No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka apsūdzības puse uzskata, ka apsūdzētie izmantoja viltību vai krāpšanu, maldinot kompetentās
         valsts iestādes, lai paši vai citas personas iegūtu nepamatotu peļņu. Apsūdzības pamatojas uz to, ka īpašās piemaksas par
         vīriešu dzimuma liellopiem un ekstensifikācijas maksājumi tika saņemti krāpšanas ceļā, pieteikumu pielikumā pievienojot patapinājuma
         līgumus par atbalsta pieteikumu iesniedzēju saimniecībām piesaistītajām lopbarības platībām – līgumus, kuri tika sagatavoti
         bez attiecīgo zemes gabalu īpašnieku ziņas.

      38      Iesniedzējtiesa uzskata, ka piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka atbalsta pieteikuma iesniedzējam savam
         pieteikumam ir jāpievieno dokumenti, kuri pierāda platību, kurās atrodas viņa lauksaimniecības lopbarības platības, lietošanas
         tiesības. Ja atbalsta pieteikuma iesniedzējs nav to zemes gabalu īpašnieks, uz kuriem attiecas viņa pieteikums, viņam šim
         pieteikumam ir jāpievieno šo zemes gabalu lietošanu pamatojoši dokumenti. Šī tiesa uzskata, ka piemērojamais valsts tiesiskais
         regulējums ir jāinterpretē tādējādi, ka atbalsta pieteikuma iesniedzējam ir jāiesniedz atbilstošs dokuments, kurš pamato minēto
         zemes gabalu lietošanu, un pretēji tam, ko uzskata apsūdzētie, nepietiek ar to, ka viņš patiešām lieto lopbarības platības
         neatkarīgi no veida, kādā tās viņam pieder, un vai viņš tās lieto.

      39      Iesniedzējtiesā apsūdzētie norādīja, ka dažās dalībvalstīs tādas Kopienu finanšu palīdzības kā pamata lietā piešķiršana ir
         pakļauta vienīgi nosacījumam par attiecīgo lopbarības platību faktisku pieejamību un izmantošanu, neprasot iesniegt juridisku
         dokumentu, kas pamato tiesības izmantot attiecīgos zemes gabalus.

      40      Iesniedzējtiesa jautā, vai, ņemot vērā tādas Kopienu finanšu palīdzības kā pamata lietā piešķiršanas nosacījumus, Regulā Nr. 1254/1999
         bija paredzēti stingri nosacījumi, no kuriem dalībvalstis nevar atkāpties, vai arī tajā bija noteikts vispārējs regulējums,
         atstājot valsts kompetento iestāžu ziņā veikt vajadzīgo ieviešanu un paredzēt detalizētāku regulējumu.

      41      Tribunale di Treviso, uzskatot, ka Regulas Nr. 1254/1999, it īpaši tās 12. pantā minētā jēdziena “pieejamā lopbarības platība”, interpretācija
         ir ļoti svarīga tajā izskatīšanai iesniegtā strīda izšķiršanai, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu
         jautājumu:

      “Kādi ir nosacījumi, lai saņemtu piemaksas par vīriešu dzimuma liellopiem un ekstensifikācijas maksājumus, un it īpaši – vai
         prasība par to, ka lopbarības platības tiek lietotas neatkarīgi no tā, vai ir šīs izmantošanas pamatojošs juridisks dokuments,
         ir pietiekama?”

      42      Iesniedzējtiesa, uzskatot, ka šis jautājums prasa Tiesai sniegt steidzamu atbildi, ievērojot, ka pret apsūdzētajiem ierosinātais
         kriminālprocess iesniedzējtiesā tiek izskatīts kopš 2004. gada un ka šajā laikā kompetentā valsts iestāde ir apturējusi jebkādas
         Kopienas palīdzības piešķiršanu apsūdzētajiem, lūdza Tiesai šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot steidzamības
         tiesvedību atbilstoši Tiesas Reglamenta 104.b pantam.

      43      Tiesas trešā palāta šo lūgumu ar 2008. gada 21. augusta lēmumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka lūgums sniegt prejudiciālu
         nolēmumu neattiecas uz jomu, kurai saskaņā ar Tiesas Statūtu 23.a pantu un Tiesas Reglamenta 104.b pantu ir piemērojama steidzamības
         tiesvedība, un ka katrā ziņā uz šo lūgumu nav attiecināma steidzamība, kas vajadzīga, lai piemērotu minēto tiesvedību.

      44      Iesniedzējtiesa pakārtoti un iepriekš minēto iemeslu dēļ lūdza Tiesai šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu piemērot paātrināto
         procesu saskaņā ar Reglamenta 104.a panta pirmo daļu.

      45      Tiesas priekšsēdētājs šo lūgumu ar 2008. gada 29. septembra rīkojumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka nav izpildīti 104.a panta
         pirmajā daļā ietvertie nosacījumi.

       Par prejudiciālo jautājumu
      46      Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai atbilstošie Kopienu tiesiskā regulējuma noteikumi par pieteikumiem
         atbalstam ganāmpulkam, it īpaši Regula Nr. 1254/1999, prasa, lai pieteikumam par īpašo piemaksu vīriešu dzimuma liellopiem
         vai ekstensifikācijas maksājumu saņemšanu tiktu pievienots spēkā esošs juridisks dokuments, kurš apliecina atbalsta pieteikuma
         iesniedzēja tiesības izmantot šajā pieteikumā norādītās lopbarības platības.

      47      Vispirms jākonstatē, ka pamata tiesvedības priekšvēsture ir dedzīgu diskusiju temats, kā tas izriet no debatēm Tiesā notikušajā
         tiesas sēdē. Šīs diskusijas it īpaši ir par to, vai nomas līgumi bija viltoti un apsūdzētie vai daži no viņiem tos bija iesnieguši
         nolūkā saņemt Kopienu piemaksas, un vai lielākā daļa no pamata lietā apspriestajos atbalsta pieteikumos minētajiem zemes gabaliem
         var tikt atzīta par pieejamām lopbarības platībām Regulas Nr. 1254/1999 izpratnē.

      48      Tomēr atbilstoši EKL 234. pantam, kurš balstās uz skaidru valsts tiesu un Tiesas funkciju nodalīšanu, Tiesa ir tiesīga lemt
         vienīgi par Kopienu tiesību akta interpretāciju vai spēkā esamību, pamatojoties uz valsts tiesas sniegtajiem faktiem (šajā
         ziņā skat. 2009. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑321/07 Schwarz, Krājums, I‑1113. lpp., 49. punkts).

      49      Līdz ar to iesniedzējtiesai ir jākonstatē strīda rašanās fakti un no tiem jāizdara secinājumi, lai pieņemtu no tās prasīto
         nolēmumu (skat. it īpaši 1999. gada 16. septembra spriedumu lietā C‑435/97 WWF u.c., Recueil, I‑5613. lpp., 32. punkts).

      50      Apsūdzētie arī apstrīd iesniedzējtiesas norādīto dekrētu, kuri minēti šī sprieduma 34. punktā, kā piemērojamo tiesisko regulējumu
         atbilstību, kā arī šī sprieduma 35. punktā minēto apkārtrakstu, uz kuriem atsaucas AVEPA, atbilstību. Apsūdzētie uzskata, ka minētie dekrēti un apkārtraksti nebija piemērojami faktu norises laikā vai arī tie ir
         vienīgi administratīvi, nevis tiesību akti.

      51      Tomēr lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros valsts tiesa ir tā, kurai ir jāizskaidro pamata lietas faktiskie apstākļi
         un tiesiskais regulējums (skat. 2000. gada 28. jūnija rīkojumu lietā C‑116/00 Laguillaumie, Recueil, I‑4979. lpp., 23. punkts). Tiesai nav jānosaka šajā strīdā piemērojamās atbilstošās valsts tiesību normas, nav jāinterpretē
         šīs normas un nav jālemj par to, vai valsts tiesas sniegtā šo normu interpretācija ir pareiza (šajā ziņā skat. 2009. gada
         23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑378/07 līdz C‑380/07 Angelidaki u.c., Krājums, I‑3071. lpp., 48. punkts).

      52      Pamata lieta it īpaši attiecas uz to, kā interpretēt Kopienu tiesisko regulējumu par pieteikumiem atbalstam ganāmpulkam, šajā
         tiesiskajā regulējumā paredzētos nosacījumus Regulas Nr. 1254/1999 4. un 13. pantā noteikto īpašo piemaksu par vīriešu dzimuma
         liellopiem un ekstensifikācijas maksājumu piešķiršanai un veidu, kādā attiecīgās kompetentās valsts iestādes piemēro Kopienu
         tiesisko regulējumu.

