title: Tiesas (virspalāta) 2013. gada 26. februāra spriedums.#Åklagaren pret Hans Åkerberg Fransson.#Haparanda tingsrätt lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Eiropas Savienības Pamattiesību harta – Piemērošanas joma – 51. pants – Savienības tiesību piemērošana – Rīcības, kas apdraud vienu no Savienības pašas resursiem, novēršana – 50. pants – Princips ne bis in idem – Valsts sistēma, kurā paredzēti divi atsevišķi procesi, administratīvais un kriminālais, lai sodītu par vienu un to pašu prettiesisko darbību – Saderība.#Lieta C‑617/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2013. gada 26. februārī (
            *1
         )
      “Eiropas Savienības Pamattiesību harta — Piemērošanas joma — 51. pants — Savienības tiesību īstenošana — Rīcības, kas apdraud vienu no Savienības pašas resursiem, novēršana — 50. pants — Ne bis in idem princips — Valsts sistēma, ar ko paredz divus nošķirtus procesus, administratīvo un kriminālo, lai sodītu vienu un to pašu prettiesisku darbību — Saderība”
      Lieta C-617/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Haparanda tingsrätt (Zviedrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 23. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 27. decembrī, tiesvedībā

            Åklagaren

      pret

            Hans Åkerberg Fransson .

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], priekšsēdētāja vietnieks K. Lēnartss [K. Lenaerts], palātu priekšsēdētāji A. Ticano [A. Tizzano], M. Ilešičs [M. Ilešič], Dž. Arestis [G. Arestis], J. Malenovskis [J. Malenovský], tiesneši E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot], K. Toadere [C. Toader], Ž. Ž. Kāzels [J.-J. Kasel] un M. Safjans [M. Safjan] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 24. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  H. Åkerberg Fransson vārdā – J. Sterner, advokat, un U. Bernitz, professor,

               —

               Zviedrijas valdības vārdā – A. Falk un S. Johannesson, pārstāves,

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,

               —

               Dānijas valdības vārdā – C. Vang, pārstāvis,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze, pārstāvis,

               —

               Īrijas vārdā – D. O’Hagan, pārstāvis, kam palīdz M. McDowell, SC,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – K. Paraskevopoulou un Z. Chatzipavlou, pārstāves,

               —

               Francijas valdības vārdā – N. Rouam, pārstāve,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – C. Wissels un J. Langer, pārstāvji,

               —

               Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – R. Lyal un J. Enegren, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2012. gada 12. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt ne bis in idem principu Savienības tiesībās.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Åklagaren (prokuratūra) un H. Åkerberg Fransson par prokuratūras veikto kriminālvajāšanu saistībā ar krāpšanu nodokļu jomā lielos apmēros.

         Atbilstošās tiesību normas

         Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija

               3

               Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai pievienotā 7. protokola, kas ir parakstīts Strasbūrā 1984. gada 22. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK 7. protokols”), 4. pantā ar virsrakstu “Tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam” ir noteikts šādi:
               “1.   Nevienu nedrīkst no jauna tiesāt vai sodīt kriminālprocesā tās pašas valsts jurisdikcijā par noziegumu, par kuru viņš jau ir ticis galīgi attaisnots vai notiesāts saskaņā ar šīs valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem.
               2.   Iepriekšējā apakšpunkta nosacījumi neietekmē atkārtotu lietas ierosināšanu saskaņā ar attiecīgās valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem, ja ir pierādījumi par jauniem vai no jauna atklātiem apstākļiem, vai ja iepriekšējā procesā ir pieļautas būtiskas kļūdas, kas varēja ietekmēt lietas iznākumu.
               3.   Nevar būt atkāpes no šī panta saskaņā ar [Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”)] 15. pantu.”

         Savienības tiesības

      Eiropas Savienības Pamattiesību harta

               4

               Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 50. pantā ar virsrakstu “Tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam krimināllietā par to pašu noziedzīgo nodarījumu” ir noteikts šādi:
               “Nevienu nedrīkst atkārtoti tiesāt vai sodīt krimināllietā par nodarījumu, par kuru viņš saskaņā ar tiesību aktiem Savienībā jau ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu.”

               5

               Hartas 51. pantā tās piemērošanas joma ir izteikta šādā redakcijā:
               “1.   Šīs Hartas noteikumi attiecas uz Savienības iestādēm un struktūrām, ievērojot subsidiaritātes principu, un uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus. Tādēļ tās ievēro tiesības un principus, kā arī veicina to piemērošanu saskaņā ar savām atbilstīgajām pilnvarām un ievērojot Savienības kompetenci, kas tai piešķirta Līgumos.
               2.   Ar šo Hartu netiek paplašināta Savienības tiesību piemērošanas joma, paplašinot Savienības kompetences, un Savienībai netiek noteiktas nekādas jaunas kompetences vai uzdevumi, nedz grozītas kompetences un uzdevumi, kā tās noteiktas Līgumos.”

         Sestā direktīva 77/388/EEK

               6

               Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem - Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), redakcijā, kas izriet no tās 28.h panta, 22. pantā ir noteikts:
               “[..]

                        a)

                        Katrs nodokļa maksātājs iesniedz nodokļu deklarāciju noteiktā laikā, kurš jānosaka katrai dalībvalstij. [..]

