title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 30. jūnijā. # Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Vārdiska preču zīme "Mehr für Ihr Geld" - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspēja - Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-281/02.

text:
      Lieta T‑281/02
      Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Kopienas preču zīme – Vārdiska preču zīme “Mehr für Ihr Geld” – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2004. gada 30. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un tās iegūšana – Apzīmējumi, no kuriem var sastāvēt preču zīme – Apzīmējumi,
            ko izmanto arī kā reklāmas saukļus – Nosacījums – Atšķirtspēja
      (Padomes Regulas Nr.  40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un tās iegūšana – Absolūts atteikuma pamatojums – Preču zīmes, kam nav
            atšķirtspējas – Vārdiska preču zīme “Mehr für Ihr Geld”
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      1.     Tādas preču zīmes reģistrācija saskaņā ar Regulu Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi, kas sastāv no apzīmējumiem vai norādēm,
         kuras var izmantot arī kā reklāmas saukļus, kvalitātes norādes vai pamudinājumu pirkt preces vai pakalpojumus, ko šī preču
         zīme apzīmē, šādas izmantošanas dēļ pati par sevi nav izslēgta. Tomēr apzīmējums, kas pilda ne tikai preču zīmes tradicionālās,
         bet arī citas funkcijas, ir uzskatāms par atšķirtspējīgu Regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē tikai tad, ja
         to var tieši uztvert kā norādi uz attiecīgo preču vai pakalpojumu komerciālo izcelsmi, lai konkrētā sabiedrības daļa, nepastāvot
         nekādai sajaukšanas iespējai, varētu atšķirt preču zīmes īpašnieka preces vai pakalpojumus no citas komerciālas izcelsmes
         precēm un pakalpojumiem.

      (sal. ar 25. punktu)
      2.     Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, vārdiskam apzīmējumam “Mehr für
         Ihr Geld”, kura reģistrācija ir pieteikta attiecībā uz ikdienas saimniecības precēm un pārtiku, kas ietilpst 3., 29. un 30. klasē
         atbilstoši Nicas Nolīgumam, trūkst atšķirtspējas. Mērķa sabiedrība (kas ir vāciski runājošā sabiedrība) nekavējoties uztvers
         reģistrācijai pieteikto preču zīmi kā vienkāršu reklāmas formulu vai saukli, kas norāda, ka attiecīgās preces, salīdzinot
         ar konkurējošām precēm, kvalitātes un/vai kvantitātes ziņā ir izdevīgākas patērētājiem. Šajā sakarā vārdam “Mehr” (“vairāk”)
         ir slavinošs un reklamējošs raksturs nolūkā izcelt preču vai pakalpojumu pozitīvo raksturu, kuru prezentācijai šo elementu
         izmanto.

      (sal. ar 27., 29., 34. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2004. gada 30. jūnijā (*)

      Kopienas preču zīme – Vārdiska preču zīme “Mehr für Ihr Geld” – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspēja – Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Lieta T‑281/02
      Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG, Nirnberga (Vācija), ko pārstāv S. Rojāns [S. Rojahn] un S. Freitags [S. Freytag], advokāti,

      prasītāja,
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv D. Šennens [D. Schennen], pārstāvis,

      atbildētājs,
      par prasību par Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju trešās padomes 2002. gada
         3. jūlija lēmumu (lietā R 239/2002‑3) attiecībā uz vārdiskas preču zīmes “Mehr für Ihr Geld” kā Kopienas preču zīmes reģistrāciju.

      EIROPAS KOPIENU
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs I. Legāls [H. Legal], tiesneši V. Tīli [V. Tiili] un M. Vilars [M. Vilaras],

      sekretārs J. Plingers [J. Plingers], administrators,

      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 18. septembrī,
      ņemot vērā atbildes rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 16. decembrī,
      pēc tiesas sēdes 2004. gada 3. martā
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1       2000. gada 19. maijā prasītāja Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas
         preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas
         preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.).

      2       Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “Mehr für Ihr Geld”.
      3       Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 3., 29., 30. un 35. klasē atbilstoši
         pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču
         zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no klasēm atbilst šādam aprakstam:

      –       3. klase: “mazgāšanas un balināšanas līdzekļi; tīrīšanas, pulēšanas, attaukošanas un abrazīvie līdzekļi; ziepes; parfimērijas
         izstrādājumi, ēteriskās eļļas, kosmētiskie līdzekļi, tualetes līdzekļi (kas ietilpst 3. klasē); matu losjoni, matu kopšanas
         līdzekļi; dezodorēšanas līdzekļi personīgai lietošanai; zobu tīrīšanas līdzekļi”;

      –       29. klase: “gaļa, desa, zivis (ieskaitot apstrādātus vēžveidīgos, mīkstmiešus un moluskus), mājputni un medījumi; gaļas, desas,
         mājputnu, medījumu un zivju produkti; gaļas ekstrakti; konservēti, žāvēti (kaltēti) un termiski apstrādāti vai pārstrādāti
         augļi, dārzeņi, augi un kartupeļi, ieskaitot zemesriekstu kodolus, riekstus, mandeles, Indijas riekstu kodolus, arī uzkodu
         veidā; kartupeļu produkti, t.i., kartupeļi frī, kartupeļu kroketes, kartupeļu pankūkas, kartupeļu bumbiņas, cepti kartupeļi;
         gaļas, desas, zivju, augļu un dārzeņu galerti; želejas un ievārījumi; olas; piens, īpaši paniņas, rūgušpiens, biezpiens, konservētais
         un kondensētais piens; sviests, kausētais sviests, siers, īpaši biezpiens, konservētais siers, kefīrs, krējums, jogurts (ieskaitot
         jogurtu ar pievienotiem augļiem), piena pulveris pārtikai; saldie ēdieni, kas pamatā sastāv no piena, jogurta, biezpiena,
         želatīna, cietes un/vai krējuma; bezalkoholiskie piena un jauktie piena dzērieni; pārtikas eļļas un tauki, ieskaitot margarīnu
         un kausētus taukus; pārtikas tauku un to maisījumu piedevas; cepamās eļļas un tauki, cepamās šķiramās eļļas un tauki; gaļas,
         desas, zivju, augļu un dārzeņu konservi; delikateses salāti un saldētie ēdieni, pusfabrikāti (ieskaitot ar pildīšanai paredzētos),
         jaukti un gatavi ēdieni, ieskaitot konservētus ēdienus, kas pamatā sastāv no gaļas, desas, zivīm, mājputniem, medījumiem,
         pagatavotiem augļiem un dārzeņiem, pākšaugiem, siera, olām, kartupeļiem, makaronu izstrādājumiem, rīsiem, kukurūzas, miltu
         produktiem un/vai kartupeļu produktiem (ieskaitot kartupeļu pulveri), ieskaitot iepriekš minētos produktus ar pievienotām
         piedevām un mērcēm (ieskaitot salātu mērces) un kombinētus ar maizi vai maizītēm (piemēram, hamburgeri vai sviestmaizes);
         pastētes, ieskaitot gaļas pastētes, pastētes galvenokārt no gaļas, zivīm, augļiem vai dārzeņiem un pastētes formas pildīšanai;
         jaukti marinēti dārzeņi; buljona ekstrakti, gaļas buljona kubiciņi un citi gaļas buljona produkti, īpaši gaļas buljona kubiciņi,
         dārzeņu buljona kubiciņi; ātras pagatavošanas zupas, zupu koncentrāti un zupu garšvielas šķidrā, koncentrētā vai sausā veidā,
         buljona pastas produkti, dārzeņu ekstrakti kā piedevas ēdieniem un gaļai”;

      –       30. klase: “kafija, tēja, kakao, cukurs (ieskaitot vanilīnu un vaniļas cukuru un pārtikas glikozi), rīsi, tapioka, sāgo, kafijas
         aizstājējs, kafijas un tējas ekstrakti; kakao pulveris; bezalkoholiskie kafijas, tējas kakao un šokolādes dzērieni, ieskaitot
         ātri pagatavojamos dzērienus; pudiņi, pudiņa pulveri un pudiņa saldie ēdieni; milti un graudaugu produkti (izņemot dzīvnieku
         barību); grauzdēta kukurūza, kukurūzas pārslas pārtikai; graudaugu barība cilvēku uzturam, īpaši auzu pārslas vai citas graudaugu
         pārslas, īpaši brokastu ēdieni, ieskaitot minētās preces ar sausu augļu piedevām (ieskaitot riekstus), cukuru un/vai medu;
         kartupeļu pulveris, mannas putraimi; makaronu izstrādājumi, gatavi makaronu izstrādājumu ēdieni un makaronu izstrādājumu konservi;
         maize, cepumi, kūkas un citi konditorejas izstrādājumi; saldas un/vai pikantas uzkodas, kas pamatā sastāv no graudaugiem,
         kakao, kūkām, šokolādes, cukura, medus, sausiem augļiem, riekstiem, kartupeļu produktiem (ieskaitot kartupeļu pulveri), zemesriekstu
         kodoliem, mandelēm, Indijas riekstu kodoliem un/vai konditorejas izstrādājumiem; kūkas un konditorejas izstrādājumi ar ilgu
         glabāšanas termiņu (ieskaitot ar saldu vai pikantu pildījumu), īpaši grauzdēta maize, piparkūkas un keksi; picas, arī konservētas;
         šokolāde; konditorejas izstrādājumi, īpaši šokolādes produkti un konfektes, ieskaitot ar augļu, kafijas, bezalkoholisko dzērienu,
         vīna un/vai spirtoto dzērienu, kā arī piena vai piena produktu, īpaši jogurta, pildījumu; pārtikas ledus un pārtikas ledus
         pulveris; konditorejas izstrādājumi, īpaši konfektes un košļājamā gumija nemedicīniskiem mērķiem; marcipāns, medus, krēms
         uz invertēta cukura bāzes, augļu sīrups, sīrups; uzziežama kakao masa, uzziežamas masas, kas pamatā sastāv no cukura, kakao,
         nugas, piena un/vai taukiem; raugs, cepamais pulveris, esences cepšanai (izņemot ēteriskās eļļas); pārtikas sāls, sinepes,
         pipari, etiķis, mērces (ieskaitot salātu mērces), mērču pulveri un mērču ekstrakti (ieskaitot minētos produktus salātu mērcēm),
         salātu mērces; majonēze; kečups, garšvielas un garšvielu maisījumi; dzesēšanas ledus”;

      –       35. klase: “reklāma, pārdošanas veicināšana, pārdošanas un pirkšanas konsultācijas, tirgus pētīšana un analīze; komercdarbības,
         organizācijas, personāla un profesionālās uzņēmumu pārvaldīšanas konsultācijas; reklāma, reklāmas dokumentācija, tirdzniecības
         ēku un veikalu iekšējas iekārtošanas konsultācijas reklāmas nolūkiem, skatlogu iekārtošana, know-how un informācijas sniegšana pārdošanas un komercdarbības jomā, it īpaši pārtikas produktu tirdzniecības jomā; grāmatvedība,
         starpniecība un komercdarījumu noslēgšana, starpniecība preču pirkšanas un pārdošanas darījumos; paraugu izplatīšana”.