      53      Apsūdzētie norāda, ka atbilstošā Kopienu tiesiskā regulējuma interpretēšana tādējādi, ka ar lopkopību var nodarboties vienīgi
         tajās lopbarības platībās, kuras pieder ražotājam vai attiecībā uz kurām viņš var pamatot šo platību īpašumu tiesības, būtu
         pretrunā šī tiesiskā regulējuma garam, ņemot vērā, ka šis regulējums atsaucas uz platībām, kuras ražotājs lieto vai kuras
         tam pieder neatkarīgi no tāda dokumenta esamības, saskaņā ar kuru notiek lietošanas vai īpašumtiesību izmantošana. Apsūdzētie
         uzskata, ka Kopienu likumdevēja nodoms kā maksājumu saņemšanas nosacījumu paredzēt vienīgi lopbarības platību lietošanu vai
         pieejamību izriet no Regulas Nr. 1254/1999 3., 12. un 17. panta, Regulas Nr. 3508/92 1. panta 4. punkta un Regulas Nr. 2419/2001
         5., 6. un 22. panta.

      54      Kopienu tiesiskajā regulējumā par sīki izstrādātajiem noteikumiem īpašo piemaksu par vīriešu dzimuma liellopiem un ekstensifikācijas
         maksājumu piešķiršanai neesot norādīts lopbarības platību izmantošanas dokuments. Vienīgais, kas esot vajadzīgs, ir tas, lai
         ganībām paredzētie zemes gabali faktiski tiktu lietoti. Regulā Nr. 1254/1999 esot paredzēti vairāki stingri nosacījumi, lai
         nodrošinātu, ka lopkopis savā saimniecībā audzē tādu skaitu liellopu, kas ir pietiekams piemaksas saņemšanai. Būtiskākā prasība
         ir deklarētā dzīvnieku skaita esamība.

      55      AVEPA, kā arī Itālijas un Grieķijas valdības savukārt uzskata, ka valsts tiesiskais regulējums, ar kuru atbalsta pieteikuma iesniedzējam
         jāiesniedz spēkā esošs juridisks dokuments, kas pierāda, ka viņš lieto viņa pieteikumā par īpašo piemaksu par vīriešu dzimuma
         liellopiem un ekstensifikācijas maksājumu saņemšanu minēto platību, ir saderīgs ar attiecīgo Kopienu tiesisko regulējumu.
         Dalībvalstīm IAKS ietvaros ir jāievieš uzraudzības pasākumi un sīki izstrādāti kontroles noteikumi, lai efektīvi kontrolētu
         noteikumu ievērošanu Kopienas atbalsta jomā, un jāievieš noteikumi, lai efektīvi novērstu pārkāpumus un krāpšanu, kā arī sodītu
         par to.

      56      AVEPA un Itālijas valdība it īpaši uzskata, ka prasība iesniegt spēkā esošu juridisku dokumentu ļauj kontrolēt atbalsta pieteikumos
         sniegto datu saskaņotību, palīdz izvairīties no divkāršas attiecīgās lopbarības platības jaudas ņemšanas vērā un novērst,
         ka lopkopji ļaunprātīgi varētu izmantot citiem piederošus zemes gabalus acīmredzamā nolūkā apiet tiesisko regulējumu atbalsta
         jomā.

      57      Kā Komisija pareizi norāda, jāizvērtē, vai Kopienu tiesiskajā regulējumā, it īpaši Regulā Nr. 1254/1999, kā īpašo piemaksu
         par vīriešu dzimuma liellopiem un ekstensifikācijas maksājumu saņemšanas nosacījums ir paredzēts pienākums iesniegt spēkā
         esošu juridisku dokumentu par atbalsta pieteikumā minēto lopbarības platību izmantošanu un – noliedzošas atbildes gadījumā
         – vai Kopienu tiesiskais regulējums pieļauj, ka dalībvalstis savos tiesiskajos regulējumos paredz šādu pienākumu.

      58      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Kopienu tiesību normas, ir jāņem vērā ne tikai to formulējums, bet arī konteksts
         un tiesiskā regulējuma, kurā tās ir ietvertas, mērķi (2007. gada 1. marta spriedums lietā C‑34/05 Schouten, Krājums, I‑1687. lpp., 25. punkts, un 2007. gada 24. maija spriedums lietā C‑45/05 Maatschap Schonewille‑Prins, Krājums, I‑3997. lpp., 30. punkts).

      59      Vispirms, runājot par attiecīgo Kopienu tiesību normu formulējumu, Regulas Nr. 1254/1999 3. panta b) punktā saimniecība ir
         definēta kā visas ražošanas vienības, ko pārvalda ražotājs un kas atrodas vienas dalībvalsts teritorijā.

      60      Šīs regulas 12. panta 1. punktā ir noteikts, ka kopējo dzīvnieku skaitu, par ko var saņemt šīs regulas 4. panta 1. punktā
         paredzētās īpašās piemaksas, ierobežo, piemērojot ganāmpulka blīvumu saimniecībā, kurš pamata lietā apspriesto gadu laikā
         bija dažāds no 2 līdz 1,8 GV par hektāru un kalendāro gadu.

      61      Kā izriet no minētās regulas 12. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta, šis ganāmpulka blīvums atbilst daļskaitlim, kura skaitītājs
         ir dzīvnieku skaits, par kuriem ir iesniegts piemaksas pieteikums, un kura saucējs ir saimniecības lopbarības platība, kas
         visu kalendāro gadu ir pieejama liellopu un aitu, un/vai kazu audzēšanai. Līdz ar to jo vairāk lopbarības platības tiek atvēlētas
         liellopu audzēšanai attiecīgajā gadā, jo lielāks ir to dzīvnieku skaits, par kuriem var tikt saņemta īpašā piemaksa.

      62      Nedz Regulas Nr. 1254/1999 3. panta b) punktā sniegtā saimniecības definīcija, nedz šīs regulas 12. panta 2. punkta b) apakšpunktā
         izdarītā atsauce uz “pieejamo saimniecības platību” neļauj secināt, ka ražotājam, iesniedzot savu atbalsta pieteikumu, saskaņā
         ar minēto regulu un nolūkā saņemt attiecīgās piemaksas ir jāiesniedz spēkā esošs juridisks dokuments, kurš vai nu pierāda,
         ka ražotājs pats ir attiecīgās platības īpašnieks, vai arī pamato viņa tiesības lietot minēto citam piederošo platību.

      63      Kā norāda Komisija, šie noteikumi neizslēdz, ka tikai tas vien, ka lopbarības platība visu kalendāro gadu patiešām tiek lietota,
         var tikt uzskatīts par šīs platības pieejamību Regulas Nr. 1254/1999 izpratnē.

      64      Gan no Regulas Nr. 1254/1999 12. panta 2. punkta pēdējās daļas, gan Regulas Nr. 3887/92 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         izriet, ka atbalsta pieteikumā minētās lopbarības platības var tikt lietotas kopīgi. Saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001, kura
         piemērojama atbalsta pieteikumiem, kuri iesniegti par tirdzniecības gadiem vai piemaksu atsauces periodiem, sākot no 2002. gada
         1. janvāra, 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ja rupjās lopbarības kultūru platību izmanto kopīgi, tad kompetentās iestādes
         to nosacīti nodod atsevišķu lauksaimnieku pārziņā proporcionāli viņu tiesībām izmantot minēto zemi vai tam, kā viņi to izmanto.

      65      Regulas Nr. 2419/2001 22. pantā ar nosaukumu “Platību noteikšana un apstiprināšana” ir paredzēts, ka lauksaimniecībā izmantojamo
         zemes gabalu platības nosaka, izmantojot visus atbilstīgos līdzekļus, un ka, tā kā kopējā lauksaimniecībā izmantojamā zemes
         gabala platība netiek ņemta vērā tāpēc, ka tā netiek izmantota pilnībā, tiek ņemta vērā faktiski izmantotā platība.

      66      No iepriekš minētajiem noteikumiem izriet, ka attiecīgo piemaksu piešķiršana tiek noteikta atkarībā, pirmkārt, no faktiski
         izmantotajām lopbarības platībām un, otrkārt, no šajās platībās turēto dzīvnieku skaita attiecīgajā kalendārajā gadā, nevis
         atkarībā no spēkā esoša juridiska dokumenta, kurš pamato minēto platību izmantošanu, iesniegšanas.

      67      Turpinājumā, runājot par Regulas Nr. 1254/1999 mērķiem, no tās preambulas ceturtā un trīspadsmitā apsvēruma izriet, ka viens
         no šīs regulas mērķiem ir ierobežot liellopu gaļas ražošanas intensifikācijas tendences, kad ražotāji savā saimniecībā tur
         nepārtraukti pieaugošu liellopu skaitu, nepalielinot platību, kas tādējādi nav pietiekama šo dzīvnieku barošanai (iepriekš
         minētais spriedums lietā Schouten, 28. punkts).

      68      Minētās regulas 12. pantā norādītais ganāmpulka blīvuma mērķis tādējādi ir piešķirt piemaksu tikai par tiem dzīvniekiem, kuri
         tiek turēti saimniecībā, kuras platība ir pietiekama, lai tos pabarotu. Kā pareizi norāda Komisija, ganāmpulka blīvuma aprēķināšana,
         pamatojoties uz pieejamo lopbarības platību, līdz ar to attiecas uz faktisko saimniecības lopbarības jaudu un šīs jaudas faktiskas
         izmantošanas kontroli, nevis oficiāli vai likumiski pieejamo lopbarības jaudu, kā arī šīs platības faktisku neizmantošanu.

