Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1984. gada 16. februārī. # Gerlach & Co. BV pret Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tariefcommissie - Nīderlande. # Lieta 46/83.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 9.martā.#Eiropas Komisija pret Vācijas Federatīvo Republiku.#Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 95/46/EK - Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti - 28. panta 1. punkts - Valsts uzraudzības iestādes - Neatkarība - Šo iestāžu administratīvā pārraudzība.#Lieta C-518/07.

text:
      Lieta C‑518/07
      Eiropas Komisija
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 95/46/EK – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti – 28. panta 1. punkts – Valsts uzraudzības iestādes – Neatkarība – Šo iestāžu administratīvā pārraudzība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi – Direktīva 95/46 – Valsts uzraudzības
            iestādes
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46 28. panta 1. punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi – Direktīva 95/46 – Valsts uzraudzības
            iestādes
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 95/46 28. panta 1. punkts)
      1.        Direktīvas 95/46 par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 28. panta 1. punkta
         otrajā daļā paredzēto valsts uzraudzības iestāžu neatkarības garantijas mērķis ir nodrošināt efektīvu un uzticamu kontroli
         pār tiesību normu ievērošanu saistībā ar fizisko personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi, un tā ir jāinterpretē
         šī mērķa kontekstā. Šī neatkarības garantija ir iedibināta nevis tādēļ, lai piešķirtu minētajām iestādēm, kā arī to pārstāvjiem
         īpašu statusu, bet lai pastiprinātu personu un struktūru, kuras skar to lēmumi, aizsardzību. No tā izriet, ka uzraudzības
         iestādēm savu pienākumu izpildē ir jārīkojas objektīvi un neatkarīgi. Šajā nolūkā tām ir jābūt pasargātām no jebkādas ārējās
         ietekmes, tostarp tiešas vai netiešas valsts vai federālās zemes ietekmes, nevis vienīgi no to uzraugāmo struktūru ietekmes.

      Līdz ar to kompetentajām iestādēm, kas uzrauga personas datu apstrādi privātajā sektorā, ir jābūt neatkarīgām tādā apjomā,
         kas tām ļauj veikt savus pienākumus bez ārējās ietekmes. Šī neatkarība izslēdz ne vien jebkādu ietekmi, ko īsteno uzraudzības
         iestādes, bet arī jebkādus rīkojumus un cita veida ārējo ietekmi, tiešu vai netiešu, kas varētu apdraudēt minēto iestāžu pienākumu
         izpildi, kura ietver taisnīga līdzsvara izveidošanu starp tiesību uz privāto dzīvi aizsardzību un personas datu brīvu apriti.

      (sal. ar 25. un 30. punktu)
      2.        Iespēja vien, ka pārraudzības iestādes var īstenot politisko ietekmi pār Direktīvas 95/46 par personu aizsardzību attiecībā
         uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti 28. panta 1. punktā paredzēto uzraudzības iestāžu, kuras ir atbildīgas
         par personas datu apstrādes uzraudzību, lēmumiem, ir pietiekama, lai radītu šķēršļus neatkarīgai to pienākumu izpildei. Pirmkārt,
         šīs iestādes varētu izrādīt “iepriekšēju pakļaušanos” attiecībā uz pārraudzības iestāžu lēmumu pieņemšanas praksi. Otrkārt,
         tiesību uz privāto dzīvi garanta loma, ko nodrošina minētās iestādes, nozīmē, ka to lēmumi un tātad pašas šīs iestādes ir
         ārpus jebkādām aizdomām par subjektivitāti. Tādēļ valsts īstenotā pārraudzība pār valsts uzraudzības iestādēm, kuras ir atbildīgas
         par personas datu apstrādes privātajā sektorā uzraudzību, nav saderīga ar prasību par neatkarību.

      Līdz ar to dalībvalsts, kas vairākās federālajās zemēs pakļauj valsts pārraudzībai kompetentās iestādes, kuras uzrauga personu
         datu apstrādi, ko veic privāto tiesību subjekti un publisko tiesību uzņēmumi, kuri konkurē tirgū, tādējādi kļūdaini transponējot
         prasību, saskaņā ar kuru šīs iestādes veic savus pienākumus “pilnīgi neatkarīgi”, nav izpildījusi pienākumus, kas tai paredzēti
         Direktīvas 95/46 28. panta 1. punkta otrajā daļā.

      (sal. ar 36., 37., 56. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 9. martā (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 95/46/EK – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti – 28. panta 1. punkts – Valsts uzraudzības iestādes – Neatkarība – Šo iestāžu administratīvā pārraudzība
      Lieta C‑518/07
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2007. gada 22. novembrī cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv K. Doksijs [C. Docksey], K. Lādenburgers [C. Ladenburger] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      ko atbalsta
      Eiropas datu aizsardzības uzraudzītājs, ko pārstāv H. Heimanss [H. Hijmans] un A. Skiroko [A. Scirocco], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies lietā,
      pret
      Vācijas Federatīvo Republiku, ko pārstāv M. Lumma [M. Lumma] un J. Mellers [J. Möller], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un E. Levits, tiesneši A. Ross [A. Rosas], K. Šīmans [K. Schiemann] (referents), Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], M. Safjans [M. Safjan] un D. Švābi [D. Šváby],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 12. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Vācijas Federatīvā Republika, pakļaujot dažādās
         federālajās zemēs valsts pārraudzībai kompetentās iestādes, kas uzrauga personu datu apstrādi privātajā sektorā, un tādējādi
         kļūdaini transponējot prasību par iestāžu, kam ir jānodrošina šo datu aizsardzība, “pilnīgu neatkarību”, nav izpildījusi pienākumus,
         kas tai paredzēti 28. panta 1. punkta otrajā daļā Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvā 95/46/EK
         par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (OV L 281, 31. lpp.).

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      2        Direktīva 95/46 ir pieņemta, pamatojoties uz EK līguma 100.a pantu (jaunajā redakcijā – EKL 95. pants), un tā paredz saskaņot
         valsts tiesību aktus attiecībā uz personas datu apstrādi.

      3        Direktīvas 95/46 preambulas trešajā, septītajā, astotajā, desmitajā un sešdesmit otrajā apsvērumā ir paredzēts šādi:

      “(3)      tā kā iekšējā tirgus, kurā saskaņā ar [EK] līguma 7.a pantu (jaunajā redakcijā – EKL 14. panta 2. punkts) ir nodrošināta preču,
         personu, pakalpojumu un kapitāla brīva aprite, izveide un darbība prasa, lai tiktu nodrošināta ne tikai personas datu brīva
         plūsma no vienas dalībvalsts uz citu, bet arī tiktu garantētas personu pamatbrīvības;

      [..]
      (7)      tā kā atšķirība personas tiesību un brīvību, jo īpaši tiesību uz privātās dzīves neaizskaramību, aizsardzības līmeņos attiecībā
         uz dalībvalstīs sniegto personas datu apstrādi var aizkavēt šo datu pārsūtīšanu no vienas dalībvalsts teritorijas uz otru;
         tā kā šī atšķirība tādēļ var radīt šķērsli, lai iesaistītos virknē ekonomisku darbību Kopienas līmenī, var radīt konkurences
         traucējumus un kavēt iestādes to pienākumu izpildē, kas paredzēti Kopienas tiesību aktos; tā kā šo atšķirību aizsardzības
         līmeņos ir radījusi valstu normatīvo un administratīvo aktu lielā dažādība;

      (8)      tā kā, lai likvidētu šķēršļus personu datu plūsmām, personas tiesību un brīvību aizsardzības līmenim attiecībā uz šādu datu
         apstrādi jābūt visās dalībvalstīs vienādam; tā kā šis mērķis ir būtiski svarīgs iekšējam tirgum, bet to nevar sasniegt dalībvalstis
         vienas pašas, jo sevišķi, ņemot vērā starp attiecīgajiem likumiem dalībvalstīs pašlaik esošo atšķirību mērogu un vajadzību
         koordinēt dalībvalstu likumus, lai nodrošinātu, ka personas datu plūsmu pāri robežai konsekventi reglamentē atbilstība iekšējā
         tirgus mērķim, kā to paredz Līguma 7.a pants; tā kā tādēļ ir vajadzīga Kopienas rīcība šo likumu tuvināšanai;

      [..]
      (10)      tā kā valstu likumu par personas datu apstrādi mērķis ir aizsargāt pamattiesības un brīvības, īpaši privātās dzīves neaizskaramības
         tiesības, ko atzīst gan Eiropas Konvencijas par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību [parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī]
         8. pants, gan Kopienas tiesību vispārīgie principi; tā kā šā iemesla dēļ valstu likumu tuvināšanas rezultāts nedrīkst būt
         jebkādas to sniegtās aizsardzības samazinājums, bet gan tieši pretēji, tiem jācenšas nodrošināt Kopienā augstu aizsardzības
         līmeni;

      [..]
      (62)      tā kā uzraudzības iestāžu, kuras pilda savas funkcijas pilnīgi neatkarīgi, izveide dalībvalstīs ir būtiska sastāvdaļa personu
         aizsardzībā attiecībā uz personas datu apstrādi.”

      4        Direktīvas 95/46 1. pants ar nosaukumu “Direktīvas mērķis” ir izklāstīts šādi:

      “1.      Saskaņā ar šo direktīvu dalībvalstis aizsargā fizisku personu pamattiesības un brīvības un jo īpaši viņu tiesības uz privātās
         dzīves neaizskaramību attiecībā uz personas datu apstrādi.

      2.      Dalībvalstis neierobežo un neaizliedz personas datu brīvu plūsmu starp dalībvalstīm, pamatojoties uz 1. punktā paredzēto aizsardzību.”
      5        Direktīvas 95/46 28. pantā ar nosaukumu “Uzraudzības iestāde” ir paredzēts šādi:

      “1.      Katra dalībvalsts paredz to, ka viena vai vairākas valsts iestādes ir atbildīgas par noteikumu, ko dalībvalstis pieņēmušas
         saskaņā ar šo direktīvu, piemērošanas pastāvīgu kontroli tās teritorijā.

      Šīs iestādes tām uzticēto pienākumu izpildē darbojas pilnīgi neatkarīgi.
      2.      Katra dalībvalsts paredz to, ka, izstrādājot administratīva rakstura pasākumus vai regulējumus attiecībā uz personas tiesību
         un brīvību aizsardzību, kas saistīta ar personas datu apstrādi, apspriežas ar uzraudzības iestādēm.

      3.      Katrai iestādei ir piešķirtas:
      –        izmeklēšanas pilnvaras, tādas kā datu, kuri veido apstrādes darbību priekšmetu, piekļuves pilnvaras un pilnvaras ievākt tās
         uzraudzības pienākumu izpildei visu vajadzīgo informāciju;

      –        efektīvas iejaukšanās pilnvaras, tādas kā, piemēram, saskaņā ar 20. pantu atzinumu sniegšana pirms datu apstrādes darbību
         veikšanas un pilnvaras nodrošināt šādu atzinumu atbilstīgu nodošanu atklātībai, likt noslēgt piekļuvi, dzēst vai iznīcināt
         datus, noteikt pagaidu vai galīgu aizliegumu datu apstrādei, brīdināt vai izteikt aizrādījumu personas datu apstrādātājam
         vai nodot jautājumu izskatīšanai valstu parlamentiem vai citām politiskām institūcijām;

      –        pilnvaras uzsākt procesuālas darbības, ja pārkāpti saskaņā ar šo direktīvu pieņemtie attiecīgās valsts noteikumi vai darīt
         zināmus šos pārkāpumus tiesu iestādēm.

      Uzraudzības iestādes lēmumus, kuri dod tiesības uz sūdzību procedūru, var pārsūdzēt tiesā.
      4.      Katra uzraudzības iestāde uzklausa jebkuras personas vai šo personu pārstāvošas apvienības iesniegtu prasību, kas saistīta
         ar šīs personas tiesību un brīvību aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi. Ieinteresētā persona jāinformē par prasības
         rezultātu.

      Katra uzraudzības iestāde uzklausa jebkuras personas iesniegtās prasības par datu apstrādes likumības pārbaudēm, ja piemērojami
         saskaņā ar šīs direktīvas 13. pantu pieņemtie attiecīgās valsts noteikumi. Attiecīgā persona katrā ziņā jāinformē, ka pārbaude
         ir notikusi.