      4       Ar 2002. gada 18. janvāra lēmumu pārbaudītājs noraidīja preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz to, ka pieteiktā
         zīme ir aprakstoša, nevis atšķirtspējīga Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu nozīmē.

      5       2002. gada 15. martā prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 59. pantu par pārbaudītāja lēmumu iesniedza ITSB apelāciju.
      6       Ar 2002. gada 3. jūlija lēmumu (turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”) Apelāciju trešā padome atcēla pārbaudītāja lēmumu
         tiktāl, ciktāl tas noraidīja preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz 35. klasē ietilpstošiem pakalpojumiem. Apelāciju
         padome pārējā daļā apelāciju noraidīja.

      7       Attiecībā uz 3., 29. un 30. klasē ietilpstošām precēm Apelāciju padome būtībā nolēma, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme,
         pirmkārt, pilnībā sastāvēja no aprakstošām norādēm un, otrkārt, nebija atšķirtspējīga.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      8       Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       atcelt Apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas apstiprina reģistrācijas pieteikuma noraidīšanu attiecībā uz 3., 29. un 30. klasi;
      –       piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      9       ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
      –       noraidīt prasību;
      –       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      10     Prasītāja izvirza divus pamatus, attiecīgi apgalvojot, ka tika pārkāpts Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkts
         un šīs regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts. Sākumā ir jāizvērtē otrais pamats.

       Lietas dalībnieku argumenti
      11     Prasītāja apgalvo, ka pieteiktajai preču zīmei “Mehr für Ihr Geld” piemīt atšķirtspējas minimums, kas nepieciešams saskaņā
         ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

      12     Patērētājs uztver apzīmējumu “Mehr für Ihr Geld” kā veselumu un kā norādi uz noteiktu uzņēmumu, no kura ir šīs preces un pakalpojumi,
         uz kurām attiecas apzīmējums. Tieši tāpēc, ka šim apzīmējumam ir tiešas uzrunas forma, kuras nozīme ir – “ja jūs šo nopirksiet
         pie mums, jūs par savu naudu saņemsiet vairāk”, vidusmēra patērētājs to neuztver kā norādi uz kādas preces īpašībām, bet gan
         kā norādi uz to, kāpēc ir izdevīgāk iepirkties pie šī saukļa izmantotāja.

      13     Bez tam, saskaņā ar prasītājas viedokli, tā kā reģistrācijai pieteiktā preču zīme “Mehr für Ihr Geld” ir īsa un izteiksmīga,
         patērētājs kļūst ziņkārīgs un vēlas uzzināt, par kādu “vairāk” ir runa. Tādējādi sauklis paliek patērētāja atmiņā un darbojas
         kā norāde uz preču izcelsmi. Sauklis oriģinālā veidā izmanto asociāciju divējādību, ko izraisa vārds “mehr” (“vairāk”), kas
         ir nenoteikts un kura nozīme tādējādi paliek neskaidra, un vārds “Ihr Geld” (“jūsu nauda”), kas patērētājam ir saprotamāks
         un personīgi nozīmīgāks.

      14     Faktam, ka apspriežamais sauklis sastāv no vispārēji saprotamiem elementiem, kas jau daudzos gadījumos ir izmantoti tirdzniecībā,
         nav nozīmes, novērtējot reģistrācijai pieteiktās preču zīmes atšķirtspēju, jo preču zīmju tiesības neaizsargā atsevišķus preču
         zīmju elementus un preču zīme vienmēr ir jāapskata kā veselums. Saskaņā ar prasītājas viedokli, fakts, ka dažus vārdus sauklī
         “Mehr für Ihr Geld” atsevišķos gadījumos izmanto aprakstoši, reklamējot preces un pakalpojumus, attiecībā uz kuriem ir pieteikta
         reģistrācija, neattaisno preču zīmes reģistrācijas pieteikuma noraidīšanu, pamatojoties uz atšķirtspējas trūkumu. Konkrētajā
         šo vārdu salikumā, kas tieši uzrunā patērētāju kā reklāmas adresātu, apzīmējums tiek uztverts tāpat kā jumta preču zīme, kā
         preču komerciālās izcelsmes norāde, kas norāda uz noteiktu uzņēmumu, nevis tikai kā norāde uz kādu noteiktu preču īpašību.

      15     Prasītāja piebilst, ka, pamatojoties uz reģistrācijai pieteiktās preču zīmes īso, izteiksmīgo un divējādo raksturu, patērētājs
         to uztvers – kas gan nav nepieciešams atteikuma pamatojuma atspēkošanai – kā jēdzienisku vienību, kura rada pārsteiguma un
         tādējādi identifikācijas efektu. Interpretējot vārdu “mehr” (“vairāk”), kas modina ziņkāri, kopā ar norādi “Ihr Geld” (“jūsu
         nauda”), patērētājs būs izbrīnīts, kā arī pārsteigts par saukli, kas ietver pozitīvu reklāmas apgalvojumu, tāpēc reģistrācijai
         pieteiktā preču zīme kopumā ir jāuzskata par atšķirtspējīgu judikatūras izpratnē (Pirmās instances tiesas 2001. gada 11. decembra
         spriedums lietā T‑138/00 Erpo Möbelwerk/ITSB (Das Prinzip der Bequemlichkeit), Recueil 2001, II‑3739. lpp.).

      16     Saskaņā ar prasītājas viedokli, tieši preču zīmes īsā un izteiksmīgā rakstura un tās formulējuma dēļ, kas veido tiešu un personīgu
         uzrunu, kā arī tās nenoteiktās nozīmes dēļ reģistrācijai pieteikto preču zīmi uztvers kā jumta preču zīmi un tā ļaus patērētājam
         saskatīt papildu vērtību prasītājas veikalos nopirktajās precēs. Prasītāja apstrīd pārbaudītāja apgalvojumu, saskaņā ar kuru
         reģistrācijai pieteiktā preču zīme nav saistīta nedz ar vienu iztēles elementu. Šāds vērtējums neļauj secināt, ka preču zīmei
         nav atšķirtspējas.

      17     Turklāt prasītāja norāda, ka visi apspriežamā apzīmējuma vai to elementu izmantošanas piemēri, uz kuriem ir atsaucies pārbaudītājs,
         liecina par reģistrācijai pieteiktās preču zīmes elementu vai tās modifikāciju aprakstošu izmantošanu. Taču arī pēc reģistrācijas
         ar prasītāju konkurējoši uzņēmumi varētu bez ierobežojumiem to izmantot aprakstoši.

      18     Bez tam prasītāja atsaucas uz Bundesgerichtshof (Federālās tiesas) lēmumu Partner with the best (Markenrecht 2000, 50. un 51. lpp.), saskaņā ar kuru no tā, ka vairāki noteikti reklāmas saukļi vai tiem līdzīgi reklāmas saukļa vārdi vairākkārt
         atrodami, piemēram, interneta lapās, neizriet pretējs novērtējums, jo reģistrācijai pieteiktā preču zīme pamatā ir jāapskata
         kopumā un, dokumentu meklēšana, kuros dažādi vārdi parādās aprakstošās norādēs, attiecīgi neļauj izdarīt secinājumu par to,
         cik bieži šī preču zīme tiek izmantota. Tas pats attiecas arī uz Kopienas preču zīmi.

      19     Tā rezultātā reģistrācijai pieteikto preču zīmi “Mehr für Ihr Geld” attiecībā uz 3., 29. un 30. klasi nevar uzskatīt par apzīmējumu,
         kuram nepiemīt atšķirtspēja.

      20     ITSB turpinājumā apgalvo – Apelāciju padome pamatoti nospriedusi, ka, ņemot vērā attiecīgo sabiedrību, reģistrācijai pieteiktā
         preču zīme nav atšķirtspējīga attiecībā uz precēm, kuras tā apzīmē.