      69      Kā uzskata apsūdzētie, šī Regulas Nr. 1254/1999 mērķa īstenošana kā priekšnosacījumu attiecīgo piemaksu piešķiršanai neprasa
         iesniegt spēkā esošu juridisku dokumentu, kas apliecina atbalsta pieteikumā minēto lopbarības platību izmantošanu, bet par
         pietiekamu šajā sakarā ir uzskatāms pierādījums, ka minētās platības patiešām tiek izmantotas.

      70      No iepriekš minētā izriet, ka ar Regulas Nr. 1254/1999 12. pantu atbalsta pieteikuma pieņemamībai nav izvirzīts nosacījums
         par spēkā esoša juridiska dokumenta iesniegšanu, tādējādi apliecinot pieteicēja tiesības izmantot šajā pieteikumā minētās
         lopbarības platības. Atbilstošās Regulas Nr. 1254/1999 tiesību normas, konteksts, kādā tās ir iekļautas, kā arī it īpaši ar
         šo regulu sasniedzamie mērķi norāda, ka tieši lopbarības platību faktiska izmantošana ir viens no nosacījumiem, lai piešķirtu
         attiecīgās piemaksas.

      71      Tomēr, pat ja šāds nosacījums nav ieviests ar Kopienu tiesisko regulējumu, jāizvērtē, kā izriet no šī sprieduma 57. punkta,
         vai Kopienu tiesiskais regulējums pieļauj, ka dalībvalstis savos tiesiskajos regulējumos paredz pienākumu iesniegt spēkā esošu
         juridisku dokumentu, kas apliecina atbalsta pieteicēja tiesības izmantot savā pieteikumā norādītās lopbarības platības.

      72      Šajā sakarā jāizvērtē ar Kopienu tiesisko regulējumu attiecībā uz Kopienu atbalsta shēmām izveidotās IAKS raksturs un mērķi
         un jānosaka, kāda ir dalībvalstīm piešķirtā rīcības brīvība attiecībā uz tādu nosacījumu ievērošanas pārbaudi, kuri paredzēti
         atbalsta piešķiršanai IAKS ietvaros.

      73      Saskaņā ar Regulas Nr. 3508/92 1. un 2. pantu visas dalībvalstis izveido IAKS, kura sastāv no elektroniskas datu bāzes, identifikācijas
         sistēmas lauksaimniecībā izmantojamās zemes gabaliem, sistēmas dzīvnieku identificēšanai un reģistrēšanai, atbalsta pieteikumiem
         un integrētas kontroles sistēmas.

      74      Atbilstoši Regulas Nr. 3887/92 preambulas septītajam un devītajam apsvērumam IAKS mērķi ir efektīvi kontrolēt noteikumu ievērošanu
         Kopienas atbalstu jomā un ieviest noteikumus efektīvai pārkāpumu un krāpšanas novēršanai un sodīšanai par tiem (šajā ziņā
         skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑354/95 National Farmers’ Union u.c., Recueil, I‑4559. lpp., 51. punkts; 2002. gada 16. maija spriedumu lietā C‑63/00 Schilling un Nehring, Recueil, I‑4483. lpp., 25. punkts, kā arī 2004. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑295/02 Gerken, Krājums, I‑6369. lpp., 41. punkts).

      75      No Kopienu tiesiskā regulējuma par IAKS, Kopienu finansiālo interešu aizsardzību un KLP finansēšanu nepārprotami izriet, ka
         dalībvalstīm ir pienākums veikt atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu pareizu IAKS ieviešanu, un tām it īpaši ir jāveic vajadzīgie
         pasākumi, lai nodrošinātu tādu darījumu faktisku norisi un likumību, kuras finansē Kopiena, runājot vispārīgi, un konkrēti
         – ELVGF, kā arī lai novērstu un sodītu pārkāpumus.

      76      Tāpat no atbilstošajiem Kopienu tiesiskā regulējuma noteikumiem par Kopienas atbalsta shēmām un IAKS izriet, ka dalībvalstīm,
         ieviešot šīs shēmas un izvēloties noteikt valsts pasākumus, kurus tās uzskata par vajadzīgiem efektīvai pārkāpumu un krāpšanas
         novēršanai un sodīšanai par tiem, ir rīcības brīvība.

      77      Regulas Nr. 3508/92 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, lai iegūtu tiesības pretendēt uz Kopienas atbalsta shēmām, uz kurām
         attiecas šī regula, visi lauksaimnieki par katru gadu iesniedz platībatkarīgā atbalsta pieteikumus, kuros norāda lauksaimniecībā
         izmantojamās zemes gabalus, to skaitā platības, kas apsētas ar rupjās lopbarības kultūrām, un, attiecīgā gadījumā, “jebkuru
         citu vajadzīgu informāciju, kas vai nu paredzēta regulās, kas [kuras] attiecas uz [minētajām] Kopienas [atbalsta] shēmām,
         vai ko paredzējusi attiecīgā dalībvalsts”.

      78      Tāpat Regulas Nr. 3887/92 4. panta 1. punktā ir paredzēts, ka platībatkarīgā atbalsta pieteikumā ietver visu vajadzīgo informāciju,
         it īpaši datus, ar kuriem var identificēt visus saimniecības lauksaimniecībā izmantojamās zemes gabalus, to platību, atrašanās
         vietu un izmantošanu.

      79      Dalībvalstīm piešķirtā rīcības brīvība attiecībā uz atbalsta pieteikumu kontroli izriet arī no Regulas Nr. 2419/2001. No šīs
         regulas preambulas četrdesmit astotā apsvēruma izriet, ka dalībvalstīm ir jāveic visi turpmākie pasākumi, kas vajadzīgi, lai
         nodrošinātu šīs regulas pareizu darbību. Saskaņā ar tās 4. pantu dalībvalstis nodrošina, ka lauksaimniecībā izmantojamie zemes
         gabali ir ticami identificēti, un it īpaši pieprasa, lai platībatkarīgā atbalsta pieteikumiem būtu pievienota sīka informācija
         vai dokumenti, ko precizējusi kompetentā iestāde un kas dotu iespēju noteikt katra lauksaimniecībā izmantojamā zemes gabala
         atrašanās vietu un to izmērīt. Atbilstoši šīs pašas regulas 22. panta 3. punktam tiesības pretendēt uz atbalstu par lauksaimniecībā
         izmantojamiem zemes gabaliem pārbauda ar atbilstīgiem līdzekļiem un tādēļ vajadzības gadījumā pieprasa papildu pierādījumus.

      80      Turklāt Regulas Nr. 1259/1999 7. pantā ir noteikts, ka maksājumus saistībā ar šajā regulā paredzētajām atbalsta shēmām neizdara
         saņēmējiem, par kuriem ir konstatēts, ka viņi mākslīgi radījuši nosacījumus, kas vajadzīgi šādu maksājumu saņemšanai, lai
         gūtu priekšrocības, kas ir pretrunā attiecīgās atbalsta shēmas mērķiem.

      81      Tādēļ šī sprieduma 75. punktā minētie pasākumi, kuri jāveic dalībvalstīm, lai nodrošinātu Kopienas finansēto darījumu faktisku
         norisi un likumību, kā izriet no Regulas Nr. 2988/95 8. panta 1. punkta un Regulas Nr. 1258/1999 8. panta 1. punkta, ir jānosaka
         atbilstoši valstu normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem.

      82      No visiem iepriekš minētajiem Kopienu tiesiskā regulējuma noteikumiem par atbalsta shēmām un IAKS piemērošanas kārtību nepārprotami
         izriet, ka dalībvalstīm ir rīcības brīvība attiecībā uz apliecinošiem dokumentiem un pierādījumiem, kuri tām ir jāpieprasa
         no atbalsta pieteicēja saistībā ar viņa pieteikumā norādītajām lopbarības platībām. Ņemot vērā šo rīcības brīvību, dalībvalstīm
         ir atļauts precizēt atbalsta pieteikumam pievienojamos pierādījumus, it īpaši atsaucoties uz to teritorijā īstenoto ierasto
         praksi lauksaimniecības jomā saistībā ar tiesībām uz lopbarības platībām un to izmantošanu, kā arī attiecībā uz šo izmantošanu
         iesniedzamajiem dokumentiem.

      83      Tomēr jāatgādina, ka šai rīcības brīvībai ir noteiktas robežas.

      84      Kā izriet no Regulas Nr. 1254/1999 preambulas piecpadsmitā apsvēruma, dalībvalstīm ir jāīsteno sava rīcības brīvība, tikai
         pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, lai pilnībā aizsargātu vienlīdzīgas attieksmes jēdzienu un izvairītos no tirgus un
         konkurences izkropļojumiem. Lai arī prasība iesniegt spēkā esošu juridisku dokumentu principā ir uzskatāma par šādu objektīvu
         kritēriju, iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai tā tiek prasīta no visiem attiecīgā atbalsta pieteicējiem, kuri atrodas salīdzināmās
         situācijās.