      5.      Katra uzraudzības iestāde regulāros starplaikos sastāda ziņojumu par savu darbību. Ziņojumu dara zināmu atklātībai.
      6.      Katra uzraudzības iestāde ir kompetenta, lai kādas valsts tiesības tiktu piemērotas konkrētajai datu apstrādei, pati savas
         dalībvalsts teritorijā realizēt tai saskaņā ar 3. punktu piešķirtās pilnvaras. Katru uzraudzības iestādi var lūgt citas dalībvalsts
         iestāde realizēt tās pilnvaras.

      Uzraudzības iestādes sadarbojas savā starpā, ciktāl tas nepieciešams to pienākumu izpildei, jo īpaši apmainoties ar visu lietderīgo
         informāciju.

      7.      Dalībvalstis paredz to, ka uz uzraudzības iestādes locekļiem un personālu pat pēc viņu nodarbinātības izbeigšanās attiecas
         profesionālā noslēpuma pienākums attiecībā uz konfidenciālo informāciju, kura viņiem ir pieejama.”

      6        Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 45/2001 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz
         personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti (OV 2001, L 8, 1. lpp.) ir pieņemta,
         balstoties uz EKL 286. pantu. Šīs regulas 44. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts, ka:

      “1.      Veicot savus pienākumus, Eiropas datu aizsardzības uzraudzītājs [(turpmāk tekstā – “EDPS”)] rīkojas pilnīgi neatkarīgi.
      2.      Veicot savus pienākumus, [EDPS] ne no viena nesaņem un negaida norādījumus.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Vācijas tiesībās fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi ir atšķirīga atkarībā no tā, vai šo apstrādi
         veic publisko tiesību subjekti vai nē.

      8        Iestādes, kam jāveic uzraudzība pār to, kā tiesību normas minētajā jomā ievēro pirmkārt, publisko tiesību subjekti, un, otrkārt,
         privāto tiesību subjekti un publisko tiesību subjekti, kas konkurē tirgū (öffentlich-rechtliche Wettbewerbsunternehmen) (turpmāk tekstā kopā – “privātais” sektors), ir atšķirīgas.

      9        Personas datu apstrādi, ko veic publisko tiesību subjekti, federālajā līmenī uzrauga Bundesbeauftragter für den Datenschutz und die Informationsfreiheit (federālais pārstāvis datu aizsardzības un informācijas brīvības nodrošināšanai), bet federālo zemju līmenī – Landesdatenschutzbeauftragte (pārstāvji federālo zemju datu aizsardzības nodrošināšanai). Visu šo pārstāvju atbildība ir ierobežota vienīgi attiecībā
         uz to konkrētajiem parlamentiem un tie parasti nav pakļauti nekādai publisko tiesību iestāžu, kas ir to uzraudzības objekts,
         pārraudzībai, norādījumiem vai citai ietekmei.

      10      Savukārt to iestāžu, kas uzrauga minēto datu apstrādi, ko veic privātais sektors, struktūra katrā no federālajām zemēm ir
         atšķirīga. Tomēr federālo zemju likumiem ir kopīgs tas, ka saskaņā ar tiem šīs uzraudzības iestādes tiek skaidri pakļautas
         valsts īstenotajai pārraudzībai.

       Pirmstiesas procedūra un process Tiesā
      11      Uzskatīdama, ka iestādes, kas uzrauga, kā privātais sektors ievēro tiesību normas par fizisko personu aizsardzību attiecībā
         uz personas datu apstrādi, pakļaušana valsts pārraudzībai ir nesaderīga ar Direktīvas 95/46 28. panta 1. punktu, kā arī uzskatīdama,
         ka tas attiecas uz visām Vācijas federālajām zemēm, Komisija 2005. gada 5. jūlijā nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai
         brīdinājuma vēstuli. Vācijas Federatīvā Republika sniedza atbildi ar 2005. gada 12. septembra vēstuli, kurā apstiprināja,
         ka Vācijas uzraudzības sistēma konkrētajā jomā atbilst minētās direktīvas prasībām. Pēc tam Komisija 2006. gada 12. decembrī
         nosūtīja Vācijas Federatīvajai Republikai argumentētu atzinumu, kurā atkārtoja iepriekš izklāstītos iebildumus. Vācijas Federatīvā
         Republika tās 2007. gada 14. februāra atbildē vēlreiz apstiprināja savu sākotnējo viedokli.

      12      Ievērojot šos apstākļus, Komisija nolēma celt šo prasību.

      13      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 14. oktobra rīkojumu EDAU tika atļauts iestāties šajā lietā Komisijas prasījumu atbalstam.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      14      Šī tiesvedība skar divus atšķirīgus veidus, kādā Komisija, kuru atbalsta EDAU, un Vācijas Federatīvā Republika interpretē
         Direktīvas 95/46 28. panta 1. punkta pirmajā daļā ietverto jēdzienu “pilnīgi neatkarīgi” un uzraudzības iestāžu pienākumus
         fizisko personu aizsardzības jomā attiecībā uz personas datu apstrādi.

      15      Komisija un EDAU, kas pamatojas uz plašu jēdziena “pilnīgi neatkarīgi” interpretāciju, uzskata, ka uzraudzības iestādēm izvirzītā
         prasība veikt pienākumus “pilnīgi neatkarīgi” ir jāinterpretē tādējādi, ka uzraudzības iestādei ir jābūt pasargātai no jebkādas
         ietekmes, neatkarīgi no tā, vai šo ietekmi īsteno citas iestādes vai tā tiek īstenota ārpus vadības ietvariem. Tādējādi valsts
         pārraudzība, kurai Vācijā ir pakļautas iestādes, kam jāuzrauga tiesiskā regulējuma ievērošana attiecībā uz personas datu apstrādi
         privātajā sektorā, nozīmējot minētās prasības neievērošanu.

      16      Vācijas Federālā Republika proponē šaurāku jēdziena “pilnīgi neatkarīgi” interpretāciju un apgalvo, ka Direktīvas 95/46 28. panta
         1. punkta otrajā daļā ir paredzēta uzraudzības iestāžu funkcionāla neatkarība tādā ziņā, ka šīm iestādēm ir jābūt neatkarīgām
         no privātā sektora iestādēm, kas ir to uzraudzības objekts, un ka tām nav jābūt pakļautām ārējai ietekmei. Tomēr Vācijas Federatīvā
         Republika uzskata, ka Vācijas federālajās zemēs īstenotā valsts pārraudzība nav šāda ārējā ietekme, bet administrācijas iekšējās
         uzraudzības mehānisms, ko īsteno iestādes, kuras ietilpst tajā pašā administratīvajā aparātā, kurā ir uzraudzības iestādes
         un kurām, tāpat kā šīm uzraudzības iestādēm, ir jāīsteno Direktīvas 95/46 mērķi.

       Tiesas vērtējums
       Par prasības par uzraudzības iestāžu neatkarību apjomu
      17      Vērtējums par to, cik pamatota ir izskatāmā prasība, ir atkarīgs no Direktīvas 95/46 28. panta 1. punkta otrajā daļā ietvertās
         prasības par neatkarību apjomu un attiecīgi – no šī normas interpretācijas. Šajā kontekstā ir jāņem vērā pats minētās normas
         teksts, kā arī Direktīvas 95/46 mērķi un sistēma.

      18      Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 95/46 28. panta 1. punkta otrās daļas formulējumu – tā kā Direktīvā 95/46 nav definēts jēdziens
         “pilnīgi neatkarīgi”, ir jāņem vērā šī jēdziena parastā nozīme. Publisko tiesību subjektu jomā jēdziens “neatkarība” parasti
         nozīmē statusu, kas minētajam subjektam nodrošina iespēju rīkoties pilnīgi brīvi, bez jebkādiem norādījumiem un jebkādas ietekmes.

      19      Pretēji Vācijas Federatīvās Republikas paustajai nostājai nekas neliecina, ka prasība par neatkarību attiecas vienīgi uz uzraudzības
         iestāžu attiecībām ar to uzraugāmajām iestādēm. Gluži pretēji, jēdzienu “neatkarīgi” pastiprina apstākļa vārds “pilnīgi”,
         kas nozīmē lēmumu pieņemšanas pilnvaras, ko neskar nekāda – ne tieša, ne netieša – ārējā ietekme attiecībā uz uzraudzības
         iestādi.

      20      Otrkārt, attiecībā uz Direktīvas 95/46 mērķiem, it īpaši no tās trešā, septītā un astotā apsvēruma izriet, ka, saskaņojot
         valsts tiesību normas, kas aizsargā fiziskās personas attiecībā uz personas datu apstrādi, šajā direktīvā galvenokārt ir paredzēts
         nodrošināt šādu datu brīvu apmaiņu starp dalībvalstīm (šajā ziņā skat. 2003. gada 20. maija spriedumu apvienotajās lietās
         C‑465/00, C‑138/01 un C‑139/01 Österreichischer Rundfunk u.c., Recueil, I‑4989. lpp., 39. un 70. punkts), kas ir nepieciešams iekšējā tirgus izveidei un darbībai EKL 14. panta 2. punkta izpratnē.

      21      Tomēr personas datu brīva aprite var nodarīt kaitējumu tiesību uz privāto dzīvi neaizskaramībai, kas it īpaši ir atzītas Eiropas
         Konvencijas par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību 8. pantā (šajā ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2000. gada
         16. februāra spriedumu lietā Amann pret Šveici, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑II, 69. un 80. punkts, un 2000. gada 4. maija spriedumu lietā Rotaru pret Rumāniju, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑V, 43. un 46. punkts), kā arī vispārējos Kopienu tiesību principos.

      22      Šī iemesla dēļ un kā tas it īpaši izriet no Direktīvas 95/46 desmitā apsvēruma un 1. panta, šajā direktīvā tāpat ir paredzēts
         nepavājināt aizsardzību, ko nodrošina pastāvošās valsts tiesību normas, bet, gluži pretēji, garantēt Kopienā augsta līmeņa
         pamattiesību un brīvību aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
         lietās Österreichischer Rundfunk u.c., 70. punkts, kā arī 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C‑73/07 Satakunnan Markkinapörssi un Satamedia, Krājums, I‑9831. lpp., 52. punkts).

      23      Tādējādi Direktīvas 95/46 28. pantā paredzētās uzraudzības iestādes ir minēto pamattiesību un brīvību garanti un to izveide
         dalībvalstīs, kā tas arī izriet no šīs direktīvas sešdesmit otrā apsvēruma, ir būtiska sastāvdaļa personu aizsardzībā attiecībā
         uz personas datu apstrādi.

      24      Lai garantētu šo aizsardzību, uzraudzības iestādēm ir jānodrošina taisnīgs līdzsvars starp pamattiesību uz privātās dzīves
         neaizskaramību ievērošanu, no vienas puses, un interesēm, kas prasa personas datu brīvu apriti. Turklāt saskaņā ar Direktīvas 95/46
         28. panta 6. punktu uzraudzības iestādes tiek aicinātas sadarboties savā starpā un, attiecīgā gadījumā, pat īstenot savas
         pilnvaras pēc citas dalībvalsts iestādes lūguma.

      25      Valsts uzraudzības iestāžu neatkarības garantijas mērķis ir nodrošināt efektīvu un uzticamu kontroli pār tiesību normu ievērošanu
         saistībā ar fizisko personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un tā ir jāinterpretē šī mērķa kontekstā. Šī neatkarības
         garantija ir iedibināta nevis tādēļ, lai piešķirtu minētajām iestādēm, kā arī to pārstāvjiem īpašu statusu, bet lai pastiprinātu
         personu un struktūru, kuras skar to lēmumi, aizsardzību. No tā izriet, ka uzraudzības iestādēm savu pienākumu izpildē ir jārīkojas
         objektīvi un neatkarīgi. Šajā nolūkā tām ir jābūt pasargātām no jebkādas ārējās ietekmes, tostarp tiešas vai netiešas valsts
         vai federālās zemes ietekmes, un nevis vienīgi no to uzraugāmo struktūru ietekmes.

      26      Treškārt, attiecībā uz Direktīvas 95/46 sistēmu – šī direktīva ir uzskatāma par analogu EKL 286. pantam un Regulai Nr. 45/2001.
         Šīs minētās tiesību normas attiecas uz personas datu apstrādi, ko veic Kopienu iestādes un struktūras, kā arī uz šo datu brīvu
         apriti. Minētā direktīva ir vērsta uz šo pašu mērķu īstenošanu, bet attiecībā uz šādu datu apstrādi dalībvalstīs.