                  [..]
               8.   [..] dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi uzliktu un iekasētu nodokļus un novērstu krāpšanu.
               [..]”

         Zviedrijas tiesības

               7

               Likuma 1971:69 par nodokļu likumu pārkāpumiem (Skattebrottslagen (1971:69), turpmāk tekstā – “Skattebrottslagen”) 2. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “Personu, kas ar nodomu iestādēm sniedz nepatiesu informāciju, izņemot mutvārdos sniegtu informāciju, vai neiesniedz iestādēm deklarācijas, paziņojumus par ienākumiem vai citu pieprasītu informāciju un tādējādi izraisa risku, ka nodoklis komūnai netiek samaksāts vai šai personai vai trešajai personai prettiesiski tiks piešķirts nodokļa kredīts vai atmaksāts nodoklis, soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz diviem gadiem par pārkāpumiem nodokļu jomā.”

               8

               Saskaņā ar Skattebrottslagen 4. pantu:
               “Ja pārkāpums 2. panta izpratnē ir uzskatāms par smagu, sods par smagiem nodokļu likumu pārkāpumiem ir no sešiem mēnešiem līdz sešiem gadiem.
               Nosakot, vai pārkāpums ir smags, īpaša nozīme ir tam, vai tas attiecas uz ļoti lielām summām, vai pārkāpuma izdarītājs izmantojis viltotus dokumentus vai maldinošus grāmatvedības dokumentus un vai rīcība ir daļa no noziedzīga nodarījuma, kas tika izdarīts sistemātiski vai plašā apmērā vai citādā veidā bija īpaši bīstams.”

               9

               Likuma 1990:324 par aplikšanu ar nodokļiem (Taxeringslagen, (1990:324), turpmāk tekstā – “Taxeringslagen”) 5. nodaļas 1. pantā ir paredzēts:
               “Ja procedūras laikā nodokļa maksātājs ir sniedzis nepatiesu informāciju, izņemot mutvārdos sniegtu informāciju, tad nodokļa apmēra noteikšanai piemēro nodokļa uzrēķinu. Tas pats attiecas uz gadījumiem, kad nodokļa maksātājs ir sniedzis šādu informāciju tiesvedībā un šī informācija ir noraidīta pēc pārbaudīšanas pēc būtības.
               Informācija tiek uzskatīta par nepatiesu, ja ir acīmredzams, ka šī informācija, ko sniedzis nodokļa maksātājs, ir nepatiesa, vai ja nodokļa maksātājs nav sniedzis obligāto nepieciešamo informāciju nodokļa aprēķināšanas mērķiem, ko viņam bija jāsniedz. Informācija nav nepatiesa, ja tā, ņemot vērā citas sniegtās ziņas, ir pietiekama, lai pieņemtu pareizu lēmumu. Informāciju tāpat nevar uzskatīt par nepatiesu, ja tā ir tik acīmredzami kļūdaina, ka tā acīmredzami nevar būt par pamatu lēmumam.”

               10

                  Taxeringslagen 5. nodaļas 4. pantā ir noteikts:
               “Ja tikusi sniegta nepatiesa informācija, nodokļa uzrēķins tiek noteikts 40 % apmērā no nodokļa, kas minēts 1. nodaļas 1. panta pirmās daļas 1)–5) punktā, un, ja būtu pieņemta nepatiesā informācija, netiktu iekasēts no nodokļa maksātāja vai tā laulātā. Attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli nodokļa uzrēķins tiek noteikts 20 % apmērā no nodokļa, ko nodokļa maksātājam būtu bijis jāsamaksā.
               Nodokļa uzrēķins tiek aprēķināts 10 % apmērā vai attiecībā uz pievienotās vērtības nodokli – 5 % apmērā gadījumos, kad nepatiesā informācija tikusi labota vai to būtu bijis iespējams izlabot, izmantojot apstiprinošus dokumentus, kas parasti ir pieejami Skatteverket [nodokļu pārvaldei] un kas bija pieejami Skatteverket pirms attiecīgā fiskālā gada novembra mēneša beigām.”

               11

               Saskaņā ar Taxeringslagen 5. nodaļas 14. pantu:
               “Nodokļa maksātājs pilnībā vai daļēji tiek atbrīvots no nodokļa uzrēķina, ja kļūda vai nesniegtā informācija bija atvainojama, vai šķiet nesaprātīgi no tā iekasēt uzrēķinu pilnā apmērā. Ja pieņem lēmumu par daļēju atbrīvojumu no uzrēķina, tas tiek samazināts uz pusi vai ceturto daļu.
               [..]
               Novērtējot, vai būtu citādi nepamatoti iekasēt uzrēķinu pilnā apmērā, īpaša uzmanība pievēršama šādiem apstākļiem:
               [..]