      21     ITSB norāda, ka jebkurai preču zīmei, kas pieteikta reģistrācijai, ir jāpiemīt ne tikai atšķirtspējai, bet tai arī jābūt spējīgai
         pildīt izcelsmes norādes funkciju. ITSB uzsver – tas vienmēr ir atbalstījis uzskatu, saskaņā ar kuru fakts, ka preču zīme
         ir reklāmas sauklis, nav nedz pamatojums atteikumam piešķirt preču zīmei aizsardzību, nedz arī attaisno stingrāku novērtēšanas
         kritēriju piemērošanu, novērtējot absolūtos atteikuma pamatojumus (šajā sakarā skat. Tiesas 2001. gada 4. oktobra spriedumu
         lietā C‑517/99 Merz & Krell, Recueil 2001, I‑6959. lpp., 40. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 5. decembra spriedumu lietā T‑130/01 Sykes Enterprises/ITSB (Real people, real solutions), Recueil 2002, II‑5179. lpp., 19. punkts). Taču tas nenozīmē, ka ir jāignorē reģistrācijai pieteiktās preču zīmes iespaids uz attiecīgo
         patērētāju. Tieši pretēji – saskaņā ar ITSB viedokli, šis iespaids ir jāņem vērā, jo tas palīdz noteikt, vai reģistrācijai
         pieteikto preču zīmi, pieņemot, ka tā patiešām tiek izmantota, attiecīgā sabiedrība uztvers kā izcelsmes norādi vai ne.

      22     ITSB apstrīd prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru reģistrācijai pieteiktā preču zīme “Mehr für Ihr Geld” (“vairāk par jūsu
         naudu”) var pildīt izcelsmes norādes funkciju. Saskaņā ar ITSB viedokli, šī zīme ir vienkārša, parasta un skaidri saprotama.
         Preču zīmē ietvertā vēstījuma saturs tieši saskan ar informāciju, ko patērētājs var no tās izsecināt, proti, ka patērētājs
         apmaiņā pret savu naudu saņems “vairāk”. Tādējādi reģistrācijai pieteiktā preču zīme vienkārši piesaista uzmanību īpaši izdevīgam
         piedāvājumam.

       Pirmās instances tiesas vērtējums
      23     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, “nereģistrē preču zīmes, kam nav atšķirtspējas”. Turklāt Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 2. daļa nosaka, ka “[..] 1. punktu piemēro arī tad, ja pamatojums reģistrācijas atteikumam pastāv tikai
         kādā Kopienas daļā”.

      24     Apzīmējumi, kam nav Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā norādītās atšķirtspējas, ir uzskatāmi par tādiem,
         kas nevar pildīt preču zīmes pamata funkciju, proti, identificēt preču un pakalpojumu izcelsmi, dodot iespēju patērētājam,
         kurš tos ir iegādājies, nākamās iegādes gadījumā atkārtoti izdarīt to pašu izvēli, ja pieredze ir bijusi pozitīva, vai izdarīt
         citādu izvēli, ja tā ir bijusi negatīva (Tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T‑79/00 Rewe‑Zentral/ITSB (LITE), Recueil 2002, II‑705. lpp., 26. punkts). Šis gadījums attiecas tajā skaitā uz apzīmējumiem, ko parasti izmanto saistībā ar attiecīgo preču
         un pakalpojumu laišanu tirdzniecībā (Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. jūlija spriedums lietā T‑122/01 Best Buy Concepts/ITSB (Best Buy), Krājumā vēl nav publicēts, 20. punkts).

      25     Tomēr tādas preču zīmes reģistrācija, kas sastāv no apzīmējumiem vai norādēm, kuras izmantot arī kā reklāmas saukļus, kvalitātes
         norādes vai pamudinājumu pirkt preces vai pakalpojumus, ko šī preču zīme apzīmē, šādas izmantošanas dēļ pati par sevi nav
         izslēgta (šajā sakarā, pēc analoģijas, skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Merz & Krell 40. punktu). Tomēr apzīmējums, kas pilda ne tikai preču zīmes tradicionālās, bet arī citas funkcijas, ir uzskatāms par atšķirtspējīgu
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē tikai tad, ja to var tieši uztvert kā norādi uz attiecīgo preču
         un pakalpojumu komerciālo izcelsmi, lai attiecīgā sabiedrība, nepastāvot nekādai sajaukšanas iespējai, varētu atšķirt preču
         zīmes īpašnieka preces un pakalpojumus no citas komerciālas izcelsmes precēm un pakalpojumiem (iepriekš minētā sprieduma lietā
         Best Buy 21. punkts).

      26     Apzīmējuma atšķirtspēju var novērtēt, pirmkārt, aplūkojot preces un pakalpojumus, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija,
         un, otrkārt, ņemot vērā attiecīgās sabiedrības uztveri (iepriekš minētā sprieduma Best Buy 22. punkts).

      27     Šajā lietā pirmkārt ir jāatzīmē, ka preces, kuras apzīmē reģistrācijai pieteiktā preču zīme, ir visiem patērētājiem domāti
         ikdienas tīrīšanas līdzekļi, kosmētika un pārtika. Līdz ar to par mērķa sabiedrību ir jāuzskata vidusmēra patērētājs, kas
         ir labi informēts un pietiekami vērīgs un piesardzīgs. Ir jāpiebilst, ka, saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 2. punktu,
         mērķa sabiedrība, attiecībā uz kuru ir jānovērtē absolūtais atteikuma pamatojums, ir vāciski runājoša sabiedrība, jo attiecīgais
         apzīmējums sastāv no vācu valodas elementiem (šajā sakarā skat. Tiesas 2002. gada 27. februāra spriedumu lietā T‑219/00 Ellos/ITSB (ELLOS), Recueil 2002, II‑753. lpp., 30. un 31. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 15. oktobra spriedumu lietā T‑295/01 Nordmilch/ITSB (Oldenburger), Krājumā vēl nav publicēts, 35. punkts).

      28     Kas attiecas uz apstrīdētās zīmes atšķirtspēju, Apelāciju padome Apstrīdētā lēmuma 36. punktā ir noteikusi, ka reģistrācijai
         pieteiktajam sauklim trūkst nepieciešamās minimālās atšķirtspējas, jo attiecīgās komerciālās aprindas to uztvertu kā vienkāršu
         norādi uz īpašu piedāvājamo preču kvalitāti, nevis kā preču zīmi, kas norāda uz uzņēmumu, kurš ir šo preču avots. Tas ir tāpēc,
         ka šim apzīmējumam, kas ir vispārējs un parasts sauklis bez papildu atšķirtspējas elementiem, trūkst atšķirtspējas.

      29     Apelāciju padomes veiktā reģistrācijai pieteiktās preču zīmes analīze ir pareiza. Mērķa sabiedrība nekavējoties uztvers reģistrācijai
         pieteikto preču zīmi kā vienkāršu reklāmas formulu vai saukli, kas norāda, ka attiecīgās preces, salīdzinot ar konkurējošām
         precēm, kvalitātes un/vai kvantitātes ziņā ir izdevīgākas patērētājiem (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā
         Best Buy 29. punktu). Šajā sakarā elementam “Mehr” (“vairāk”) ir slavinošs un reklamējošs raksturs nolūkā izcelt preču un pakalpojumu
         pozitīvo raksturu, kuru prezentācijai šo elementu izmanto (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. novembra
         spriedumu apvienotajās lietās T‑79/01 un T‑86/01 Bosch/ITSB (Kit Pro un Kit Super Pro), Recueil 2002, II‑4881. lpp., 26. punkts).

      30     Bez tam prasītāja pati ir norādījusi, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme rada patērētājam vispārēju priekšstatu par to,
         ka gadījumā, ja tas nopērk ar preču zīmi apzīmētās preces, tas “par savu naudu” saņem “vairāk”.

      31     Šajā sakarā nav nozīmes prasītājas argumentam, saskaņā ar kuru patērētājam nekas netiek teikts par to preču saturu vai dabu,
         ko apzīmē preču zīme, jo patērētājs nezina, uz ko attiecas vārds “Mehr” (“vairāk”). Lai noteiktu atšķirtspējas trūkumu, ir
         pietiekami atzīmēt, ka attiecīgā vārdiskā apzīmējuma semantiskā nozīme sniedz patērētājam preces raksturojumu attiecībā uz
         tās tirgus vērtību, kas, kaut arī neprecīzi, satur preces noietu veicinošu un reklāmas informāciju, ko attiecīgā sabiedrība
         pirmām kārtām kā tādu arī uztvers, nevis kā norādi uz preču komerciālo izcelsmi (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma
         lietā Real People, Real Solutions 29. un 30. punktu). Ir jāpiebilst – tas, ka vārdiskais apzīmējums “Mehr für Ihr Geld” nesatur informāciju par apzīmēto preču
         dabu, nav pietiekams, lai šis apzīmējums būtu atšķirtspējīgs (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Best Buy 30. punktu).

      32     Turklāt reģistrācijai pieteiktā preču zīme nesatur elementus, kas, neskatoties uz reģistrācijai pieteiktās preču zīmes acīmredzamo
         reklāmas nozīmi, ļautu attiecīgajai sabiedrībai nekavējoties un viegli to iegaumēt kā apzīmētās preces atšķirtspējīgu preču
         zīmi. Pat ja reģistrācijai pieteikto preču zīmi izmantotu vienu pašu, bez jebkādiem citiem apzīmējumiem vai preču zīmēm, attiecīgā
         sabiedrība bez priekšzināšanām nevarētu to uztvert citādi kā vien šīs preču zīmes reklāmas nozīmē (iepriekš minētā sprieduma
         lietā Real People, Real Solutions 28. punkts).

      33     Kas attiecas uz prasītājas argumentu, kurš balstīts uz iepriekš minēto spriedumu lietā Das Prinzip der Bequemlichkeit – ka tāda preču zīme kā pieteiktā ir jāuzskata par atšķirtspējīgu, – pietiek norādīt, ka, saskaņā ar judikatūru, kura izveidojusies
         pēc minētā sprieduma, preču zīmes, uz kurām attiecas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts, ir ne tikai tādas,
         ko parasti izmanto tirdzniecībā attiecīgo preču un pakalpojumu apzīmēšanai, bet arī tādas, kas ir piemērotas šādai izmantošanai
         (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Kit Pro un Kit Super Pro 19. punktu un citēto judikatūru). Apelāciju padome, Apstrīdētā lēmuma 31. punktā norādot, ka reģistrācijai pieteiktā preču
         zīme “ļoti vienkārši kombinētiem, īsiem  un izteiksmīgiem vārdiem” norāda patērētājiem, ka attiecīgajām precēm ir priekšrocības
         kvantitātes un/vai kvalitātes ziņā, ir tiesiski pietiekami izklāstījusi, ka šādu preču zīmi ir iespējams vispārīgi izmantot
         tirdzniecībā, lai prezentētu attiecīgās preces.