      27      Tāpat kā valsts līmenī pastāv uzraudzības iestādes, Kopienas līmenī arī ir paredzēta uzraudzības struktūra, kuras pienākums
         ir uzraudzīt tiesību normu ievērošanu saistībā ar fizisko personu aizsardzību attiecībā uz datu apstrādi, proti, EDAU. Saskaņā
         ar Regulas Nr. 45/2001 44. panta 1. punktu šī struktūra, veicot savus pienākumus, rīkojas pilnīgi neatkarīgi. Minētā panta
         2. punktā ir izskaidrots šis neatkarības jēdziens, piebilstot, ka, veicot savus pienākumus, EDAU ne no viena nesaņem un negaida
         norādījumus.

      28      Ņemot vērā faktu, ka Regulas Nr. 45/2001 44. panta un Direktīvas 95/46 28. panta pamatā ir viena un tā pati vispārējā koncepcija,
         šīs abas normas ir jāinterpretē saskaņoti – tādējādi, ka ne vien EDAU neatkarība, bet arī valsts iestāžu neatkarība nozīmē
         jebkādu norādījumu neesamību attiecībā uz to pienākumu izpildi.

      29      Pamatojoties uz pašu Direktīvas 95/46 28. panta 1. punkta otrās daļas formulējumu, kā arī uz šīs direktīvas mērķiem un sistēmu,
         ir iespējams nonākt pie skaidras minētā 28. panta 1. punkta otrās daļas interpretācijas. Līdz ar to nav nepieciešams ņemt
         vērā šīs direktīvas pieņemšanas vēsturi vai izvērtēt pretrunīgos skaidrojumus šajā jautājumā, ko sniegusi Komisija un Vācijas
         Federatīvā Republika.

      30      Ievērojot visu iepriekš minēto, Direktīvas 95/46 28. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajām
         iestādēm, kas uzrauga personas datu apstrādi privātajā sektorā, ir jābūt neatkarīgām tādā apjomā, kas tām ļauj veikt savus
         pienākumus bez ārējās ietekmes. Šī neatkarība izslēdz ne vien jebkādu ietekmi, ko īsteno uzraudzības iestādes, bet arī jebkādus
         rīkojumus un cita veida ārējo ietekmi, tiešu vai netiešu, kas varētu apdraudēt minēto iestāžu pienākumu izpildi, kas ietver
         taisnīga līdzsvara izveidošanu starp tiesību uz privāto dzīvi aizsardzību un personas datu brīvu apriti.

       Par valsts pārraudzību
      31      Kā nākamais ir jāizvērtē tas, vai valsts pārraudzība, kurai Vācijā ir pakļautas iestādes, kas uzrauga personas datu apstrādi,
         ko veic privātais sektors, ir saderīga ar iepriekš precizēto prasību par neatkarību.

      32      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka valsts pārraudzība, neatkarīgi no tās rakstura, principā ļauj attiecīgās federālās zemes valdībai
         vai šai valdībai pakļautai administratīvajai struktūrai tieši vai netieši ietekmēt uzraudzības iestāžu lēmumus vai, attiecīgā
         gadījumā, atcelt un aizstāt šos lēmumus.

      33      Tomēr a priori ir jāatzīst, kā to norāda Vācijas Federatīvā Republika, ka valsts pārraudzības mērķis ir vienīgi nodrošināt, lai uzraudzības
         iestāžu darbība atbilst piemērojamajām valsts un Kopienu tiesību normām, un ka tādējādi tās mērķis nav piespiest minētās iestādes
         iespējamai tādu politisko mērķu īstenošanai, kas ir pretrunā fizisko personu aizsardzībai attiecībā uz personas datu apstrādi
         un pamattiesībām.

      34      Tomēr nevar izslēgt iespēju, ka pārraudzības iestādes, kas ir vispārējās pārvaldes daļa un attiecīgi ir pakļautas savai konkrētās
         federālās zemes valdībai, nevar rīkoties objektīvi gadījumos, kad tās interpretē un piemēro attiecīgās tiesību normas saistībā
         ar personas datu apstrādi.

      35      Kā to norāda EDAU savos apsvērumos, konkrētā federālās zemes valdība var būt ieinteresēta neievērot attiecīgās tiesību normas
         par fizisko personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi gadījumā, kad runa ir par šādu datu apstrādi, ko veic
         privātais sektors. Šī valdība pati var būt ieinteresētā puse šādā apstrādē, ja tā pati tajā piedalās vai varētu piedalīties,
         piemēram, publiskās un privātās partnerības ietvaros vai publisko tiesību līgumu, kas noslēgti ar privāto sektoru, ietvaros.
         Šī valdība var būt arī īpaši ieinteresēta, ja tai ir nepieciešams vai pat vienkārši lietderīgi piekļūt datu bāzēm, lai veiktu
         kādus noteiktus savus pienākumus, tostarp nodokļu jomā vai represīvos nolūkos. Šai pašai valdībai, piemērojot minētās tiesību
         normas, turklāt var arī būt vēlme piešķirt ekonomiska rakstura priekšrocības atsevišķām sabiedrībām, kas ir ekonomiski nozīmīgas
         federālajai zemei vai reģionam.

      36      Turklāt ir jāuzsver, ka iespēja vien, ka pārraudzības iestādes var īstenot politisko ietekmi pār uzraudzības iestāžu lēmumiem,
         ir pietiekama, lai radītu šķēršļus neatkarīgai to pienākumu izpildei. Pirmkārt, kā to norādīja Komisija, šīs iestādes varētu
         izrādīt “iepriekšēju pakļaušanos” attiecībā uz pārraudzības iestāžu lēmumu pieņemšanas praksi. Otrkārt, tiesību uz privāto
         dzīvi garanta loma, ko nodrošina minētās iestādes, nozīmē, ka to lēmumi un tātad pašas šīs iestādes ir ārpus jebkādām aizdomām
         par subjektivitāti.

      37      Ievērojot minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka valsts īstenotā pārraudzība pār Vācijas uzraudzības iestādēm, kuras ir atbildīgas
         par personas datu apstrādes privātajā sektorā uzraudzību, nav saderīga ar šī sprieduma 30. punktā definēto prasību par neatkarību.

       Par Kopienu tiesību principiem, uz kuriem atsaucas Vācijas Federatīvā Republika
      38      Vācijas Federatīvā Republika uzsver, ka pretrunā dažādiem Kopienu tiesību principiem būtu tas, ka Direktīvas 95/46 28. panta
         1. punkta otrajā daļā paredzēto prasību par neatkarību interpretētu tādējādi, ka tas piespiestu šai dalībvalstij atteikties
         no savas pārbaudītās un efektīvās pārraudzības sistēmas pār uzraudzības iestādēm saistībā ar personas datu apstrādi privātajā
         sektorā.

      39      Šī dalībvalsts uzskata, pirmkārt, ka minētās prasības par neatkarību plaša interpretācija būtu it īpaši pretrunā demokrātijas
         principam.

      40      Šis princips, kas esot nostiprināts ne vien Vācijas Konstitūcijā, bet arī LES 6. panta 1. punktā, nozīmējot pārvaldes pakļaušanu
         valdības, kas ir atbildīga savam parlamenta, norādījumiem. Tādējādi iejaukšanās saistībā ar pilsoņu un uzņēmumu tiesībām būtu
         pakļaujama tiesiskuma pārraudzībai, ko veic kompetentā ministrija. Saskaņā ar Direktīvas 95/46 28. panta 3. punktu uzraudzības
         iestādēm fizisko personu aizsardzības jomā attiecībā uz personas datu apstrādi ir noteiktas iejaukšanās pilnvaras attiecībā
         uz pilsoņiem un uzņēmumiem privātajā sektorā un esot absolūti nepieciešama paplašināta to darbības tiesiskuma kontrole, izmantojot
         tiesiskuma kontroles instrumentus.

      41      Sakarā ar šo ir jāatgādina, ka demokrātijas princips izriet no Kopienu tiesību sistēmas un ir skaidri nostiprināts LES 6. panta
         1. punktā kā viens no Eiropas Savienības pamatiem. Tas, būdams visām dalībvalstīm kopējs princips, ir jāņem vērā, interpretējot
         atvasinātos tiesību aktus, tādus kā Direktīvas 95/46 28. pants.

      42      Šis princips nav pretrunā publisko tiesību iestāžu pastāvēšanai ārpus klasiskās pārvaldes struktūras un vairāk vai mazāk neatkarīgi
         no valdības. Šādu iestāžu pastāvēšana un darbības nosacījumi dalībvalstīs izriet no likuma vai atsevišķās dalībvalstīs – pat
         no Konstitūcijas, un šīs iestādes attiecībā uz likumu ievērošanu ir pakļautas kompetento tiesu kontrolei. Šādām neatkarīgām
         administratīvajām iestādēm, kādas turklāt pastāv Vācijas tiesību sistēmā, bieži ir regulatora funkcijas vai arī tās veic pienākumus,
         kam ir jābūt pakļautiem politiskajai ietekmei, tajā pašā laikā būdamas pakļautas tiesiskuma kontrolei, ko īsteno kompetentās
         tiesas. Tieši tā tas ir attiecībā uz uzraudzības iestāžu pienākumiem fizisko personu aizsardzības jomā attiecībā uz personas
         datu apstrādi.

      43      Neapšaubāmi, nav iedomājama jebkādas parlamentārās ietekmes neesamība uz šīm iestādēm. Tomēr ir jānorāda, ka Direktīvā 95/46
         dalībvalstīm nav sniegtas nekādas norādes uz absolūtu šādas ietekmes neesamību.

      44      Tā, pirmkārt, parlaments vai valdība var iecelt amatā personas, kas vada uzraudzības iestādes. Otrkārt, likumdevējs var noteikt
         minēto iestāžu pilnvaras.

      45      Turklāt likumdevējs var uzraudzības iestādēm noteikt pienākumu sniegt parlamentam ziņojumus par savu darbību. Šajā ziņā tas
         var būt saderīgi ar Direktīvas 95/46 28. panta 5. punktu, kurā paredzēts, ka katra uzraudzības iestāde regulāros starplaikos
         sagatavo ziņojumu par savu darbību, kuru dara zināmu atklātībai.

      46      Ievērojot iepriekš minēto, fakts, ka uzraudzības iestādēm fizisko personu aizsardzības jomā attiecībā uz datu apstrādi privātajā
         sektorā tiek piešķirts no vispārējās pārvaldes neatkarīgas iestādes statuss, pats par sevi neliedz šīm iestādēm to demokrātisko
         leģitimitāti.

      47      Otrkārt, attiecībā uz pilnvaru piešķiršanas principu, kurš nostiprināts EKL 5. panta pirmajā daļā un uz kuru arī atsaucas
         Vācijas Federatīvā Republika – šis princips nozīmē Kopienai pienākumu darboties vienīgi saskaņā ar EK līgumā piešķirtajām
         pilnvarām un izvirzītajiem mērķiem.

      48      Vācijas Federatīvā Republika šajā sakarā norāda, ka prasība par uzraudzības iestāžu neatkarību attiecībā uz augstākajām vadības
         iestādēm nevarot tikt pamatota ar EK līguma 100.a pantu, uz kuru balstīta Direktīva 95/46.

      49      Šī tiesību norma pilnvaro Kopienu likumdevēju noteikt pasākumus, lai uzlabotu iekšējā tirgus izveides un darbības apstākļus,
         un šiem pasākumiem ir tiešām jāatbilst šim mērķim, sekmējot šķēršļu novēršanu ar EK līgumu garantētajām ekonomiskajām brīvībām
         (šajā sakarā it īpaši skat. 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑376/98 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑8419. lpp., 83., 84. un 95. punkts; 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑491/01 British American Tobacco(Investments) un Imperial Tobacco, Recueil, I‑11453. lpp., 60. punkts, kā arī 2006. gada 2. maija spriedumu lietā C‑436/03 Parlaments/Padome, Krājums, I‑3733. lpp.,
         38. punkts).

      50      Kā tas arī ir izklāstīts iepriekš, uzraudzības iestāžu neatkarība, ciktāl tām jābūt pasargātām no jebkādas ārējās ietekmes,
         kas var noteikt to lēmumu ievirzi, ir būtisks elements Direktīvas 95/46 mērķu kontekstā. Šī neatkarība ir nepieciešama, lai
         visās dalībvalstīs izveidotu vienlīdz augstu fizisko personu aizsardzības līmeni attiecībā uz personas datu apstrādi un šādi
         veicinātu brīvu datu apriti, kas ir nepieciešama iekšējā tirgus izveidošanai un darbībai.