                        3)

                        kļūdas vai nesniegtās informācijas sekas ir arī tādas, ka nodokļa maksātājs ir atzīts par atbildīgu pārkāpumā saskaņā ar Skattebrottslagen vai tam ir piemērota mantas konfiskācija, kas ir iegūta, izdarot kriminālpārkāpumu, Kriminālkodeksa [(Brottsbalken)] 36. nodaļas 1.b panta izpratnē.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               12

                  H. Åkerberg Fransson2009. gada 9. jūnijā tika izdota pavēste ierasties uz tiesas sēdi Haparanda tingsrätt (Haparandas rajona tiesa) tostarp par apsūdzību par krāpšanu nodokļu jomā lielos apmēros. Viņš tika apsūdzēts par to, ka 2004. un 2005. fiskālā gada nodokļu deklarācijās viņš ir sniedzis nepatiesu informāciju, kas valsts kasei ir radījis zaudējumus no ieņēmumiem, kuri ir saistīti ar ienākuma nodokļa un pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) iekasēšanu SEK 319 143 apmērā par 2004. fiskālo gadu, no tām SEK 60 000 par PVN, un SEK 307 633 apmērā par 2005. fiskālo gadu, no tām SEK 87 550 arī par PVN. H. Åkerberg Fransson turklāt tika izvirzītas apsūdzības par darba devēja sociālo iemaksu nedeklarēšanu laikposmā no 2004. gada oktobra līdz 2005. gada oktobrim, kas sociālā nodrošinājuma iestādēm radīja zaudējumus no nodokļu ieņēmumiem attiecīgi par SEK 35 690 un SEK 35 862. Saskaņā ar apsūdzības rakstu pārkāpumus bija jākvalificē par smagiem noziegumiem, pirmkārt, lielo attiecīgo summu dēļ un, otrkārt, tādēļ, ka pārkāpumi tika izdarīti saistībā ar sistemātiskām kriminālām darbībām lielos apmēros.

               13

               Ar 2007. gada 24. maija lēmumu Skatteverket uzlika H. Åkerberg Fransson nodokļa uzrēķinu par 2004. fiskālo gadu SEK 35 542 apmērā par ienākumiem no viņa saimnieciskās darbības, SEK 4872 par PVN un SEK 7138 par darba devēja sociālajām iemaksām. Šī iestāde ar šo pašu lēmumu turklāt uzlika nodokļa uzrēķinu par 2005. fiskālo gadu SEK 54 240 apmērā par ienākumiem no viņa saimnieciskās darbības, SEK 3255 par PVN un SEK 7172 par darba devēja sociālajām iemaksām. Šiem uzrēķiniem tika pieskaitīti kavējumu procenti. Par iepriekš minētajiem uzrēķiniem netika iesniegtas pārsūdzības administratīvajā tiesā, un termiņš, lai iesniegtu šādu pārsūdzību attiecībā uz 2004. fiskālo gadu, beidzās 2010. gada 31. decembrī un attiecībā uz 2005. fiskālo gadu – 2011. gada 31. decembrī. Lēmums, ar kuru tika uzlikti nodokļa uzrēķini, ir pamatots ar tiem pašiem faktiem par nepatiesām nodokļu deklarācijām, uz kuriem balstījās prokuratūra pamatlietas kriminālprocesā.

               14

               Iesniedzējtiesai jautājums ir par to, vai apsūdzība pret H. Åkerberg Fransson būtu jānoraida tādēļ, ka viņš par šiem pašiem faktiem ir ticis sodīts citā procesā, kas būtu pretrunā aizliegumam par dubulto sodāmību, kurš minēts ECPAK 7. protokola 4. pantā un Hartas 50. pantā.

               15

               Šādos apstākļos Haparanda tingsrätt nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Saskaņā ar Zviedrijas tiesībām, lai valsts tiesa varētu nepiemērot valsts tiesību normas, par kurām var būt aizdomas, ka tās pārkāpj ne bis in idem principu atbilstoši [ECPAK] 7. protokola 4. pantam, un tāpēc par tām var arī būt aizdomas, ka tās pārkāpj [Hartas] 50. pantu, jāpastāv skaidram pamatam ECPAK vai Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā. Vai šāds valsts tiesībās ietverts nosacījums, lai nebūtu piemērojama valsts tiesību norma, atbilst Savienības tiesībām un, konkrētāk, to vispārējiem principiem, ietverot Savienības tiesību pārākuma un tiešās iedarbības principus?

                        2)

                        Vai apsūdzības par nodokļu likumu pārkāpumiem pieņemamība ietilpst ne bis in idem principa saskaņā ar ECPAK 7. papildu protokola 4. panta un Hartas 50. panta piemērošanas jomā tajos gadījumos, kad apsūdzētajam iepriekš administratīvā tiesvedībā noteikts zināms finansiāls sods (nodokļa uzrēķins) par tām pašām darbībām, kas izpaužas kā nepatiesas informācijas sniegšana?

                        3)

                        Vai atbildi uz otro jautājumu iespaido apstāklis, ka šīm sankcijām ir jābūt saskaņotām tādā veidā, lai parastās tiesas varētu samazināt sodu kriminālajā tiesvedībā, jo nodokļa uzrēķins arī ir ticis uzlikts apsūdzētajam par tām pašām darbībām, kas izpaužas kā nepatiesas informācijas sniegšana?

                        4)

                        Noteiktos apstākļos [..] ne bis in idem principa piemērošanai var būt pieļaujams noteikt tālākas sankcijas jaunā tiesvedībā attiecībā uz tām pašām darbībām, kuras tikušas izvērtētas un kuru rezultātā pieņemts lēmums sodīt personu. Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai ne bis in idem principa nosacījumi, lai noteiktu vairākas sankcijas nošķirtās tiesvedībās, ir izpildīti, ja vēlākajā tiesvedībā lietas apstākļi tiek izvērtēti no jauna un nesaistīti ar agrākajām tiesvedībām?