      34     Šajos apstākļos ir jāsecina, ka reģistrācijai pieteiktās preču zīmes nozīmes dēļ attiecīgā sabiedrība to uztvers pirmkārt
         kā reklāmas saukli, nevis kā preču zīmi, un tādējādi tai trūkst atšķirtspējas.

      35     Kas attiecas uz prasītājas citētā saukļa “Partner with the best” reģistrāciju Vācijā, ir jāpatur prātā, ka, saskaņā ar iedibināto
         judikatūru, pirmkārt, Kopienas preču zīmju sistēma ir autonoma un, otrkārt, Apelāciju padomes lēmumu tiesiskums ir jānovērtē,
         pamatojoties tikai uz Regulu Nr. 40/94, nevis ITSB praksi agrākos lēmumos (Pirmās instances tiesas 2000. gada 16. februāra
         spriedums lietā T‑122/99 Procter & Gamble/ITSB (ziepju gabala forma), Recueil 2000, II‑265. lpp., 60. un 61. punkts; Pirmās instances tiesas 2000. gada 5. decembra spriedums lietā T‑32/00 Messe München/ITSB (electronica), Recueil 2000, II‑3829. lpp., 46. un 47. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 27. februāra spriedums lietā T‑106/00 Streamserve/ITSB (STREAMSERVE), Recueil 2002, II‑723. lpp., 66. punkts; un iepriekš minētā sprieduma lietā Real People, Real Solutions 31. punkts). Tātad ITSB nav saistoša nedz valsts reģistrācija, nedz paša agrākie lēmumi.

      36     Līdz ar to prasītājas otrais pamats ir jānoraida.
      37     Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktu, apzīmējumu nevar reģistrēt kā Kopienas preču zīmi, ja ir piemērojams kaut
         viens no minētajā pantā norādītajiem absolūtajiem atteikuma pamatojumiem (Tiesas 2002. gada 19. septembra spriedums lietā
         C‑104/00 DKV/ITSB, Recueil 2002, I‑7561. lpp., 29. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedums lietā T‑331/99 Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/ITSB (Giroform), Recueil 2001, II‑433. lpp., 30. punkts; un Pirmās instances tiesas 2003. gada 27. novembra spriedums lietā T‑348/02 Quick/ITSB (Quick), Krājumā vēl nav publicēts, 37. punkts). Šajos apstākļos nav jāizvērtē pamatojums attiecībā uz apgalvoto Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpuma esamību.

      38     Tā rezultātā prasība ir jānoraida.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      39     Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētāja prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta)
      nospriež:
      1)      prasību noraidīt;
      2)      prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 30. jūnijā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               H. Jung

                      H. Legal

         * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 14.decembrī. # Fazenda Pública pret Câmara Municipal do Porto. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Supremo Tribunal Administrativo - Portugāle. # Fiscalité - Sestā PVN direktīva. # Lieta C-446/98.


Tiesas spriedums 1963. gada 16. decembrī. # Società Industriale Acciaierie San Michele un citi pret EOTK Augsto iestādi. # Apvienotās lietas 2 līdz 10-63.


Tiesas spriedums (devītā palāta), 2017. gada 5. oktobris.#Wolf Oil Corp. pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Apelācija – Eiropas Savienības preču zīme – Iebildumu process – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Vārdiska preču zīme “CHEMPIOIL” – Agrāka grafiska preču zīme “CHAMPION” – Iebildumu noraidījums.#Lieta C-437/16 P.


title: Tiesas spriedums 1990. gada 22. maijā. # Eiropas Parlaments pret Eiropas Kopienu Padomi. # Eiropas Parlamenta kompetence celt prasību atcelt tiesību aktu. # Lieta C-70/88.

