title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 23. februārī. # Belgische Staat pret Molenbergnatie NV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van beroep te Antwerpen - Beļģija. # Kopienas Muitas kodekss - Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa - Pienākums darīt zināmu parādniekam muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota un pirms trīs gadu termiņa izbeigšanās no parāda rašanās brīža - "Attiecīgo procedūru" jēdzien. # Lieta C-201/04.

text:
      Lieta C‑201/04
      Belgische Staat
      pret
      Molenbergnatie NV
      (Hof van Beroep te Antwerpen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopienas Muitas kodekss – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa – Pienākums darīt zināmu parādniekam muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota un pirms trīs gadu termiņa izbeigšanās no
         parāda rašanās brīža – “Attiecīgo procedūru” jēdziens

      Ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. G. Jacobs] secinājumi, sniegti 2005. gada 30. jūnijā

      Tiesas spriedums (otrā palāta) 2006. gada 23. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Iestāžu akti – Piemērošana laikā – Procesuālie noteikumi – Materiāltiesiskie noteikumi – Nošķiršana
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 217.–232. pants)
      2.     Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 221. panta 1. punkts)
      3.     Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
      (Padomes Regulas Nr. 2913/92 221. pants)
      1.     Procesuālajiem noteikumiem parasti ir jāattiecas uz visām prāvām, kas ir uzsāktas brīdī, kad tie stājas spēkā, atšķirībā no
         materiālo tiesību normām, kuras parasti interpretē tā, ka tās principā neattiecas uz situācijām, kas izveidojušās pirms to
         stāšanās spēkā.

      Līdz ar to pirms 1994. gada 1. janvāra (Muitas kodeksa piemērojamības brīža) radīta muitas parāda piedziņai, kas veikta pēc
         šī datuma, ir piemērojamas vienīgi Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 217.–232. pantā ietvertās procesuālās
         normas.

      221. panta 3. punkts pretēji šī paša panta 1. un 2. punktam ir uzskatāms par materiāltiesisku normu, un tādējādi tā nav piemērojama
         attiecībā uz muitas parādu, kas radies pirms 1994. gada 1. janvāra. Faktiski pēc šajā pantā noteiktā termiņa izbeigšanās attiecībā
         uz prasību par muitas parāda piedziņu, ievērojot šajā pašā pantā paredzēto izņēmumu, ir iestājies noilgums, kas nozīmē paša
         parāda noilgumu un tātad – dzēšanu. Turklāt šī paša kodeksa 233. pants precizē, ka šī panta a)–d) apakšpunktā minētais muitas
         parāda dzēšanas dažādo iemeslu uzskaitījums neietekmē it īpaši noteikumus attiecībā uz muitas parāda noilgumu.

      Ja muitas parāds ir radies pirms 1994. gada 1. janvāra, minētajam parādam var piemērot tikai tajā laikā spēkā esošās noilguma
         tiesību normas, pat ja parāda piedziņas process ir uzsākts pēc 1994. gada 1. janvāra.

      (sal. ar 31., 40., 42. punktu un rezolutīvās daļas 1. un 3. punktu)
      2.     Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 221. panta 1. punktā ir noteikts, ka ievedmuitas un izvedmuitas nodokļa
         summai ir jābūt iegrāmatotai, pirms tā tiek paziņota parādniekam. Faktiski no minētā noteikuma redakcijas izriet, ka nav nekādu
         šaubu par to, ka iegrāmatošana, kas ietver muitas iestāžu veiktu nodokļa summas ierakstīšanu grāmatvedības vai citos to vietā
         izmantotos dokumentos, obligāti ir jāpaziņo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summas parādniekam.

      (sal. ar 46., 49. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
      3.     Dalībvalstīm nav pienākuma pieņemt īpašas procesuālās normas attiecībā uz procedūru, saskaņā ar kuru ir veicama ievedmuitas
         un izvedmuitas nodokļa summas paziņošana parādniekam, kas paredzēta Regulas Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi
         221. pantā, ja attiecībā uz minēto paziņojumu ir piemērojamas vispārpiemērojamas valsts procesuālās tiesību normas, ar kurām
         tiek nodrošināta atbilstoša parādnieka informētība un ļauj tam, pilnībā apzinoties lietas apstākļus, nodrošināt savu tiesību
         aizstāvību.

      (sal. ar 54. punktu un rezolutīvās daļas 4. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2006. gada 23. februārī (*)

      Kopienas Muitas kodekss – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa – Pienākums darīt zināmu parādniekam muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota un pirms trīs gadu termiņa izbeigšanās no
         parāda rašanās brīža – “Attiecīgo procedūru” jēdziens

      Lieta C‑201/04
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko hof van beroep te Antwerpen (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 27. aprīlī un Tiesā reģistrēts 2004. gada 5. maijā, tiesvedībā

      Belgische Staat
      pret
      Molenbergnatie NV.
      TIESA (otrā palāta),
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši J. Makarčiks [J. Makarczyk] (referents) un R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta],

      ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       Molenbergnatie NV vārdā – E. Geverss [E. Gevers] un J. Geverss [J. Gevers], advocaten,

      –       Beļģijas valdības vārdā – D. Hāvena [D. Haven], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Lūiss [X. Lewis] un M. van Beks [M. van Beek], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 30. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92
         par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) noteikumus, kas regulē muitas parāda
         piedziņu.

      2       Šis lūgums tika izteikts strīdā starp Belgische Staat (Beļģijas valsti) un Molenbergnatie NV, muitas aģenti (turpmāk tekstā – “aģente”), par ievedmuitas un antidempinga nodokļa vēlāku piedziņu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Muitas kodeksa VII sadaļas 3. nodaļa attiecas uz muitas nodokļa parāda piedziņu, kas šī paša kodeksa 4. panta 9. punktā ir
         definēta kā personas pienākums samaksāt ievedmuitas nodokļus vai izvedmuitas nodokļus, kuri attiecībā uz atsevišķām precēm
         piemērojami saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienas noteikumiem.

      4       3. nodaļas 1. iedaļa ar nosaukumu “Muitas nodokļa summas iegrāmatošana un paziņošana parādniekam” ietver 217.–221. pantu.
      5       Saskaņā ar Muitas kodeksa 217. panta 1. punktu:
      “Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
         dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā
         dokumentā (iegrāmatošana).

      Pirmo daļu nepiemēro:
      a)      antidempinga vai kompensācijas pagaidu maksājuma ieviešanas gadījumā;
      b)      ja pēc likuma iekasējamā nodokļa summa pārsniedz to, kas aprēķināta, pamatojoties uz saistošo izziņu par tarifu;
      c)      ja noteikumi, kas pieņemti saskaņā ar Komitejas procedūru, ļauj muitas dienestiem nepildīt prasību iegrāmatot nodokļa summas,
         kas mazākas par noteikto apmēru.

      Muitas dienesti var atskaitīt nodokļa summu, kuru saskaņā ar 221. panta 3. punktu nevarēja darīt zināmu parādniekam pēc atvēlētā
         laika.”

      6       Minētā kodeksa 220. panta redakcija ir šāda:
      “1.      Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā
         apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
         divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
         muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.

      2.      Izņemot gadījumus, kas minēti 217. panta 1. punkta otrajā un trešajā ievilkumā, vēlāku iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja:
      a)      sākotnējais lēmums neiegrāmatot muitas nodokli vai iegrāmatot to mazākā apjomā, nekā tas pēc likuma apliekams, ticis pieņemts,
         pamatojoties uz vispārīgiem noteikumiem, kas vēlāk atcelti ar tiesas lēmumu;

      b)      pēc likuma apliekamā muitas nodokļa summa kļūdaini iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav
         varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus
         par muitas deklarāciju;

      c)      noteikumi, kas pieņemti saskaņā ar Komitejas procedūru, atbrīvo muitas dienestus no pienākuma izdarīt vēlāku iegrāmatošanu,
         ja muitas nodokļa summa nepārsniedz noteiktu apmēru.”

      7       Muitas kodeksa 221. pants paredz:
      “1.      Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
      2.      Ja maksājamā muitas nodokļa summa ir iegrāmatota muitas deklarācijā zināšanai, muitas dienesti var noteikt, ka summa nav jādara
         zināma saskaņā ar 1. punktu, ja vien norādītā nodokļa summa neatbilst šo dienestu noteiktajai summai.

      Neskarot 218. panta 1. punkta otrās daļas piemērošanu, ja izmanto iepriekšējā daļā minēto iespēju, preču atlaišana, ko veic
         muitas dienesti, ir līdzvērtīga iegrāmatotās muitas nodokļa summas paziņošanai parādniekam.

      3.      Paziņošana parādniekam nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Tomēr, ja
         muitas dienesti nav varējuši aprēķināt precīzu pēc likuma maksājamo summu tādas darbības rezultātā, kas var būt par pamatu
         kriminālvajāšanai, šādu paziņošanu var izdarīt pēc triju gadu termiņa beigām, ciktāl to ļauj spēkā esošie noteikumi.”

      8       Muitas kodeksa VII sadaļas 4. nodaļas nosaukums ir “Muitas parāda dzēšana”. Šajā nodaļā ir ietverti divi panti, tās 233. pants
         nosaka:

      “Neskarot spēkā esošos noteikumus par muitas parāda noilgumu vai šāda parāda nepiedzīšanu pēc likuma konstatētas parādnieka
         maksātnespējas gadījumā, muitas parāds tiek dzēsts:

      a)      samaksājot muitas nodokļa summu;
      b)      atlaižot muitas nodokļa summu;
      c)      ja attiecībā uz precēm, kas deklarētas kādai muitas procedūrai, kurā paredzēts pienākums samaksāt muitas nodokļus:
      –       muitas deklarācija tiek atzīta par nederīgu saskaņā ar 66. pantu,
      –       preces pirms to atlaišanas vai nu tiek aizturētas un vienlaicīgi vai vēlāk konfiscētas, iznīcinātas pēc muitas dienestu norādījuma,
         iznīcinātas vai nodotas saskaņā ar 182. pantu, vai iet bojā vai tiek neglābjami zaudētas to īpatnību vai neparedzamu apstākļu
         vai nepārvaramas varas dēļ;

      d)      ja preces, par kurām ir radies muitas parāds saskaņā ar 202. pantu, tiek aizturētas sakarā ar to nelikumīgu ievešanu un vienlaicīgi
         vai vēlāk tiek konfiscētas.

      Neskarot krimināltiesību normas par muitas noteikumu pārkāpumiem, aizturēšanas un konfiskācijas gadījumā muitas parāds netiek
         uzskatīts par dzēstu, ja saskaņā ar dalībvalsts krimināltiesību normām muitas nodokļi var būt par pamatu sodu noteikšanai
         vai muitas parāds ir pamats kriminālvajāšanai.”

      9       Muitas kodekss saskaņā ar tā 253. panta otro daļu ir piemērojams kopš 1994. gada 1. janvāra.
      10     Pirms šī kodeksa spēkā stāšanās šo jomu regulēja Padomes 1979. gada 24. jūlija Regula (EEK) Nr. 1697/79 par to ievedmuitas
         vai izvedmuitas nodokļu vēlāku piedziņu, kuri nav prasīti no personas, kas atbild par to samaksu, par precēm, kas deklarētas
         atbilstoši muitas sistēmai, kas ietver pienākumu maksāt šādus nodokļus (OV L 197, 1. lpp.), kas stājās spēkā 1980. gada 1. jūlijā,
         un Padomes 1989. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1854/89 par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu iegrāmatošanu un par šo
         nodokļu, kas izriet no muitas parāda, samaksas nosacījumiem (OV L 186, 1. lpp.), kura ir piemērojama attiecībā uz iegrāmatotajām
         muitas nodokļa summām kopš 1990. gada 1. jūlija.

      11     Saskaņā ar Regulas Nr. 1697/79 2. pantu:
      “1.      Ja kompetentās iestādes konstatē, ka visa vai daļa ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summa, kas likumīgi ir jāmaksā par
         preci, kas paredzēta muitas procesam, kas ietver pienākumu maksāt šādu nodokli, nav pieprasīta no parādnieka, tās uzsāk nesamaksāto
         nodokļu piedziņas procesu.