                        5)

                        Zviedrijas sistēmu, kas paredz, ka nodokļa uzrēķini tiek noteikti un atbildība par nodokļu likumu pārkāpumiem tiek izvērtēta nošķirtās tiesvedībās, pamato virkne vispārējo interešu iemeslu [..]. Gadījumā, ja atbilde uz otro jautājumu būtu apstiprinoša, vai tāda sistēma kā Zviedrijas sistēma būtu saderīga ar dubultās sodīšanas aizliegumu [ne bis in idem], ja izrādītos iespējams ieviest tādu sistēmu, kas nebūtu pretrunā ar šo aizliegumu un vienlaikus neesot vajadzībai atteikties ne no nodokļu uzrēķina, ne arī kriminālsoda uzlikšanas par krāpšanu nodokļu jomā, nododot parastajai tiesai kompetenci, kuru lietās par krāpšanu nodokļu jomā īsteno Skatteverket un attiecīgā gadījumā administratīvā tiesa?”

         Par Tiesas kompetenci

               16

               Zviedrijas, Čehijas Republikas, Dānijas valdības, Īrija un Nīderlandes valdība, kā arī Eiropas Komisija apstrīd prejudiciālo jautājumu pieņemamību. Tiesas kompetencē esot uz tiem atbildēt tikai tad, ja H. Åkerberg Fransson uzliktie nodokļa uzrēķini, kā arī pret viņu uzsāktā kriminālizmeklēšana, uz ko attiecas tiesvedība pamatlietā, izrietētu no Savienības tiesību īstenošanas. Tomēr tas tā neesot ne valsts tiesību normu, uz kurām pamatojoties tika piemērots nodokļa uzrēķins, ne to valsts tiesību normu, kas ir kriminālvajāšanas pamatā, gadījumā. Saskaņā ar Hartas 51. panta 1. punktu iepriekš minētie sodi un kriminālvajāšana tātad neietilpstot ar Hartas 50. pantu garantētā ne bis in idem principa piemērošanas jomā.

               17

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Hartas piemērošanas joma attiecībā uz dalībvalstu rīcību ir definēta tās 51. panta 1. punktā, saskaņā ar kuru Hartas noteikumi attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus.

               18

               Šis pants tātad apstiprina attiecīgo Tiesas judikatūru, ciktāl dalībvalstu rīcībai ir jāatbilst prasībām, kas izriet no Savienības tiesību sistēmā garantētajām pamattiesībām.

               19

               Būtībā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības ir jāpiemēro visās situācijās, kuras regulē ar Savienības tiesībām, taču ne ārpus šādām situācijām. Šajā ziņā Tiesa jau ir atgādinājusi, ka tā attiecībā uz Hartu nevar novērtēt tādu valsts tiesisko regulējumu, kas neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā. Turpretī, ja šāds regulējums ietilpst šo tiesību piemērošanas jomā, Tiesai, lemjot prejudiciālā kārtībā, ir jāsniedz nepieciešamie interpretācijas elementi, lai valsts tiesa varētu izvērtēt šī regulējuma saderību ar pamattiesībām, kuru ievērošanu tā garantē (šajā ziņā skat. it īpaši 1991. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-260/89 ERT, Recueil, I-2925. lpp., 42. punkts; 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C-299/95 Kremzow, Recueil, I-2629. lpp., 15. punkts; 1997. gada 18. decembra spriedumu lietā C-309/96 Annibaldi, Recueil, I-7493. lpp., 13. punkts; 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā C-94/00 Roquette Frères, Recueil, I-9011. lpp., 25. punkts; 2008. gada 18. decembra spriedumu lietā C-349/07 Sopropé; Krājums, I-10369, 34. punkts; 2011. gada 15. novembra spriedumu lietā C-256/11 Dereci u.c., Krajums, I-11315. lpp., 72. punkts, kā arī 2012. gada 7. jūnija spriedumu lietā C-27/11 Vinkov, 58. punkts).

               20

               Šo Savienības pamattiesību piemērošanas jomas definīciju apstiprina Hartas 51. panta paskaidrojumi, kuri saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā to interpretācijai (šajā ziņā skat. 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-279/09 DEB, Krājums, I-13849. lpp., 32. punkts). Atbilstoši šiem paskaidrojumiem “prasība ievērot Savienības noteiktās pamattiesības ir saistoša dalībvalstīm tikai tad, ja tās darbojas Savienības tiesību aktu jomā”.

               21

               Tā kā Hartā garantētās pamattiesības tātad ir jāievēro, ja valsts tiesiskais regulējums ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, nevar pastāvēt tādi gadījumi, kas šādā veidā attiecas uz Savienības tiesībām, bez iepriekš minēto pamattiesību piemērošanas. Savienības tiesību piemērojamība nozīmē arī Hartā garantēto pamattiesību piemērošanu.