      85      Tāpat no Regulas Nr. 2988/95 8. panta 1. un 2. punkta izriet, ka dalībvalstu noteiktajiem kontroles pasākumiem, lai nodrošinātu,
         ka ar Kopienas finansiālajām interesēm saistītie darījumi, kā, piemēram, ELVFG finansētie darījumi, ir likumīgi un patiešām
         notiek, ir jāatbilst katras nozares īpatnībām un jābūt samērā ar izvirzītajiem mērķiem.

      86      Līdz ar to dalībvalstīm, īstenojot savu rīcības brīvību attiecībā uz atbalsta pieteikumam iesniedzamajiem pierādījumiem, it
         īpaši attiecībā uz tiesībām pieprasīt atbalsta pieteicējam iesniegt spēkā esošu juridisku dokumentu, kas apliecina viņa tiesības
         lietot viņa pieteikumā norādītās lopbarības platības, ir jāievēro attiecīgajā Kopienu tiesiskajā regulējumā noteiktie mērķi
         un Kopienu tiesību vispārējie principi, it īpaši samērīguma princips.

      87      Kā Tiesa ir lēmusi, šis pēdējais minētais princips, kas prasa, lai ar konkrētu tiesību normu ieviestie līdzekļi būtu atbilstoši
         attiecīgajam sasniedzamajam mērķim un nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai, ir jāievēro gan Kopienu likumdevējam,
         gan valstu likumdevējiem un tiesām, kas piemēro Kopienu tiesības (šajā ziņā skat. 2008. gada 17. janvāra spriedumu apvienotajās
         lietās C‑37/06 un C‑58/06 Viamex Agrar Handel un ZVK, Krājums, I‑69. lpp., 33. punkts). Līdz ar to šis princips ir jāievēro kompetentajām valsts iestādēm, piemērojot Regulas
         Nr. 1254/1999 noteikumus un noteikumus par IAKS.

      88      Kā izriet no šī sprieduma 75. punkta, Kopienu tiesiskais regulējums par IAKS, Kopienu finansiālo interešu aizsardzību un KLP
         finansēšanu prasa veikt atbilstošus pasākumus, lai nodrošinātu pareizu IAKS ieviešanu, kā arī Kopienas finansēto atbalsta
         shēmu faktisku norisi un likumību. Pamata lietā piemērojamais tiesiskais regulējums, kura, kā izriet no šī sprieduma 56. punkta,
         mērķis it īpaši ir novērst, ka lopkopji ļaunprātīgi varētu izmantot citiem piederošus zemes gabalus acīmredzamā nolūkā apiet
         tiesisko regulējumu atbalsta jomā, cenšas ievērot šo mērķi. Šķiet, ka šādā tiesiskajā regulējumā noteiktā prasība iesniegt
         spēkā esošu juridisku dokumentu ievēro samērīguma principa prasības.

      89      Tomēr iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai šis princips ir ievērots pamata lietā esošo apstākļu kontekstā.

      90      Ņemot vērā iepriekš teikto, uz uzdoto jautājumu jāatbild šādi: Kopienu tiesiskais regulējums, it īpaši Regula Nr. 1254/1999,
         pieteikumam attiecībā uz īpašo piemaksu par vīriešu dzimuma liellopiem un ekstensifikācijas maksājumu saņemšanu neizvirza
         prasību iesniegt spēkā esošu juridisku dokumentu, kas apliecina atbalsta pieteicēja tiesības lietot šajā pieteikumā norādītās
         lopbarības platības. Tomēr Kopienu tiesiskais regulējums pieļauj, ka dalībvalstis savos tiesiskajos regulējumos nosaka prasību
         iesniegt šādu dokumentu, ar noteikumu, ka tiek ievēroti ar Kopienu tiesisko regulējumu sasniedzamie mērķi un Kopienu tiesību
         vispārējie principi, it īpaši samērīguma princips.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      91      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Kopienu tiesiskais regulējums, it īpaši Padomes 1999. gada 17. maija Regula (EK) Nr. 1254/1999 par liellopu un teļa gaļas
            tirgus kopīgo organizāciju, pieteikumam attiecībā uz īpašo piemaksu par vīriešu dzimuma liellopiem un ekstensifikācijas maksājumu
            saņemšanu neizvirza prasību iesniegt spēkā esošu juridisku dokumentu, kas apliecina atbalsta pieteicēja tiesības lietot šajā
            pieteikumā norādītās lopbarības platības. Tomēr Kopienu tiesiskais regulējums pieļauj, ka dalībvalstis savos tiesiskajos regulējumos
            nosaka prasību iesniegt šādu dokumentu, ar noteikumu, ka tiek ievēroti ar Kopienu tiesisko regulējumu sasniedzamie mērķi un
            Kopienu tiesību vispārējie principi, it īpaši samērīguma princips.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums (Tiesas plēnums) 2004. gada 12. oktobrī.#Peter Paul, Cornelia Sonnen-Lütte un Christel Mörkens pret Bundesrepublik Deutschland.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija.#Kredītiestādes - Noguldījumu garantiju sistēmas - Direktīva 94/19/EK - Direktīva 77/780/EEK, Direktīva 89/299/EEK un Direktīva 89/646/EEK - Kontroles pasākumi, kurus veic kompetentā iestāde, lai aizsargātu noguldītājus - Uzraudzības iestādes atbildība par zaudējumiem, kurus radījusi nepietiekama uzraudzība.#Lieta C-222/02.

text:
      Lieta C‑222/02
      Peter Paul  u.c.
      pret
      Bundesrepublik Deutschland
      (Bundesgerichtshof  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kredītiestādes – Noguldījumu garantiju sistēmas – Direktīva 94/19/EK – Direktīva 77/780/EEK, Direktīva 89/299/EEK un Direktīva 89/646/EEK – Kontroles pasākumi, kurus veic kompetentā iestāde, lai aizsargātu noguldītājus – Uzraudzības iestādes atbildība par zaudējumiem, kurus radījusi nepietiekama uzraudzība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Kredītiestādes – Noguldījumu
            garantiju sistēmas – Valsts tiesiskais regulējums, kas nosaka, ka valsts iestāde, kas uzrauga kredītiestādes, veic savus uzdevumus
            tikai vispārējās interesēs, un izslēdz atlīdzību par zaudējumiem, ko radījusi nepietiekama uzraudzība – Atbilstība Direktīvai
            94/19 – Nosacījums –Kompensācijas noguldītājiem nodrošināšana, pastāvot Direktīvā paredzētajiem nosacījumiem
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/19 3. panta 2.–5. punkts)
      2.        Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Kredītiestādes – Kredītiestāžu
            uzraudzība – Valsts tiesiskais regulējums, kas nosaka, ka valsts iestāde, kas uzrauga kredītiestādes, veic savus uzdevumus
            tikai vispārējās interesēs, un izslēdz atlīdzību par zaudējumiem, ko radījusi nepietiekama uzraudzība – Atbilstība Direktīvai
            77/780, Direktīvai 89/299 un Direktīvai 89/646
      (Padomes Direktīvas 77/780, 89/299 un 89/646)
      1.        Ja noguldītāju kompensācija, ko paredz Direktīvas 94/19/EK par noguldījumu garantiju sistēmām, ir nodrošināta, tās 3. panta
         2.–5. punkts nav interpretējams tādējādi, ka tas iestājas pret valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kas uzrauga
         kredītiestādes, veic savus uzdevumus tikai vispārējās interesēs, un līdz ar to atbilstoši valsts tiesībām privātpersonas nevar
         pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, ko radījusi nepietiekama uzraudzība no šīs iestādes puses.

      Minēto normu mērķis ir nodrošināt noguldītājiem, ka kredītiestāde, kurā tie ir veikuši savus noguldījumus, piedalās noguldījumu
         garantiju sistēmā, lai to tiesības uz kompensāciju noguldījuma nepieejamības gadījumā tiktu nodrošinātas saskaņā ar minētās
         direktīvas noteikumiem, un attiecas tikai uz noguldījumu garantiju sistēmas, ko paredz šī direktīva, izveidi un tās pareizu
         darbību. Savukārt, līdzko ir nodrošināta attiecīgā kompensācija, tās nepiešķir noguldītājiem tiesības uz to, lai kompetentās
         iestādes veiktu uzraudzības pasākumus to interesēs.

       (sal. ar 29.–30., 32. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
      2.        Pirmā direktīva 77/780 par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu,
         Direktīva 89/299 par kredītiestāžu pašu kapitālu, kā arī Otrā direktīva 89/646 par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu
         attiecībā uz kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu neiestājas pret valsts tiesību normu, atbilstoši kurai valsts iestāde,
         kas uzrauga kredītiestādes, veic savus uzdevumus tikai vispārējās interesēs, un līdz ar to atbilstoši valsts tiesībām privātpersonas
         nevar pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, ko radījusi nepietiekama uzraudzība no šīs iestādes puses.

      Kaut arī attiecīgās direktīvas uzliek valsts iestādēm noteiktus uzraudzības pienākumus attiecībā uz kredītiestādēm, tomēr
         ne no tā, ne arī no fakta, ka starp minēto direktīvu mērķiem ir minēta arī noguldītāju aizsardzība, neizriet tas, ka šīs direktīvas
         paredz radīt tiesības noguldītājiem, ja to noguldījumi nav pieejami nepietiekamas uzraudzības dēļ no kompetento valsts iestāžu
         puses.