      Tomēr šo piedziņas procesu nevar uzsākt pēc trīs gadu termiņa izbeigšanās, kad iegrāmatota sākotnēji no parādnieka pieprasītā
         summa vai kopš brīža, kad sakarā ar attiecīgo preci ir radies muitas parāds, iegrāmatošana nav veikta.

      2.      Piedziņas process 1. punkta izpratnē tiek uzsākts, paziņojot ieinteresētajai personai ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa
         summu, ko tā ir parādā.”

      12     Regulas Nr. 1854/89 1. panta 2. punkta c) apakšpunktā ir ietverta jēdziena “iegrāmatošana” definīcija šādā redakcijā:
      “[..] muitas dienesti ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu,
         kas atbilst muitas parādam.”

      13     Šīs pašas regulas 2. panta 1. punkts paredz:
      “Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas
         dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos.”

      14     Regulas Nr. 1854/89 5. panta redakcija ir šāda:
      “Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas parāda summa nav iegrāmatota saskaņā ar 3. un 4. pantu vai iegrāmatota mazākā
         apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama
         divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo
         muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku. Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 4. pantu.”

      15     Minētās regulas 6. panta 1. punkts paredz:
      “Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu personai, kam tā ir jāmaksā, saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.”
      16     Muitas kodeksu groza, it īpaši, Eiropas Parlamenta 2000. gada 16. novembra Regula (EK) Nr. 2700/200 (OV L 311, 17. lpp.).
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      17     Aģente Beļģijā laika posmā no 1992. gada 9. aprīļa līdz 1994. gada 23. jūnijam citas sabiedrības vārdā un uz citas sabiedrības
         rēķina deklarēja Makao izcelsmes videokasešu importu no Honkongas.

      18     Saskaņā ar vispārējo tarifu atvieglojumu režīmu, kas piemērojams jaunattīstības valstu izcelsmes precēm, šie importi tika
         atbrīvoti no muitas nodokļa.

      19     Pēc Makao veiktas izmeklēšanas komisija izcelsmes jautājumos, kas izveidota ar Padomes 1968. gada 27. jūnija Regulas Nr. 802/68
         par preču izcelsmes jēdziena vispārējo definīciju (OV L 148, 1. lpp.) 12. pantu, nolēma nepiemērot šīm precēm tarifu atvieglojumu
         sakarā ar to, ka patiesībā to izcelsmes valsts ir Ķīna un līdz ar to šīs preces ir pakļautas attiecībā uz trešām valstīm piemērojamam
         ievedmuitas nodoklim, kā arī antidempinga nodoklim. Minētās komisijas lēmums dalībvalstīm tika paziņots 1994. gada 10. augustā.

      20     Ar ierakstītu 1995. gada 27. februāra vēstuli Antverpenes muitas un akcīzes izmeklēšanas inspekcija informēja aģenti par minēto
         izmeklēšanu un paziņoja tai nesamaksāto ievedmuitas nodokļa un antidempinga nodokļa summu.

      21     Saskaņā ar Beļģijas valdības viedokli minēto nodokļu summa tika iegrāmatota 1995. gada 7. martā.
      22     Ar 1995. gada 29. septembra vēstuli Reģionālā muitas un akcīzes direkcija (turpmāk tekstā – “administrācija”) saskaņā ar Muitas
         kodeksa 220. panta 1. punktu paziņoja aģentei par vēlāku šo pašu nodokļu piedziņas pienākumu.

      23     Saņēmusi aģentes iebildumus, administrācija saglabāja savu nostāju un 2000. gada 3. jūlijā iesniedza pret aģenti prasību tiesā.
         Ar 2002. gada 22. aprīļa spriedumu rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Atverpenes Pirmās instances tiesa) administrācijas lūgumu atzina par nepamatotu, norādot, ka tā nelikumīgi ir prasījusi
         attiecīgo muitas nodokļu vēlāku piedziņu. It īpaši tiesa nosprieda, ka Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktais trīs
         gadu termiņš, kad aģentei tika paziņots par 1992. gada 9. aprīlī radušos muitas parāda summu, ir beidzies.

      24     Šādos apstākļos hof van beroep te Antwerpen (Antverpenes Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Muitas kodeksa [..] 217.–232. pants, proti, VII sadaļas (“Muitas parāds”) 3. nodaļas (“Muitas parāda summas samaksa [piedziņa]”),
         kura sastāv no 1. iedaļas (“Muitas nodokļa summas iegrāmatošana un paziņošana parādniekam” – 217.–221. pants) un 2. iedaļas
         (“Muitas nodokļa summas samaksas termiņi un procedūras” – 222.–232. pants), noteikumi ir piemērojami muitas parāda, kas radies
         pirms 1994. gada 1. janvāra, piedziņai, bet piedziņa nav veikta vai aizsākta pirms šī datuma?

      2)      Gadījumā, ja uz pirmo jautājumu atbilde ir apstiprinoša, vai ar Muitas kodeksa [..] 221. pantu noteiktā paziņošana vienmēr
         notiek pēc muitas nodokļa summas iegrāmatošanas vai, citiem vārdiem sakot, ar Muitas kodeksa [..] 221. pantu noteiktai paziņošanai
         vienmēr ir jānotiek pirms muitas nodokļa summas iegrāmatošanas?

      3)      Vai novēlota paziņošana par muitas nodokļa summu, proti, pēc trīs gadu termiņa izbeigšanās, kas paredzēts 221. panta 3. punktā
         Muitas kodeksa [..] sākotnējā versijā [spēkā pirms aizstāšanas (sākot no 2002. gada 19. decembra), kas izdarīta ar Eiropas
         Parlamenta un Padomes 1999. gada 16. novembra Regulas (EK) Nr. 2700/2000, ko groza ar 1992. gada 12. oktobra Regulu (EEK)
         Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 311, 17. lpp.), 1. panta 17. punktu], lai gan muitas iestādes bija spējīgas
         tajā pašā termiņā noteikt likumīgi maksājamo muitas nodokļa precīzo summu, rada neiespējamību veikt pienākošos muitas parāda
         atmaksu vai arī šī parāda dzēšanu, vai citas juridiskas sekas?

      4)       Vai dalībvalstīm ir jānosaka procedūra, kādā ir jānotiek paziņošanai par muitas nodokļa summas atmaksu parādniekam, ko prasa
         Muitas kodeksa [..] 221. pants?

      Apstiprinošas atbildes gadījumā – vai valsts, kas nav noteikusi procedūru, saskaņā ar kuru norisinās paziņošana par muitas
         nodokļa summas atmaksāšanu parādniekam, ko prasa Muitas kodeksa [..] 221. pants, var aizstāvēt viedokli, ka visi dokumenti,
         kuros norādīta muitas nodokļa summa, kas paziņota parādniekam (pēc iegrāmatošanas), ir uzskatāmi par paziņošanu par muitas
         nodokļa summu parādniekam Muitas kodeksa [..] 221. panta izpratnē, pat ja šis dokuments nekādā veidā neatsaucas uz Muitas
         kodeksa [..] 221. pantu, ne arī precizē to, ka tā ir paziņošana par muitas nodokļa summu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo un trešo jautājumu
      25     Attiecībā uz pirmo jautājumu iesniedzējtiesa šaubās par Muitas kodeksa 217.–232. panta, kas ietverts VII sadaļas 3. nodaļā
         un attiecas uz muitas nodokļa parāda samaksu, piemērošanu laikā, jo saskaņā ar 253. panta otro daļu Muitas kodekss ir piemērojams
         kopš 1994. gada 1. janvāra.

      26     Ar trešo jautājumu minētā tiesa lūdz Tiesu precizēt sekas, kas izriet no Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa
         neievērošanas.

      27     Vispirms ir jāprecizē, ņemot vērā lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu pamatojumu, kā to savu secinājumu 47. punktā norāda ģenerāladvokāts,
         ka pirmais jautājums, pat ja tā redakcija vispārēji atsaucas uz Muitas kodeksa 217.–232. pantu, galvenokārt attiecas uz šī
         paša kodeksa 221. pantu, precīzāk, iesniedzējtiesa jautā, vai šis pēdējais pants ir piemērojams attiecībā uz muitas parādu,
         kas radies pirms 1994. gada 1. janvāra, kura piedziņa ir uzsākta pēc šī datuma un pirms Regulas Nr. 2700/2000 spēkā stāšanās.

      28     Līdz ar to, ņemot vērā pirmā un trešā jautājuma savstarpējo saistību attiecībā uz Muitas kodeksa 221. panta iedarbības vajadzīgo
         vērtējumu, šie jautājumi ir aplūkojami kopā.

      29     Attiecībā uz pirmo jautājumu Beļģijas valdība uzskata, ka minētie panti ietver tikai materiālās tiesību normas un līdz ar
         to nav piemērojami muitas parādiem, kas radušies no 1994. gada 1. janvāra.

      30     Eiropas Kopienu Komisija un aģente, balstoties uz 1981. gada 12. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 212/80 līdz 217/80
         Salumi u.c. (Recueil, 2735. lpp., 9. punkts), uzskata, ka šie paši panti, kas vienlaicīgi ietver gan materiālās, gan procesuālās tiesību normas,
         attiecībā uz to spēkā esamību nevar tikt skatīti atsevišķi, jo šīs normas ir nedalāmas. Tomēr to rezultāts ir atšķirīgs. Komisija
         uzskata, ka vēlākai muitas parāda, kas radies pirms 1994. gada 1. janvāra un kura piedziņa ir uzsākta pēc šī datuma, samaksai
         ir piemērojami tikai Regulas Nr. 1697/79 noteikumi. Aģente uzsver, ka atbilstoši tās uzskatam, šāda parāda piedziņai ir piemērojams
         Muitas kodeksa 217.–232. pants.

      31     Saistībā ar šo ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru procesuālajiem noteikumiem parasti ir jāattiecas uz visām
         prāvām, kas ir uzsāktas brīdī, kad tie stājas spēkā, atšķirībā no materiālo tiesību normām, kuras parasti interpretē tā, ka
         tās principā neattiecas uz situācijām, kas izveidojušās pirms to stāšanās spēkā (skat. it īpaši 1993. gada 6. jūlija spriedumu
         apvienotajās lietās C‑121/91 un C‑122/91 CT Control (Rotterdam) un JCT Benelux/Komisija, Recueil, I‑3873. lpp., 22. punkts, 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑61/98 De Haan, Recueil, I‑5003. lpp., 13. punkts, un 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑251/00 Ilumitrónica, Recueil, I‑10433. lpp., 29. punkts).

      32     Iepriekš minētā sprieduma lietā Salumi u.c. 11. punktā Tiesa, izdarot izņēmumu no turpmāk tekstā atgādinātajām interpretācijas normām, secināja, ka Regula Nr. 1697/79,
         ar ko ievieš muitas nodokļu vēlākas piedziņas vispārējo tiesisko regulējumu, ietver gan procesuālās, gan materiālās tiesību
         normas, kas ir nedalāmas un kuras īpašos noteikumus attiecībā uz to iedarbību laikā nevar skatīt atsevišķi. Kā savu secinājumu
         42.–46. punktā uzsver ģenerāladvokāts, šādu izņēmumu pamato agrāka valsts tiesiskā regulējuma aizstāšana ar jaunāku Kopienu
         tiesisko regulējumu, kura mērķis ir panākt arī muitas nozarē ieviestās Kopienu likumdošanas vienotu un vienveidīgu piemērošanu.

      33     Šajā gadījumā, ciktāl uzdotais jautājums attiecas vienīgi uz Muitas kodeksa, kura mērķis ir iepriekš pastāvējušā muitas tiesību
         nozarē piemērojamā Kopienu tiesiskā regulējuma it īpaši vairs spēkā neesošās Regulas Nr. 1697/79 un Regulas Nr. 1854/89 kodifikācija,
         piemērošanu laikā, nevar tikt piemērots iepriekš šī sprieduma 31. punktā atgādinātais interpretācijas principa izņēmums.