      51      Ņemot vērā iepriekš minēto, prasības par uzraudzības iestāžu neatkarību plaša interpretācija nepārsniedz pilnvaru robežas,
         kas Kopienai piešķirtas saskaņā ar EK līguma 100.a pantu, kurš ir Direktīvas 95/46 juridiskais pamats.

      52      Treškārt, Vācijas Federatīvā Republika norāda uz EKL 5. panta otrajā un trešajā daļā nostiprinātajiem subsidiaritātes un samērīguma
         principiem, kā arī uz EKL 10. pantā nostiprināto dalībvalstu un Kopienas iestāžu lojālas sadarbības principu.

      53      Tā it īpaši atgādina Protokola par subsidiaritātes principa un proporcionalitātes [samērīguma] principa piemērošanu, kas ar
         Amsterdamas līgumu ir pievienots Līgumam par ES un EK līgumam, 7. pantu, saskaņā ar kuru, ievērojot Kopienas tiesību aktus,
         ir jārūpējas par to, lai tiktu ievērota dalībvalstīs nostiprinātā kārtība, kā arī to tiesību sistēmu organizācija un darbība.

      54      Tas, ka Vācijas Federatīvajai Republikai uzliktu pienākumu pieņemt savai tiesību sistēmai svešu sistēmu un tādējādi – atteikties
         no efektīvas uzraudzības sistēmas, kas esot sevi apliecinājusi gandrīz 30 gadu laikā un kas esot bijusi piemērs tiesību aktu
         jomā saistībā ar datu aizsardzību daudz plašākā apjomā par valsts robežām, būtu pretrunā šai prasībai.

      55      Šī argumentācija nav atbalstāma. Kā tas jau ir izklāstīts šī sprieduma 21.–25., kā arī 50. punktā, Direktīvas 95/46 28. panta
         1. punkta otrajā daļā ietvertās prasības par neatkarību interpretācija tādējādi, kas šis nosacījums ir pretrunā valsts pārraudzībai,
         nepārsniedz to, kas ir nepieciešams EK līguma mērķu sasniegšanai.

      56      Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka Vācijas Federatīvā Republika, pakļaujot vairākās federālajās
         zemēs valsts pārraudzībai kompetentās iestādes, kas uzrauga personu datu apstrādi, ko veic privāto tiesību subjekti un publisko
         tiesību uzņēmumi, kuri konkurē tirgū (öffentlich-rechtliche Wettbewerbsunternehmen), un tādējādi kļūdaini transponējot prasību par to, ka šīs iestādes veic savus pienākumus “pilnīgi neatkarīgi”, nav izpildījusi
         pienākumus, kas tai paredzēti Direktīvas 95/46 28. panta 1. punkta otrajā daļā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Vācijas
         Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež
         Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      58      EDAU savus tiesāšanās izdevumus sedz pats.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      Vācijas Federatīvā Republika, pakļaujot vairākās federālajās zemēs valsts pārraudzībai kompetentās iestādes, kas uzrauga personu
            datu apstrādi, ko veic privāto tiesību subjekti un publisko tiesību uzņēmumi, kuri konkurē tirgū (öffentlich-rechtliche Wettbewerbsunternehmen), tādējādi kļūdaini transponējot prasību, saskaņā ar kuru šīs iestādes veic savus pienākumus “pilnīgi neatkarīgi”, nav izpildījusi
            pienākumus, kas tai paredzēti 28. panta 1. punkta otrajā daļā Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 24. oktobra Direktīvā 95/46/EK
            par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti;
      2)      Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
      3)      Eiropas datu aizsardzības uzraudzītājs sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2006. gada 16.novembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2003/55/EK - Dabasgāzes iekšējais tirgus - Netransponēšana noteiktajā termiņā. # Lieta C-357/05.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2006. gada 16. novembra spriedums – Komisija/Spānija
      (lieta C-357/05)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2003/55/EK – Dabasgāzes iekšējais tirgus – Netransponēšana noteiktajā termiņā
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 6. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tiesību aktu, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija
                  Direktīvu 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu (OV L 176,
                  57. lpp.), nepieņemšana noteiktajā termiņā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  noteiktajā termiņā nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes
                     2003. gada 26. jūnija Direktīvu 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK
                     atcelšanu, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva;

                  2)

                  Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1981. gada 26. maijā. # Kriminālprocess pret Siegfried Ewald Rinkau. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # Lieta 157/80.


Tiesas spriedums 1988. gada 27. septembrī. # Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Pieņemamība. # Lieta 114/86.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 13. jūlijā. # Samar SpA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu izskatīšanas procedūra - Kopienas vārdiskas preču zīmes "GAS STATION" pieteikums - Agrāka valsts grafiska preču zīme "BLUE JEANS GAS" - Reģistrācijas atteikums. # Lieta T-115/03.

text:
          PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 23. jūlijā (
            *1
         )
      Lieta T-115/03

         Samar SpA, Motalčata [Mottalciata] (Itālija) un ko pārstāv advokāts A. Ruo [A. Ruo],

      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv O. Montalto [O. Montalto] un M. Kapostanjo [L. Capostagno], pārstāvji
      atbildētājs,
      otrs procesa ITSB Apelāciju padomē dalībnieks un persona, kas iestājusies lietā Pirmās instances tiesā —

         Grotto Spa, Vičenca (Itālija), ko pārstāv M. Bošards [M. Bosshard] un S. Verea [S. Verea], advokāti,
      par prasību pret ITSB trešās Apelāciju padomes 2003. gada 30. janvāra lēmumu (lieta R 340/2002-3) par valsts grafiskās preču zīmes “BLUE JEANS GAS” īpašnieka iebildumiem pret Kopienas vārdiskās preču zīmes “GAS STATION” reģistrēšanu.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Pirungs [J. Pirrung], tiesneši A. V. H. Meijs [A. W. H. Meij] un N. Dž. Forvuds [N. J. Fonvood],

      sekretārs H. Palasio Gonsaless [J. Palacio González], galvenais administrators,
      ņemot vērā prasības pieteikumu, kas tika iesniegts Pirmās instances tiesā 2003. gada 7. aprīlī,
      ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, atbildes rakstu, kas tika iesniegts Pirmās instances tiesā 2003. gada 21. jūlijā,
      ņemot vērā ITSB atbildes rakstu, kas tika iesniegts Pirmās instances tiesā 2003. gada 25. jūlijā,
      ņemot vērā tiesas sēdi 2004. gada 4. februārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      Prāvas priekšvēsture

               1

               1998. gada 12. janvārī prasītāja Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz grozīto Padomes 1993. gada 20. decembra Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. 1pp.).

               2

               Reģistrācijai pieteiktā preču zīme bija vārdisks apzīmējums “GAS STATION”.

               3

               Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta preču zīmes reģistrācija, ietilpst 25. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “apģērbi, apavi, galvassegas”.

               4

               1999. gada 22. martā preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 22/99.

               5

               1999. gada 21. jūnijā persona, kas iestājusies lietā, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 42. pantu, iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz visām precēm, kas minētas reģistrācijas pieteikumā. Iebildums balstās uz to, ka pastāv agrāka valsts grafiska preču zīme Nr. 677288, kas tika reģistrēta tostarp precēm, kas ietilpst 25. klasē, proti: “bikses, žaketes, džinsi, krekli, svārki, īsie mēteļi, trikotāžas izstrādājumi, džemperi, šalles, zeķes, rīta kurpes, kurpes, zābaki, čības” un kas ir redzama attēlā:

               6

               Ar 2002. gada 28. februāra lēmumu ITSB Iebildumu nodaļa apmierināja iebildumus, ņemot vērā izteiktu līdzību starp apzīmējumiem un savstarpējo saistību starp apzīmējumiem un precēm, novērtējot sajaukšanas iespēju.

               7

               2002. gada 16. aprīlī prasītāja, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 59. pantu, iesniedza 1TSB apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.

               8

               Ar 2003. gada 30. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), par kuru prasītājai tika paziņots 2003. gada 10. februārī, Apelāciju padome noraidīja apelācijas sūdzību, pamatojoties uz to, ka sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja, ņemot vērā personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes raksturīgās pazīmes, ka pastāv liela līdzība starp preču zīmēm, kā arī to, ka attiecīgā sabiedrības daļa preces, uz kurām attiecināmas preču zīmes, uztver kā identiskas vai līdzīgas.

         Process un lietas dalībnieku prasījumi

               9

               Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        atzīt, ka sabiedrībai nepastāv sajaukšanas iespēja, un atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        pakārtoti atzīt, ka šajā gadījumā sabiedrībai nepastāv sajaukšanas iespēja attiecībā uz visām precēm, ar ko preču zīme ir saistīta, izņemot džinsus, vai, sliktākajā gadījumā, attiecībā uz precēm pēc Pirmās instances tiesas ieskatiem, un atcelt apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               10

               ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt apelāciju;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               11

               Prasītāja ir izvirzījusi divus pamatus: pirmkārt, ka apstrīdētajam lēmumam trūkst pamatojuma un, otrkārt, ka ir pieļauta kļūda sajaukšanas iespējas novērtējumā. Lietas noklausīšanās laikā Pirmās instances tiesas sēdē prasītāja paskaidroja, ka vārdu savienojums “atzīt, ka nepastāv sajaukšanas iespēja,” pirmajā prasījumā un pieteikumā ietvertajā atsaucē uz visiem viņas argumentiem, kas jau tikuši iesniegti ITSB, ir tikai standarta frāze un Pirmās instances tiesa to ir uztvērusi formāli.

               12

               Pirmās instances tiesas sēdes laikā prasītāja iesniedza dokumentu, lai pierādītu, ka apģērbu sektorā pastāv daudzas itāļu preču zīmes, kas ietver vārdu “gas”. Atsaucoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 48. pantu, tā uzsvēra, ka, tā kā Pirmās instances tiesa atteicās pieļaut procesuālo rakstu iesniegšanu otrreiz, tā bija pārliecināta par to, ka varēs iesniegt argumentus Pirmās instances tiesas sēdes laikā. Pirmās instances tiesa pagaidu pasākumu ietvaros pieņēma šos dokumentus, līdz tiks pieņemts lēmums par to pieņemamību.

         Tiesas sēdes laikā iesniegto dokumentu pieņemamiba

               13

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Pirmās instances tiesā celtās prasības mērķis ir pārbaudīt Apelāciju padomes lēmuma likumību Regulas Nr. 40/94 63. panta izpratnē. Tomēr, ja Pirmās instances tiesā tiek veiktas atsauces uz faktiem, kuri nav minēti ITSB, tie var ietekmēt šāda lēmuma likumību tikai tad, ja ITSB būtu ņēmis tos vērā pēc savas iniciatīvas. Šajā sakarā no 74. panta 1. punkta izriet, ka procesā par relatīvo reģistrācijas atteikuma pamatojumu ITSB aprobežojas ar lietas dalībnieku izvirzīto pamatu un sniegto lūgumu pārbaudi, ITSB pēc savas iniciatīvas nav jāņem vērā fakti, kurus lietas dalībnieki nav izvirzījuši. Tādēļ šādi fakti nevar ietekmēt Apelāciju padomes lēmuma likumību.

               14

               Lietas dalībnieki piekrīt, ka Pirmās instances tiesas sēdes laikā iesniegtais dokuments, kura mērķis ir pierādīt, ka apģērbu sektorā pastāv daudzas itāļu preču zīmes, kas ietver vārdu “gas”, nav ticis iesniegts ITSB. Līdz ar to Pirmās instances tiesa to neņem vērā.

               15

               Turklāt prasītāja nevar pamatoties uz Reglamenta 48. panta 1. un 2. punktu, lai attaisnotu attiecīgā dokumenta novēloto iesniegšanu. No vienas puses, prasītāja atbildes stadijā nav pamatojusi jaunu pierādījumu iesniegšanas nepieciešamību. No otras puses, tiesības tikt uzklausītam princips nevar attaisnot attiecīgā dokumenta novēloto iesniegšanu, jo šis dokuments nevar tikt uzskatīts par atbildi uz ITSB un personas, kas iestājusies lietā, apsvērumiem. ITSB un persona, kas iestājusies lietā, vienīgi centās pierādīt vārdam “gas” raksturīgo atšķirtspēju, pat neatsaucoties uz itāļu apģērbu tirgū esošās agrākās preču zīmes atšķirtspēju.

               16

               Līdz ar to dokuments, ko prasītāja iesniegusi Pirmās instances tiesas sēdes laikā, ir jāizslēdz, pat neizvērtējot tā acīmredzamo vērtību un nenoklausoties citu lietas dalībnieku detalizētākus argumentus par to.