       (sal. ar 39.–40., 47. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (Tiesas plēnums)
      2004. gada 12. oktobrī (*)

      Kredītiestādes – Noguldījumu garantiju sistēmas – Direktīva 94/19/EK – Direktīva 77/780/EEK, Direktīva 89/299/EEK un Direktīva 89/646/EEK – Kontroles pasākumi, kurus veic kompetentā iestāde, lai aizsargātu noguldītājus – Uzraudzības iestādes atbildība par zaudējumiem, kurus radījusi nepietiekama uzraudzība
      Lieta C‑222/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesgerichtshof (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2002. gada 16. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 17. jūnijā, tiesvedībā

      Peter Paul,

      Cornelia Sonnen‑Lütte,

      Christel Mörkens
      pret
      Bundesrepublik Deutschland.

      TIESA (Tiesas plēnums)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Gulmans [C. Gulmann] (referents), Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], F. Makena [F. Macken], N. Kolnerika [N.  Colneric] un S. fon Bārs [S. von Bahr],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑ Hackl],

      sekretāre M. F. Kontē [M.‑F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2003. gada 30. septembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        P. Paula [P. Paul], K. Zonnenes‑Lites [C. Sonnen‑Lütte] un K. Merkensas [C. Mörkens] vārdā – K. Hase [K. Hasse], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W.‑D. Plessing] un A. Tīmane [A. Tiemann], pārstāvji,

      –        Spānijas valdības vārdā – E. Brakehaiss Konesa [E. Braquehais Conesa], pārstāvis,

      –        Īrijas valdības vārdā – D. Dž. O'Hagans [D. J. O'Hagan], pārstāvis, kuram palīdz E. M. Kolinss [A. M. Collins], BL,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kuram palīdz P. Palmjeri [P. Palmieri], avvocatessa dello Stato,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. I. Fernandišs [L. I. Fernandes] un L. Maksimu duš Santušs [L. Máximo dos Santos], pārstāvji,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – K. Mandži [K. Manji], pārstāvis, kuram palīdz M. Hoskins [M. Hoskins], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – G. Zavs [G. Zavvos], pārstāvis, kuram palīdz B. Vēgenbaurs [B. Wägenbaur], Rechtsanwalt,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2003. gada 25. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz 3. un 7. panta interpretāciju Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes
         1994. gada 30. maija Direktīvā 94/19/EK par noguldījumu garantiju sistēmām (OV L 135, 5. lpp.), kā arī uz vairāku normu interpretāciju
         Padomes 1977. gada 12. decembra Pirmajā direktīvā 77/780/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz
         kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu [neoficiāls tulkojums] (OV L 322, 30. lpp.), Padomes 1989. gada 17. aprīļa Direktīvā 89/299/EEK
         par kredītiestāžu pašu kapitālu [neoficiāls tulkojums] (OV L 124, 16. lpp.), kā arī Padomes 1989. gada 15. decembra Otrajā
         direktīvā 89/646/EEK par normatīvo un administratīvo aktus koordinēšanu attiecībā uz kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu
         un grozījumiem Direktīvā 77/780 (OV L 386, 1. lpp.).

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvā starp P. Paulu, K. Zonneni‑Liti un K. Merkensu (turpmāk tekstā – "Pauls u.c.") un Bundesrepublik Deutschland [Vācijas Republiku], kurā prasītāji pieprasa atlīdzību par Direktīvas 94/19 novēlotu transpozīciju un nepietiekamu bankas
         darbības uzraudzību, ko veica Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (Federālais Kredītiestāžu uzraudzības birojs, turpmāk tekstā – "Bundesaufsichtsamt").

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesību akti
      3        Saskaņā ar Direktīvas 94/19 divdesmit ceturto apsvērumu:

      "[..] šī direktīva nedrīkst radīt situāciju, kad dalībvalstis vai to kompetentās iestādes ir atbildīgas attiecībā pret noguldītājiem,
         ja tās ir nodrošinājušas to, ka ir ieviesta un oficiāli atzīta viena vai vairākas sistēmas, kas garantē noguldījumus vai pašas
         kredītiestādes, kā arī atbilstīgi šajā direktīvā paredzētajiem nosacījumiem nodrošina kompensāciju un aizsardzību noguldītājiem."

      4        Direktīvas 94/19 3. pants paredz:

      "1. Katra dalībvalsts nodrošina to, ka tās teritorijā tiek ieviesta un oficiāli atzīta viena vai vairākas noguldījumu garantiju
         sistēmas. [..]

      [..]
      2. Ja kredītiestāde nepilda pienākumus, kādi tai ir kā noguldījumu garantiju sistēmas dalībniecei, par to paziņo kompetentajām
         iestādēm, kas izdeva attiecīgās kredītiestādes licenci, un sadarbībā ar garantiju sistēmu tās veic visus atbilstīgos pasākumus,
         tostarp piemēro sankcijas, lai nodrošinātu to, ka kredītiestāde pilda savus pienākumus.

      3. Ja minētie pasākumi nenodrošina to, ka kredītiestāde pilda savus pienākumus, un ja valsts likumi ļauj izslēgt sistēmas
         dalībnieku, tad sistēma ar kompetentu iestāžu dotu piekrišanu vismaz 12 mēnešus iepriekš paziņo par nodomu izslēgt kredītiestādi
         no dalības sistēmā. Noguldījumus, kas ir izdarīti pirms paziņojumā norādītā termiņa beigām, joprojām pilnībā sedz sistēma.
         Ja pēc paziņojumā norādītā termiņa beigām kredītiestāde nav izpildījusi tās pienākumus, tad garantiju sistēma pēc tam, kad
         saņēmusi kompetentu iestāžu dotu piekrišanu, var izslēgt to.

      4. Ja to ļauj attiecīgās valsts likumi, un ar to kompetento iestāžu dotu piekrišanu, kas izdevušas licenci, no noguldījumu
         garantiju sistēmas izslēgtā kredītiestāde var turpināt pieņemt noguldījumus, ja pirms izslēgšanas tā ir veikusi alternatīvas
         garantijas pasākumus, kas nodrošina to, ka noguldītāju aizsardzības līmenis un piemērojums ir vismaz tāds pats kā tas, ko
         piedāvā oficiāli atzītā sistēma.

      5. Ja kredītiestāde, kuru saskaņā ar 3. punktu ierosina izslēgt, nespēj veikt alternatīvus pasākumus, kas atbilst 4. punktā
         paredzētajiem nosacījumiem, tad kompetentās iestādes, kas izdevušas tās licenci, tūlīt atsauc to."

      5        Atbilstoši Direktīvas 94/19 7. pantam:

      "1. Noguldījumu garantiju sistēmās ir jāparedz, ka katra noguldītāja noguldījumu kopapjomu sedz līdz ECU 20 000, ja noguldījumi
         nav pieejami.

      [..]
      3. Šis pants neliedz saglabāt vai pieņemt noteikumus, kas noguldītājiem paredz lielāku vai pilnīgāku segumu. Proti, noguldījumu
         garantiju sistēmas sociālu apsvērumu dēļ var dažus noguldījumu veidus segt pilnā apjomā.

      [..]
      6. Dalībvalstis nodrošina to, ka noguldītāju tiesības uz kompensāciju var tikt izmantotas, noguldītājam vēršoties pret noguldījumu
         garantiju sistēmu."

      6        Direktīvas 91/19 14. panta 1. punkts paredz, ka "dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi,
         lai līdz 1995. gada 1. jūlijam izpildītu šīs direktīvas prasības."

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Gesetz über das Kreditwesen (Kredītu likums, turpmāk tekstā – "KWG") 6. panta 3. un 4. punkta redakcija, kas ir piemērojama pamata prāvā (saskaņā ar 1998. gada 9. septembra grozījumu, BGB1. 1998 I, 2776. lpp.), paredz:

      "3. Uzticēto pienākumu ietvaros Bundesaufsichtsamt attiecībā uz kredītiestādi un tās vadību var veikt atbilstošus un vajadzīgus pasākumus, lai novērstu un atrisinātu problēmas,
         kas varētu apdraudēt tai uzticēto aktīvu drošību vai traucēt bankas operāciju vai finanšu pakalpojumu pareizu organizēšanu.

      4. Bundesaufsichtsamt pilda uzdevumus, ko nosaka šis un citi likumi, tikai vispārējās interesēs."

      8        Pēdējai normai šobrīd atbilst 2002. gada 22. aprīļa Gesetz über die Bundesanstalt für Finanzdienstleitungsaufsicht (likums "Par finanšu pakalpojumu integrēto uzraudzību", BGB1. 2002 I, 1310. lpp.) 4. panta 4. punkts.

      9        Bürgerliches Gesetzbuch (Vācijas Civilkodekss, turpmāk tekstā – "BGB") 839. panta 1. punkta pirmais teikums nosaka:

      "Katram ierēdnim, kas tīši vai neuzmanības dēļ pārkāpj savus amata pienākumus attiecība uz trešajām personām, ir jāatlīdzina
         attiecīgie trešo personu zaudējumi."