      34     Tātad ir jānošķir materiālās un procesuālās tiesību normas. Līdz ar to iesniedzējtiesai attiecībā uz faktiem pamata prāvā,
         ar kuriem ir saistīts muitas parāds, kas radies pirms kodeksa piemērošanas brīža, ir jāatsaucas, no vienas puses, uz materiālajām
         tiesību normām, kas ietvertas pirms šī brīža piemērojamā tiesiskajā regulējumā, un, no otras puses, uz Muitas kodeksā ietvertajām
         procesuālajām tiesību normām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā De Haan, 14. punkts, un 2003. gada 13. marta spriedumu lietā C‑156/00 Nīderlande/Komisija, Recueil, I‑2527. lpp., 35. un 36. punkts).

      35     Ciktāl iesniedzējtiesas jautājums attiecas galvenokārt uz Muitas kodeksa 221. pantu, šajā stadijā ir jāpārbauda šī panta veidojošais
         noteikumu raksturs, ņemot vērā materiālo un procesuālo tiesību normu atšķirības.

      36     Ir skaidrs, ka minētā panta 1. un 2. punkts ir tīri procesuāla rakstura normas.
      37     Attiecībā uz 221. panta 3. punkta piemērojamību un, attiecīgi, tiesību normas raksturu, tas ir iesniedzējtiesas trešā jautājuma
         priekšmets. Iesniedzējtiesa šaubās arī par novēlotas nodokļa summas paziņošanas parādniekam sekām, proti, pēc šajos noteikumos
         paredzētā trīs gadu termiņa, kas būtībā ir pārņemts no Regulas Nr. 1697/79 2. panta 1. punkta, izbeigšanās (šajā sakarā skat.
         iepriekš minēto spriedumu lietā Nīderlande/Komisija, 6. punkts).

      38     Šajā sakarā Beļģijas valdība, aģente un Komisija uzsver, ka gan Muitas kodekss, gan iepriekš piemērojamās normas attiecībā
         uz nodokļa summas paziņošanu parādniekam pēc trīs gadu termiņa izbeigšanās paredz parāda piedziņas neiespējamību. Atbilstoši
         to uzskatam, šīs neiespējamības sekas tomēr nav šī parāda dzēšana.

      39     Nav apstrīdams, ka Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā paredzētā trīs gadu termiņa, kurā muitas iestādēm parādniekam ir jāpaziņo
         muitas parāda summa, izbeigšanās ir šķērslis šīm iestādēm prasīt minētā parāda piedziņu, izņemot gadījumu, ja muitas iestādēm
         nebija iespējams noteikt precīzu likumīgi maksājamo nodokļa summu saistībā ar kriminālsodāmu darbību. Līdz ar to attiecīgais
         noteikums vienlaicīgi ietver tiesību normu, kas regulē pašu muitas parādu, un tādējādi paredz tā noilguma termiņu.

      40     Turklāt Muitas kodeksa 233. pants precizē, ka šī panta a)–d) apakšpunktā minētais muitas parāda dzēšanas dažādo iemeslu uzskaitījums
         neietekmē it īpaši noteikumus attiecībā uz muitas parāda noilgumu (šajā sakarā skat. 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā
         C‑112/01 SPKR, Recueil, I‑10655. lpp., 30. un 31. punkts).

      41     Tā kā pēc Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa izbeigšanās iestājas parāda noilgums un tas tiek dzēsts, ir
         jāuzskata, ka šis noteikums ir materiāltiesiska norma.

      42     Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo un trešo jautājumu ir jāatbild, ka:
      –       pirms 1994. gada 1. janvāra radīta muitas parāda piedziņai, kas veikta pēc šī datuma, ir piemērojamas vienīgi Muitas kodeksa
         217.–232. pantā ietvertās procesuālās normas;

      –       pēc Muitas kodeksa 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa izbeigšanās attiecībā uz prasību par muitas parāda piedziņu, ievērojot
         šajā pašā pantā paredzēto izņēmumu, ir iestājies noilgums, kas nozīmē paša parāda noilgumu un tātad – dzēšanu. Ņemot vērā
         šo tiesību normu, 221. panta 3. punkts pretēji šī paša panta 1. un 2. punktam ir jāuztver kā materiāltiesiska norma un tādējādi
         tā nav piemērojama attiecībā uz muitas parādu, kas radies pirms 1994. gada 1. janvāra. Ja muitas parāds ir radies pirms 1994. gada
         1. janvāra, uz minēto parādu var attiekties tikai tajā laikā spēkā esošās noilguma tiesību normas, pat ja parāda piedziņas
         process ir uzsākts pēc 1994. gada 1. janvāra.

       Par otro jautājumu
      43     Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai gadījumā, kad ir piemērojams Muitas kodeksa 221. pants, minētā panta
         1. punktā paredzētā nodokļa summas paziņošana parādniekam var notikt, pirms tas ir ticis “iegrāmatots”.

      44     Ir jānorāda, ka Muitas kodeksā būtībā ir pārņemti Regulas Nr. 1854/89 noteikumi par ievedmuitas un izvedmuitas nodokļa aprēķinu,
         ar kuru tiek uzsākts muitas parāda piedziņas process attiecībā uz “iegrāmatošanas” jēdzienu, kā arī attiecībā uz prasību saskaņā
         ar attiecīgo procedūru paziņot nodokļa summu, tiklīdz tā ir iegrāmatota.

      45     Beļģijas valdība uzskata, ka saistībā ar Muitas kodeksa nepiemērojamību uz minēto jautājumu nav vajadzības atbildēt. Komisija
         atbildē attiecībā uz Regulu Nr. 1697/79 uzskata, ka minētās summas ierakstīšana grāmatvedības dokumentos nav iepriekšējs obligāts
         nosacījums piedziņas prasības celšanai. Aģente uzskata, ka, pēc viņas domām, nodokļa summas paziņošanai vienmēr ir jānotiek
         pēc iegrāmatošanas.

      46     No Muitas kodeksa 221. panta 1. punkta redakcijas izriet, ka, kā to savu secinājumu 68. punktā norāda arī ģenerāladvokāts,
         nav nekādu šaubu par to, ka iegrāmatošana, kas ietver muitas iestāžu veiktu nodokļa summas ierakstīšanu grāmatvedības vai
         citos to vietā izmantotos dokumentos, obligāti ir jāpaziņo ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summas parādniekam.

      47     Šāda iegrāmatošanas un nodokļa summas paziņošanas darbību hronoloģiska norise, kas ietverta jau paša Muitas kodeksa VII sadaļas
         3. nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Muitas nodokļa summas iegrāmatošana un paziņošana parādniekam”, ir jāievēro, lai neradītu
         nevienlīdzīgu attieksmi pret maksātājiem un turklāt neietekmētu Muitas savienības harmonisku darbību. Šāda paša pieeja ir
         ietverta Regulā Nr. 1854/89, kuras ceturtajā apsvērumā ir paredzēti “termiņi, kādos iegrāmatotās ievedmuitas un izvedmuitas
         nodokļa summas ir jāsedz”.

      48     Šis risinājums nekādi neiestājas pret Tiesas judikatūru, uz kuru atsaucas Komisija, un saskaņā ar kuru, kaut arī muitas iestādes
         nav ievērojušas nodokļa summas ierakstīšanai grāmatvedības dokumentos paredzētos termiņus, tas nav šķērslis vēlākai piedziņai,
         jo iegrāmatošanai noteikto termiņu neievērošana var būt par pamatu tikai tam, ka attiecīgajai dalībvalstij pašas līdzekļu
         nodrošināšanas ietvaros ir jāmaksā kavējuma procenti (šajā sakarā skat. it īpaši 1998. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑370/96
         Covita, Recueil, I‑7711. lpp., 36. un 37. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā De Haan, 34. punkts). Šajos spriedumos tiek lemts vienīgi par jautājumu, kādas sekas ir novēlotai iegrāmatošanai un attiecas vienīgi
         uz attiecībām starp dalībvalstīm un Kopienu.

      49     Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka ar Muitas kodeksa 221. panta 1. punktu ir noteikts, ka ievedmuitas un izvedmuitas
         nodokļa summai ir jābūt iegrāmatotai, pirms tā tiek paziņota parādniekam.

       Par ceturto jautājumu
      50     Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai dalībvalstīm ir jānosaka procedūra, saskaņā ar kuru, piemērojot Muitas kodeksa
         221. pantu, ir veicama muitas parāda nodokļa summas paziņošana parādniekam.

      51     Beļģijas valdība un Komisija norāda, ka dalībvalstīm nav jāreglamentē to valsts likumdošanā muitas parāda paziņošanas procedūra.
         Pēc aģentes domām, dalībvalstīm ir jānosaka šī procedūra un, ja dalībvalstis to nav izdarījušas, tikai vienu dokumentu, apšaubāmā
         veidā atsaucoties uz Muitas kodeksa 221. pantu, var uzskatīt par paziņojumu minētā panta izpratnē.

      52     Visbeidzot, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jāatgādina, ka atbilstoši Kopienu pamatā esošajiem un attiecības starp Kopienu
         un dalībvalstīm regulējošajiem vispārējiem principiem dalībvalstīm to teritorijā saskaņā ar EKL 10. pantu ir jānodrošina Kopienu
         tiesiskā regulējuma īstenošana. Ciktāl Kopienu tiesības, ieskaitot to vispārējos principus, neietver kopējas tiesību normas
         šajā sakarā, valsts iestādes, īstenojot šo tiesisko regulējumu, darbojas atbilstoši valsts formālajām un materiālajām tiesību
         normām (skat. it īpaši 1995. gada 23. novembra spriedumu lietā C‑285/93 Dominikanerinnen‑Kloster Altenhohenau, Recueil, I‑4069. lpp., 26. punkts, un 2004. gada 25. marta spriedumu lietā C‑495/00 Azienda Agricola Giorgio, Giovanni un Luciano Visentin u.c., Recueil, I‑2993. lpp., 39. punkts).

      53     Tā kā Kopienu muitas likumdošanā nav ietverti noteikumi nedz par jēdziena “attiecīgā procedūra” saturu, nedz jebkādi noteikumi,
         kas šo kompetenci piešķirtu citām institūcijām, nevis dalībvalstīm un to iestādēm, lai noteiktu minēto procedūru, ir jāuzskata,
         ka tā izriet no dalībvalstu iekšējām tiesību sistēmām. Gadījumā, ja tās nav ieviesušas īpašas procesuālās tiesības, valsts
         kompetentajām iestādēm ir jānodrošina paziņošana, kas muitas nodokļa parādniekam ļauj precīzi apzināties savas tiesības.