         Par pamatojuma trūkumu

               17

               Prasītāja apgalvo, ka Apelāciju padome ir pārkāpusi pienākumu sniegt pamatojumu, lēmuma 20. punktā konstatējot, ka attiecīgie apzīmējumi satur noteiktu konceptuālu līdzību, un nepaskaidrojot, kāpēc. Viņa uzskata, ka līdz ar to viņa nevar apstrīdēt šo pamatu.

               18

               Pirmās instances tiesa uzskata, ka prasītājas kritika rodas no nepilnīgas lēmuma izlasīšanas. Apelāciju padome apstrīdētā lēmuma 20. punktā skaidri pieņem Iebildumu nodaļas novērtējumu, saskaņā ar kuru attiecīgajām precēm “piemīt konceptuāla līdzības iespējamība”. Tādējādi prasītājai vajadzēja tikai atsaukties uz novērtējumu Iebildumu nodaļas lēmumā, par kuru tai tika paziņots, un, ja nepieciešams, apstrīdēt argumentāciju Pirmās instances tiesā.

               19

               Papildus tam, ka konceptuālā līdzība balstās uz elementu “gas”, kā to norādīja Apelāciju padome 20. punkta turpinājumā, Pirmās instances tiesa norāda, ka, pirmkārt, prasītājas kritika par to, ka Iebildumu nodaļa nonāk pretrunās, pieņemot, ka vārds “gas” nozīmē degvielu iekšdedzes dzinējam, bet nepiekrītot, ka tas nozīmē benzīnu, ir atrodama apstrīdētā lēmuma 6. punktā. Otrkārt, Apelāciju padome konstatēja, ka apstrīdētā lēmuma 24. punktā vārdam “gas” ir īpaša nozīme un ka “jautājums par tā tiešo nozīmi, kādu tam piedēvēs itališki runājošais patērētājs (“degviela”, “dzinēja degviela”) nav būtisks”. Līdz ar to prasītāja varēja vienkārši atsaukties uz apstrīdētā lēmuma 20. un 24. punktu, lai kritizētu Pirmās instances tiesā Apelāciju padomes viedokli par to, ka attiecīgie apzīmējumi ir konceptuāli līdzīgi neatkarīgi no vārda “gas” nozīmes.

               20

               Attiecīgi šis arguments tiek noraidīts.

         Kļūda sajaukšanas iespējas novērtējumā
      Lietas dalībnieku argumenti

               21

               Prasītāja uzskata, ka nav pareizi salīdzināt atsevišķi attiecīgos apzīmējumus un preces, uz kurām tie attiecas. Viņa norāda, ka šajā gadījumā Apelāciju padome ir konstatējusi, ka jēdziens “blue jeans” sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, un tādēļ nospriedusi, ka vārds “gas” ir personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes galvenā sastāvdaļa. Pēc prasītājas domām, šāds konstatējums ir patiess tikai attiecībā uz džinsiem, tas ir, apģērbiem, kas ir izgatavoti no džinsa, un nav patiess attiecībā uz citām precēm kā, piemēram, džemperiem, čībām un zābakiem. Turklāt, veicot analīzi, Apelāciju padome nepamatoti ir ignorējusi pieteiktajā preču zīmē norādīto vārdu “station”.

               22

               Attiecībā uz attiecīgo preču zīmju vizuālo salīdzinājumu prasītāja uzskata, ka visām precēm, kas nav džinsi, personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes galvenā sastāvdaļa ir “blue jeans”, kurai ir augsta atšķirtspēja. Pieteiktās preču zīmes galvenais elements ir divu vārdu “gas” un “station” kombinācija. Līdz ar to abas preču zīmes nemaz nelīdzinās viena otrai. Kad preču zīmes attiecas uz džinsiem, vārds “blue jeans” ir apzīmējums, un tādēļ par personas, kas iestājusies lietā, preču zīmes galveno elementu kļūst vārds “gas”. Pieteiktās preču zīmes galvenais elements paliek “gas station”. Tā kā personas, kas iestājusies lietā, preču zīmei ir augsta atšķirtspēja, pateicoties tās grafiskajam aspektam, nepietiek ar vārdu, kas ir vienāds abām preču zīmēm, tas ir, “gas”, lai konstatētu, ka pastāv sajaukšanas iespēja. Pēc prasītājas domām, Pirmās instances tiesa šādu analīzi ir apstiprinājusi spriedumā lietā T-110/01 Vedial/nSB - France Dstribution (HUBERT), Recueil, II-5275. lpp., 54. punkts.

               23

               Attiecībā uz fonētisko salīdzinājumu prasītāja apgalvo, ka abas attiecīgās preču zīmes ir pavisam atšķirīgas, jo īpaši saistībā ar precēm, kas nav džinsi. Par to var vēl vairāk pārliecināties, ja lielāku uzmanību pievērš preču zīmju sākuma daļai, kā to parāda Pirmās instances judikatūra.

               24

               Kas attiecas uz konceptuālo salīdzinājumu, attiecīgās preču zīmes ir pilnībā atšķirīgas saistībā ar precēm, kas nav džinsi, jo vienai galvenais elements ir vārdu savienojums “blue jeans”, bet otrai — vārdu savienojums “gas station”, kas norāda uz degvielas uzglabāšanas vietu. Pat ja pieņem, ka izteiciens “blue jeans” satur tikai apzīmējumu, personas, kas iestājusies lietā, preču zīme ietver domu par degvielu tai laikā, kad prasītājas preču zīme ietver domu par (šajā gadījumā — degvielas) uzglabāšanu.

               25

               Pēc prasītājas domām, Apelāciju padome nav izdarījusi pareizos secinājumus no attiecīgās sabiedrības daļas definīcijas, kas kopumā ir pietiekami labi informēta un pietiekami piesardzīga sabiedrības daļa. Tomēr Pirmās instances tiesas sēdes laikā tā paskaidroja, ka neapstrīd šo definīciju.

               26

               Tādējādi prasītāja uzskata, ka atšķirības starp preču zīmēm novērš sajaukšanas iespēju.

               27

               ITSB un persona, kas iestājusies lietā, vispirms norāda, ka prasītāja neapstrīd attiecīgo preču identiskumu vai līdzību. Pēc tam tie apgalvo, ka neapšaubāmi katras pretstatītās preču zīmes galvenais elements ir vārds “gas”. Abi secina, ka gan Apelāciju padomes pieeja, gan tās sasniegtais rezultāts ir pareizi.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               28

               Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. daļas b) apakšpunkts nosaka, ka, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme.

               29

               Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sajaukšanas iespēja par preču vai pakalpojumu komerciālo izcelsmi ir jāizvērtē kopumā, saistībā ar to, kā attiecīga sabiedrība uztver apzīmējumus un preces vai pakalpojumus, un, ņemot vērā visus faktorus, kas raksturo lietu šajā aspektā, jo īpaši, savstarpējo saistību starp līdzību starp apzīmējumiem un līdzību starp precēm vai pakalpojumiem, ko aptver preču zīmes (skatīt 2003. gada 9. jūlija Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-162/01 Laboratorios RTB/ITSB - Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), Recueil, II-2821. 1pp., 29.-33. punkts, un minēto judikatūru).

               30

               Vispirms ir jāatzīmē, ka Apelāciju padome ir pareizi konstatējusi, ka, no vienas puses, attiecīgā sabiedrības daļa šajā gadījumā ir Itālijas patērētāji, ņemot vērā to, ka agrākā preču zīme ir Itālijas valsts preču zīme (apstrīdētā lēmuma 13. punkts), un, no otras puses, šo sabiedrību veido samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs (apstrīdētā lēmuma 30. punkts), jo preces, uz kurām preču zīmes attiecas, ir ikdienas patēriņa preces.

               31

               Turklāt Apelāciju padome pareizi ir norādījusi, ka preces, uz kurām attiecas preču zīmes, ir identiskas vai līdzīgas (apstrīdētā lēmuma 12. punkts).

               32

               Attiecībā uz pretstatīto apzīmējumu salīdzinājumu saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu vizuālo, fonētisko un konceptuālo līdzību sajaukšanas iespējas visaptverošajam vērtējumam ir jābalstās uz šo apzīmējumu radīto kopējo iespaidu, jo īpaši ņemot vērā to atšķirīgos un dominējošos elementus (skatīt 2003. gada 14. oktobra Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-292/01, Phillips-Van Heusen/ľľSB — Pash Textilvertrieb un Einzelhandel (BASS), Recueil, II-4335. lpp., 47. punkts, un minēto judikatūru).

               33

               Prasītājas sūdzība par to, ka Apelāciju padome apzīmējumus salīdzinājusi teorētiski, neapspriežot preces, kurām attiecīgās preču zīmes ir pieteiktas, nav pamatota. Apelāciju padome, atsaucoties uz Tiesas 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C-39/97 Canon, Recueil, I-5507. lpp., ir skaidri noteikusi, ka “novērtējums par sajaukšanas iespēju balstās uz apsvērumu, ka preču zīmes ir acīmredzami līdzīgas un ka pastāv savstarpējā saistība starp apzīmējumiem un precēm” (apstrīdētā lēmuma 12. punkts). Tāpat Apelāciju padome ir noteikusi, ka “apzīmējumu spējas pildīt preču zīmes funkcijas ir jāizvērtē attiecībā uz precēm, attiecībā uz kurām ir pieteikta to reģistrācija” (apstrīdētā lēmuma 21. punkts).

               34

               Savā vērtējumā Apelāciju padome pareizi ir noteikusi, ka agrākās preču zīmes galvenais elements ir vārds “gas” (apstrīdētā lēmuma 20. un 28. punkts). No vienas puses, termins “blue jeans” sastāv tikai no apzīmējuma apģērbiem, kuri ir ražoti no džinsa vai kuri imitē džinsu. Citiem apģērbiem šis vārds nav tik raksturojošs kā vārds “gas”, kuram nav saistības ar apģērbu (apstrīdētā lēmuma 24. punkts). No otras puses, grafiskais elements “blue jeans” attiecīgajā grafiskajā preču zīmē ir mazāk nozīmīgs, jo tā uzraksts ir atveidots ar daudz mazākiem burtiem un tas ir tikai vārda “gas” papildinājums.

               35

               Līdzīgi Apelāciju padome ir varējusi noteikt, ka vārds “gas” ir pieteiktās preču zīmes galvenais elements, jo vārds “station”, kaut arī tam piemīt noteikta nozīme, nemaina vārda “gas” nozīmi (apstrīdētā lēmuma 27. punkts). Vārds “station” var attiekties uz vairākām dažādām vietām — vai tā būtu sauszemes transporta apstāšanās vieta vai vieta, kur tiek pārdota vai uzglabāta dzinēja degviela — un tas iegūst noteiktu nozīmi tikai ar blakus esošo apzīmētāju. Līdz ar to vārds “station” pastiprina vārda “gas” nozīmi, neveidojot citu nozīmi.

               36

               Rezultātā attiecīgo apzīmējumu galvenie elementi ir vienādi vizuālajā, akustiskajā un konceptuālajā aspektā.

               37

               Attiecībā uz pretstatītajām preču zīmēm kopumā, Apelāciju padome ir varējusi noteikt, nepieļaujot kļūdu novērtējumā, ka atšķirības starp šiem apzīmējumiem, kuras veido otrs grafiskais elements “blue jeans” un otrs vārdiskais elements “station” (apstrīdētā lēmuma 27.-29. punkts), attiecīgā sabiedrības daļa neatcerēsies, bet paturēs prātā komponentu “gas”. Ir jāatgādina, ka vidusmēra patērētājs reti var tieši salīdzināt dažādas preču zīmes un viņam jāpaļaujas uz nepilnīgo kopainu, ko tas patur prātā (Tiesas 1999. gada 22. jūnija spriedums lietā C-342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer, Recueil, I -3819. 1pp., 26. punkts).

               38

               Šo secinājumu neiespaido Pirmās instances tiesas analīze spriedumā HUBERT (iepriekš minēts 22. punktā), uz kuru atsaucas prasītāja. Minētajā spriedumā Pirmās instances tiesa noteica, ka lielāka nozīme ir grafiskajam elementam un tiem vārdiskajiem elementiem, kuri ir atšķirīgi no pretstatīto preču zīmju vienādā vārdiskā elementa, tas ir, vārda “Hubert”. Tomēr pretēji grafiskajam elementam šajā gadījumā grafiskais elements minētajā lietā bija īpaši nozīmīgs. Kā iepriekš tika konstatēts, komponents “blue jeans” ir pakārtots elements, jo tas ir tikai komponenta “gas” papildinājums.