               22

               Turpretī, ja tiesiskā situācija neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, tad Tiesas kompetencē nav to izskatīt, un attiecīgā gadījumā ar tām Hartas normām, uz kurām ir izdarīta atsauce, atsevišķi nevar pamatot šo kompetenci (šajā ziņā skat. 2012. gada 12. jūlija rīkojumu lietā C-466/11 Currà u.c., 26. punkts).

               23

               Šie apsvērumi atbilst tiem, kas ir LES 6. panta 1. punkta pamatā, atbilstoši kuram Hartas noteikumi nekādā ziņā nepaplašina Savienības kompetences, kā tās noteiktas Līgumos. Tāpat saskaņā ar Hartas 51. panta 2. punktu ar to netiek paplašināta Savienības tiesību piemērošanas joma, paplašinot Savienības kompetenci, un Savienībai netiek nedz noteikta kāda jauna kompetence vai uzdevumi, nedz grozīta kompetence un uzdevumi, kā tie noteikti Līgumos (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dereci u.c., 71. punkts).

               24

               Šajā lietā iesākumā ir jānorāda, ka H. Åkerberg Fransson piemērotie nodokļa uzrēķini un pret viņu iepriekš vai pašlaik vērstā kriminālvajāšana daļēji ir saistīta ar viņa deklarēšanas pienākumu neizpildi PVN jomā.

               25

               PVN jomā, pirmkārt, no Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.) 2. panta, 250. panta 1. punkta un 273. panta, ar kuriem tostarp ir pārņemts Sestās direktīvas 2. pants un tās pašas direktīvas 22. panta 4. un 8. punkts, versijā, kas izriet no tās 28.h panta, un, otrkārt, no LES 4. panta 3. punkta izriet, ka katrai dalībvalstij ir jāveic visi atbilstošie normatīvie un administratīvie pasākumi, lai nodrošinātu PVN iekasēšanu pilnā apjomā tās teritorijā un cīnītos pret krāpšanu (skat. 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-132/06 Komisija/Itālija, Krājums, I-5457. lpp., 37. un 46. punkts).

               26

               Turklāt LESD 325. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums apkarot krāpšanu un citādu nelikumīgu rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses ar atturošiem un efektīviem pasākumiem, un it īpaši tām ir noteikts pienākums pieņemt tādus pašus pasākumus, lai apkarotu krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, kādus tās veic, lai novērstu krāpšanu, kas apdraud viņu pašu finanšu intereses (šajā ziņā skat. 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C-367/09 SGS Belgium u.c., Krājums, I-10761. lpp., 40.–42. punkts). Tā kā saskaņā ar Padomes 2007. gada 7. jūnija Lēmuma 2007/436/EK, Euratom par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 163, 17. lpp.) 2. panta 1. punktu Savienības pašas resursos tostarp ietilpst ieņēmumi, ko gūst, piemērojot vienotu likmi PVN bāzei, kas noteikta saskaņā ar Savienības tiesībām, tad pastāv tieša saikne starp ieņēmumiem no PVN atbilstoši piemērojamajām Savienības tiesībām un atbilstošo PVN resursu nodošanu Savienības budžetam, jo jebkādi trūkumi pirmo minēto iekasēšanā iespējami izpaužas kā otrā minētā samazinājuma cēlonis (šajā ziņā skat. 2011. gada 15. novembra spriedumu lietā C-539/09 Komisija/Vācija, Krājums, I-11235. lpp., 72. punkts).

               27

               No tā izriet, ka tāds nodokļa uzrēķins un kriminālvajāšana par krāpšanu nodokļu jomā, kas tika vai tiek veikta pret pamatlietā apsūdzēto PVN jomā nepatiesi sniegtās informācijas dēļ, ir Direktīvas 2006/112 2. panta, 250. panta 1. punkta un 273. panta (iepriekš Sestās direktīvas 2. un 22. pants) un LESD 325. panta un tātad Savienības tiesību īstenošana Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē.

               28

               Fakts, ka valsts tiesiskie regulējumi, kas ir iepriekš minēto nodokļa uzrēķinu un kriminālvajāšanas pamatā, nav tikuši pieņemti, lai transponētu Direktīvu 2006/112, nav tāds, ar ko var atspēkot šo secinājumu, jo to piemērošana ir vērsta uz to, lai sodītu par minētās direktīvas normu pārkāpumu, un to mērķis tātad ir īstenot līgumā dalībvalstīm noteikto pienākumu efektīvi sodīt par rīcību, kas apdraud Savienības finanšu intereses.

               29

               Tādējādi, ja dalībvalsts tiesa tiek lūgta pārbaudīt tādas valsts tiesību normas vai valsts pasākuma saderību ar pamattiesībām, kas tādā situācijā, kurā dalībvalsts rīcība nav pilnībā noteikta ar Savienības tiesībām, ievieš šīs tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē, tad valsts iestādes un tiesas var piemērot valsts standartus pamattiesību aizsardzībai, ja vien šī piemērošana neaizskar to aizsardzības līmeni, kāds tiek garantēts ar Hartu, kā to ir interpretējusi Tiesa, kā arī Savienības tiesību pārākumu, vienotību un efektivitāti (saistībā ar šo pēdējo aspektu skat. 2013. gada 26. februāra spriedumu lietā C-399/11 Melloni, 60. punkts).