      54     Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalstīm nav pienākuma pieņemt īpašas
         procesuālās normas attiecībā uz procedūru, saskaņā ar kuru ir veicama ievedmuitas un izvedmuitas nodokļa summas paziņošana
         parādniekam, ja attiecībā uz minēto paziņojumu ir piemērojamas vispārpiemērojamas valsts procesuālās tiesību normas, ar kurām
         tiek nodrošināta atbilstoša parādnieka informētība un ļauj tam, pilnībā apzinoties lietas apstākļus, nodrošināt savu tiesību
         aizstāvību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      55     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumus, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta), nospriež:
      1)      pirms 1994. gada 1. janvāra radīta muitas parāda piedziņai, kas veikta pēc šī datuma, ir piemērojamas vienīgi Padomes 1992. gada
            12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 217.–232. pantā ietvertās procesuālās normas;
      2)      ar Regulas Nr. 2913/92 221. panta 1. punktu ir noteikts, ka ievedmuitas un izvedmuitas nodokļa summai ir jābūt iegrāmatotai,
            pirms tā tiek paziņota parādniekam;
      3)      pēc Regulas Nr. 2913/92 221. panta 3. punktā noteiktā termiņa izbeigšanās attiecībā uz prasību par muitas parāda piedziņu,
            ievērojot šajā pašā pantā paredzēto izņēmumu, ir iestājies noilgums, kas nozīmē paša parāda noilgumu un tātad – dzēšanu. Ņemot
            vērā šo tiesību normu, 221. panta 3. punkts pretēji šī paša panta 1. un 2. punktam ir uzskatāms par materiāltiesisku normu
            un tādējādi tā nav piemērojama attiecībā uz muitas parādu, kas radies pirms 1994. gada 1. janvāra. Ja muitas parāds ir radies
            pirms 1994. gada 1. janvāra, uz minēto parādu var attiekties tikai tajā laikā spēkā esošās noilguma tiesību normas, pat ja
            parāda piedziņas process ir uzsākts pēc 1994. gada 1. janvāra;
      4)      dalībvalstīm nav pienākuma pieņemt īpašas procesuālās normas attiecībā uz procedūru, saskaņā ar kuru ir veicama ievedmuitas
            un izvedmuitas nodokļa summas paziņošana parādniekam, ja attiecībā uz minēto paziņojumu ir piemērojamas vispārpiemērojamas
            valsts procesuālās tiesību normas, ar kurām tiek nodrošināta atbilstoša parādnieka informētība un ļauj tam, pilnībā apzinoties
            lietas apstākļus, nodrošināt savu tiesību aizstāvību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 27.jūnijā. # K pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Robežas/Ierobežojumi/Termiņi. # Lieta T-67/99.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2007. gada 24.aprīlī.#Eiropas Kopienu Komisija pret Nīderlandes Karalisti.#Valsts pienākumu neizpilde - Dalībvalsts noslēgts divpusējs nolīgums par gaisa satiksmi ar Amerikas Savienotajām Valstīm - Tiesības veikt uzņēmējdarbību - Gaisa satiksmes iekšējo tirgu regulējošas atvasinātās tiesības - Kopienas ārējā kompetence.#Lieta C-523/04.

text:
      Lieta C‑523/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Nīderlandes Karalisti
      Valsts pienākumu neizpilde – Dalībvalsts noslēgts divpusējs nolīgums par gaisa satiksmi ar Amerikas Savienotajām Valstīm – Tiesības veikt uzņēmējdarbību – Gaisa satiksmes iekšējo tirgu regulējošas atvasinātās tiesības – Kopienas ārējā kompetence
      Ģenerāladvokāta Paolo Mengoci [Paolo Mengozzi] secinājumi, sniegti 2006. gada 16. novembrī

      Tiesas (virspalāta) 2007. gada 24. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Dalībvalstis – Pienākumi – Pienākumu neizpilde – Pamatojums – Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips
      (EKL 226. pants)
      2.     Starptautiskie nolīgumi – Dalībvalstu nolīgumi – Nolīgumi, kas noslēgti pirms EK līguma – EKL 307. pants – Piemērošanas joma
      (EKL 307. pants)
      3.     Transports – Gaisa transports – Maksa lidojumiem Kopienas teritorijā un dalībvalstīs izmantotās datorizētās rezervēšanas sistēmas
      (EK līguma 5. pants (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants); Padomes Regulas Nr. 2299/89 un Nr. 2409/92)
      4.     Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgts divpusējs nolīgums
            par gaisa satiksmi
      (EK līguma 52. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants)
      1.     Prasība sakarā ar pienākumu neizpildi ir atkarīga no objektīva konstatējuma, ka dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus, kas
         tai uzlikti saskaņā ar Kopienu tiesībām, un ka uz tiesiskās paļāvības principa ievērošanu tādā lietā kā šī dalībvalsts nevar
         atsaukties, lai liktu šķēršļus objektīvam konstatējumam par tās pienākumu, kas tai uzlikti saskaņā ar līgumu vai atvasināto
         tiesību aktu, neizpildi, jo šāda pamatojuma atzīšana būtu pretrunā ar mērķi, kas ir jāsasniedz ar EKL 226. pantā minētās procedūras
         palīdzību.

      (sal. ar 28. punktu)
      2.     Pēc dalībvalsts pievienošanās Eiropas Kopienām izdarītie grozījumi starp šo dalībvalsti un trešo valsti noslēgtā divpusējā
         nolīgumā par gaisa satiksmi liecina par atkārtotu nolīguma apspriešanu kopumā. Lai gan ar veiktajiem grozījumiem atsevišķi
         šī nolīguma noteikumi tika grozīti formāli vai arī tajos tika veikti mazsvarīgi redakcionāli grozījumi, šīs atkārtotās apspriedes
         laikā tika apstiprinātas no šiem grozījumiem izrietošās saistības. Šādā situācijā dalībvalstis nedrīkst ne tikai no jauna
         uzņemties starptautiskas saistības, bet arī atstāt spēkā tādas saistības, kas ir pretrunā Kopienu tiesībām.

      (sal. ar 51. punktu)
      3.     Ar Līguma 5. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants) dalībvalstīm tiek uzlikts pienākums atvieglot Kopienas uzdevumu veikšanu
         un atturēties no visiem pasākumiem, kas varētu traucēt līguma mērķu sasniegšanai. Ārējo attiecību jomā Kopienas uzdevums un
         līguma mērķi tiktu apdraudēti, ja dalībvalstis varēt noslēgt starptautiskus nolīgumus, kuru noteikumi varētu ietekmēt Kopienas
         pieņemtos tiesību aktus vai mainīt to piemērojamību.

      Neņemot vērā atkārtotu ar trešo valsti noslēgtā divpusējā gaisa satiksmes nolīguma apspriešanu, saglabādama starptautiskās
         saistības par šīs valsts noteikto pārvadātāju piemērotajām gaisa pārvadājumu maksām lidojumiem Kopienas teritorijā, kā arī
         par tās teritorijā piedāvātajām vai izmantotajām datorizētajām rezervēšanas sistēmām, dalībvalsts nav izpildījusi pienākumus,
         kas tai uzlikti saskaņā ar līguma 5. pantu, kā arī Regulu Nr. 2409/92 par gaisa pārvadājumu maksām un tarifiem un Regulu Nr. 2299/89
         par rīcības kodeksu attiecībā uz datorizētām rezervēšanas sistēmām.

      (sal. ar 74.–76. punktu)
      4.     Pretrunā Līguma 52. pantam (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 43. pants) ir starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgtajā
         divpusējā gaisa satiksmes nolīgumā ietvertā klauzula, saskaņā ar kuru trešajai valstij tiek ļauts atteikt vai atsaukt koncesiju
         vai atļauju minētās dalībvalsts noteiktajai aviokompānijai, kurā šai dalībvalstij vai tās rezidentiem nepieder būtiska šīs
         kompānijas īpašumtiesību daļa un faktiska kontrole.

      Faktiski šī klauzula neapšaubāmi var ietekmēt minētajā dalībvalstī reģistrētās aviokompānijas, kurās būtiska īpašumtiesību
         daļa un kontrole pieder vai nu kādai citai dalībvalstij, kas nav uzņemošā valsts, vai arī šīs citas dalībvalsts rezidentiem.
         Šīm pēdējām minētajām, tā sauktajām Kopienas aviokompānijām, katrā ziņā var nepiešķirt minētā nolīguma priekšrocības, tai
         pat laikā šīs priekšrocības piešķirot vietējām aviokompānijām, kurās dalībvalstij vai tās rezidentiem nepieder būtiska šīs
         kompānijas īpašumtiesību daļa un faktiska kontrole. Tādēļ minētās Kopienas aviokompānijas tiek diskriminētas, kas liedz tām
         izmantot uzņemošās dalībvalsts tiesisko regulējumu.

      (sal. ar 86.–90. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2007. gada 24. aprīlī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Dalībvalsts noslēgts divpusējs nolīgums par gaisa satiksmi ar Amerikas Savienotajām Valstīm – Tiesības veikt uzņēmējdarbību – Gaisa satiksmes iekšējo tirgu regulējošas atvasinātās tiesības – Kopienas ārējā kompetence
      Lieta C‑523/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2004. gada 23. decembrī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Hutunens [M. Huttunen] un V. Vilss [W. Wils], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Nīderlandes Karalisti, ko pārstāv H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un M. de Hrāfe [M. de Grave], pārstāvji,

      atbildētāja,
      ko atbalsta:
      Francijas Republika, ko pārstāv Ž. de Bergess [G. de Bergues] un A. Āre [A. Hare], pārstāvji,

      persona, kas iestājusies lietā.
      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], K. Lēnartss [K. Lenaerts], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász] un J. Klučka [J. Klučka], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), K. Šīmans [K. Schiemann], J. Makarčiks [J. Makarczyk], U. Lehmuss [U. Lõhmus], E. Levits un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 16. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, neņemot vērā atkārtotu 1957. gada 3. aprīlī noslēgtā
         gaisa satiksmes nolīguma starp Nīderlandes Karalisti un Amerikas Savienotajām Valstīm (Tractatenblad 1957, Nr. 53; turpmāk tekstā – “1957. gada nolīgums”) apspriešanu, uzņemdamās vai atstādama spēkā starptautiskās saistības
         ar Savienotajām Valstīm:

      –       par Savienoto Valstu noteikto pārvadātāju piemērotajām gaisa pārvadājumu maksām lidojumiem Kopienas teritorijā,
      –       par Nīderlandes teritorijā piedāvātajām vai izmantotajām datorizētajām rezervēšanas sistēmām (turpmāk tekstā – “DRS”) un
      –       Savienotajām Valstīm paredzot tiesības atsaukt, apturēt vai ierobežot satiksmes tiesības gadījumos, kad Nīderlandes Karalistes
         noteiktie gaisa pārvadātāji nepieder Nīderlandei vai tās rezidentiem,

      Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar EK līguma 5. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants)
         un EK līguma 52. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 43. pants), kā arī Padomes 1992. gada 23. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2409/92
         par gaisa pārvadājumu maksām un tarifiem (OV L 240, 15. lpp.) un Padomes 1989. gada 24. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2299/89 par
         rīcības kodeksu attiecībā uz datorizētām rezervēšanas sistēmām (OV L 220, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1993. gada 29. oktobra
         Regulu (EEK) Nr. 3089/93 (OV L 278, 1. lpp.).

      2       Ar Tiesas priekšsēdētāja 2005. gada 6. jūnija rīkojumu Francijas Republikai tika ļauts iestāties lietā Nīderlandes Karalistes
         apsvērumu atbalstam.

       Atbilstošās tiesību normas
      3       Regulas Nr. 2299/89 1. pantā paredzēts:
      “Šo regulu piemēro attiecībā uz datorizētajām rezervēšanas sistēmām (DRS), kuras piedāvā lietošanai un/vai lieto Kopienas
         teritorijā, lai izplatītu un realizētu gaisa satiksmes produktus, neatkarīgi no:

      –       sistēmas piedāvātāja statusa vai pilsonības,
      –       izmantotās informācijas avota vai attiecīgās centrālās datu apstrādes vienības atrašanās vietas,
      –       attiecīgā gaisa satiksmes produkta ģeogrāfiskās atrašanās vietas.”
      4       Tomēr šīs pašas regulas 7. panta 1. un 2. punktā noteikts:
      “1.      Šīs regulas 3.–6. pantā izklāstītās sistēmas piedāvātāja saistības nepiemēro trešo valstu vecākajiem pārvadātājiem, ja tā
         DRS neatbilst šīs regulas prasībām vai ja tie nepiedāvā Kopienai aviosabiedrību apkalpošanas režīmu, kas būtu līdzvērtīgs
         tam, kas paredzēts šajā regulā.

      2.      Vecākā pārvadātāja un iesaistīto pārvadātāju saistības, kuras izklāstītas 8. pantā, nepiemēro DRS, kuru kontrolē trešās valsts
         aviosabiedrības, ja tajā valstī vecākajam pārvadātājam vai iesaistītajam pārvadātājam nepiemēro režīmu, kas ir līdzvērtīgs
         tam, kurš paredzēts saskaņā ar šo regulu un Komisijas Regulu (EEK) Nr. 2672/88.”

      5       Saskaņā ar Regulas Nr. 2409/92 1. panta 1. punktu šajā regulā noteikti kritēriji un procedūras, kas jāpiemēro, lai noteiktu
         gaisa pārvadājumu maksas un tarifus pārvadājumiem vienīgi Kopienas teritorijā.