      10      Grundgesetz (Pamatlikums, turpmāk tekstā – "GG") 34. panta pirmais teikums paredz:

      "Ja persona, veicot kādu no tai uzticētajiem valsts amata pienākumiem, pārkāpj tai uzliktos amata pienākumus pret trešajām
         personām, atbildību uzņemas valsts vai pašvaldība, kuras dienestā minētā persona atrodas."

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      11      Pauls u.c. bija BVH Bank für Vermögennsanlagen und Handel AG (turpmāk tekstā – "BVH Bank") klienti. Šī banka 1987. gadā saņēma no Bundesaufsichtsamt kredītiestādes licenci, bet tā nepiedalījās noguldījumu garantiju sistēmā. Laikā no 1987. gada līdz 1992. gadam tā veltīgi
         centās panākt pielaišanu Bundesverband deutscher Banken eV noguldījumu garantiju kapitālam, bet tā neturpināja pielaišanas procedūru, jo nespēja ievērot nepieciešamās prasības.

      12      1991., 1995. un 1997. gadā BVH Bank sliktā finansiālā situācija lika Bundesaufsichtsamt veikt tās darbības pārbaudi. Pēc trešās pārbaudes Bundesaufsichtsamt 1997. gada 14. novembrī pieprasīja uzsākt maksātnespējas procesu un atsauca BVH Bank kredītiestādes licenci bankas darbības veikšanai.

      13      Pauls u.c. bija atvēruši termiņnoguldījumu kontus BVH Bank, attiecīgi, 1995. gada 7. jūnijā, 1994. gada 28. februārī un 1993. gada 17. jūnijā. 1997. gada decembrī uzsāktā maksātnespējas
         procesa laikā viņi pieteica parādu prasījumus, attiecīgi, DEM 131 455,80, DEM 101 662,51 un DEM 66 976,20 apmērā.

      14      Pauls u.c. iesniedza prasības Landgericht Bonn (Bonnas Apgabaltiesa, Vācija) pret Bundesrepublik Deutschland par zaudēto noguldījumu kompensāciju. Viņi norādīja, ka šie noguldījumi nebūtu zaudēti, ja Direktīva 94/19 būtu transponēta
         tās 14. panta 1. punkta noteiktajā termiņā, t.i., līdz 1995. gada 1. jūlijam. Tādā gadījumā Bundesaufsichtsamt būtu veikusi uzraudzības pasākumus attiecībā uz BVH Bank, pirms prasītāji būtu veikuši maksājumus bankai.

      15      Tomēr Direktīvu 94/19 Vācijas tiesībās transponēja ar 1998. gada 16. jūlija EK Direktīvas par noguldījumu garantijām un EK
         Direktīvas par investoru zaudējumu atlīdzību transponēšanas likumu (BGB1. 1998 I, 1842. lpp.), kas stājās spēkā 1998. gada 1. augustā.

      16      Kā nosprieda pirmās instances tiesa Landgericht Bonn, Direktīvas 94/19 novēlota transpozīcija ir smags Kopienas tiesību pārkāpums no Bundesrepublik Deutschland puses, un tā piesprieda atbildētājai samaksāt katram no prasītājiem DEM 39 450, kas atbilst EUR 20 000, proti – Direktīvas 94/19
         7. panta 1. punktā paredzēto summu, un procentus.

      17      Attiecībā uz mantisko kaitējumu, kas pārsniedz šo summu, Paula u.c. prasības noraidīja gan Landgericht Bonn, gan arī Oberlandsgericht Köln (Ķelnes Augstākā apgabaltiesa, Vācija). Pēc abu tiesu domām, lai iestātos administratīvi tiesiskā atbildība saskaņā ar BGB 839. pantu kopā ar GG 34. pantu, ir nepieciešams "amata pienākumu pārkāpums attiecībā pret trešajām personām", t.i., pienākumiem, kas vienmēr pastāv
         pret personu, kura ir cietusi zaudējumus. Tās nosprieda, ka Bundesaufsichtsamt gadījumā tas tā nebija, jo tā pilda tai noteiktos uzdevumus tikai vispārējās interesēs, piemērojot KWG 6. panta 4. punktu.

      18      Pauls u.c. iesniedza kasācijas sūdzību ("Revision") Bundesgerichtshof [Federālajā tiesā] un pieprasīja no Bundesrepublik Deutschland zaudējumu atlīdzību par Kopienu tiesību pārkāpumu.

      19      Bundesgerichtshof, no vienas puses, norāda, ka Pauls u.c. nav precīzi norādījuši, kādi uzraudzības pasākumi bija nepieciešami, kurus Bundesaufsichtsamt nebija veikusi. No otras puses, tā uzsver, ka Bundesrepublik Deutschland nav skaidri apstrīdējusi pārmetumu par Bundesaufsichtsamt prettiesisku rīcību, bet tā tikai noliedz atbildību, pamatojoties uz to, ka šī iestāde pilda uzdevumus tikai vispārējās interesēs.
         Šajos apstākļos Bundesgerichtshof uzskata, ka, lai izskatītu lietu "Revision" kārtībā, ir jāpamatojas uz premisu, ka Bundesaufsichtsamt nav pildījusi tai uzticētos uzraudzības pienākumus vai arī ir nokavējusi to izpildi un ka Paulam u.c. līdz ar to ir radušies
         zaudējumi, kuru apmērs pārsniedz summu, ko viņiem piešķīra pirmās instances tiesas spriedums.

      20      Bundesgerichtshof uzskata, ka, lai juridiski izvērtētu tajā izskatāmo lietu, ir jānosaka, vai KWG 6. panta 4. punktā ietvertā norma var neapstrīdami ierobežot Bundesaufsichtsamt administratīvi tiesisko atbildību, nosakot, ka tā pilda administratīvos pienākumus tikai vispārējās interesēs, un līdz ar
         to tiesas, kas iepriekš ir izskatījušas lietu, ir pareizi noraidījušas Bundesrepublik Deutschland atbildību saskaņā ar BGB 839. pantu kopā ar GG 34. pantu, vai arī šāda norma nav piemērojama sakarā ar Kopienas tiesību pārākumu.

      21      Bundesgerichtshof paskaidro, ka, ja Tiesa nospriestu, ka Direktīva 94/19 vai citas direktīvas kredītiestāžu jomā piešķir noguldītājiem tiesības
         uz uzraudzības pasākumiem, kurus to interesēs nodrošina kompetentās iestādes, KWG 6. panta 4. punkts būtu pretrunā Kopienas tiesībām.

      22      Attiecībā uz dažādām koordinēšanas direktīvām banku jomā, uz kurām atsaucas Bundesgerichtshof, tā norāda, ka "Revision" tiesvedības laikā Pauls u.c. uzskatīja – no minēto direktīvu kopuma izriet, ka banku darbības uzraudzības pasākumu mērķis
         ir aizsargāt noguldītājus. Kaut arī šajās direktīvās, kas attiecas uz banku darbības uzraudzības pasākumiem, nav ietverta
         neviena skaidra norāde uz noguldītāju aizsardzību, tās tomēr ietilpst banku darbības uzraudzības vispārējā normatīvajā sistēmā,
         kurai, pēc Paula u.c. domām, nebūtu praktiskas pielietojamības, ja Bundesaufsichtsamt saskaņā ar KWG 6. panta 4. punktu pildītu savus pienākumus tikai vispārējās interesēs.

      23      Šādos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      "1)      a)     Vai Direktīvas 94/19 [..] 3. un 7. panta noteikumi piešķir noguldītājam tā noguldījuma nepieejamības gadījumā tiesības uz
         to, lai kompetentās iestādes veic 3. panta 2.–5. punktā paredzētos pasākumus un nepieciešamības gadījumā atsauc kredītiestādes
         licenci papildus tiesībām uz atlīdzību no noguldījumu garantiju sistēmas puses, kas var sasniegt 7. panta 1. punktā noteikto
         summu?

               b)     Ja noguldītājam ir piešķirtas šādas tiesības, vai tajās ietilpst arī iespēja prasīt zaudējumu atlīdzību, kas izriet no kompetento
         iestāžu prettiesiskas darbības un kas pārsniedz Direktīvas [94/19] 7. panta 1. punktā minēto summu?