               30

               Šajā ziņā tad, ja valsts tiesām ir jāinterpretē Hartas noteikumi, tām ir iespēja un noteiktos gadījumos pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam.

               31

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Tiesas kompetencē ir atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem un sniegt visus interpretācijas elementus, kas nepieciešami iesniedzējtiesas novērtējumam par valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Hartas 50. pantā ietverto ne bis in idem principu.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par otro, trešo un ceturto jautājumu

               32

               Ar šiem jautājumiem, uz kuriem ir jāatbild kopā, Haparanda tingsrätt būtībā jautā Tiesai, vai Hartas 50. pantā minētais ne bis in idem princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka pret apsūdzēto tiek veikta kriminālvajāšana par krāpšanu nodokļu jomā, ja viņam jau ir piemērots nodokļa uzrēķins par tiem pašiem nepatiesas deklarācijas faktiem.

               33

               Attiecībā uz Hartas 50. pantā minētā ne bis in idem principa piemērošanu par tādu krāpšanu nodokļu jomā, uz ko attiecas strīds pamatlietā, šādai piemērošanai ir vajadzīgs, lai pasākumi, kas jau ir noteikti pret apsūdzēto par galīgu kļuvuša sprieduma veidā, būtu ar krimināltiesisku raksturu.

               34

               Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka Hartas 50. pantam nav pretrunā tas, ka dalībvalsts par tiem pašiem faktiem saistībā ar deklarēšanas pienākumu PVN jomā neizpildi, paredz nodokļa uzrēķinu un kriminālsodu. Lai garantētu pilnīgu ieņēmumu no PVN gūšanu un šādi aizsargātu Savienības finanšu intereses, dalībvalstīm ir izvēles brīvība attiecībā uz to, kādus sodus piemērot (šajā ziņā skat. 1989. gada 21. septembra spriedumu lietā 68/88 Komisija/Grieķija, Recueil, 2965. lpp., 24. punkts; 2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C-213/99 de Andrade, Recueil, I-11083. lpp., 19. punkts, un 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C-91/02 Hannl-Hofstetter, Recueil, I-12077. lpp., 17. punkts). Tātad tie var būt administratīvi sodi, kriminālsodi vai abu kombinācija. Tikai tad, ja nodokļa uzrēķinam ir krimināltiesisks raksturs Hartas 50. panta izpratnē un tas ir kļuvis galīgs, tad šī tiesību norma nepieļauj to, ka kriminālvajāšana par tiem pašiem faktiem tiek veikta pret vienu un to pašu personu.

               35

               Tālāk ir jāatgādina, ka, lai novērtētu nodokļa uzrēķina krimināltiesisko raksturu, nozīme ir trīs kritērijiem. Pirmais no tiem ir attiecīgā pārkāpuma juridiskā kvalifikācija valsts tiesībās, otrais ir pats pārkāpuma veids un trešais – soda, ko attiecīgā persona varētu saņemt, veids un tā smaguma pakāpe (2012. gada 5. jūnija spriedums lietā C-489/10 Bonda, 37. punkts).

               36

               Iesniedzējtiesai atbilstoši šiem kritērijiem ir jānovērtē tas, vai ir jāveic valsts tiesiskajā regulējumā paredzētā nodokļa uzrēķina un kriminālsoda kumulatīva piemērošana atbilstoši valsts standartiem šī sprieduma 29. punkta izpratnē, kas attiecīgajā gadījumā varētu izraisīt to, ka šāda kumulatīva piemērošana ir pretrunā minētajiem standartiem, ar nosacījumu, ka atlikušie sodi, kurus var piemērot, būtu efektīvi, samērīgi un atturoši (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Grieķija, 24. punkts; 1990. gada 10. jūlija spriedumu lietā C-326/88 Hansen, Recueil, I-2911. lpp., 17. punkts; 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C-167/01 Inspire Art, Recueil, I-10155. lpp., 62. punkts;2004. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-230/01 Penycoed, Recueil, I-937. lpp., 36. punkts, kā arī 2005. gada 3. maija spriedumu apvienotajās lietās C-387/02, C-391/02 un C-403/02 Berlusconi u.c., Krājums, I-3565. lpp., 65. punkts).

               37

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro, trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Hartas 50. pantā ietvertajam ne bis in idem principam nav pretrunā tas, ka dalībvalsts par tiem pašiem faktiem saistībā ar deklarēšanas pienākumu PVN jomā neizpildi secīgi paredz nodokļa uzrēķinu un kriminālsodu, ciktāl pirmais sods nav krimināltiesiska rakstura, kas ir jāpārbauda valsts tiesai.

         Par piekto jautājumu

               38

               Ar piekto jautājumu Haparanda tingsrätt būtībā jautā Tiesai par valsts tiesiskā regulējuma, ar ko krāpšanas nodokļu jomā gadījumos vienai un tai pašai tiesai ir atļauts kumulatīvi piemērot nodokļa uzrēķinu un kriminālsodu, saderību ar Hartas 50. pantā garantēto ne bis in idem principu.