               39

               Līdz ar to, ņemot vērā, ka preces, attiecībā uz kurām tika pieteiktas attiecīgās preču zīmes, ir identiskas vai līdzīgas un ka pretstatītās preču zīmes ir līdzīgas, Apelāciju padomes secinājums par to, ka pastāv iespēja, ka attiecīgā sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja, tiek apstiprināts.

               40

               Tā kā šāda sajaukšanas iespēja pastāv attiecībā uz visām precēm, ko aptver preču zīme, kaut arī tā ir lielāka apģērbiem no džinsa, apstrīdētais lēmums nav atzīstams par spēkā neesošu daļā, kas attiecas uz apģērbu, kas nav ražots no džinsa, vai uz citām preču apakškategorijām, kas ietilpst 25. klasē.

               41

               Ņemot vērā iepriekš minēto, apelācijas sūdzība ir jānoraida.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               42

               Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                        1)

                        noraidīt apelācijas sūdzību;

                        2)

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburga 2004. gada 23. jūlijā.

                           Sekretārs
                           H. Jung

                           Priekšsēdētājs
                           J. Pirrung

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — itāļu.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1984. gada 28. martā. # Officine fratelli Bertoli SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Naudas sods. # Lieta 8/83.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2008. gada 4.septembrī. # Paul Lafili pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi. # Lieta F-22/07.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 4. septembrī
      Lieta F‑22/07
      Paul Lafili
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Regulas (EEK, Euratom) Nr. 723/2004 stāšanās spēkā – Civildienesta noteikumu 44. un 46. pants – Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 7. pants – Paaugstināšana amatā – Klasificēšana – Reizināšanas koeficients
      Priekšmets: Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru P. Lafili [P. Lafili] lūdz: atcelt viņa 2006. gada jūnija un nākamo mēnešu paziņojumos par algu norādīto vadības 2006. gada 11. maija lēmumu,
         ar kuru viņš klasificēts AD 13 pakāpes 5. līmenī, un tādējādi ar 2006. gada 1. maiju atjaunot viņu AD 13 pakāpes 2. līmenī,
         saglabājot reizināšanas koeficientu 1,1172071, kā arī pilnībā rekonstruēt viņa karjeru ar atpakaļejošu spēku no 2006. gada
         1. maija līdz klasificēšanai attiecīgi izmainītā pakāpē un līmenī (ieskaitot viņa pieredzes novērtējumu attiecīgi izmainītajā
         klasifikācijā, viņa tiesības uz paaugstinājumu un viņa tiesības uz pensiju), ieskaitot nokavējuma procentu samaksu, pamatojoties
         uz Eiropas Centrālās bankas noteikto likmi galvenajām refinansēšanas operācijām attiecīgajā laika posmā, palielinot šo likmi
         par diviem punktiem, un piemērojot šos nokavējuma procentus kopsummai, kas atbilst starpībai starp atalgojumu atbilstoši viņa
         klasifikācijai un to, kas atbilst klasifikācijai, uz kuru viņam būtu jābūt tiesībām, līdz viņa stāvokļa izlabošanai.

      Nolēmums: Atcelt Komisijas ģenerāldirekcijas “Personāls un administrācija” A 6 nodaļas “Karjeras struktūra, novērtējums un paaugstināšana”
         vadītāja 2006. gada 11. maija lēmumu. Prasītājs sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem pats. Komisija sedz savus tiesāšanās
         izdevumus pati un atlīdzina pusi no prasītāja tiesāšanās izdevumiem.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Jēdziens
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      2.      Ierēdņi – Atalgojums – Pārejas noteikumi, kas piemērojami pēc Regulas Nr. 723/2004 stāšanās spēkā
      (Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 7. panta 7. punkts)
      3.      Ierēdņi – Atalgojums – Pārejas noteikumi, kas piemērojami pēc Regulas Nr. 723/2004 stāšanās spēkā
      (Civildienesta noteikumu 66. pants; XIII pielikuma 2. panta 1. punkts un 7. panta 6. un 7. punkts; Padomes Regula Nr. 723/2004)
      1.      Tikai akti ar juridiski saistošu iedarbību, kas tieši un tūlītēji var ietekmēt ieinteresēto personu tiesisko stāvokli, var
         tikt uzskatīti par viņiem nelabvēlīgiem un sakarā ar tiem var iestāties sūdzību un prasību iesniegšanas termiņi saskaņā ar
         Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu.

      Tā ir gadījumā ar vadības paziņojumu, ar kuru ierēdnim tiek darīts zināms, ka viņa klasificēšana līmenī, kā arī viņa atalgojumam
         piemērojamā reizināšanas koeficienta noteikšana tikusi izdarīta kļūdaini un tādēļ tās tiks labotas.

      (skat. 30.–32. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 2007. gada 8. marts, C‑237/06 P Strack/Komisija, Krājumā nav publicēts, 62. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1995. gada 19. oktobris, T‑562/93 Obst/Komisija, Recueil FP, I‑A‑247. un II‑737. lpp., 23. punkts, 2006. gada 22. marts, T‑4/05 Strack/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑83. un II‑A‑2‑361. lpp., 35. punkts.

      2.      Lēmums par ierēdņa klasificēšanu līmenī, kā arī viņa atalgojumam piemērojamā reizināšanas koeficienta noteikšanu saskaņā ar
         Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 7. panta 7. punktu, ko ir parakstījusi institūcija, kurai nav pilnvaru saskaņā ar normām
         par iecēlējinstitūcijai Civildienesta noteikumos piešķirto pilnvaru izmantošanu, nav spēkā tā izdevušās iestādes kompetences
         neesamības dēļ, ja vien tas nenotiek atkāpes no minētajos noteikumos paredzētajiem pilnvaru sadales kritērijiem pamatojošas
         tālākdeleģēšanas kārtībā, kuras mērķis tieši ir nodrošināt, ka pieņemamo lēmumu pieņem iestāde, kura vislabāk to var pieņemt,
         ievērojot labas pārvaldības noteikumus personāla vadības jomā.

      (skat. 34., 38. un 39. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 1973. gada 30. maijs, 46/72 De Greef/Komisija, Recueil, 543. lpp., 18. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2007. gada 7. februāris, T‑118/04 un T‑134/04 Caló/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑0000. un II‑0000. lpp., 67. un 68. punkts.

      3.      Ja reizināšanas koeficients, kas piemērojams pirms Regulas Nr. 723/2004, ar ko groza Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku
         nodarbināšanas kārtību, stāšanās spēkā darbā pieņemta ierēdņa atalgojumam, pēc minētās regulas spēkā stāšanās dienas sekojošās
         pirmās paaugstināšanas amatā ir lielāks par vienu vienību, tas jākonvertē Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 7. panta
         7. punktā paredzētajā kārtībā un jāpārveido līmeņa darba stāžā. Šajā ziņā nav pieļaujama interpretācija, atbilstoši kurai
         šo noteikumu piemēro tikai gadījumā, ja reizināšanas koeficienta vienības pārsniegšana izriet no līmeņa paaugstināšanas, kas
         notiek pēc paaugstināšanas amatā, bet ne tieši no pašas paaugstināšanas amatā, tādējādi, ka šajā pēdējā gadījumā būtu jāpiemēro
         tikai XIII pielikuma 7. panta 6. punkts un jānosaka jauns reizināšanas koeficients.

      Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 7. panta 6. un 7. punkta redakcija ir pietiekami divdomīga, lai pamatotu tādas interpretācijas
         meklējumu, kas nebūtu tikai un vienīgi gramatiska un atbilstu attiecīgo pārejas noteikumu struktūrai un mērķim. Šādi izslēgtās
         interpretācijas rezultātā reizināšanas koeficientu piemērošana turpinātos bezgalīgi visā ieinteresētās personas karjerā un
         pat pēc tam, viņai aizejot pensijā, turpretim reizināšanas koeficienta piemērošana, kas ir pārejas pasākums, ir paredzēta,
         lai nodrošinātu pirms 2004. gada 1. maija darbā pieņemtajiem ierēdņiem maksātās mēneša pamatalgas apmēru, un saskaņā ar Civildienesta
         noteikumu XIII pielikuma 7. panta 1. punktu šajā algā nedrīkst būt izmaiņu sakarā ar pakāpju pārdēvēšanu atbilstoši minētā
         pielikuma 2. panta 1. punktam. Līdzko reizināšanas koeficients sasniedz vienu vienību, minētā pielikuma 7. panta 7. punkta
         ceturtais teikums tā redakcijā neliedz piemērot Civildienesta noteikumu jauno 66. pantu, kurā, pamatojoties uz jaunu karjeras
         struktūru, ierēdņu ikmēneša pamatalgas noteiktas atbilstoši katrai pakāpei un līmenim. Šāda minētajā 66. pantā ietvertā algu
         skalas izslēgšana, kas būtu pretrunā jauna regulējuma tūlītējas piemērošanas principam, nav pieņemama, ja vien uz to nav skaidri
         un nepārprotami norādījis likumdevējs.

      Turklāt izslēgtās interpretācijas rezultātā nākotnē tiktu izjaukta vienlīdzīga attieksme atalgojuma ziņā attiecībā pret ierēdņiem,
         kas pieņemti darbā pirms 2004. gada 1. maija, un tiem, kas pieņemti darbā pēc minētā datuma, lai gan pārejas pasākumu mērķim,
         ņemot vērā to dabu, jābūt veicināt pāreju no agrākā regulējuma uz jaunu regulējumu, aizsargājot iegūtās tiesības, tomēr līdz
         ar to par labu kādai ierēdņu kategorijai nepaturot spēkā agrākā regulējuma iedarbību situācijās, kas radīsies nākotnē, kā,
         piemēram, līmeņa paaugstināšana jaunas karjeras struktūrā.

      (skat. 73., 75., 78., 80., 81., 83., 86. un 88. punktu)


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1992. gada 26. martā. # Mario Reichert, Hans-Heinz Reichert un Ingeborg Kockler pret Dresdner Bank AG. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel d'Aix-en-Provence - Francija. # Lieta C-261/90.


Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2013. gada 16. oktobrī. # Daniela Singer pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-388/12.


title: Tiesas (astotā palāta) 2012. gada 21. jūnija spriedums.#Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton pret Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon u.c.#Symvoulio tis Epikrateias lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Direktīva 2001/42/EK – Noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums – 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Dalībvalstu rīcības brīvība.#Lieta C‑177/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2012. gada 21. jūnijā (
            *1
         )
      “Direktīva 2001/42/EK — Noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums — 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts — Dalībvalstu rīcības brīvība”
      Lieta C-177/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Symvoulio tis Epikrateias (Grieķija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 5. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 15. aprīlī, tiesvedībā

            Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton

      pret

            Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon ,

            Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon
          un

            Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis .

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja A. Prehala [A. Prechal], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 29. marta tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton vārdā – G. P. Giannakourou,

               —

                  Ypourgos Perivallontos Chorotaxias & Dimosion Ergon, kā arī Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon un Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis vārdā – F. Iatrelis, pārstāvis,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – K. Paraskevopoulou un C. Divani, kā arī G. Karipsiadis un I. Bakopoulos, pārstāvji,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – T. Materne, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Oliver, kā arī M. Patakia un S. Petrova, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 197, 30. lpp.; turpmāk tekstā – “VSN direktīva”, kur VSN nozīmē ietekmes uz vidi stratēģisko novērtējumu) 3. panta 2. punkta b) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir izteikts saistībā ar prasību, ko Symvoulio tis Epikrateias ir cēlusi Syllogos Ellinon Poleodomon kai Chorotakton – asociācija ar juridisko adresi Atēnās – un kura ir vērsta uz to, lai tiktu atcelts starpministriju 2006. gada 28. augusta dekrēts 107017, ar kuru Grieķijas tiesībās tiek transponēta VSN direktīva (YPEXODE/EYPE/oik. 107017/28-8-2006, turpmāk tekstā – “starpministriju 2006. gada 28. augusta dekrēts”) un ko kopīgi ir pieņēmuši Ypourgos Perivallontos, Chorotaxias & Dimosion Ergon (vides, teritorijas plānošanas un publisko būvdarbu ministrs), Ypourgos Oikonomias kai Oikonomikon (ekonomikas un finanšu ministrs) un Ypourgos Esoterikon, Dimosias Dioikisis kai Apokentrosis (iekšlietu, valsts pārvaldes un decentralizācijas ministrs).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

               3

               Atbilstošās direktīvas šajā lietā ir:

                        —

                        VSN direktīva;

                        —

                        Padomes 1992. gada 21. maija Direktīva 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību (OV L 206, 7. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/105/EK (OV L 363, 368. lpp.; turpmāk tekstā – “Dzīvotņu direktīva”), un

                        —

                        Padomes 1979. gada 2. aprīļa Direktīva 79/409/EEK par savvaļas putnu aizsardzību (OV L 103, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 30. novembra Direktīvu 2009/147/EK (OV 2010, L 20, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Putnu direktīva”).