      2)      a)     Vai un nepieciešamības gadījumā kurā brīdī zemāk minētās direktīvu normas, kas attiecas uz banku darbības uzraudzības tiesību
         saskaņošanu, katra atsevišķi vai kopā piešķir noguldītājiem un ieguldītājiem tiesības uz to, ka kompetentajām dalībvalstu
         iestādēm šo personu interesēs ir jāveic uzraudzības pienākumi, ko tām nosaka šīs direktīvas, un jānes atbildība par prettiesisku
         darbību,

             vai arī Direktīvā [94/19] ir paredzēts speciāls tiesiskais regulējums attiecībā uz visiem gadījumiem, kad noguldījumi kļūst
         nepieejami:

      –        Pirmās direktīvas 77/780 [..] 6. panta 1. punkts, ceturtais un divpadsmitais apsvērums,
      –        Otrās direktīvas 89/646 [..] 3. pants, 4.–7. pants, 10.–17. pants, vienpadsmitais apsvērums,
      –        Direktīvas 89/299 [..] 7. pants kopā ar 2.–6. pantu,
      –        Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 29. jūnija Direktīvas 95/26/EK, [ar ko groza Direktīvu 77/780/EEK un Direktīvu 89/646/EEK
         kredītiestāžu jomā, Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 92/49/EEK nedzīvības apdrošināšanas jomā, Direktīvu 79/267/EEK un Direktīvu 92/96/EEK
         dzīvības apdrošināšanas jomā, Direktīvu 93/22/EEK ieguldījumu sabiedrību jomā un Direktīvu 85/611/EEK attiecībā uz pārvedamo
         vērtspapīru kolektīvo ieguldījumu uzņēmumiem (PVKIU), lai stiprinātu konsultatīvo uzraudzību] (OV L 168, 7. lpp.), piecpadsmitais
         apsvērums?

      b)      Vai šādi direktīvu apsvērumi:
      –        Padomes 1992. gada 6. aprīļa Direktīvas 92/30/EEK par kredītiestāžu konsolidēto uzraudzību [neoficiāls tulkojums] (OV L 110,
         52. lpp.) vienpadsmitais apsvērums,

      –        Padomes 1993. gada 15. marta Direktīvas 93/6/EEK par ieguldījumu sabiedrību un kredītiestāžu kapitāla pietiekamību (OV L 141,
         1. lpp.) astotais apsvērums,

      –        Padomes 1993. gada 10. maija Direktīvas 93/22/EEK par ieguldījumu pakalpojumiem vērtspapīru jomā (OV L 141, 27. lpp.) otrais,
         piektais, divdesmit devītais, trīsdesmit otrais, četrdesmit pirmais un četrdesmit otrais apsvērums

      ir izmantojami kā interpretācijas līdzekļi, lai atbildētu uz iepriekšējo jautājumu, neatkarīgi no tā, vai tajos esošās normas
         ir piemērojamas šajā lietā?

      3)      Ja Tiesa atzīst, ka visas minētās direktīvas vai arī dažas no tām piešķir noguldītajiem un ieguldītājiem tiesības uz to, ka
         kompetentajām iestādēm ir jānodrošina to interešu ievērošana, veicot uzraudzības pasākumus, tad palāta uzdod šādus jautājumus:

      a)      Vai noguldītāja vai ieguldītāja tiesībām uz uzraudzības pasākumu īstenošanu to interesēs, kas tiek piesauktas tiesvedībā pret
         dalībvalsti, ir tieša iedarbība tādā nozīmē, ka pretrunā esošās valsts tiesību normas nav jāpiemēro,

      vai arī
      b)      dalībvalsts, kas nav ievērojusi šādas noguldītāju un ieguldītāju tiesības, transponējot direktīvas, nes atbildību tikai saskaņā
         ar Kopienas principiem par valsts atbildību?

      c)      Vai šādā pēdējā gadījumā dalībvalsts ir pieļāvusi pietiekami smagu Kopienas tiesību pārkāpumu, neatzīstot tiesības uz uzraudzības
         pasākumu īstenošanu?"

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      24      Kaut arī dažos apsvērumos, kas tika iesniegti Tiesai, bija minētas šaubas par prejudiciālo jautājumu pieņemamību, ir jākonstatē,
         ka Bundesgerichtshof ar padziļinātu pamatojumu, kas ir minēts šī sprieduma 19.–22. punktā, ir pierādījusi, kāpēc Kopienas normu, kuras tā norāda,
         interpretācija ir nepieciešama, lai iztiesātu pamata prāvu. Turklāt tā pietiekami izskaidroja atbilstošās tiesību normas un
         faktus, lai Tiesa varētu sniegt lietderīgu atbildi un ļautu lietas dalībniekiem pamata prāvā, dalībvalstīm un Komisijai iesniegt
         apsvērumus saskaņā ar Tiesas Statūtu 23. pantu.

       Par pirmo jautājumu
      25      Pirmajā jautājumā Bundesgerichtshof pēc būtības jautā, vai Direktīva 94/19, kas 3. panta 2.–5. punktā aplūko uzraudzības pasākumu veikšanu un pienākumu atsaukt
         kredītiestādei izsniegto licenci, iestājas pret valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kas uzrauga kredītiestādes,
         veic savus uzdevumus tikai vispārējās interesēs, un līdz ar to atbilstoši valsts tiesībām privātpersonas nevar pieprasīt atlīdzību
         par zaudējumiem, ko radījusi nepietiekama uzraudzība no šīs iestādes puses.

      26      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Direktīva 94/19 paredz neatkarīgi no noguldījumu atrašanās vietas Kopienā radīt noguldītāju
         aizsardzību, ja noguldījumi, kas veikti kredītiestādēs, kuras ietilpst noguldījumu garantiju sistēmā, nav pieejami.

      27      Noguldītāju tiesības uz kompensāciju šādā situācijā regulē šīs direktīvas 7. panta 1. un 6. punkta noteikumi. Šī panta 1. punkts
         nosaka maksimālo kompensācijas summu, uz kuru noguldītājam ir tiesības, balstoties uz šo direktīvu. Tomēr šī panta 3. punkts
         precizē, ka dalībvalstis var paredzēt savās tiesībās noteikumus, kas noguldītājiem paredz lielāku vai pilnīgāku segumu. Direktīvas 94/19
         7. panta 6. punkts uzliek dalībvalstīm par pienākumu nodrošināt to, lai noguldītāju tiesības uz kompensāciju, kas minētas
         1. un 3. punktā, var tikt izmantotas, noguldītājam vēršoties pret noguldījumu garantiju sistēmu.

      28      Direktīvas 3. panta 2.–5. punkts uzliek par pienākumu kompetentajām iestādēm, kas ir izdevušas licenci kredītiestādēm, nodrošināt
         sadarbībā ar noguldījumu garantiju sistēmu, lai minētās kredītiestādes pildītu savus pienākumus kā noguldījumu garantiju sistēmas
         dalībnieces, un, nepieciešamības gadījumā, pieņemt lēmumu par attiecīgās kredītiestādes licences atsaukšanu, pastāvot apstākļiem,
         kas minēti 5. punktā.

      29      Direktīvas 94/19 3. panta 2.–5. punkta mērķis ir nodrošināt noguldītājiem, ka kredītiestāde, kurā tie ir veikuši savus noguldījumus,
         piedalās noguldījumu garantiju sistēmā, lai to tiesības uz kompensāciju noguldījuma nepieejamības gadījumā tiktu nodrošinātas
         saskaņā ar minētās Direktīvas noteikumiem un, jo īpaši, tās 7. pantu. Šie noteikumi attiecas tikai uz noguldījumu garantiju
         sistēmas, ko paredz Direktīva 94/19, izveidi un tās pareizu darbību.

      30      Pastāvot šādiem apstākļiem un apstākļiem, ko minējušas valdības, kas ir iesniegušas savus apsvērumus Tiesai, kā arī Komisija,
         kaut arī tiek nodrošināta noguldītāju kompensēšana, ja to noguldījumi nav pieejami, kā to paredz Direktīva 94/19, tomēr tās
         3. panta 2.–5. punkts nepiešķir noguldītājiem tiesības uz to, lai kompetentās iestādes veiktu uzraudzības pasākumus to interesēs.

      31      Par labu šādai Direktīvas 94/19 interpretācijai liecina tās divdesmit ceturtais apsvērums, kas nosaka, ka šī direktīva nedrīkst
         radīt situāciju, kad dalībvalstis vai to kompetentās iestādes ir atbildīgas attiecībā pret noguldītājiem, ja tās ir nodrošinājušas
         kompensāciju vai aizsardzību noguldītājiem saskaņā ar Direktīvas noteikumiem.

      32      Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka, ja noguldītāju kompensācija, ko paredz Direktīva 94/19, ir nodrošināta, 3. panta
         2.–5. punkts nav interpretējams tādējādi, ka tas iestājās pret valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kas uzrauga
         kredītiestādes, veic savus uzdevumus tikai vispārējās interesēs, un līdz ar to atbilstoši valsts tiesībām privātpersonas nevar
         pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, ko radījusi nepietiekama uzraudzība no šīs iestādes puses.

       Par otro jautājumu
      33      Otrajā jautājumā Bundesgerichtshof pēc būtības jautā, vai Direktīva 77/780, Direktīva 89/229 un Direktīva 89/646 daļā, kurā ir normas par kredītiestāžu uzraudzību,
         iestājas pret valsts tiesību normu, atbilstoši kurai valsts iestāde, kas uzrauga kredītiestādes, veic savus uzdevumus tikai
         vispārējās interesēs, un līdz ar to atbilstoši valsts tiesībām privātpersonas nevar pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, ko
         radījusi nepietiekama uzraudzība no šīs iestādes puses.