               39

               Šajā ziņā iesākumā ir svarīgi atgādināt, ka LESD 267. pantā noteiktās procedūras ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši 2011. gada 8. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C-78/08 līdz C-80/08 Paint Graphos u.c., Krājums, I-7611. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               40

               Valsts tiesu prejudiciālā kārtībā uzdotiem jautājumiem ir piemērojams atbilstības pieņēmums, kuru var nepiemērot tikai izņēmuma gadījumā, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar īstenību vai pamatlietas strīda priekšmetu, ja jautājums ir hipotētiska rakstura vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Paint Graphos u.c., 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

               41

               Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka valsts tiesiskais regulējums, uz ko atsaucas iesniedzējtiesa, nav piemērojams pamatlietā un pašlaik nepastāv Zviedrijas tiesību sistēmā.

               42

               Tātad piektais jautājums ir jāatzīst par nepieņemamu, jo LESD 267. pantā uzticētais uzdevums Tiesai ir palīdzēt spriest tiesu dalībvalstīs, nevis sniegt konsultatīvus atzinumus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Paint Graphos u.c., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

         Par pirmo jautājumu

               43

               Ar pirmo jautājumu Haparanda tingsrätt būtībā jautā Tiesai par tādas valsts tiesu prakses saderību ar Savienības tiesībām, ar ko valsts tiesai uzliktais pienākums nepiemērot jebkuru tiesību normu, kas ir pretrunā ECPAK un Hartā garantētajām pamattiesībām, ir pakļauts nosacījumam, ka šī pretruna skaidri izriet no attiecīgajam normām vai no judikatūras. kas ar tām saistīta.

               44

               Pirmkārt, attiecībā uz secinājumiem, kādi ir jāizdara valsts tiesai par kolīziju starp valsts tiesībām un ECPAK, ir jāatgādina, ka tad, ja, kā ir apstiprināts LES 6. panta 3. punktā, pamattiesības, kas garantētas ECPAK, ir Savienības tiesību vispārīgo principu pamats un ja Hartas 52. panta 3. punktā ir noteikts pienākums tajā ietvertajām tiesībām piešķirt tādu pašu nozīmi un piemērošanas jomu kā atbilstošajām tiesībām, kas ir garantētas ECPAK, tomēr šī pēdējā konvencija, kamēr Savienība nav tai pievienojusies, nav Savienības tiesību sistēmā integrēts formāls juridisks instruments. Līdz ar to Savienības tiesības neregulē attiecības starp ECPAK un dalībvalstu tiesību sistēmām, tās arī nenosaka, kādi secinājumi ir jāizdara valsts tiesai kolīzijas gadījumā starp šajā konvencijā garantētajām tiesībām un valsts tiesību normu (šajā ziņā skat. 2012. gada 24. aprīļa spriedumu lietā C-571/10 Kamberaj, 62. punkts).

               45

               Tālāk attiecībā uz to, kādi secinājumi ir jāizdara valsts tiesai kolīzijas gadījumā starp tās valsts tiesībām un Hartu, pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka valsts tiesai ir pienākums savas kompetences ietvaros piemērot Savienības tiesību normas, tai arī ir pienākums nodrošināt šo normu pilnīgu efektivitāti un, izmantojot savas pilnvaras, vajadzības gadījumā nepiemērot tām pretrunā esošu, pat vēlāk pieņemtu valsts tiesību akta normu, nelūdzot vai negaidot, kad to atcels likumdevējs vai tā tiks atcelta ar jebkādu citu konstitūcijā paredzētu iespēju (1978. gada 9. marta spriedums lietā 106/77 Simmenthal, Recueil, 629. lpp., 21. un 24. punkts; 2009. gada 19. novembra spriedums lietā C-314/08 Filipiak, Krājums, I-11049. lpp., 81. punkts, kā arī 2010. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-188/10 un C-189/10 Melki un Abdeli, Krājums, I-5667. lpp., 43. punkts).

               46

               Prasībām, kas izriet no pašas Savienības tiesību dabas, neatbilst ikviena valsts tiesiskās kārtības norma vai likumā noteikta, administratīvā vai tiesu prakse, kurai būtu tādas sekas, ka samazinātos Savienības tiesību efektivitāte, ja tiesai, kuras kompetencē ir piemērot šīs tiesības, tiktu liegtas pilnvaras šajā piemērošanas brīdī darīt visu nepieciešamo, lai netiktu piemērotas tādas valsts tiesību normas, kuras, iespējams, rada šķērsli Savienības tiesību normu pilnīgai efektivitātei (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Melki un Abdeli, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).

               47

               Turklāt saskaņā ar LESD 267. pantu valsts tiesa, kas izskata strīdu par Savienības tiesībām, kuru saturs vai piemērošanas joma tai nav skaidra, var vai attiecīgā gadījumā tai ir pienākums vērsties Tiesā ar jautājumiem par attiecīgās Savienības tiesību normas interpretāciju (šajā ziņā skat. 1982. gada 6. oktobra spriedumu lietā 283/81 Cilfit u.c., Recueil, 3415. lpp.).

               48

               No tā izriet, ka Savienības tiesībām ir pretrunā tāda tiesu prakse, ar kuru valsts tiesai uzliktais pienākums nepiemērot jebkuru tiesību normu, kas ir pretrunā kādai no Hartā garantētajām pamattiesībām, ir pakļauts nosacījumam, ka šī pretruna skaidri izriet no šīs Hartas teksta vai ar to saistītās judikatūras, ja šāda prakse liedz valsts tiesai pilnvaras pilnībā novērtēt, attiecīgajā gadījumā sadarbojoties ar Tiesu, minētās normas saderību ar šo pašu Hartu.