      6       Šī paša panta 2. un 3. punkta redakcija ir šāda:
      “2.      Neierobežojot 3. punktu, šī regula neattiecas:
      a)      uz maksām un tarifiem, ko iekasē tādi gaisa pārvadātāji, kas nav Kopienas gaisa pārvadātāji;
      b)      uz maksām un tarifiem, ko nosaka sabiedrisko pakalpojumu saistības, saskaņā ar Padomes 1992. gada 23. jūlija Regulu (EEK)
         Nr. 2408/92 par Kopienas aviosabiedrību piekļuvi Kopienas iekšējiem gaisa ceļiem [..]

      3.      Vienīgi Kopienas gaisa pārvadātāji drīkst ieviest jaunus produktus vai noteikt identiskiem produktiem zemākas maksas par jau
         pastāvošajām.”

      7       Regulas Nr. 2409/92 12. pantā paredzēts:
      “Šī regula stājas spēkā 1993. gada 1. janvārī.”
       Prāvas priekšvēsture
       1957. gada nolīgums
      8       Nīderlandes Karaliste un Savienotās Valstis 1957. gada 3. aprīlī ir noslēgušas 1957. gada nolīgumu.
      9       Šis nolīgums tika papildināts ar 1978. gada 31. marta protokolu (Tractatenblad 1978, Nr. 55; turpmāk tekstā – “1978. gada protokols”) un grozīts 1987. gada 13. oktobra un 22. decembra notu (Tractatenblad 1988, Nr. 12), 1992. gada 29. janvāra un 13. marta notu (Tractatenblad 1992, Nr. 63) un 1992. gada 14. oktobra notu (Tractatenblad 1992, Nr. 177; turpmāk tekstā – “1992. gada oktobra notu apmaiņa”) apmaiņas rezultātā.

      10     Savukārt 1978. gada protokols tika grozīts ar 1986. gada 11. jūnija protokolu (Tractatenblad 1986, Nr. 88), kā arī 1992. gada oktobra notu apmaiņas rezultātā.

      11     Ar 1992. gada oktobra notu apmaiņu tika grozīti vairāki 1957. gada nolīguma noteikumi, proti, 1. pants (definīcijas), 2. pants
         (tiesību piešķiršana), 3. pants (noteikšana), 4. pants (aviokompāniju īpašums un kontrole), 6. pants (drošība), 7. pants (muita
         un maksa par izmantošanu), 8. pants (godīga konkurence), 13. pants (strīdu izšķiršana) un 16. pants (līguma laušana), kā arī
         tā pielikums par lidojumu sarakstu. Turklāt virkne grozījumu tika veikti 1978. gada protokolā.

      12     Savukārt 1992. gada oktobra notu apmaiņas rezultātā netika grozīti 1957. gada nolīguma noteikumi par gaisa pārvadājuma maksām
         un DRS.

      13     Šīs notu apmaiņas ietvaros bija paredzēts, ka tas, iespējams, būs piemērojams no noslēgšanas brīža, proti, 1992. gada 14. oktobra.
         Tas stājās spēkā 1993. gada 11. maijā pēc minētās notu apmaiņas ratificēšanas 1993. gada 26. aprīlī Nīderlandes Parlamentā
         (skat. Tractatenblad 1993, Nr. 84 un 85).

       “Atvērto debesu” lietas un to turpinājumi
      14     Pirms tiesvedības aizsākšanas pret Nīderlandes Karalisti Komisija bija vedusi procedūras par pienākumu neizpildi pret astoņām
         citām dalībvalstīm, kas bija noslēgušas nolīgumus ar Savienotajām Valstīm par gaisa pārvadājumiem.

      15     Komisija katrai no šīm dalībvalstīm bija nosūtījusi brīdinājuma vēstules laikposmā no 1995. gada jūnija līdz 1996. gada maijam
         un argumentētus atzinumus laikposmā no 1998. gada marta līdz aprīlim un pret tām cēlusi prasības 1998. gada 18. decembrī.
         Nīderlandes Karaliste katrā lietā bija iestājusies dalībvalsts atbildētājas atbalstam. Tiesa spriedumus 2002. gada 5. novembrī
         pasludināja šādās lietās (sauktas – “atvērto debesu” lietas): lietā C‑466/98 Komisija/Apvienotā Karaliste (Recueil, I‑9427. lpp.), lietā C‑467/98 Komisija/Dānija (Recueil, I‑9519. lpp.), lietā C‑468/98 Komisija/Zviedrija (Recueil, I‑9575. lpp.), lietā C‑469/98 Komisija/Somija (Recueil, I‑9627. lpp.), lietā C‑471/98 Komisija/Beļģija (Recueil, I‑9681. lpp.), lietā C‑472/98 Komisija/Luksemburga (Recueil, I‑9741. lpp.), lietā C‑475/98 Komisija/Austrija (Recueil, I‑9797. lpp.) un lietā C‑476/98 Komisija/Vācija (Recueil, I‑9855. lpp.).

      16     Pēdējos septiņos no šiem spriedumiem (prasībā pret Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti bija atšķirīga situācija)
         Tiesa nosprieda, ka, neņemot vērā atkārtotu esošo nolīgumu apspriešanu, uzņemdamās vai atstādamas spēkā starptautiskās saistības
         ar Savienotajām Valstīm par Savienoto Valstu noteikto pārvadātāju piemērotajām gaisa pārvadājumu maksām lidojumos Kopienas
         teritorijā, par dalībvalsts atbildētājas teritorijā piedāvātajām vai izmantotajām DRS un Savienotajām Valstīm paredzot tiesības
         atsaukt, apturēt vai ierobežot satiksmes tiesības gadījumos, kad dalībvalsts atbildētājas noteiktie gaisa pārvadātāji nepieder
         dalībvalstij atbildētājai vai tās rezidentiem, dalībvalstis atbildētājas nav izpildījušas pienākumus, kas tām uzlikti saskaņā
         ar Līguma 5. un 52. pantu, kā arī Regulām Nr. 2409/92 un Nr. 2299/89, kas grozīta ar Regulu Nr. 3089/93.

      17     Pēc šiem spriedumiem Komisija vērsās pie Nīderlandes Karalistes ar 2002. gada 25. novembra, 2004. gada 30. jūlija un 2005. gada
         10. marta vēstulēm, lūdzot, pirmkārt, neturpināt divpusējās apspriedes ar Savienotajām Valstīm un, otrkārt, uzteikt 1957. gada
         nolīgumu.

       Pirmstiesas procedūra un prasījumi
      18     Attiecībā uz 1992. gada oktobra notu apmaiņu Komisija 1999. gada 19. janvārī Nīderlandes Karalistei nosūtīja brīdinājuma vēstuli,
         uz kuru tā sniedza atbildi 1999. gada 1. jūnijā.

      19     2000. gada 24. oktobrī Komisija nosūtīja Nīderlandes Karalistei argumentētu atzinumu, aicinot to divu mēnešu laikā pēc šī
         atzinuma paziņošanas veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai to izpildītu. Nīderlandes Karaliste sniedza atbildi uz minēto atzinumu
         ar vēstuli, kas datēta ar 2001. gada 23. februāri.

      20     Komisija cēla šo prasību 2004. gada 23. decembrī.
       Par izņēmumu attiecībā uz nepieņemamību, kas saistīts ar pārmērīgi ilgo pirmstiesas procedūru
       Lietas dalībnieku argumenti
      21     Nīderlandes Karaliste uzsver šajā gadījumā ļoti garo pirmstiesas procedūru. Komisija ļāva paiet vairāk nekā sešiem gadiem
         starp 1992. gada oktobra notu apmaiņu un brīdinājuma vēstules nosūtīšanu (1999. gada janvārī) un vairāk nekā četriem gadiem
         starp argumentētā atzinuma nosūtīšanu (2000. gada oktobrī) un šīs prasības celšanu (2004. gada decembrī). Šī iemesla dēļ Komisija
         esot nostādījusi Nīderlandes Karalisti tik neizdevīgā situācijā, ka tā esot zaudējusi tiesības šajā lietā vērsties Tiesā.

      22     Lai gan Komisija 1995. gadā aizsāka procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi pret astoņām citām dalībvalstīm “atvērto debesu”
         lietās, tā nav apšaubījusi 1992. gada oktobra notu apmaiņu. Gaidīdama vairāk nekā sešus gadus pirms brīdinājuma vēstules nosūtīšanas
         Nīderlandes Karalistei, Komisija Nīderlandes valdībā modinājusi tiesisku paļāvību uz to, ka Kopienu tiesības nav pārkāptas.

      23     Komisija neesot ņēmusi vērā pienākumu ievērot saprātīgu termiņu, kas ir daļa no labas pārvaldības principa un izriet no tiesiskās
         drošības principa.

      24     Nīderlandes Karaliste, kuru šajā sakarā atbalsta Francijas valdība, uzskata, ka ar grozīto 1957. gada nolīgumu attiecīgajiem
         pārvadātājiem, kuriem tādējādi tiek radīta pieeja ASV tirgum, tiek sniegta tiesiskā drošība. Tostarp Komisija esot devusi
         piekrišanu aliansei starp uzņēmumiem KLMRoyal Dutch Airlines (turpmāk tekstā – “KLM”) un Northwest Airlines. Savienotās Valstis uzskatot, ka šajā nolīgumā atrodamās saistības ir priekšnosacījums vajadzīgās “antitrust imunitātes” nodrošināšanai šai aliansei. 1957. gada nolīguma laušanas rezultātā ASV iestādes atsauktu gan šo “antitrust imunitāti”, gan arī padarītu neiespējamu šādu imunitāti saņemt sadarbībai starp uzņēmumiem KLM un Air France (ko Komisija jau ir apstiprinājusi). Šī “antitrust imunitātes” atsaukšana radītu miljoniem euro zaudējumus.

      25     Komisija atbild, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tai, piemērojot EKL 226. pantu, nav jāievēro noteikti termiņi.
      26     Turklāt fakts, ka Komisija pret Nīderlandes Karalisti aizsāka procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi vēlāk nekā pret astoņām
         citām dalībvalstīm, tai nerada nelabvēlīgāku stāvokli; tieši pretēji, salīdzinājumā ar pārējām astoņām dalībvalstīm Nīderlandes
         Karalistei esot bijušas priekšrocības izmantot papildu termiņu, lai, izbeidzot 1992. gada oktobra notu apmaiņu, izvairītos
         no prasības celšanas.

       Tiesas vērtējums
      27     Skaidrs, ka dažos gadījumos EKL 226. pantā paredzētās pirmstiesas procedūras pārmērīgā ilguma dēļ attiecīgajai valstij var
         būt apgrūtinoši atspēkot Komisijas argumentus un tādējādi tiek pārkāptas tiesības uz aizstāvēšanos. Tai pat laikā šajā gadījumā
         Nīderlandes valdība nav pierādījusi, ka neierastaiss procedūras ilgums ir ietekmējis tās aizstāvības veidu (šajā sakarā skat.
         1991. gada 16. maija spriedumu lietā C‑96/89 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑2461. lpp., 15. un 16. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 36. punkts).

      28     Tāpat ir jāuzsver, ka prasība sakarā ar pienākumu neizpildi ir atkarīga no objektīva konstatējuma, ka dalībvalsts nav izpildījusi
         pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar Kopienu tiesībām, un ka uz tiesiskās paļāvības principa ievērošanu tādā lietā kā šī
         dalībvalsts nevar atsaukties, lai liktu šķēršļus objektīvam konstatējumam par tās pienākumu, kas tai uzlikti saskaņā ar EK līgumu
         vai atvasināto tiesību aktu, neizpildi, jo šāda pamatojuma atzīšana būtu pretrunā ar mērķi, kas ir jāsasniedz ar EKL 226. pantā
         minētās procedūras palīdzību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Austrija, 38. punkts).

      29     Apstāklim, ka 1957. gada nolīguma laušanas rezultātā ASV iestādes varētu atsaukt “antitrust imunitāti”, un no tā izrietošajiem zaudējumiem nav nozīmes attiecībā uz šīs prasības pieņemamību. Šīs prasības, kas ir pamatota
         ar EKL 226. pantu, mērķis ir atzīt Kopienu tiesību pārkāpumu, kas izriet no saistībām, kuras savstarpēji uzņēmušās Nīderlandes
         Karaliste un Savienotās Valstis.