text:
TIESAS SPRIEDUMS1990. gada 22. maijā (*)Eiropas Parlamenta tiesības celt prasību par tiesību akta atcelšanuLieta C‑70/88Eiropas Parlaments, ko pārstāv Frančesko Paseti‑Bombardella [Francesco Pasetti Bombardella] un Horhe Kampinoss [Jorge Campinos], juriskonsulti, kam palīdz Juridiskā dienesta locekļi Kristians Pennera [Christian Pennera] un Johanns Šū [Johann      Schoo], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā, General Secretariat of the European Parliament, Kirchberg,prasītājs,pretEiropas Kopienu Padomi, ko pārstāv Juridiskā dienesta ģenerāldirektors Rafaello Fornasjē [Raffaello      Fornasier] un juridiskais padomnieks Bernhards Šlohs [Bernhard Schloh], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā, Eiropas Investīciju bankas Juridiskā direktorāta vadītāja birojā, Office of      Joerg Kaeser, 100, boulevard Konrad‑Adenauer, atbildētāja,ko atbalstaLielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv Dž. Džeinsmentla [J. Gensmantel] no Valsts kases advokātu departamenta [Treasury Solicitor’s Departement], pārstāve, kas norādījusi adresi Luksemburgā, Apvienotās Karalistes vēstniecībā, 14, boulevard Roosevelt, unEiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv juridiskais padomnieks Mihels Van Akere‑Pjetri [Michel Van Ackere‑Pietri] un Juridiskā dienesta loceklis Jirgens Grunvalds [Jurgen Grunwald], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā, Komisijas Juridiskā dienesta locekļa birojā, Office of      Georgios Kremlis, Wagner Centre Kirchberg,personas, kas iestājušās lietā,par to, vai pašreizējā tiesvedības stadijā ir pieņemama saskaņā ar EEK līguma 173. pantu un Euratom līguma 146. pantu celtā prasība atcelt Padomes 1987. gada 22. decembra Regulu (Euratom)
 Nr. 3954/87 par pārtikas produktu un lopbarības maksimāli
pieļaujamo radioaktīvā piesārņojuma līmeni pēc kodolavārijas vai citas
radiācijas avārijas situācijas (OV L 371, 11. lpp.).TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs O. Dūe [O. Due], palātu priekšsēdētāji sers Gordons Slinns [Gordon Slynn], K. N. Kakuris [C. N. Kakouris], F. A. Šokveilers [F. A. Schockweiler] un M. Culēgs [M. Zuleeg], tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], R. Žolijē [R. Joliet], Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida] un G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias],ģenerāladvokāts Valters van Gervens [W. Van Gerven],sekretāre D. Lutermane [D. Louterman], galvenā administratore, ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,noklausījusies
 lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus 1989. gada
5. oktobra tiesas sēdē, kurā Eiropas Parlamentu pārstāvēja
Frančesko Paseti‑Bombardella, Kristians Pennera un Johanns Šū,
pārstāvji, kuriem palīdzēja Briseles advokatūras loceklis Mišels
Valbruks [Michel Waelbroeck], Padomi – Rafaello Fornasjē un Bernhards Šlohs, bet Komisiju – tās Juridiskā dienesta ģenerāldirektors Žans Luī Devo [Jean‑Louis Dewost], kuram palīdzēja juridiskā padomniece Denīze Sorāsio [Denise Sorasio],noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 1989. gada 30. novembra tiesas sēdē,pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
 pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1988. gada
4. martā, Eiropas Parlaments, pamatojoties uz Euratom līguma 146. pantu un EEK līguma 173. pantu, cēla prasību par Padomes 1987. gada 22. decembra Regulas (Euratom)
 Nr. 3954/87 par pārtikas produktu un lopbarības maksimāli
pieļaujamo radioaktīvā piesārņojuma līmeni pēc kodolavārijas vai citas
radiācijas avārijas situācijas (OV L 371, 11. lpp.)
atcelšanu.2        Šī regula, kas pamatojas uz Euratom
 līguma 31. pantu, paredz procedūru, kādā nosakāms maksimāli
pieļaujamais radioaktīvā piesārņojuma līmenis pārtikas produktos un
lopbarībā, kurus var laist tirgū pēc kodolavārijas vai citas radiācijas
avārijas, kas varētu radīt vai rada būtisku radioaktīvo piesārņojumu
pārtikas produktos vai lopbarībā. Tirgū nedrīkst laist tos pārtikas
produktus vai lopbarību, kuru piesārņojums pārsniedz maksimāli
pieļaujamo līmeni, kāds noteikts aktā, kurš pieņemts saskaņā ar
apstrīdētās regulas noteikumiem.3        Apstrīdētās regulas izstrādāšanas laikā Eiropas Parlaments, kas saskaņā ar Euratom
 līguma 31. pantu konsultēja Padomi, nepiekrita Komisijas
izvirzītajam juridiskajam pamatam un, pamatojoties uz EEK līguma
100.a pantu, pieprasīja iesniegt jaunu priekšlikumu. Tā kā Komisija
 šo pieprasījumu neizpildīja, Padome, pamatojoties uz Euratom līguma 31. pantu, pieņēma Regulu Nr. 3954/87. Parlaments iesniedza prasību par šīs regulas atcelšanu.4        Padome
 iebilda pret prasības pieņemamību saskaņā ar Tiesas Reglamenta
91. panta 1. punkta pirmo daļu un lūdza Tiesu pieņemt lēmumu
par šo iebildumu, neizskatot lietu pēc būtības.5        Rakstveida
 procesā pirms 1988. gada 27. septembra sprieduma
pasludināšanas lietā 302/87 Eiropas Parlaments/Padome “Comitology” (Recueil,
 5615. lpp.), Padome, pamatojot savu iebildumu, vērsa uzmanību uz
līdzīgiem argumentiem, kas tika izteikti, pamatojot iebildumu par
nepieņemamību lietā 302/87. Tiesas sēdē 1989. gada 5. oktobrī
Padome norādīja, ka jautājums par Eiropas Parlamenta tiesībām celt
prasību par tiesību akta atcelšanu tika izlemts 1988. gada
27. septembra Tiesas spriedumā un ka tādējādi minētā prasība nav
pieņemama.6        Eiropas
 Parlaments lūdza Tiesu noraidīt iebildumu par nepieņemamību. Tas
uzsvēra, ka šajā lietā ir jauns apstāklis salīdzinājumā ar lietu 302/87.
 Faktiski minētajā lietā Tiesa, pamatojot savu atteikumu atzīt Eiropas
Parlamenta tiesības celt prasību par tiesību akta atcelšanu, norādīja,
ka saskaņā ar EEK līguma 155. pantu tas ir Komisijas pienākums –
nodrošināt, lai tiktu ievērotas Parlamenta prerogatīvas, un šajā nolūkā
vajadzības gadījumā celt prasības par tiesību aktu atcelšanu. Tomēr
pašreizējās lietas apstākļi norāda uz to, ka Komisija nevar izpildīt šo
pienākumu, jo tā pamatoja savu priekšlikumu ar tādu juridisko pamatu, ko
 Parlaments neuzskata par atbilstošu. Tādējādi Parlaments nevar
paļauties uz Komisiju, lai aizstāvētu savas prerogatīvas, iesniedzot
prasību par tiesību akta anulēšanu.7        Eiropas
 Parlaments piebilda, ka apstākli, ka Padome pieņēmusi apstrīdēto aktu,
nevar uzskatīt par netiešu atteikšanos rīkoties, kas dotu Parlamentam
tiesības celt prasību sakarā ar bezdarbību. Turklāt, ja Parlamenta
prerogatīvu aizsardzība notiktu, izmantojot tikai indivīdu celtās
prasības, tā notiktu nesistemātiski un tādējādi nebūtu efektīva.8        Līdz
 ar to pastāv juridiska nepilnība, kas Tiesai ir jānovērš, atzīstot, ka
Eiropas Parlamentam ir tiesības celt prasību par tiesību akta atcelšanu
tiktāl, ciktāl tas nepieciešams tā prerogatīvu aizsardzībai.9        Ar
 1988. gada 13. jūlija rīkojumu Eiropas Kopienu Komisijai tika
 atļauts iestāties lietā, atbalstot atbildētājas prasījumus. Kaut gan
Komisija uzskatīja, ka prasība jānoraida pēc būtības, tiesas sēdē tā
lūdza Tiesu noraidīt Padomes iesniegto iebildumu par nepieņemamību. Ar
1989. gada 18. janvāra rīkojumu Apvienotajai Karalistei tika
atļauts iestāties lietā, atbalstot atbildētāju. Apvienotā Karaliste
neiesniedza apsvērumus par prasības pieņemamību.10      Pilnīga
 informācija par šīs lietas faktiem, procesa norisi, kā arī par lietas
dalībnieku izvirzītajiem pamatiem un argumentiem ir izklāstīta ziņojumā
tiesas sēdē. Šie lietas materiāli turpmāk šajā spriedumā tiks pieminēti
tikai tik daudz, cik tas nepieciešams Tiesas argumentācijai.11      Vispirms ir jānorāda, ka, tā kā apstrīdētais tiesību akts pieņemts, pamatojoties uz Euratom līguma normu, prasības pieņemamība par tā atcelšanu ir jāizvērtē atbilstoši šim līgumam.12      No
 iepriekš minētā 1988. gada 27. septembra sprieduma izriet, ka
 Parlaments nav tiesīgs celt prasību par tiesību akta atcelšanu saskaņā
ar EEK līguma 173. pantu vai Euratom līguma 146. pantu, kuru saturs ir identisks. 13      Tādējādi,
 no vienas puses, 173. panta pirmajā daļā vai 146. panta
pirmajā daļā Parlaments nav minēts to iestāžu vidū, kuras tāpat kā
dalībvalstis var celt prasību par jebkuras citas iestādes tiesību akta
atcelšanu. 14      No
 otras puses, tā kā Parlaments nav juridiska persona, tas nevar celt
prasību Tiesā, pamatojoties uz minēto pantu otro daļu, kura jebkurā
gadījumā nebūtu piemērota Parlamenta celtai prasībai par tiesību akta
atcelšanu.15      Pēc
 tam, kad 1988. gada 27. septembra spriedumā Tiesa bija
konstatējusi iemeslus, kuru dēļ Parlaments nav bijis tiesīgs celt
prasību par tiesību akta atcelšanu, pamatojoties uz EEK līguma
173. pantu, Tiesa atgādināja, ka Parlamenta prerogatīvu ievērošanas
 nodrošināšanai bija pieejami dažādi tiesību aizsardzības līdzekļi. Kā
norādīts šajā spriedumā, Parlaments ir tiesīgs ne tikai celt prasību
sakarā ar bezdarbību, bet līgumi tam paredz arī iespēju nodot
izskatīšanai Tiesā Padomes vai Komisijas tiesību aktus, kuri pieņemti,
neievērojot Parlamenta prerogatīvas.16      Šīs
 lietas apstākļi un minētie argumenti tomēr liecina par to, ka dažādie
tiesību aizsardzības līdzekļi, kas noteikti Euratom līgumā un EEK līgumā, lai arī cik lietderīgi un daudzveidīgi tie būtu, tomēr var izrādīties neefektīvi vai neskaidri.17      Pirmkārt,
 prasību sakarā ar bezdarbību nevar izmantot, lai apstrīdētu jau
pieņemta tiesību akta juridisko pamatu.18      Otrkārt,
 lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšana Tiesā par šāda akta
spēkā esamību vai dalībvalstu vai privātpersonu vēršanās Tiesā par šāda
akta atcelšanu ir tikai iespēja, uz kuras īstenošanos Parlaments nevar
paļauties.19      Visbeidzot,
 lai gan Komisijai ir jānodrošina Parlamenta prerogatīvu ievērošana, šis
 pienākums tai nebūt neliek pieņemt Parlamenta viedokli un celt prasību
par tāda tiesību akta atcelšanu, ko pati Komisija uzskata par
nepamatotu.20      No
 iepriekš minētā izriet, ka ar dažādajiem tiesību aizsardzības
līdzekļiem nepietiek, lai jebkādos apstākļos garantētu tāda akta
pārskatīšanu, ko Padome vai Komisija pieņēmusi, neievērojot Parlamenta
prerogatīvas.21      Šīs
 prerogatīvas ir viens no līgumu radītā institucionālā līdzsvara
elementiem. Ar līgumiem ir izveidota sistēma, kā sadalīt pilnvaras starp
 dažādām Kopienas iestādēm, piešķirot katrai no tām savu pienākumu
Kopienas institucionālajā struktūrā un Kopienai uzticēto uzdevumu
veikšanā.22      Institucionālā
 līdzsvara ievērošana nozīmē, ka katra iestāde darbojas atbilstoši savām
 pilnvarām, ievērojot citu iestāžu pilnvaras. Tas nozīmē arī, ka jebkurš
 šā noteikuma pārkāpums var tikt sodīts.23      Tiesai,
 kuras uzdevums saskaņā ar līgumu noteikumiem ir nodrošināt tiesiskuma
ievērošanu šo līgumu interpretācijā un piemērošanā, ir jānodrošina
institucionālais līdzsvars un attiecīgi pēc Parlamenta lūguma jāveic
tiesas kontrole pār to, vai tiek ievērotas Parlamenta prerogatīvas,
izmantojot tiesību aizsardzības līdzekli, kāds paredzēts Parlamenta
izvirzītā mērķa sasniegšanai.24      Veicot
 minēto uzdevumu, Tiesa, protams, nevar iekļaut Parlamentu to iestāžu
vidū, kuras ir tiesīgas iesniegt prasību saskaņā ar EEK līguma
173. pantu vai Euratom līguma 146. pantu un kurām nav jāpamato intereses celt prasību.25      Tiesai
 tomēr ir jānodrošina pilnīga to līgumu noteikumu piemērošana, kas
attiecas uz institucionālo līdzsvaru, un jārūpējas par to, lai
Parlamenta prerogatīvas tāpat kā citu iestāžu prerogatīvas nevarētu
pārkāpt, nedodot tām iespēju izmantot kādu no līgumos noteiktajiem
tiesību aizsardzības līdzekļiem, kurus var izmantot neapstrīdami un
efektīvi.26      Tas,
 ka līgumos nav nevienas normas, kas paredzētu Parlamentam tiesības celt
 prasību par tiesību akta atcelšanu, var radīt procesuālu nepilnību,
taču tas nevar dominēt pār pamatinteresēm, kas vērstas uz Eiropas
Kopienas dibināšanas līgumos paredzētā institucionālā līdzsvara
uzturēšanu un ievērošanu. 27      Tādējādi
 Tiesai iesniegtā Parlamenta prasība par Padomes vai Komisijas tiesību
akta atcelšanu ir pieņemama ar nosacījumu, ka šī prasība ir vērsta tikai
 uz Parlamenta prerogatīvu aizsardzību un ka pamats, uz ko tā balstās,
ir tikai prerogatīvu pārkāpums. Ja šis nosacījums ir ievērots, uz
Parlamenta prasību par tiesību akta atcelšanu attiecas tie līgumu
noteikumi, kas paredzēti gadījumiem, kad citas iestādes ceļ šādu
prasību. 28      Saskaņā
 ar līgumiem vairākās Parlamenta prerogatīvās iekļauta tā piedalīšanās
tiesību aktu izstrādāšanas procesā, it īpaši tā piedalīšanās EEK līgumā
noteiktajā sadarbības procedūrā.29      Šajā lietā Parlaments uzsver, ka apstrīdētā regula pieņemta, pamatojoties uz Euratom
 līguma 31. pantu, kas paredz tikai apspriešanos ar Parlamentu, lai
 gan tā bija jāpieņem, pamatojoties uz EEK līguma 100.a pantu, kurā
 prasīts īstenot sadarbības procedūru ar Parlamentu.30      No
 iepriekš minētā Parlaments secina, ka Padomes izvēlētais apstrīdētās
regulas juridiskais pamats ir radījis Parlamenta prerogatīvu pārkāpumu,
liedzot tam sadarbības procedūrā paredzēto iespēju tiesību akta
izstrādāšanā piedalīties aktīvāk, nekā tas bija iespējams konsultāciju
procedūrā.31      Tā
 kā Parlaments norāda, ka apstrīdētā akta juridiskā pamata izvēles dēļ
ir pārkāptas tā prerogatīvas, no visa iepriekš minētā izriet, ka šī
prasība ir pieņemama. Padomes izvirzītā iebilde par nepieņemamību līdz
ar to ir jānoraida, un process ir jāturpina, izskatot lietu pēc būtības. Par tiesāšanās izdevumiem32      Tiesa patur tiesības lemt par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumuTIESAnospriež:1)      noraidīt Padomes izvirzīto iebildumu par nepieņemamību;2)      process tiek turpināts, izskatot lietu pēc būtības;3)      tiesa patur tiesības lemt par tiesāšanās izdevumiem.DueSlynnKakourisSchockweilerZuleegManciniJolietMointho de AlmeidaRodriguez IglesiasPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1990. gada 22. maijā.Sekretārs       PriekšēdētājsJ.‑G. Giraud       O. Due* Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums 1986. gada 18. martā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Lieta 85/85.