         VSN direktīva

               4

               Saskaņā ar VSN direktīvas preambulas desmito apsvērumu plāniem un programmām, attiecībā uz kuriem atbilstoši Dzīvotņu direktīvai noteikta prasība veikt novērtējumu un kuri var būtiski ietekmēt vidi, vienmēr būtu jāveic sistemātisks vides novērtējums.

               5

               VSN direktīvas 3. pantā ar virsrakstu “Piemērošanas joma” ir noteikts:
               “1.   Vides novērtējumu saskaņā ar 4. līdz 9. pantu veic 2. līdz 4. punktā minētajiem plāniem un programmām, kam var būtiska ietekme uz vidi.
               2.   Saskaņā ar 3. punktu vides novērtējumu veic visiem plāniem un programmām:

                        a)

                        kas sagatavoti lauksaimniecībā, mežsaimniecībā, zvejniecībā, enerģētikā, rūpniecībā, transportā, atkritumu apsaimniekošanā, ūdens resursu apsaimniekošanā, telekomunikāciju un tūrisma nozarē, pilsētas un lauku plānošanā vai zemes lietošanā un kuros noteikti pamatprincipi turpmākās attīstības saskaņošanai projektiem, kas uzskaitīti I un II pielikumā Direktīvai 85/337/EEK; vai

                        b)

                        kuru iespējamās ietekmes dēļ uz vidi noteikta prasība veikt novērtējumu saskaņā ar [Dzīvotņu] Direktīvas 6. vai 7. pantu.

                  3.   Šā panta 2. punktā minētajiem plāniem un programmām, kurās noteikta nelielu teritoriju izmantošana vietējā līmenī, vai arī 2. punktā minēto plānu un programmu nelieliem grozījumiem vides novērtējums vajadzīgs tikai tad, ja dalībvalstis konstatē, ka tie var būtiski ietekmēt vidi.
               4.   Dalībvalstis nosaka, vai citi, 2. punktā neminēti plāni un programmas, kuros noteikti pamatprincipi to projektu turpmākās attīstības saskaņošanai, var būtiski ietekmēt vidi.
               5.   Dalībvalstis nosaka, vai 3. un 4. punktā minētajiem plāniem un programmām var būt būtiska ietekme uz vidi, izvērtējot katru atsevišķi vai pēc plānu vai programmu veida, vai arī izmantojot abas minētās metodes. Šim nolūkam, lai nodrošinātu, ka uz plāniem un programmām, kam var būt būtiska ietekme uz vidi, attiecina šīs direktīvas prasības, dalībvalstīm jāņem vērā attiecīgie II pielikumā noteiktie kritēriji.
               [..]”

         Dzīvotņu direktīva

               6

               Dzīvotņu direktīvas 4. pantā ir paredzēts:
               “1.   Pamatojoties uz III pielikumā (1. posms) izklāstītajiem kritērijiem un attiecīgo zinātnisko informāciju, katra dalībvalsts piedāvā teritoriju sarakstu, tajā norādot, kuri I pielikuma dabisko dzīvotņu veidi un kuras II pielikuma sugas, kas ir vietējās sugas tās teritorijā, sastopamas minētajās teritorijās. [..]
               [..]
               2.   Pamatojoties uz III pielikumā (2. posms) izklāstītajiem kritērijiem un ņemot vērā gan dalījumu piecos bioģeogrāfiskajos rajonos, kas minēti 1. panta c) punkta iii) apakšpunktā, gan visu 2. panta 1. punktā minēto teritoriju, Komisija pēc vienošanās ar katru dalībvalsti sagatavo Kopienā nozīmīgo teritoriju saraksta projektu, kura pamatā ir dalībvalstu saraksti un kurā norāda teritorijas, kur sastopami viens vai vairāki prioritārie dabisko dzīvotņu veidi vai prioritārās sugas.
               [..]
               Kopienā nozīmīgo izraudzīto teritoriju sarakstu, kurā norādītas vietas, kur atrodams viens vai vairāki prioritārie dabisko dzīvotņu veidi vai prioritārās sugas, pieņem Komisija saskaņā ar 21. pantā paredzēto procedūru.
               3.   Sarakstu, kas minēts 2. punktā, izveido sešos gados pēc šīs direktīvas izziņošanas.
               4.   Tiklīdz Kopienā nozīmīga teritorija ir apstiprināta saskaņā ar 2. punktā paredzēto procedūru, attiecīgā dalībvalsts cik vien iespējams īsā laikā, bet ne vēlāk kā sešos gados piešķir minētajai teritorijai īpaši aizsargājamas dabas teritorijas statusu, nosakot prioritātes saskaņā ar attiecīgo teritoriju nozīmīgumu I pielikuma dabisko dzīvotņu veidu vai II pielikuma sugu saglabāšanā vai atjaunošanā tām labvēlīgā aizsardzības statusā un teritoriju nozīmīgumu Natura 2000 tīkla vienotībā, kā arī saskaņā ar noplicināšanās vai bojā ejas draudiem, kam pakļautas šīs teritorijas.
               5.   Tiklīdz teritoriju iekļauj 2. punkta trešajā daļā minētajā sarakstā, uz to attiecas 6. panta 2., 3. un 4. punkts.”

               7

               Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punktā ir noteikts:
               “Visos plānos vai projektos, kas nav tieši saistīti ar konkrēto teritoriju vai nav vajadzīgi tās apsaimniekošanai, bet kas atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būtiski ietekmēt minēto teritoriju, attiecīgi izvērtē ietekmi uz šo teritoriju, ievērojot tās aizsardzības mērķus. Ņemot vērā novērtējuma atzinumus par ietekmi uz minēto teritoriju, un saskaņā ar 4. punkta noteikumiem, kompetentā valsts iestāde piekrīt plāna vai projekta īstenošanai tikai tad, ja tā ir pārliecinājusies, ka netiks izjaukta attiecīgās teritorijas viengabalainība, un vajadzības gadījumā noskaidrojusi plašas sabiedrības viedokli.”

               8

               Dzīvotņu direktīvas 7. pantā ir paredzēts:
               “No šīs direktīvas 6. panta 2., 3. un 4. punkta izrietošās saistības aizstāj visas saistības, kas izriet no Direktīvas 79/409/EEK 4. panta 4. punkta pirmā teikuma un kas attiecas uz teritorijām, kuras klasificētas saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 1. punktu vai līdzīgā veidā atzītas saskaņā ar 4. panta 2. punktu, jaunajām saistībām stājoties spēkā ar šīs direktīvas ieviešanas datumu vai ar tādas klasifikācijas vai atzīšanas datumu, ko dalībvalsts veic saskaņā ar Direktīvu 79/409/EEK, ja pēdējais ir vēlāks datums.”

         Putnu direktīva

               9

               Putnu direktīvas 4. pantā, ar kuru tiek aizstāts, to pilnībā atkārtojot, direktīvas 79/409 4. pants, ir noteikts:
               “1.   Sugām, kuras minētas I pielikumā, jāpiemēro īpaši dzīvotņu aizsardzības pasākumi, lai nodrošinātu to izdzīvošanu un vairošanos savā izplatības areālā.
               Šim nolūkam jāapzina:

                        a)

                        sugas, kurām draud izzušana;

                        b)

                        sugas, kuras ir jūtīgas pret dažām izmaiņām savās dzīvotnēs;

                        c)

                        sugas, kuras savas skaitliski mazās populācijas vai ierobežotās vietējās izplatības dēļ uzskatāmas par retām sugām;

                        d)

                        citas sugas, kuras īpaši jāsaudzē to dzīvotņu īpatnību dēļ.

                  Veicot novērtēšanu, par pamatu ņem populācijas attīstības tendences un svārstības.
               Kā īpašas aizsargājamās teritorijas šo sugu aizsardzībai dalībvalstis pirmām kārtām nosaka skaitliski un lieluma ziņā vispiemērotākās teritorijas, ņemot vērā aizsardzības prasības ģeogrāfiskajā jūras un sauszemes teritorijā, uz kuru attiecas šī direktīva.
               2.   Dalībvalstis veic līdzīgus pasākumus attiecībā uz tādu regulāri sastopamu migrējošo sugu vairošanās, spalvu mešanas un ziemošanas vietām, kā arī atpūtas vietām migrācijas maršrutā, kuras nav minētas I pielikumā, ņemot vērā to aizsardzības nepieciešamību ģeogrāfiskajā jūras un sauszemes teritorijā, uz kuru attiecas šī direktīva. Tālab dalībvalstīm īpaša uzmanība jāvelta mitrāju, un pirmām kārtām starptautiski nozīmīgu mitrāju, aizsardzībai.
               [..]
               4.   Attiecībā uz 1. un 2. punktā minētajām aizsargājamām teritorijām dalībvalstis attiecīgi rīkojas, lai nepieļautu dzīvotņu piesārņošanu vai kaitējuma nodarīšanu tām, kā arī novērš jebkurus traucējumus putnu dzīvei, ciktāl tie būtiski skar šā panta mērķus. [..]”

         Grieķijas tiesiskais regulējums

               10

               Starpministriju 2006. gada 28. augusta dekrēta 1. pantā ir paredzēts:
               “Ar šo dekrētu īsteno [VSN] direktīvas normas, lai tādā veidā saistībā ar līdzsvarotu attīstību plānu un programmu pieņemšanas procesā iekļautu ekoloģiskus apsvērumus, paredzot visus vajadzīgos pasākumus, nosacījumus un procedūras, lai novērtētu to iespējamo ietekmi uz vidi un šādi veicinātu noturīgu attīstību un augstu vides aizsardzības līmeni.”

               11

               Starpministriju 2006. gada 28. augusta dekrēta 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:
               “1.   Ievērojot 2. punktā paredzētos noteikumus, vides stratēģisko novērtējumu veic pirms plāna vai programmas pieņemšanas vai iesniegšanas atbilstošai likumdošanas procedūrai valsts, reģionāla, provinču vai vietēja līmeņa plāniem vai programmām, kam var būt būtiska ietekme uz vidi, un it īpaši:
               [..]

                        b)

                        visiem plāniem un programmām, kurus pilnīgi vai daļēji īsteno Eiropas ekoloģiskā tīkla Natura 2000 valsts sadaļas teritorijās (Kopienas nozīmes teritorijās (KNT) un īpaši aizsargājamās teritorijās (ĪAT)) un kuri var tās būtiski ietekmēt. Izņēmums ir apsaimniekošanas plāni un rīcības programmas, kas ir tieši saistīti vai nepieciešami minēto teritoriju apsaimniekošanai un aizsardzībai.

                  Lai noteiktu, vai plāni un programmas, kas ir minēti iepriekšējā punktā un kas nav a) apakšpunktā minētie plāni un programmas, var būtiski ietekmēt Eiropas ekoloģiskā tīkla Natura 2000 valsts sadaļas teritorijas (Kopienas nozīmes teritorijas (KNT) un īpaši aizsargājamās teritorijas (ĪAT)), un – tādējādi – lai noteiktu, vai tiem ir jāpiemēro vides stratēģiskā novērtējuma procedūra, veic 5. panta 2. punktā paredzēto iepriekšējās vides kontroles procedūru.”

               12

               Starpministriju 2006. gada 28. augusta dekrēta 5. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
               “Visiem 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 2. punktā minētiem plāniem vai programmām veic iepriekšējās vides kontroles procedūru, lai 3. punktā minētā kompetentā iestāde varētu šī panta izpratnē novērtēt, vai konkrētais plāns vai programma var būtiski ietekmēt vidi un tādēļ tam ir jāveic vides stratēģiskais novērtējums [..].”

               13

               Iesniedzējtiesa norāda, ka minētā dekrēta 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 5. pantā VSN direktīvā paredzētais vides stratēģiskais novērtējums ir jāveic saskaņā ar “iepriekšējās vides kontroles procedūru”, kuras mērķis ir noteikt, vai attiecīgie plāni un programmas var būtiski ietekmēt Eiropas ekoloģiskā tīkla Natura 2000 īpaši aizsargājamās teritorijas.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               14

               Savas prasības pamatojumam prasītāja ir izvirzījusi dažādus atcelšanas pamatus, kas attiecas gan uz valsts tiesībām, gan uz Savienības tiesībām.