      30     Tādēļ šis izņēmums ir jānoraida.
       Par argumentu, kas saistīts ar notikumiem pēc argumentētā atzinuma
       Lietas dalībnieku argumenti
      31     Nīderlandes Karaliste, ko atbalsta Francijas valdība, uzsver, ka Komisija šo prasību cēlusi, nepietiekami ņemdama vērā notikumus,
         kas risinājās pēc argumentētā atzinuma pieņemšanas. Pēc spriedumu “atvērto debesu” lietās pasludināšanas Eiropas Savienības
         Padome 2003. gada 5. jūnijā Komisijai piešķīra divus mandātus, lai vienotos par gaisa pārvadājumu nolīgumiem ar Savienotajām
         Valstīm un citām trešām valstīm, šos mandātus ietverot Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Regulā (EK) Nr. 847/2004
         attiecībā uz sarunām par gaisa satiksmes pakalpojumu nolīgumiem starp dalībvalstīm un trešām valstīm un šo nolīgumu īstenošanu
         (OV L 157, 7. lpp.). Komisija vairākkārt lūdza dalībvalstis atturēties no divpusējām sarunām gaisa pārvadājumu jomā, lai neapdraudētu
         esošās sarunas Kopienas līmenī.

      32     Ja Tiesa šo prasību apmierinās, tad Nīderlandes Karalistei vajadzēs atcelt ar Kopienu tiesībām nesaderīgās tiesību normas.
         Tas radītu dalībvalstij nepieņemamu situāciju. Risinot sarunas par šādu atcelšanu ar Savienotajām Valstīm, Nīderlandes Karaliste
         iejauktos sarunās, kas risinās Kopienas līmenī.

      33     Nīderlandes Karaliste, ko atbalsta Francijas valdība, arī uzskata, ka šajā procedūrā Komisija nebija ņēmusi vērā nedz šos
         Padomes 2003. gada jūnijā tai piešķirtos divus sarunu mandātus, nedz arī Regulu Nr. 847/2004. Nav noticis nekāds ievērojamu
         zaudējumu vērtējums, kas aviokompānijām varētu rasties divpusējo nolīgumu par gaisa pārvadājumiem laušanas dēļ.

      34     Saskaņā ar Līguma 5. pantu lojālas sadarbības starp Kopienas iestādēm un dalībvalstīm princips ir spēkā abpusēji, kas nozīmē,
         ka Komisijai arī ir pienākums sadarboties, lai nodrošinātu Kopienu tiesību efektivitāti. Lojāla sadarbība nav vērojama tad,
         ja Komisija faktiski kavē Nīderlandes Karalisti veikt pasākumus, lai izpildītu no Kopienu tiesībām izrietošos pienākumus.
         Komisija neesot ievērojusi Līguma 5. pantu, jo tā ir cēlusi šo prasību, lai gan dalībvalstis un Padome tai ir piešķīrušas
         vajadzīgos instrumentus, lai transatlantisko gaisa satiksmi saskaņotu ar Kopienu tiesībām.

      35     1957. gada nolīguma laušana radītu juridisku vakuumu, kas nebūtu labvēlīgs nedz Nīderlandes Karalistes, nedz arī pārējo dalībvalstu
         interesēm. Pat ja lidojumi būtu iespējami saskaņā ar comity principu [starptautiskās laipnības princips] – kā to uzskata Komisija, – šī principa piemērošana tomēr Kopienu pārvadātājiem
         liegtu baudīt tiesisko un ekonomisko drošību, ko savukārt nodrošina tāda nolīguma kā šajā lietā minētais [spēkā] esamība.
         To avioprogrammas būtu no jauna jāapstiprina katru sezonu, un tās būtu nenoteiktas. To uzņēmējdarbības nosacījumu apstiprināšana
         vai nepieņemšana radītu papildu administratīvu slogu un radītu risku Kopienu pārvadātājiem, ka Savienoto Valstu iestādes atteiktu
         veikt noteiktus lidojumus.

      36     Komisija atbild, ka Nīderlandes Karalistei 2002. gada 25. novembrī, 2004. gada 30. jūlijā un 2005. gada 10. martā nosūtītajās
         vēstulēs tā šai dalībvalstij lūgusi nevis neuzsākt sarunas ar Savienotajām Valstīm, bet gan likt lietā 1957. gada nolīgumā
         minētos [nolīguma] laušanas noteikumus. Tas Nīderlandes Karalistei neradīja nepieņemamu situāciju.

      37     Turklāt bažas, ka šī nolīguma laušanas dēļ var rasties juridisks vakuums, nav pamatotas. Ja starp Kopienu un Savienotajām
         Valstīm netiks noslēgts jauns nolīgums, tad lidojumi tik un tā būs iespējami saskaņā ar comity principu.

       Tiesas vērtējums
      38     Papildus šī sprieduma 29. punktā minētajiem apsvērumiem ir jāatgādina, ka EKL 226. panta noteikumi ir jāpiemēro un šai sakarā
         Komisijai nav jāievēro kāds noteikts termiņš. Šajā gadījumā Komisija paskaidroja, ka tā pirms šīs prasības celšanas nolēma
         gaidīt Tiesas 2002. gadā taisītos spriedumus “atvērto debesu” lietās, kā arī Nīderlandes valdības reakciju saistībā ar šiem
         spriedumiem. To darīdama, Komisija nav pretēji Līgumam īstenojusi savu diskrecionāro varu, kas tai piešķirta saskaņā ar EKL
         226. pantu.

      39     Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, vai valsts pienākumi nav izpildīti, ir jāizvērtē, ņemot vērā to situāciju dalībvalstī,
         kāda tā bija brīdī, kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, un pēc tam veiktās izmaiņas Tiesa neņem vērā (skat.
         it īpaši 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑433/03 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6985. lpp., 32. punkts un tajā minētā
         judikatūra).

      40     Šajā gadījumā argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš beidzās 2000. gada 24. decembrī, tādējādi Nīderlandes Karalistes minētajiem
         notikumiem šajā prāvā nav nozīmes.

      41     Tādējādi šis arguments ir jānoraida.
       Par lietas būtību
       Par nepieciešamību lemt par jauna nolīguma spēkā esamību 1992. gada oktobra notu apmaiņas rezultātā veikto grozījumu dēļ
       Lietas dalībnieku argumenti
      42     Komisija uzskata, ka 1992. gada oktobra notu apmaiņas rezultātā veiktie grozījumi radikāli mainīja 1957. gada nolīguma raksturu,
         to pārveidojot par jauna tipa “atvērto debesu” nolīgumu, proti, nolīgumu, kurā bija jāņem vērā virkne Savienoto Valstu valdības
         noteiktu kritēriju, tādu kā brīva piekļuve visiem ceļiem, neierobežotu ceļa un satiksmes tiesību piešķiršana, cenu noteikšana
         lidojumiem līgumslēdzēju pušu starpā saskaņā ar tā saukto “dubultas nepiekrišanas” sistēmu un iespēja izpildīt “code sharing”
         (“kodu dalīšana”). Minēto grozījumu mērķis bija radīt ciešāku sadarbību starp Savienotajām Valstīm un Nīderlandes Karalisti,
         no kuras pēdējai minētajai izrietēja jaunas un būtiskas starptautiskās saistības. Šie grozījumi pierādot atkārtotu 1957. gada
         nolīguma apspriešanu kopumā. Šādā situācijā dalībvalstīm tiek liegts ne tikai no jauna uzņemties starptautiskas saistības,
         bet arī atstāt spēkā tādas saistības, ja tās ir pretrunā Kopienu tiesībām.

      43     Nīderlandes Karaliste apstrīd, ka 1992. gada oktobra notu apmaiņa ir jauns nolīgums. Tā uzskata, ka 1957. gada nolīgums kā
         tāds ir palicis neskarts. Tam pievienotie noteikumi apvienojot sākotnējā nolīgumā esošos elementus. 1992. gada oktobra pielāgojumi
         esot pirms daudziem gadiem aizsāktās abu līgumslēdzēju valstu gaisa pārvadātājiem labvēlīgās liberalizācijas rezultāts. 1957. gada
         nolīgumā jau pirms 1992. gada bija ietverti būtiskākie “atvērto debesu” tipa nolīguma elementi, tādēļ 1992. gada oktobra notu
         apmaiņas dēļ tas netika pārveidots par jaunu “atvērto debesu” tipa nolīgumu.

      44     Nīderlandes Karaliste uzskata, ka, tā kā 1957. gada nolīgums tika noslēgts pirms 1958. gada 1. janvāra, tad uz to attiecas
         EKL 307. panta pirmā daļa, saskaņā ar kuru Līgums neattiecas uz attiecīgās dalībvalsts pienākumiem ievērot tiesības, ko trešās
         valstis atvasina no noslēgtās konvencijas pirms EEK līguma spēkā stāšanās. Tas pats attiecas arī uz vēlākajām sekundārajām
         tiesībām: ar šāda tiesiskā regulējuma esamību vien nepietiek, lai dalībvalsts izbeigtu saistības, ko tā uzņēmusies attiecībās
         ar trešām valstīm.

       Tiesas vērtējums
      45     Ir jāatzīst, ka 1957. gada nolīgumā sākotnēji nebija ietverti noteikumi par DRS. 1992. gada 29. janvāra un 13. marta notu
         apmaiņas rezultātā šim nolīgumam tika pievienots pielikums par nediskriminācijas un konkurences principiem DRS ietvaros. 1992. gada
         oktobra notu apmaiņas rezultātā šajā pielikumā netika veikti nekādi grozījumi.

      46     Tāpat 1957. gada nolīguma noteikumi par gaisa pārvadājumu maksām, proti, šī nolīguma 11. pants, ir 1992. gada 29. janvāra
         un 13. marta notu apmaiņas rezultāts, savukārt 1992. gada oktobra notu apmaiņa neietvēra nekādus noteikumus šajā jomā.

      47     Patiesi, Komisija savā prasības pieteikumā atzinusi, ka 1992. gada oktobra notu apmaiņas rezultātā netika grozīti iepriekš,
         pirms 1992. gada oktobra grozītajā 1957. gada nolīgumā atrodamie noteikumi par DRS un gaisa pārvadājumu maksām.

      48     Turklāt – kā to savu secinājumu 136. punktā norādījis ģenerāladvokāts – ar 1992. gada oktobra notu apmaiņu tiek pausta līgumslēdzēju
         pušu griba neaizstāt iepriekšējo 1957. gada nolīgumu, bet gan tikai grozīt atsevišķus – lai arī būtiskus – noteikumus.

      49     No lietas materiāliem izriet, ka 1992. gada oktobrī izdarītie un šī sprieduma 11. punktā aprakstītie grozījumi 1957. gada
         nolīgumā bija pamats gaisa satiksmes starp Savienotajām Valstīm un Nīderlandes Karalisti liberalizācijai pilnībā, nodrošinot
         brīvu piekļuvi visiem ceļiem starp visiem šajās divās valstīs atrodamajiem galamērķiem bez kapacitātes un regularitātes ierobežojumiem,
         bez ierobežojumiem attiecībā uz starppunktiem vai pirms un aiz galamērķiem esošajām vietām (“behind, between and beyond rights”)
         un attiecībā uz visām vēlamajām lidaparātu kombinācijām (“change of gauge”). Šī brīvība tika papildināta ar noteikumiem par
         attiecīgo aviokompāniju iespējām noslēgt nolīgumus par “kodu sadali” (“code sharing”) un konkurenci veicinošiem noteikumiem.

      50     No tā izriet, ka 1992. gada oktobrī veikto grozījumu 1957. gada nolīgumā rezultātā tika radīta ciešāka sadarbība starp Savienotajām
         Valstīm un Nīderlandes Karalisti, no kurām pēdējai minētajai izriet jaunas un nozīmīgas starptautiskas saistības.