Tiesas spriedums 1978. gada 14. februārī. # IFG - Interkontinentale Fleischhandelsgesellschaft mbH & Co. KG pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Force majeure. # Lieta 68/77.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2009. gada 4.jūnijā.#Pannon GSM Zrt. pret Erzsébet Sustikné Győrfi.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Budaörsi Városi Bíróság - Ungārija.#Direktīva 93/13/EEK - Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos - Negodīga noteikuma juridiski saistoša iedarbība - Valsts tiesas kompetence un pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt piekritības atzīšanas noteikuma negodīgumu - Vērtējuma kritēriji.#Lieta C-243/08.

text:
      Lieta C‑243/08
      Pannon GSM Zrt.
      pret
      Erzsébet Sustikné Győrfi
      (Budaörsi Városi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Negodīga noteikuma juridiski saistoša iedarbība – Valsts tiesas kompetence un pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt piekritības atzīšanas noteikuma negodīgumu – Vērtējuma kritēriji
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13
      (Padomes Direktīvas 93/13 6. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13
      (Padomes Direktīva 93/13)
      3.        Tiesību aktu tuvināšana – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13
      (Padomes Direktīvas 93/13 3. pants)
      1.        Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka negodīgi noteikumi
         patērētājam nav saistoši un ka šajā sakarā nav vajadzīgs, lai patērētājs iepriekš šādus noteikumus būtu sekmīgi apstrīdējis.

      Faktiski minētās direktīvas 6. pantā noteikto mērķi nevarētu sasniegt, ja patērētājiem pašiem būtu jāapstrīd līguma noteikuma
         negodīgums. Tāpat efektīvu patērētāju aizsardzību var panākt tikai tad, ja valsts tiesai tiek dota iespēja šādu noteikumu
         pārbaudīt pēc savas ierosmes.

      (sal. ar 23. un 28. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Valsts tiesai pēc savas ierosmes ir jāvērtē līguma noteikumu negodīgais raksturs, tiklīdz tās rīcībā ir šajā sakarā vajadzīgais
         juridiskais un faktiskais pamatojums. Ja tiesa šādus noteikumus atzīst par negodīgiem, tā tos nepiemēro, izņemot, kad pret
         to iebilst patērētājs. Šāds pienākums valsts tiesai ir arī tad, ja tā lemj par savu teritoriālo piekritību.

      Faktiski tiesai, kura izskata lietu, ir jānodrošina ar Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos noteikumiem
         sasniedzamās aizsardzības lietderīgā iedarbība. Tādējādi uzdevums, kas valsts tiesai attiecīgajā jomā dots saskaņā ar Kopienu
         tiesībām, nenozīmē vien pilnvaras lemt par attiecīgo līguma noteikumu negodīgumu, bet arī pienākumu šo jautājumu vērtēt pēc
         savas ierosmes, ja tās rīcībā ir vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums, ieskaitot jautājumu par savu teritoriālo
         piekritību. Šī pienākuma izpildei tomēr valsts tiesai saskaņā ar Direktīvu nav jāizvairās no noteikumu piemērošanas, ja patērētājs
         pēc šīs tiesas norādījuma nevēlas celt prasību par noteikumu negodīgo un nesaistošo raksturu.

      (sal. ar 32., 33. un 35. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Valsts tiesai ir jānosaka, vai tādi kā pamata lietā minētie noteikumi atbilst kritērijiem, lai tos kvalificētu kā negodīgus
         Direktīvas 93/13 par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 3. panta 1. punkta izpratnē. Šādi rīkojoties, valsts tiesai
         ir jāņem vērā fakts, ka starp patērētāju un piegādātāju noslēgtā līgumā atrodamie noteikumi, kas ietverti, tos īpaši neapspriežot,
         un saskaņā ar kuriem izņēmuma rakstura piekritība ir piešķirta tiesai, kura ir atbilstošā piekritīgā tiesa vietā, kurā ir
         piegādātāja juridiskā adrese, varētu būt atzīstami par negodīgiem.

      (sal. ar 44. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2009. gada 4. jūnijā (*)

      Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Negodīga noteikuma juridiski saistoša iedarbība – Valsts tiesas kompetence un pienākums pēc savas ierosmes pārbaudīt piekritības atzīšanas noteikuma negodīgumu – Vērtējuma kritēriji
      Lieta C‑243/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Budaörsi Városi Bíróság (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 22. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 2. jūnijā, tiesvedībā

      Pannon GSM Zrt.
      pret
      Erzsébet Sustikné Győrfi.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši T. fon Danvics [T. von Danwitz], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), E. Juhāss [E. Juhász] un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 2. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Pannon GSM Zrt. vārdā – J. Vitāri [J. Vitári], Č. Petija [C. Petia] un B. Bīro [B. Bíró], ügyvédek,

      –        Ungārijas valdības vārdā – J. Fazekaša [J. Fazekas], R. Šomšiča [R. Somssich], K. Borveļģi [K. Borvölgyi] un M. Fehērs [M. Fehér], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑Medel Bascones], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – B. Kabuā [B. Cabouat] un R. Lūsli‑Suransa [R. Loosli‑Surrans], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer] un A. Hāble [A. Hable], pārstāves,

      –        Apvienotās Karalistes vārdā – S. Osovskis [S. Ossowski], pārstāvis, kam palīdz T. de la Mare [T. de la Mare], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils] un B. Simons [B. Simon], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju
         līgumos (OV L 95, 29. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”) interpretāciju.

      2        Šis lūgums radās prāvā starp uzņēmumu Pannon GSM Zrt. (turpmāk tekstā – “Pannon”) un Sustikni Ģērfi [Sustikné Győrfi] par telefona abonēšanas līgumu, kas noslēgts starp šīm divām minētajām personām, izpildi.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar Direktīvas 1. panta 1. punktu šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus,
         kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.

      4        Direktīvas 3. pantā ir noteikts:

      “1.      Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības [labticībai],
         tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.

      2.      Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam
         tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot tā saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.

      [..]
      3.      Pielikumā atrodas indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem.”
      5        Šī pielikuma 1. punkta q) apakšpunkts attiecas uz noteikumiem, kuru mērķis vai sekas ir šādas:

      “izslēgt vai kavēt patērētāja tiesības celt prasību tiesā vai izmantot jebkādus citus tiesiskās aizsardzības līdzekļus [..].”
      6        Direktīvas 4. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums
         noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma
         noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.”

      7        Atbilstoši Direktīvas 6. panta 1. punktam:

      “Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši
         savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un, ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs,
         ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”

      8        Direktīvas 7. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu
         noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.

      2.      Šā panta 1. punktā minētie līdzekļi ietver noteikumus, saskaņā ar kuriem personas vai iestādes, kurām atbilstoši valsts tiesībām
         ir likumīgas intereses patērētāju aizsardzībā, var saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem iesniegt prasību tiesā vai
         kompetentās pārvaldes iestādēs, lai panāktu lēmumu par to, vai līguma noteikumi, kas sastādīti vispārējai izmantošanai, ir
         negodīgi, un lai minētās personas vai iestādes varētu piemērot atbilstošus un efektīvus līdzekļus šo noteikumu ilgstošas izmantošanas
         novēršanai.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Faktu norises laikā bija piemērojamas Civilkodeksa normas, tā redakcijā, kas izriet no 1997. gada Likuma Nr. CXLIX (Magyar Közlöny 1997/115; turpmāk tekstā – “Civilkodekss”), un Valdības dekrēts Nr. 18/1999 par noteikumiem, kurus var uzskatīt par negodīgiem
         līgumos, kas noslēgti ar patērētājiem (Magyar Közlöny 1998/8), tā redakcijā, kas bija spēkā pamata prāvas faktu norises laikā.