      34      Šajā sakarā vispirms ir jāpiezīmē, ka Direktīva 77/780, Direktīva 89/229 un Direktīva 89/646 ir apvienotas Eiropas Parlamenta
         un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvā 2000/12/EK par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu (OV L 126, 1. lpp.). Kopienu
         likumdevējs ir tās kodificējis, ņemot vērā faktu, ka tās vairākas reizes tika būtiski grozītas.

      35      Šīs trīs direktīvas tika pieņemtas, pamatojoties uz EK līguma 57. panta 2. punktu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL
         47. panta 2. punkts), saskaņā ar kuru, lai personām būtu vieglāk sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, Padome
         pieņem direktīvas, lai dalībvalstīs koordinētu normatīvos un administratīvos aktus par šādas darbības sākšanu un izvēršanu.

      36      No Direktīvas 89/646 pirmā apsvēruma, ko atkārto Direktīvas 2000/12 ceturtais apsvērums, izriet, ka tajā paredzētā saskaņošana
         ir būtiski svarīgs līdzeklis iekšējā tirgus izveidošanai kredītiestāžu jomā gan attiecībā uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību,
         gan attiecībā uz brīvību sniegt finanšu pakalpojumus.

      37      No Direktīvas 89/646 ceturtā apsvēruma, ko atkārto Direktīvas 2000/12 septītais apsvērums, izriet, ka likumdevēja izvēlētā
         pieeja ir paredzēta, lai panāktu vienīgi būtisko saskaņošanu, kas ir nepieciešama un pietiekama, lai nodrošinātu piešķirto
         atļauju un uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu, dodot iespēju piešķirt viena veida atļauju, kas ir derīga visā Kopienā,
         un piemērot izcelsmes dalībvalsts uzraudzības principu.

      38      Dažos direktīvu apsvērumos, kas ir minēti otrā jautājuma a) un b) apakšpunktā, vispārīgā veidā ir minēts, ka paredzētā saskaņošana
         cita starpā attiecas arī uz noguldītāju aizsardzību.

      39      Turklāt Direktīva 77/780 un Direktīva 89/646 uzliek valsts iestādēm noteiktus uzraudzības pienākumus attiecībā uz kredītiestādēm.

      40      Tomēr, pretēji Paula u.c. teiktajam, no šādu pienākumu pastāvēšanas, ne arī no fakta, ka starp minēto direktīvu mērķiem ir
         minēta arī noguldītāju aizsardzība, obligāti neizriet tas, ka šīs direktīvas paredz radīt tiesības noguldītājiem, ja to noguldījumi
         nav pieejami nepietiekamas uzraudzības dēļ no kompetento valsts iestāžu puses.

      41      Šajā sakarā vispirms ir jākonstatē, ka Direktīvā 77/780, Direktīvā 89/229 un Direktīvā 89/646 nav nevienas skaidri izteiktas
         normas, kas piešķirtu šādas tiesības noguldītājiem.

      42      Turklāt saskaņošana, ko paredz Direktīva 77/780, Direktīva 89/229 un Direktīva 89/646 un kuras tiesiskā bāze ir Līguma 57. panta
         2. punkts, attiecas tikai uz to, kas ir būtisks, vajadzīgs un pietiekams, lai nodrošinātu piešķirto atļauju un uzraudzības
         sistēmu savstarpēju atzīšanu, dodot iespēju piešķirt viena veida atļauju, kas ir derīga visā Kopienā, un piemērot izcelsmes
         dalībvalsts uzraudzības principu.

      43      Tomēr valstu tiesību normu, kas attiecas uz noguldītājiem nepietiekamas uzraudzības gadījumā, koordinēšana nav uzskatāma par
         vajadzīgu, lai sasniegtu iepriekšējā punktā minētos rezultātus.

      44      Turklāt, līdzīgi Vācijas tiesībām, dažās dalībvalstīs ir noteikts, ka kredītiestāžu valsts uzraudzības iestādes nevar nest
         atbildību attiecībā uz privātpersonām nepietiekamas uzraudzības gadījumā. Proti, tika apgalvots, ka šāds tiesiskais regulējums
         ir pamatots ar apsvērumiem, kas ir saistīti ar banku uzraudzības sarežģītību, kuras ietvaros iestādēm ir pienākums aizsargāt
         interešu daudzveidību, kuru starpā jo īpaši minama finanšu sistēmas stabilitāte.

      45      Visbeidzot, pieņemot Direktīvu 94/19, Kopienas likumdevējs ir izveidojis minimālo aizsardzības līmeni noguldītājiem, ja to
         noguldījumi nav pieejami, kas ir nodrošināts arī gadījumos, ja to noguldījumi nav pieejami sakarā ar nepietiekamu uzraudzību
         no kompetento iestāžu puses.

      46      Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jākonstatē, ka Direktīva 77/780, Direktīva 89/229 un Direktīva 89/646 nav interpretējamas tādējādi,
         ka tās piešķir noguldītājiem tiesības, ja to noguldījumi nav pieejami sakarā ar nepietiekamu uzraudzību no kompetento iestāžu
         puses, kā to jau ir norādījušas dalībvalstis un Komisija, kas iesniedza Tiesā savus apsvērumus.

      47      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 77/780, Direktīva 89/229 un Direktīva 89/646 neiestājās
         pret valsts tiesību normu, atbilstoši kurai valsts iestāde, kas uzrauga kredītiestādes, veic savus uzdevumus tikai vispārējās
         interesēs, un līdz ar to atbilstoši valsts tiesībām privātpersonas nevar pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, ko radījusi
         nepietiekama uzraudzība no šīs iestādes puses.

       Par trešo jautājumu
      48      Trešais jautājums, kas tika uzdots tikai apstiprinošas vai daļēji apstiprinošas atbildes uz pirmajiem diviem jautājumiem gadījumā,
         attiecas uz iespējamu valsts atbildības iestāšanos atbilstoši Kopienu tiesību principiem sakarā ar nepietiekamu uzraudzību
         no kompetento valsts iestāžu puses.

      49      No judikatūras izriet, ka valsts atbildība par Kopienu tiesību normu pārkāpumu var iestāties tikai tad, ja pārkāptā tiesību
         norma piešķir tiesības privātpersonām (skat. 1996. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑46/93 un C‑48/93 Brasserie du pêcheur un Factortame, Recueil 1996, I‑1029. lpp., 51. punkts, 1996. gada 8. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑178/94, C‑179/94 un C‑188/94–190/94 Dillenkofer u.c., Recueil 1996, I‑4845. lpp., 21. punkts, un 2003. gada 4. decembra spriedumu lietā C‑63/01 Evans, Krājumā vēl nav publicēts, 83. punkts).

      50      No atbildēm, kas ir sniegtas uz pirmajiem diviem jautājumiem, izriet, ka Direktīva 94/19, Direktīva 77/780, Direktīva 89/229
         un Direktīva 89/646 nepiešķir tiesības noguldītājiem, ja to noguldījumi nav pieejami sakarā ar nepietiekamu uzraudzību no
         kompetento valsts iestāžu puses, ja noguldītāju kompensācija, ko paredz Direktīva 94/19, ir nodrošināta.

      51      Pastāvot šādiem apstākļiem un saskaņā ar to pašu pamatojumu, uz kuru balstās minētās atbildes, iepriekš minētās direktīvas
         nav uzskatāmas par tādām, kas piešķir tādas tiesības privātpersonām, ja to noguldījumi nav pieejami sakarā ar nepietiekamu
         uzraudzību no kompetento valsts iestāžu puses, kas var izraisīt valsts atbildību, pamatojoties uz Kopienas tiesībām.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      52      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (Tiesas plēnums) nospriež:
      1)      ja noguldītāju kompensācija, ko paredz Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes 1994. gada 30. maija Direktīva 94/19/EK
            par noguldījumu garantiju sistēmām, ir nodrošināta, 3. panta 2.–5. punkts nav interpretējams tādējādi, ka tas iestājās pret
            valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru valsts iestāde, kas uzrauga kredītiestādes, veic savus uzdevumus tikai vispārējās interesēs,
            un līdz ar to atbilstoši valsts tiesībām privātpersonas nevar pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, ko radījusi nepietiekama
            uzraudzība no šīs iestādes puses;
      2)      1977. gada 12. decembra Pirmā direktīva 77/780/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz kredītiestāžu
            darbības sākšanu un veikšanu [neoficiāls tulkojums], Padomes 1989. gada 17. aprīļa Direktīva 89/299/EEK par kredītiestāžu
            pašu kapitālu [neoficiāls tulkojums], kā arī Padomes 1989. gada 15. decembra Otrā direktīva 89/646/EEK par normatīvo un administratīvo
            aktu koordinēšanu attiecībā uz kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu un grozījumiem Direktīvā 77/780 neiestājās pret
            valsts tiesību normu, atbilstoši kurai valsts iestāde, kas uzrauga kredītiestādes, veic savus uzdevumus tikai vispārējās interesēs,
            un līdz ar to atbilstoši valsts tiesībām privātpersonas nevar pieprasīt atlīdzību par zaudējumiem, ko radījusi nepietiekama
            uzraudzība no šīs iestādes puses.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.