      51     Turklāt ir jāuzsver, ka 1992. gada oktobrī veiktie grozījumi liecina par atkārtotu 1957. gada nolīguma apspriešanu kopumā.
         Lai gan ar 1992. gada oktobrī veiktajiem grozījumiem atsevišķi šī nolīguma noteikumi tika grozīti formāli vai arī tajos tika
         veikti mazsvarīgi redakcionāli grozījumi, šīs atkārtotās apspriedes laikā tika apstiprinātas no šiem grozījumiem izrietošās
         saistības. Šādā situācijā dalībvalstis nedrīkst ne tikai no jauna uzņemties starptautiskas saistības, bet arī atstāt spēkā
         tādas saistības, kas ir pretrunā Kopienu tiesībām.

      52     Ir arī jāpieņem, ka 1992. gada oktobrī veiktie grozījumi 1957. gada nolīgumā kopumā ietekmē atsevišķu tādu noteikumu piemērojamību,
         kas ar minētajiem grozījumiem netika grozīti formāli vai arī tika grozīti tikai nedaudz.

      53     No tā izriet, ka šajā prasībā apstrīdētais starptautisko saistību kopums ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību noteikumus,
         ko Komisija norādījusi savas prasības atbalstam (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Dānija, 36.–42. punkts;
         lietā Komisija/Zviedrija, 34.–40. punkts; lietā Komisija/Somija, 36.–42. punkts; lietā Komisija/Beļģija, 47.–53. punkts; lietā
         Komisija/Luksemburga, 42.–48. punkts, un lietā Komisija/Austrija, 46.–52. punkts).

      54     No šīs analīzes izriet, ka Nīderlandes valdības ar EKL 307. panta pirmo daļu saistītais arguments nav pamatots.
       Par pienākumu neizpildi, kas izriet no Kopienas ārējās kompetences pārkāpuma
       Lietas dalībnieku argumenti
      55     Komisija uzskata, ka ikreiz, kad EK līgumā paredzētās kopējās politikas īstenošanai Kopiena neatkarīgi no to formas pieņem
         kopējus noteikumus, dalībvalstīm zūd tiesības attiecībā pret trešām valstīm uzņemties pienākumus, kas ietekmē šos noteikumus
         vai maina to piemērojamību. Šajā sakarā Komisija pārmet Nīderlandes Karalistei, ka tā, uzņemoties saistības attiecībā pret
         Savienotajām Valstīm, kas attiecas, pirmkārt, uz Savienoto Valstu noteikto pārvadātāju piemērotajām gaisa pārvadājumu maksām
         lidojumos Kopienas teritorijā un, otrkārt, Nīderlandes teritorijā piedāvātajām vai izmantotajām DRS, nav ņēmusi vērā Kopienas
         ārējo ekskluzīvo kompetenci.

      56     Attiecībā uz gaisa pārvadājumu maksām Komisija savā prasības pieteikumā uzsvērusi, ka, sākot no Regulas Nr. 2409/92 spēkā
         stāšanās dienas Nīderlandes Karalistei zuda tiesības pašai slēgt, kā arī atstāt spēkā starptautiskās saistības par trešo valstu
         noteikto pārvadātāju piemērotajām gaisa pārvadājumu maksām lidojumos Kopienas teritorijā. Tomēr 1957. gada nolīguma, kas tika
         grozīts 1992. gada 29. janvāra un 13. marta notu apmaiņas rezultātā un ar 1978. gada protokola 6. pantu, 11. pantā šādas saistības
         bija ietvertas. Tāpat 1992. gada oktobra notu apmaiņas laikā Nīderlandes Karaliste šo noteikumu atstāja spēkā. Šī dalībvalsts
         tādējādi neievēroja Kopienai ar Regulas Nr. 2409/92 1. panta 3. punktu piešķirto ārējo kompetenci.

      57     Attiecībā uz DRS Komisija apstiprina, ka Nīderlandes Karaliste atstāja spēkā 1957. gada nolīguma pielikumu, kurā bija no jauna
         ietverti šī nolīguma atkārtotas apspriedes 1992. gada oktobrī noteiktie DRS principi. To darīdama, Nīderlandes Karaliste neesot
         ievērojusi ar Regulu Nr. 2299/89 piešķirto ārējo ekskluzīvo kompetenci.

      58     Nīderlandes Karaliste uzsver, ka, ņemot vērā tiesību pašreizējo stāvokli, dalībvalstis ir kompetentas noslēgt divpusējus nolīgumus
         tik ilgi, kamēr Komisijai netiks piešķirts konkrēts mandāts. Tas neattiecas uz gadījumu, kad kopējos noteikumus var ietekmēt
         dalībvalsts divpusējie pienākumi, kā tas nav šajā lietā.

      59     Pat atzīstot, ka Kopienai varētu būt ārēja ekskluzīva kompetence tādēļ, ka ir tikušas pieņemtas iekšējas Kopienu tiesību normas,
         šāda kompetence tiek piešķirta tikai no šī tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās brīža. Tā kā Regula Nr. 2409/92 stājās spēkā
         1993. gada 1. janvārī, tad tā uz Nīderlandes Karalisti nevarēja attiekties 1992. gada oktobrī.

      60     Savā replikā Komisija pēc analoģijas norādījusi uz 1997. gada 18. decembra spriedumu lietā C‑129/96 Inter‑Environnement Wallonie (Recueil, I‑7411. lpp., 45. punkts), kurā Tiesa ir atzinusi, ka direktīvas transponēšanai paredzētajā termiņā dalībvalstīm ir jāatturas
         pieņemt noteikumus, kas varētu būtiski apdraudēt šajā direktīvā paredzētā rezultāta sasniegšanu. Šajā sakarā Komisija norādījusi,
         ka Nīderlandes Parlaments ir ratificējis 1992. gada oktobra notu apmaiņu 1993. gada 26. aprīlī, t.i., pēc 1993. gada 1. janvāra,
         kad spēkā stājās Regula Nr. 2409/92.

      61     Uz šo argumentu Nīderlandes Karaliste, ko šajā sakarā atbalsta Francijas valdība, atbild, ka pirmo reizi replikā norādīts,
         kā to Komisija norādījusi replikā, ka Kopienas ārējā ekskluzīvā kompetence rodas Regulas Nr. 2409/92 pieņemšanas brīdī pirms
         tās stāšanās spēkā, kas ir jauns pamats, kas maina prāvas priekšmetu un ir aizliegts saskaņā ar Reglamenta 42. panta 2. punktu.
         Katrā ziņā iepriekš minētajam spriedumam lietā Inter‑Environnement Wallonie šajā lietā nav nozīmes, pirmkārt, tāpēc, ka šī lieta attiecas uz regulu, nevis uz direktīvu, un, otrkārt, tāpēc, ka ne ar
         vienu no 1957. gada nolīguma noteikumu netiek nopietni apšaubīta Regulā Nr. 2409/92 noteiktā mērķa sasniegšana. Visbeidzot,
         Nīderlandes Parlamenta veiktā 1992. gada oktobra notu apmaiņas ratificēšana ir zaudējusi nozīmi, jo šī notu apmaiņa tiek piemērota
         jau kopš 1992. gada 14. oktobra.

       Tiesas vērtējums
      62     Pirmkārt, attiecībā uz gaisa pārvadājumu maksām ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2409/92 1. panta 2. punkta a) apakšpunktu
         šī regula neattiecas uz maksām un tarifiem, ko iekasē tādi gaisa pārvadātāji, kas nav Kopienas gaisa pārvadātāji, un šis izņēmums
         ir minēts, “neierobežojot šī paša panta 3. punktu”. Atbilstoši minētā panta 3. punktam vienīgi Kopienas gaisa pārvadātāji
         drīkst ieviest jaunus produktus vai noteikt vienādiem produktiem zemākas maksas par jau pastāvošajām.

      63     No šo noteikumu kombinācijas izriet, ka netieši, bet noteikti ar Regulu Nr. 2409/92 trešo valstu gaisa pārvadātājiem, kas
         darbojas Kopienā, ir aizliegts no jauna ieviest produktus vai noteikt vienādiem produktiem zemākas maksas par jau pastāvošajām.
         Šādi rīkojoties, Kopienu likumdevējs ir ierobežojis šo pārvadātāju, viņiem nodrošinot lidojumus Kopienas teritorijā, maksas
         noteikšanas brīvību. Tādēļ Kopiena tiktāl, ciktāl uz to attiecas Regulas Nr. 2409/92 1. panta 3. punkts, ir ieguvusi ekskluzīvu
         kompetenci attiecībā pret trešām valstīm uzņemties saistības, kas attiecas uz šo pārvadātāju, kuri nav Kopienas rezidenti,
         brīvību noteikt maksas ierobežojumu.

      64     No tā izriet, ka kopš Regulas Nr. 2409/92 spēkā stāšanās Nīderlandes Karalistei, neņemot vērā atkārtotu 1957. gada nolīguma
         apspriešanu, tika liegtas tiesības pašai gan uzņemties, gan arī atstāt spēkā starptautiskas saistības par trešo valstu pārvadātāju
         piemērotajām gaisa pārvadājumu maksām lidojumos Kopienas teritorijā.

      65     Šāda veida saistības izriet no 11. panta 1957. gada nolīgumā, kas ticis grozīts 1992. gada 29. janvāra un 13. marta notu apmaiņas
         rezultātā un ar 1978. gada protokola 6. pantu. Nīderlandes Karaliste šīs saistības atstāja spēkā, neņemot vērā atkārtotu 1957. gada
         nolīguma apspriešanu, kuras rezultāts bija 1992. gada oktobra notu apmaiņa. Šādi rīkodamās, Nīderlandes Karaliste līdz ar
         to nav ņēmusi vērā Kopienas ekskluzīvo kompetenci, kas izriet no Regulas Nr. 2409/92 1. panta 3. punkta (šajā sakarā skat.
         iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Dānija, 97.–100. punkts; lietā Komisija/Zviedrija, 93.–96. punkts; lietā Komisija/Somija,
         98.–101. punkts; lietā Komisija/Beļģija, 110.–113. punkts; lietā Komisija/Luksemburga, 103.–106. punkts; lietā Komisija/Austrija,
         112.–115. punkts, un lietā Komisija/Vācija, 123.–126. punkts).

      66     Šo argumentu nevar atspēkot Nīderlandes valdības arguments, saskaņā ar kuru 1992. gada oktobra notu apmaiņa tika veikta pirms
         Regulas Nr. 2409/92 spēkā stāšanās. Kā to arī savu secinājumu 153.–158. punktā norādījis ģenerāladvokāts, faktiski, pat ja
         minētā notu apmaiņa, iespējams, būtu iepriekš piemērojama sākot no 1992. gada 14. oktobra, tad nolīgums starp Nīderlandes
         Karalisti un Savienotajām Valstīm galīgi tika noslēgts tikai pēc notu ratifikācijas Nīderlandes Parlamentā 1993. gada 26. aprīlī.
         Šis datums savukārt ir vēlāks nekā Regulas Nr. 2409/92 spēkā stāšanās datums.

      67     Otrkārt, attiecībā uz DRS Komisija ir lūgusi Tiesu atzīt, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti
         saskaņā ar Regulu Nr. 2299/89, kas grozīta ar Regulu Nr. 3089/93.

      68     Regula Nr. 3089/93 tika pieņemta 1993. gada 29. oktobrī un saskaņā ar tās 2. panta 1. punktu stājās spēkā 1993. gada 11. decembrī.
      69     Attiecībā uz minētās regulas pieņemšanu vai spēkā stāšanos – 1992. gada oktobra notu apmaiņas ratifikācija notika pirms tam.
         No tā izriet, ka Komisijas apgalvotā Kopienas ārējā ekskluzīvā kompetence nevar izrietēt no Regulas Nr. 3089/93.

      70     Tādēļ iebildums par DRS ir jāizvērtē, izmantojot tikai Regulu Nr. 2299/89, neņemot vērā Regulu Nr. 3089/93.
      71     No Regulas Nr. 2299/89 1. un 7. panta izriet, ka, ievērojot savstarpību, šī regula attiecas arī uz trešo valstu rezidentiem,
         ja tie Kopienas teritorijā piedāvā vai izmanto DRS.

      72     Minētās regulas iedarbības dēļ Kopiena ir ieguvusi ekskluzīvu kompetenci attiecībā pret trešām valstīm uzņemties saistības
         attiecībā uz DRS, kas tiek piedāvātas vai izmantotas tās teritorijā.