      10      Saskaņā ar Civilkodeksa 209. panta 1. punktu viena puse var apstrīdēt jebkuru Vispārējo līguma noteikumu, kuru tā uzskata
         par negodīgu. Saskaņā ar minētā likuma 209.B panta 4. punktu īpašās tiesību normās tiks noteikts, kādi noteikumi patērētāju
         līgumos tiks uzskatīti par negodīgiem. Saskaņā ar Civilkodeksa 235. panta 1. punktu likumīgas apstrīdēšanas rezultātā attiecīgais
         līgums nav spēkā sākot no tā noslēgšanas brīža. Atbilstoši Civilkodeksa 236. panta 1. punktam par apstrīdēšanu otrai pusei
         ir jāpaziņo rakstveidā viena gada laikā.

      11      Valdības Dekrētā Nr. 18/1999, tā redakcijā, kas bija spēkā pamata prāvas faktu norises laikā, līgumiskie noteikumi ir iedalīti
         divās kategorijās. Pirmajai kategorijai ir pieskaitāmi tie noteikumi, kuru ietveršana patērētāju līgumos ir aizliegta un kuri
         tādējādi nav spēkā. Otrajā kategorijā ir ietverti par negodīgiem atzīti noteikumi, ja vien nav iesniegti pretēji pierādījumi,
         un noteikumu autoram ir jāatspēko šāds pieņēmums.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      12      2004. gada 12. decembrī Sustikne Ģērfi noslēdza mobilā telefona abonēšanas pakalpojumu līgumu ar Pannon. Līdzēju starpā noslēgtais līgums, ko Pannon iepriekš sagatavojusi veidlapas formā, noteic, ka vienlaikus ar tā parakstīšanu Sustikne Ģērfi gan iepazīstas ar darījuma
         noteikumiem, kuros ietverti Vispārējie līguma noteikumi un kuri ir līguma neatņemama sastāvdaļa, gan arī tiem piekrīt.

      13      Saskaņā ar šiem darījuma noteikumiem abi lietas dalībnieki pamata lietā principiāli atzīst, ka no abonēšanas līguma izrietošie
         vai ar to saistītie strīdi tiks izskatīti tiesā, kas ir Pannon juridiskai adresei atbilstošā piekritīgā tiesa. Šo piekritības atzīšanas noteikumu abas līgumslēdzējas puses īpaši netika
         apspriedušas.

      14      Pannon uzskatīja, ka Sustikne Ģērfi nav izpildījusi ar līgumu noteiktos pienākumus, un tādēļ, piemērojot minēto noteikumu, Budaörsi Városi Bíróság [Budaēršas Pilsētas tiesā], kas būtu tās juridiskai adresei atbilstošā piekritīgā tiesa, lūdza izdot samaksas rīkojumu.

      15      Lietu izskatošā tiesa izdeva Pannon samaksas rīkojumu. Sustikne Ģērfi norādītajā termiņā cēla iebildumu, vērsdamās pret šo samaksas rīkojumu, kā rezultātā tika
         aizsākta uz sacīkstes principu balstīta tiesvedība.

      16      Minētā tiesa konstatēja, ka tā nav Sustiknes Ģērfi dzīvesvietai atbilstoša piekritīga tiesa. Tā secināja, ka šīs personas
         pastāvīgā dzīvesvieta, pēc kuras viņai tiek maksāta invaliditātes pensija, ir Bēkēšas [Békés] meģē esošajā Dombeģhāzā [Dombegyház], kas atrodas 275 kilometru attālumā no Budaēršas, un ka satiksme starp Bēkēšu un Dombeģhāzu ir ierobežota, jo nav tiešas
         dzelzceļa vai autobusa līnijas.

      17      Budaörsi Városi Bíróság norāda, ka saskaņā ar piemērojamajiem procesuālajiem noteikumiem teritoriāli piekritīgā tiesa ir tā, kas ir Sustiknes Ģērfi
         dzīvesvietai atbilstošā piekritīgā tiesa, proti, Battonyai Városi Bíróság (Batoņas Pilsētas tiesa).

      18      Iesniedzējtiesa paskaidroja, ka Civilprocesa kodeksā ir paredzēts, ka tiesa jautājumu par to, vai lieta tai ir piekritīga,
         izvērtē pēc savas ierosmes. Tomēr, ja tās piekritība nav izņēmuma rakstura, tā nevar izvērtēt jautājumu par piekritības neesamību,
         līdzko atbildētājs pirmoreiz procedūrā sniedzis atbildi uz prasību attiecībā uz lietas būtību. Teritoriālās piekritības noteikšanai
         sniegto apgalvojumu patiesumu tiesa pārbauda tikai gadījumā, ja tie ir pretrunā faktiem, kas ir zināmi, vai faktiem, ko tiesa
         noskaidro pēc savas ierosmes, kā arī gadījumā, ja attiecīgie apgalvojumi ir neticami vai pretrunā pretējās puses [apgalvojumiem].

      19      Šādos apstākļos Budaörsi Városi Bíróság šaubījās, vai strīdīgā līguma Vispārējos noteikumos ietvertais piekritības atzīšanas noteikums ir negodīgs, nolēma apturēt
         tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas [93/13] par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punktu – saskaņā ar kuru dalībvalstis nosaka,
         ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību
         aktiem nav saistoši patērētājam, – var interpretēt tādējādi, ka tam, ka pārdevēja vai piegādātāja noteikts negodīgs noteikums
         patērētājam nav saistošs, nav iedarbības ipso iure, bet tā ir vienīgi gadījumā, ja patērētājs attiecīgo negodīgo noteikumu sekmīgi apstrīd, iesniedzot tam paredzētu lūgumu?

      2)     Vai patērētāja aizsardzībai, kas garantēta Direktīvā [93/13], ir vajadzīgs, lai – neatkarīgi nedz no procedūras veida, nedz
         no tā, vai tā ir vai nav balstīta uz sacīkstes principu, – valsts tiesa pēc savas ierosmes, pat ja nav iesniegts lūgums, lai
         apstrīdētu noteikumu kā negodīgu, izvērtē, vai tai iesniegtais līgums ietver negodīgus noteikumus, un šādi pēc savas ierosmes,
         pārbaudot lietas teritoriālo piekritību sev, pārbauda pārdevēja vai piegādātāja paredzētos noteikumus?

      3)      Ja uz otro jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši: kādi kritēriji valsts tiesai jāņem vērā un jāizvērtē, veicot šo pārbaudi?”
       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      20      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai Direktīvas 6. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru starp piegādātāju un patērētāju
         noslēgtā līgumā ietvertie negodīgie noteikumi patērētājam nav saistoši, ir jāinterpretē tādējādi, ka šādi noteikumi nav saistoši
         tikai tad, ja patērētājs veiksmīgi tos ir apstrīdējis.

      21      Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 6. panta 1. punktu dalībvalstīm uzlikto
         pienākumu mērķis ir pilsoņiem kā patērētājiem piešķirt tiesības un tajā ir definēts ar Direktīvu sasniedzamais rezultāts (skat.
         2001. gada 10. maija spriedumu lietā C‑144/99 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑3541. lpp., 18. punkts, un 2002. gada 7. maija spriedumu lietā C‑478/99 Komisija/Zviedrija, Recueil, I‑4147. lpp., 16. un 18. punkts).

      22      Tā ar šo direktīvu ieviestās aizsardzības sistēmas pamatā ir ideja, ka patērētājs salīdzinājumā ar piegādātāju atrodas vājākā
         pozīcijā un viņa rīcībā ir mazāk informācijas, kā rezultātā viņš piekrīt piegādātāja iepriekš sagatavotiem noteikumiem, nekādi
         nevarēdams ietekmēt to saturu (2000. gada 27. jūnija spriedums apvienotajās lietās no C‑240/98 līdz C‑244/98 Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, Recueil, I‑4941. lpp., 25. punkts).

      23      Tiesa arī minētā sprieduma 26. punktā nosprieda, ka Direktīvas 6. pantā nosprausto mērķi nevarētu sasniegt, ja patērētājiem
         pašiem būtu jāapstrīd līguma noteikuma negodīgums, un ka efektīvu patērētāju aizsardzību var panākt tikai tad, ja valsts tiesai
         tiek dota iespēja šādu noteikumu pārbaudīt pēc savas ierosmes.

      24      Šajā sakarā jāuzsver, ka ja valsts tiesai šāda iespēja ir jānodrošina, tad Direktīvas 6. panta 1. punktu vienkārši nevar interpretēt
         tādējādi, ka negodīgi līguma noteikumi patērētājam ir saistoši tikai tad, ja viņš skaidri to ir pieprasījis. Šādi interpretējot,
         valsts tiesai nebūtu iespējas pēc savas ierosmes tai celtās prasības pieņemamības ietvaros vērtēt, vai līguma noteikumi ir
         negodīgi, ja patērētājs šajā sakarā skaidri nav šādu lūgumu izteicis.

      25      Attiecībā uz negodīgu noteikumu juridiski saistošo iedarbību Tiesa 2006. gada 26. oktobra spriedumā lietā C‑168/05 Mostaza Claro (Krājums, I‑10421. lpp., 36. punkts) precizēja, ka patērētāju tiesību aizsardzības nozīmīgums it īpaši ir virzījis Kopienu
         likumdevēju Direktīvas 6. panta 1. punktā paredzēt, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju
         noslēgtā līgumā, “nav saistoši patērētājam”. Tā norādīja, ka runa ir par imperatīvu normu, kas, ņemot vērā vienas līguma puses
         nelabvēlīgāku situāciju, ir vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, ko tā nodibina starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem,
         aizstātu ar reālu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību.

      26      Tiesa minētā sprieduma 37. punktā arī piebilda, ka Direktīva, kurā paredzēts pastiprināt patērētāju tiesību aizsardzību, atbilstoši
         EKL 3. panta 1. punkta t) apakšpunktam ir līdzeklis, kas nepieciešams Eiropas Kopienai uzticēto mērķu sasniegšanai un it īpaši,
         lai paaugstinātu dzīves līmeni un kvalitāti visā tās teritorijā.