               15

               Attiecībā uz Savienības tiesībām prasītāja apgalvo, ka ar starpministriju 2006. gada 28. augusta dekrētu VSN direktīva nav pareizi transponēta. Prasītāja uzskata, ka no šīs direktīvas 3. panta 4. punkta izriet, ka dalībvalstu tiesības noteikt, vai plāni un programmas var būtiski ietekmēt vidi, nepastāv attiecībā uz šī 3. panta 2. punktā minētajiem plāniem.

               16

               Šādos apstākļos Symvoulio tis Epikrateias nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [VSN] direktīvas 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts, paredzot, ka vides novērtējumu veic visiem plāniem un programmām, “kuru iespējamās ietekmes dēļ uz vidi [teritoriju] noteikta prasība veikt novērtējumu saskaņā ar [Dzīvotņu] direktīvas 6. un 7. pantu”, ir jāinterpretē tādējādi, ka pienākums veikt konkrētā plāna vides novērtējumu ir atkarīgs no apstākļa, ka attiecībā uz šo plānu ir izpildīti priekšnoteikumi vides novērtējuma veikšanai saskaņā ar [Dzīvotņu] direktīvu, un ka tādēļ arī šajā [VSN] direktīvas normā, tāpat kā iepriekš minētajās [Dzīvotņu] direktīvas normās, ir paredzēts konstatēt, ka plāns var būtiski ietekmēt īpaši aizsargājamu dabas teritoriju, ļaujot dalībvalstīm veikt atbilstošo vērtējumu pēc būtības? Vai tomēr saskaņā ar šo [VSN] direktīvas 3. panta 2. punkta b) apakšpunktu pienākums veikt saskaņā ar to vides novērtējumu nav atkarīgs no priekšnoteikumu izpildes vides novērtējuma veikšanai saskaņā ar [Dzīvotņu] direktīvu, proti, no vērtējuma par iespējamo būtisko ietekmi uz īpaši aizsargājamu dabas teritoriju, bet, lai iedarbotos pienākums veikt šo novērtējumu, pietiek konstatēt, ka konkrētais plāns kaut kādā veidā ir saistīts ar kādu no [Dzīvotņu] direktīvā minētajām teritorijām, bet ne obligāti ar īpaši aizsargājamu teritoriju?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               17

               Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai VSN direktīvas 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to pienākums veikt konkrētā plāna vides novērtējumu tiek pakļauts apstāklim, ka attiecībā uz šo plānu ir izpildīti priekšnoteikumi vides novērtējuma veikšanai saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu.

               18

               Ievadam jānorāda, ka VSN direktīvas 3. panta 4. punkts, uz kuru arī iesniedzējtiesa atsaucas savā lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, neattiecas – kā apstiprina tā formulējums – uz šīs direktīvas 3. panta 2. punktā minētajiem plāniem un programmām.

               19

               Attiecībā uz VSN direktīvas 3. panta 2. punkta b) apakšpunktu: šī norma pieprasa vides novērtējumu vienmēr, kad novērtējums tiek prasīts saskaņā ar Dzīvotņu direktīvas 6. vai 7. pantu. Tādējādi, lai noteiktu VSN direktīvas 3. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanas jomu, ir jāpārbauda šo pantu piemērošanas joma.

               20

               Dzīvotņu direktīvas 4. panta 5. punktā ir noteikts, ka uz Kopienā nozīmīgām teritorijām, tostarp uz Kopienā nozīmīgām teritorijām, kuras dalībvalstis noteikušas kā īpaši aizsargājamas dabas teritorijas, attiecas 6. panta 2.–4. punkta noteikumi.

               21

               No Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkta, lasot to saistībā ar šīs pašas direktīvas 4. panta 5. punktu, izriet, ka novērtējums ir jāveic visiem plāniem vai projektiem, kas nav tieši saistīti ar Kopienā nozīmīgu teritoriju vai vajadzīgi tās apsaimniekošanai, bet kas atsevišķi vai kopā ar citiem plāniem vai projektiem varētu būtiski ietekmēt šo teritoriju.

               22

               Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkta pirmajā teikumā prasība veikt pienācīgu plāna vai projekta ietekmes novērtējumu ir pakļauta nosacījumam par to, ka pastāv iespēja vai risks, ka šis plāns vai projekts var būtiski ietekmēt attiecīgo teritoriju (2004. gada 7. septembra spriedums lietā C-127/02 Waddenvereniging un Vogelbeschermingsvereniging, Krājums, I-7405. lpp., 43. punkts). Šis nosacījums ir izpildīts, ja objektīvu iemeslu dēļ nevar tikt izslēgts, ka šis plāns vai projekts būtiski ietekmēs attiecīgo teritoriju (šajā ziņā skat. 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā C-418/04 Komisija/Īrija, Krājums, I-10947. lpp., 227. punkts).

               23

               No tā izriet, ka pārbaude par to, vai plāns vai projekts var būtiski ietekmēt teritoriju Dzīvotņu direktīvas 6. panta 3. punkta izpratnē, katrā ziņā ir ierobežota ar jautājumu par to, vai objektīvu iemeslu dēļ nevar tikt izslēgts, ka šis plāns vai projekts būtiski ietekmēs attiecīgo teritoriju. Šī interpretācija, ņemot vērā, ka ar Dzīvotņu direktīvas 7. pantu uz Putnu direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā minētajām teritorijām ir attiecināta šīs pēdējās minētās direktīvas 6. panta 3. punkta piemērošanas joma, attiecas arī uz šīm teritorijām.

               24

               Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka VSN direktīvas 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to pienākums veikt konkrētā plāna vides novērtējumu tiek pakļauts apstāklim, ka attiecībā uz šo plānu ir izpildīti priekšnoteikumi vides novērtējuma veikšanai saskaņā ar Dzīvotņu direktīvu, tostarp priekšnoteikums, ka plāns var būtiski ietekmēt attiecīgo teritoriju. Pārbaude par to, vai šis pēdējais nosacījums ir izpildīts, katrā ziņā ir ierobežota ar jautājumu par to, vai objektīvu iemeslu dēļ nevar tikt izslēgts, ka šis plāns vai projekts būtiski ietekmēs attiecīgo teritoriju.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               25

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

                     Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to pienākums veikt konkrētā plāna vides novērtējumu tiek pakļauts apstāklim, ka attiecībā uz šo plānu ir izpildīti priekšnoteikumi vides novērtējuma veikšanai saskaņā ar Padomes 1992. gada 21. maija Direktīvu 92/43/EEK par dabisko dzīvotņu, savvaļas faunas un floras aizsardzību, kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/105/EK, tostarp priekšnoteikums, ka plāns var būtiski ietekmēt attiecīgo teritoriju. Pārbaude par to, vai šis pēdējais nosacījums ir izpildīts, katrā ziņā ir ierobežota ar jautājumu par to, vai objektīvu iemeslu dēļ nevar tikt izslēgts, ka šis plāns vai projekts būtiski ietekmēs attiecīgo teritoriju.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – grieķu.


Tiesas spriedums 1990. gada 20. martā. # Du Pont de Nemours Italiana SPA pret Unità Sanitaria locale no 2 di Carrara. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale della Toscana - Itālija. # Publiskie piegādes līgumi. # Lieta C-21/88.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1986. gada 11. martā. # Alexandre Deghillage pret Caisse primaire d'assurance maladie de Maubeuge. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Douai - Francija. # Sociālais nodrošinājums. # Lieta 28/85.


title: Vispārējās tiesas spriedums (trešā palāta) 2012. gada 13.jūnijā. # Conseil scientifique international pour le développement des îles (Insula) pret Eiropas Komisiju. # Šķīrējklauzula - Izpētes un izstrādes projektu finansēšanas līgumi - Ecres, El Hierro, Islands 2010, Opet I, Opet II, Opet Ola, Respire, Sustainable Communities un Virtual Campus līgumi - Daļas no paziņoto izdevumu pamatojošu dokumentu neesamība un neatbilstība līguma nosacījumiem - Avansā izmaksāto vai izmaksāto summu atmaksāšana - Prasības daļēja nepieņemamība - Komisijas pretprasība. # Lieta T-366/09.

text:
      Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2012. gada 13. jūnija spriedums – Insula/Komisija
      (lieta T-366/09)
      Šķīrējklauzula – Izpētes un attīstības projektu finansēšanas līgumi – Ecres, El Hierro, Islands 2010, Opet I, Opet II, Opet Ola, Respire, Sustainable Communities un Virtual Campus līgumi – Attaisnojošo dokumentu neesamība daļai deklarēto izdevumu un šo izdevumu neatbilstība līguma prasībām – Avansā izmaksāto vai izmaksāto summu atmaksa – Prasības daļēja nepieņemamība – Komisijas pretprasība
      1.                     Tiesvedība – Vēršanās Vispārējā tiesā saskaņā ar šķīrējklauzulu – Līgums, kas nosaka Kopienas finanšu atbalstu par izpētes
            un attīstības darbībām – Lūgums atlīdzināt noteiktas izmaksas – Prasība par zaudējumu atlīdzību – Pretprasība, kurā ir lūgti
            nokavējuma procenti – Valsts tiesību piemērošana – No līguma izrietošo saistību neizpildes konstatācija – Komisijas tiesības
            saņemt avansā samaksāto summu atmaksu kopā ar nokavējuma procentiem atbilstoši Eiropas Centrālās bankas piemērotajai likmei
            (LESD 238. pants; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 86. panta 2. punkts) (sal. ar 81., 105., 203.–206. un 262. punktu)
      2.                     Tiesvedība – Vēršanās Vispārējā tiesā saskaņā ar šķīrējklauzulu – Līgums, kam piemērojamas valsts tiesības – Valsts jurisdikcijas
            tiesību normu piemērošana – Izslēgšana (EKL 238. pants) (sal. ar 82. punktu)
      3.                     Tiesvedība – Strīda priekšmets – Tiesvedības laikā izdarīts grozījums – Aizliegums (Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta
            1. punkts un 48. panta 2. punkts) (sal. ar 88. un 89. punktu)
      4.                     Tiesvedība – Jaunu pamatu izvirzīšana tiesvedības laikā – Nosacījumi – Esoša pamata paplašināšana un cieša saikne ar to (Vispārējās
            tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts un 48. panta 2. punkts) (sal. ar 224. punktu)
      5.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Strīda priekšmeta noteikšana – Kopsavilkums par izvirzītajiem
            pamatiem – Prasības pieteikums par Kopienu iestādes nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu – Prasības pieteikums, kura priekšmets
            ir jebkādas atlīdzības samaksa, nesniedzot nekādus precizējumus šajā ziņā – Nepieņemamība (Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta
            1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 229., 241. un 247. punktu)
      Priekšmets

               Prasība, pirmkārt, lai Vispārējā tiesa saskaņā ar EKL 238. pantu par nepamatotu atzītu Komisijas prasījumu EUR 114 996,82
                  apmērā, un, otrkārt, lai par daļēji pamatotu atzītu Komisijas prasījumu EUR 253 617,08 apmērā, un lai Komisijai piespriestu
                  prasītājai samaksāt zaudējumu atlīdzību, prioritāri, EUR 146 261,06 apmērā un, pakārtoti, EUR 573 273,42 apmērā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	Conseil scientifique international pour le développement des îles (Insula) prasību noraidīt;

                  2)

                  	Insula maksā Eiropas Komisijai pamatsummu EUR 114 996,82 apmērā, kurai ir pieskaitīti nokavējuma procenti ar likmi 2,5 % gadā,
                     skaitot no 2009. gada 16. augusta līdz minētās pamatsummas pilnīgai samaksai;

                  3)

                  	Insula maksā Komisijai pamatsummu EUR 253 617,08 apmērā, kurai ir pieskaitīti nokavējuma procenti ar likmi 2,5 % gadā, skaitot
                     no 2009. gada 8. septembra līdz minētās pamatsummas pilnīgai samaksai;

                  4)

                  	pārējā daļā Komisijas pretprasību noraidīt;

                  5)

                  	Insula sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1975. gada 17. decembrī. # Jacob Adlerblum pret Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Commission de première instance du contentieux de la sécurité sociale et de la mutualité sociale agricole de Paris - Francija. # Lieta 93-75.


Tiesas spriedums 1980. gada 11. decembrī. # NV L'Oréal un SA L'Oréal pret PVBA "De Nieuwe AMCK". # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Rechtbank van Koophandel Antwerpen - Beļģija. # Konkurence. # Lieta 31/80.