      73     Nav strīda par to, ka ar 1992. gada 29. janvāra un 13. marta notu apmaiņu Nīderlandes Karaliste un Savienotās Valstis 1957. gada
         nolīgumam pievienoja pielikumu, kurā no jauna tika ietverti principi par DRS, proti, Nīderlandes teritorijā piedāvātās un
         izmantotās DRS. Neņemot vērā atkārtotu 1957. gada nolīguma apspriešanu, kā rezultātā norisinājās 1992. gada oktobra notu apmaiņa,
         Nīderlandes Karaliste atstāja spēkā šo pielikumu. Šādi rīkodamās, šī dalībvalsts neņēma vērā no Regulas Nr. 2299/89 izrietošo
         Kopienas ārējo ekskluzīvo kompetenci (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Dānija, 102.–104. punkts;
         lietā Komisija/Zviedrija, 98.–100. punkts; lietā Komisija/Somija, 103.–105. punkts; lietā Komisija/Beļģija, 115.–117. punkts;
         lietā Komisija/Luksemburga, 108.–110. punkts; lietā Komisija/Austrija, 117.–119. punkts, un lietā Komisija/Vācija, 128.–130. punkts).

      74     Turklāt ar Līguma 5. pantu dalībvalstīm tiek uzlikts pienākums atvieglot Kopienas uzdevumu veikšanu un atturēties no visiem
         pasākumiem, kas varētu traucēt šī EK līguma mērķu sasniegšanai.

      75     Ārējo attiecību jomā Tiesa ir nospriedusi, ka Kopienas uzdevums un EK līguma mērķi tiktu apdraudēti, ja dalībvalstis varētu
         noslēgt starptautiskus nolīgumus, kuru noteikumi varētu ietekmēt Kopienas pieņemtos tiesību aktus vai mainīt to piemērojamību.

      76     No iepriekš minētajiem secinājumiem izriet, ka, neņemot vērā atkārtotu 1957. gada nolīguma apspriešanu, atstādama spēkā starptautiskās
         saistības ar Savienotajām Valstīm par Savienoto Valstu noteikto pārvadātāju piemērotajām gaisa pārvadājumu maksām lidojumiem
         Kopienas teritorijā, kā arī par Nīderlandes teritorijā piedāvātajām vai izmantotajām DRS, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi
         pienākumus, kas tai uzlikti ar Līguma 5. pantu, kā arī ar Regulu Nr. 2409/92 un Regulu Nr. 2299/89 (šajā sakarā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Komisija/Dānija, 110.–112. punkts; lietā Komisija/Zviedrija, 106.–108. punkts; lietā Komisija/Somija,
         111.–113. punkts; lietā Komisija/Beļģija, 124.–126. punkts; lietā Komisija/Luksemburga, 116.–118. punkts; lietā Komisija/Austrija,
         124.–126. punkts, un lietā Komisija/Vācija, 135.–137. punkts).

       Par pienākumu neizpildi, kas izriet no Līguma 52. panta pārkāpuma
       Lietas dalībnieku argumenti
      77     Komisija apgalvo, ka 1992. gada oktobra notu apmaiņas rezultātā pilnībā tika aizstāts 1957. gada nolīguma 4. pants par aviokompāniju
         īpašumtiesībām un kontroli.

      78     Komisija uzsver, ka saskaņā ar šo grozīto 4. pantu (turpmāk tekstā – “aviokompāniju īpašumtiesību un kontroles klauzula”)
         dalībvalstu aviokompānijām, kas nav Nīderlandes Karalistes kompānijas, vēl aizvien nevar piemērot 1957. gada nolīgumu, lai
         gan šo nolīgumu automātiski piemēro Nīderlandes aviokompānijām. Šo dalībvalstu aviokompānijas tādējādi tiek diskriminētas,
         jo uz tām neattiecas Nīderlandes valsts tiesību akti, un tādējādi to var uzskatīt par Līguma 52. panta pārkāpumu.

      79     Nīderlandes valdība atbild, ka pretēji Komisijas apgalvojumam 1992. gada oktobra mēneša notu apmaiņas rezultātā pilnībā netika
         aizstāts 1957. gada nolīguma 4. pants; tajā tika veikts tikai dažu jēdzienu skaidrojumus. Šis 4. pants būtībā palika nemainīgs.
         Šajā sakarā 1992. gada oktobra notu apmaiņu nevar uzskatīt par jaunu nolīgumu un 1957. gada nolīgums tiek aizsargāts ar EKL
         307. panta pirmo daļu.

       Tiesas vērtējums
      80     1957. gada nolīguma 4. panta sākotnējā redakcija bija šāda:
      “Ikviena no līgumslēdzējām pusēm patur sev tiesības atteikt piešķirt vai atsaukt priekšrocības izmantot šī nolīguma 3. pantā
         paredzētās tiesības kādai no otras līgumslēdzējas puses noteiktajām aviokompānijām, ja tā uzskata, ka nav pietiekami pierādīts,
         ka būtiska šīs kompānijas īpašuma daļa pieder otras līgumslēdzējas puses rezidentam un viņš efektīvi to kontrolē [..].”

      81     1992. gada oktobra notu apmaiņas rezultātā šī panta sākuma daļa tika grozīta šādi, pārējo panta daļu atstājot negrozītu:
      “Ikviena no līgumslēdzējām pusēm patur sev tiesības atteikt piešķirt, apturēt, ierobežot, pakārtot nosacījumiem vai atsaukt
         priekšrocības izmantot šajā nolīgumā paredzētās tiesības [..].”

      82     Acīmredzams ir tas, ka 1957. gada nolīguma 4. pants pilnībā netika aizstāts 1992. gada oktobra notu apmaiņas rezultātā, kā
         to apgalvo Komisija.

      83     Tomēr – kā to savu secinājumu 170. punktā norādījis ģenerāladvokāts – ir jāatzīst, ka, lai gan no formālā viedokļa 1957. gada
         nolīguma 4. pants 1992. gada oktobra notu apmaiņas rezultātā tika grozīts tikai minimāli, tomēr ar šo notu apmaiņu tā saturs
         un piemērojamība tika būtiski izmainīti, kas noteikti ietekmēja šī panta piemērošanas jomu pēc absolūtas piektās brīvības
         savienojumu liberalizācijas Konvencijas par starptautisko civilo aviāciju 1. panta izpratnē (Čikāga, 1944. gada 7. decembris;
         1953 UNTS 389).

      84     No tā izriet, pirmkārt, ka aviokompāniju īpašumtiesību un kontroles klauzula ir jāizvērtē norādīto Kopienu tiesību normu kontekstā
         un, otrkārt, ka Nīderlandes valdības arguments, kas saistīts ar EKL 307. panta pirmo daļu, nav pamatots.

      85     Attiecībā uz Līguma 52. panta piemērošanu ir jāatgādina, ka šī tiesību norma ir piemērojama gaisa pārvadājumiem un it īpaši
         vienā dalībvalstī reģistrētām aviokompānijām, kas sniedz pakalpojumus gaisa pārvadājumos starp šo dalībvalsti un trešo valsti.

      86     Šajā gadījumā ar aviokompāniju īpašumtiesību un kontroles klauzulu Savienotajām Valstīm tiek ļauts atteikt vai atsaukt koncesiju
         vai atļauju Nīderlandes Karalistes noteiktajai aviokompānijai, kur tai vai tās rezidentiem nepieder būtiska šīs kompānijas
         īpašumatiesību daļa un faktiska kontrole.

      87     Šī klauzula neapšaubāmi var nelabvēlīgi ietekmēt Nīderlandē reģistrētās aviokompānijas, kurās būtiska īpašumtiesību daļa un
         faktiska kontrole pieder vai nu kādai citai dalībvalstij, kas nav Nīderlandes Karaliste, vai arī šīs citas dalībvalsts rezidentiem
         (turpmāk tekstā – “Kopienas aviokompānijas”).

      88     Savukārt no minētās klauzulas redakcijas izriet, ka Savienotajām Valstīm principā ir pienākumus piešķirt koncesiju vai vajadzīgās
         atļaujas aviokompānijām, kurās būtiska īpašumtiesību daļa un kontrole pieder Nīderlandes Karalistei vai tās rezidentam (turpmāk
         tekstā – “Nīderlandes aviokompānijas”).

      89     No iepriekš minētā izriet, ka Kopienas aviokompānijām katrā ziņā var nepiešķirt 1957. gada nolīguma priekšrocības, tai pat
         laikā šīs priekšrocības piešķirot Nīderlandes aviokompānijām. Tādēļ Kopienas aviokompānijas tiek diskriminētas, kas liedz
         tām izmantot uzņemošās dalībvalstis, proti, Nīderlandes Karalistes, tiesisko regulējumu.

      90     No tā izriet, ka aviokompāniju īpašumtiesību un kontroles klauzula ir pretrunā Līguma 52. pantam (šajā sakarā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Komisija/Dānija, 122.–124. punkts un 128.–133. punkts; lietā Komisija/Zviedrija, 113.–115. punkts
         un 119.–124. punkts; lietā Komisija/Somija, 118.–120. punkts un 124.–129. punkts; lietā Komisija/Beļģija, 131.–133. punkts
         un 137.–142. punkts; lietā Komisija/Luksemburga, 122.–124. punkts un 128.–133. punkts; lietā Komisija/Austrija, 130.–134. punkts
         un 138.–143. punkts, kā arī lietā Komisija/Vācija, 144.–146. punkts un 150. un 156. punkts).

      91     Šajos apstākļos Nīderlandes Karalistei pārmestā pienākumu neizpilde saistībā ar minēto pantu šķiet pamatota.
      92     Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, neņemot vērā atkārtotu 1957. gada nolīguma apspriešanu, uzņemdamās
         vai atstādama spēkā starptautiskās saistības ar Savienotajām Valstīm:

      –       par Savienoto Valstu noteikto pārvadātāju piemērotajām gaisa pārvadājumu maksām lidojumiem Kopienas teritorijā,
      –       par Nīderlandes teritorijā piedāvātajām vai izmantotajām DRS un
      –       Savienotajām Valstīm paredzot tiesības atsaukt, apturēt vai ierobežot satiksmes tiesības gadījumos, kad Nīderlandes Karalistes
         noteiktie gaisa pārvadātāji nepieder Nīderlandei vai tās rezidentiem,

      Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar Līguma 5. un 52. pantu, kā arī Regulu Nr. 2409/92 un
         Regulu Nr. 2299/89.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      93     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Nīderlandes
         Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai šis spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Nīderlandes Karalistei atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      94     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 4. punktam Francijas Republika sedz savus izdevumus pati.
      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      neņemot vērā atkārtotu 1957. gada 3. aprīļa gaisa satiksmes nolīguma starp Nīderlandes Karalisti un Amerikas Savienotajām
            Valstīm apspriešanu, uzņemdamās vai atstādama spēkā starptautiskās saistības ar Amerikas Savienotajām Valstīm:
      –       par Amerikas Savienoto Valstu noteikto pārvadātāju piemērotajām gaisa pārvadājumu maksām lidojumiem Kopienas teritorijā,
      –       par Nīderlandes teritorijā piedāvātajām vai izmantotajām datorizētajām rezervēšanas sistēmām un
      –       Amerikas Savienotajām Valstīm paredzot tiesības atsaukt, apturēt vai ierobežot satiksmes tiesības gadījumos, kad Nīderlandes
            Karalistes noteiktie gaisa pārvadātāji nepieder Nīderlandei vai tās rezidentiem,
      Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti ar EK līguma 5. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants)
            un EK līguma 52. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 43. pants), kā arī ar Padomes 1992. gada 23. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2409/92
            par gaisa pārvadājumu maksām un tarifiem un 1989. gada 24. jūlija Padomes Regulu Nr. 2299/89 par rīcības kodeksu attiecībā
            uz datorizētām rezervēšanas sistēmām;
      2)      Nīderlandes Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 29.aprīlī. # kriminālprocess pret Felix Kapper. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Amtsgericht Frankenthal - Vācija. # Direktīva 91/439/EEK. # Lieta C-476/01.