      27      Tādējādi Direktīvas 6. panta 1. punktā minētā frāze “atbilstoši savas valsts tiesību aktiem” nav jāsaprot kā tāda, kas ļauj
         dalībvalstīm negodīga noteikuma saistošo raksturu pakārtot tādam kā pirmajā prejudiciālajā jautājumā minētajam apstāklim.

      28      Tādēļ uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka negodīgi noteikumi patērētājam
         nav saistoši un ka šajā sakarā nav vajadzīgs, lai patērētājs iepriekš šādus noteikumus būtu sekmīgi apstrīdējis.

       Par otro jautājumu
      29      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, kādi pienākumi saskaņā ar Direktīvas noteikumiem ir valsts tiesai un vai tai
         savas kompetences ietvaros neatkarīgi no tiesvedības rakstura attiecīgajā gadījumā pēc savas ierosmes ir jālemj par līguma
         noteikumu negodīgumu.

      30      Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāatgādina, ka Tiesa 2002. gada 21. novembra spriedumā lietā C‑473/00 Cofidis (Recueil, I‑10875. lpp., 34. punkts) secināja, ka patērētājiem ar Direktīvu nodrošinātā aizsardzība ir piemērojama gadījumos, kuros
         patērētājs, kas noslēdzis ar piegādātāju līgumu, kurā savukārt ir negodīgi noteikumi, neatsaucas uz šiem negodīgajiem noteikumiem,
         jo viņš vai nu nezina savas tiesības, vai arī ar prasības celšanu tiesā saistīto izdevumu dēļ atturas uz tām atsaukties.

      31      Jānorāda arī, – kā Tiesa nosprieda iepriekš minētā sprieduma lietā Mostaza Claro 38. punktā, ka sabiedrības interešu raksturs un nozīmīgums, uz kuru balstīta aizsardzība, ko Direktīva nodrošina patērētājiem,
         turklāt pamato to, ka valsts tiesai pēc savas ierosmes ir jāizvērtē negodīga līguma noteikuma raksturs un, to veicot, ir jāizlīdzina
         starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju pastāvošā nelīdzsvarotība.

      32      Tādēļ tiesai, kura izskata lietu, ir jānodrošina ar Direktīvas noteikumiem sasniedzamās aizsardzības lietderīgā iedarbība.
         Tādējādi uzdevums, kas valsts tiesai attiecīgajā jomā dots saskaņā ar Kopienu tiesībām, nenozīmē vien pilnvaras lemt par attiecīgo
         līguma noteikumu negodīgumu, bet arī pienākumu šo jautājumu vērtēt pēc savas ierosmes, ja tās rīcībā ir vajadzīgais juridiskais
         un faktiskais pamatojums, ieskaitot jautājumu par savu teritoriālo piekritību.

      33      Šī pienākuma izpildei tomēr valsts tiesai saskaņā ar Direktīvu nav jāizvairās no noteikumu piemērošanas, ja patērētājs pēc
         šīs tiesas norādījuma nevēlas celt prasību par noteikumu negodīgo un nesaistošo raksturu.

      34      Šajos apstākļos saskaņā ar valsts tiesībām starp piegādātāju un patērētāju noritošās prāvas īpašās iezīmes nedrīkst būt faktors,
         kas varētu ietekmēt saskaņā ar Direktīvas noteikumiem nodrošināto aizsardzību.

      35      Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka valsts tiesai pēc savas ierosmes ir jāvērtē līguma noteikumu negodīgais raksturs,
         tiklīdz tās rīcībā ir šajā sakarā vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums. Ja tiesa šādus noteikumus atzīst par negodīgiem,
         tā tos nepiemēro, izņemot, kad pret to iebilst patērētājs. Šāds pienākums valsts tiesai ir arī tad, ja tā lemj par savu teritoriālo
         piekritību.

       Par trešo jautājumu
      36      Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas rast norādes par informāciju, kāda valsts tiesai būtu jāņem vērā novērtējot, vai līguma
         noteikumi ir negodīgi.

      37      Lai atbildētu uz šo jautājumu, jānorāda, ka Direktīvas 3. pantā, kurā ir atsauce uz labticību un ievērojamu nelīdzsvarotību
         pušu tiesībās un pienākumos, tikai abstrakti ir definēti elementi, kuru dēļ atsevišķi neapspriestu līguma noteikumu var uzskatīt
         par negodīgu (2004. gada 1. aprīļa spriedums lietā C‑237/02 Freiburger Kommunalbauten, Recueil, I‑3403. lpp., 19. punkts).

      38      Šajā kontekstā pielikumā, uz kuru ir izdarīta atsauce Direktīvas 3. panta 3. punktā, ir tikai indikatīvs un nepilnīgs tādu
         noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem (iepriekš minētais spriedums lietā Freiburger Kommunalbauten 20. punkts).

      39      Tāpat Direktīvas 4. pantā ir paredzēts, ka līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu,
         attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti.

      40      Tomēr attiecībā uz tādu kā pamata lietā minēto noteikumu ir jāatgādina, ka iepriekš minētā sprieduma lietā Océano Grupo Editorial un Salvat Editores 21.–24. punktā Tiesa nosprieda, ka iepriekš formulēti piegādātāja noteikumi, kas Direktīvas izpratnē ir ietverti starp patērētāju
         un piegādātāju noslēgtā līgumā, kas nav tikuši atsevišķi apspriesti un kuros ir noteikts, ka visi no līguma izrietošie strīdi
         tiks izskatīti tiesā, kura ir atbilstošā piekritīgā tiesa piegādātāja juridiskajai adresei, atbilst visiem kritērijiem, lai
         tos Direktīvas izpratnē kvalificētu kā negodīgus.

      41      Kā Tiesa jau to ir uzsvērusi iepriekš minētā sprieduma lietā Océano Grupo Editorial un Salvat Editores 22. punktā, tad šādi noteikumi patērētāju spiež atzīt tādas tiesas izņēmuma rakstura piekritību, kas, iespējams, atrodas
         ļoti tālu no tā dzīvesvietas, apgrūtinot patērētāja ierašanos tiesā. Strīdos, kuru prasījumu summa ir niecīga, patērētāja
         izdevumi, kas saistīti ar ierašanos uz tiesu, varētu būt pārmērīgi un varētu viņu atturēt no jebkādas tiesību aizsardzības
         līdzekļu izmantošanas vai aizstāvēšanās. Tādēļ Tiesa minētā sprieduma 22. punktā secināja, ka šādi noteikumi ir pieskaitāmi
         Direktīvas pielikuma 1. punkta q) apakšpunktā minētajai noteikumu grupai, kuru mērķis vai rezultāts ir tāds, ka tiek izslēgtas
         vai kavētas patērētāja tiesības celt prasību tiesā.

      42      Lai arī Tiesa, īstenodama savas ar EKL 234. pantu piešķirtās pilnvaras, iepriekš minētā sprieduma lietā Océano Groupo Editorial un Salvat Editores 22. punktā ir interpretējusi Kopienu likumdevēja negodīgu noteikumu jēdziena definīcijā izmantotos vispārējos kritērijus,
         tā nevar paust savu viedokli par šo kritēriju lietošanu atsevišķiem noteikumiem, kas jāvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma
         apstākļus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Freiburger Kommunalbauten, 22. punkts).

      43      Visa iepriekš minētā kontekstā iesniedzējtiesas ziņā ir vērtēt, vai līguma noteikumu Direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē
         var kvalificēt kā negodīgu.

      44      Šajos apstākļos uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka valsts tiesai ir jānosaka, vai tādi kā pamata lietā minētie noteikumi atbilst
         kritērijiem, lai tos kvalificētu kā negodīgus Direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē. Šādi rīkojoties, valsts tiesai ir jāņem
         vērā fakts, ka starp patērētāju un piegādātāju noslēgtā līgumā atrodamie noteikumi, kas ietverti, tos īpaši neapspriežot,
         un saskaņā ar kuriem izņēmuma rakstura piekritība ir piešķirta tiesai, kura ir atbilstošā piekritīgā tiesa vietā, kur ir piegādātāja
         juridiskā adrese, varētu būt atzīstami par negodīgiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      45      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē
            tādējādi, ka negodīgi noteikumi patērētājam nav saistoši un ka šajā sakarā nav vajadzīgs, lai patērētājs iepriekš šādus noteikumus
            būtu sekmīgi apstrīdējis;
      2)      valsts tiesai pēc savas ierosmes ir jāvērtē līguma noteikumu negodīgais raksturs, tiklīdz tās rīcībā ir šajā sakarā vajadzīgais
            juridiskais un faktiskais pamatojums. Ja tiesa šādus noteikumus atzīst par negodīgiem, tā tos nepiemēro, izņemot, kad pret
            to iebilst patērētājs. Šāds pienākums valsts tiesai ir arī tad, ja tā lemj par savu teritoriālo piekritību;
      3)      valsts tiesai ir jānosaka, vai tādi kā pamata lietā minētie noteikumi atbilst kritērijiem, lai tos kvalificētu kā negodīgus
            Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta izpratnē. Šādi rīkojoties, valsts tiesai ir jāņem vērā fakts, ka starp patērētāju un piegādātāju
            noslēgtā līgumā atrodamie noteikumi, kas ietverti, tos īpaši neapspriežot, un saskaņā ar kuriem izņēmuma rakstura piekritība
            ir piešķirta tiesai, kura ir atbilstošā piekritīgā tiesa vietā, kur ir piegādātāja juridiskā adrese, varētu būt atzīstami
            par negodīgiem.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.


Tiesas spriedums 1958. gada 13. jūnijā. # Meroni & Co., Industrie Metallurgiche, SpA pret EOTK Augsto iestādi. # Lieta 9-56.