               49

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka:

                        —

                        Savienības tiesības neregulē attiecības starp ECPAK un dalībvalstu tiesību sistēmām, un tās arī nenosaka, kādi secinājumi ir jāizdara valsts tiesai kolīzijas gadījumā starp šajā konvencijā garantētajām tiesībām un valsts tiesību normu;

                        —

                        Savienības tiesībām ir pretrunā tāda tiesu prakse, ar kuru valsts tiesai uzliktais pienākums nepiemērot jebkuru tiesību normu, kas ir pretrunā kādai no Hartā garantētajām pamattiesībām, ir pakļauts nosacījumam, ka šī pretruna skaidri izriet no šīs Hartas teksta vai ar to saistītās judikatūras, ja šāda prakse liedz valsts tiesai pilnvaras pilnībā novērtēt, attiecīgajā gadījumā sadarbojoties ar Tiesu, minētās normas saderību ar šo pašu Hartu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               50

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pamatlietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                           1)

                           Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pantā ietvertajam ne bis in idem principam nav pretrunā tas, ka dalībvalsts par tiem pašiem faktiem saistībā ar deklarēšanas pienākumu pievienotās vērtības nodokļa jomā neizpildi secīgi paredz nodokļa uzrēķinu un kriminālsodu, ciktāl pirmais sods nav krimināltiesiska rakstura, kas ir jāpārbauda valsts tiesai;

                           2)

                           Savienības tiesības neregulē attiecības starp Romā 1950. gada 4. novembrī parakstīto Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju un dalībvalstu tiesību sistēmām, un tās arī nenosaka, kādi secinājumi ir jāizdara valsts tiesai kolīzijas gadījumā starp šajā konvencijā garantētajām tiesībām un valsts tiesību normu.

                           Savienības tiesībām ir pretrunā tāda tiesu prakse, ar kuru valsts tiesai uzliktais pienākums nepiemērot jebkuru tiesību normu, kas ir pretrunā kādai no Eiropas Savienības Pamattiesību hartā garantētajām pamattiesībām, ir pakļauts nosacījumam, ka šī pretruna skaidri izriet no šīs Hartas teksta vai ar to saistītās judikatūras, ja šāda prakse liedz valsts tiesai pilnvaras pilnībā novērtēt, attiecīgajā gadījumā sadarbojoties ar Eiropas Savienības Tiesu, minētās normas saderību ar šo pašu Hartu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – zviedru.


Tiesas spriedums 2003. gada 8.aprīlī. # Linde AG (C-53/01), Winward Industries Inc. (C-54/01) un Rado Uhren AG (C-55/01). # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija. # Tiesību aktu tuvināšana - Direktīva 89/104/EEK. # Apvienotās lietas C-53/01 līdz C-55/01.


Tiesas spriedums 1985. gada 17. septembrī. # Ford - Werke AG un Ford of Europe Inc. pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Apvienotās lietas 25 un 26/84.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 9. februārī.#Plumex pret Young Sports NV.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van Cassatie - Beļģija.#Tiesu iestāžu sadarbība - Regula (EK) Nr. 1348/2000 - 4. -11. pants un 14. pants - Tiesību aktu izsniegšana un paziņošana - Izsniegšana ar iestādes starpniecību - Izsniegšana pa pastu - Saikne starp nosūtīšanas un izsniegšanas veidiem - Prioritāte - Apelācijas iesniegšanas termiņš.#Lieta C-473/04.

text:
      Lieta C‑473/04
      Plumex
      pret
      Young Sports NV
      (Hof van Cassatie lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesu iestāžu sadarbība – Regula (EK) Nr. 1348/2000 – 4.–11. pants un 14. pants – Tiesas dokumentu izsniegšana – Izsniegšana ar iestādes starpniecību – Izsniegšana pa pastu – Saikne starp nosūtīšanas un izsniegšanas veidiem – Prioritāte – Apelācijas iesniegšanas termiņš
      Ģenerāladvokāta Antonio Ticano [Antonio Tizzano] secinājumi, sniegti 2005. gada 17. novembrī

      Tiesas spriedums (trešā palāta) 2006. gada 9. februārī
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Tiesas un ārpustiesas dokumentu izsniegšana – Regula Nr. 1348/2000
      (Padomes Regulas Nr. 1348/2000 4.–11. pants un 14. pants)
      Padomes Regula Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības
         dalībvalstīs ir interpretējama tādējādi, ka ar to nav iedibināta hierarhija starp 4.–11. pantā paredzēto nosūtīšanas un izsniegšanas
         līdzekli ar iestādes starpniecību un 14. pantā paredzēto izsniegšanas līdzekli ar pasta starpniecību, un tā rezultātā tiesas
         dokumentu var izsniegt, izmantojot vienu vai otru no šiem diviem līdzekļiem vai arī abus šos līdzekļus vienlaicīgi. Pirmkārt,
         ne Regulas apsvērumos, ne arī noteikumos nav minēts, ka kādam saskaņā ar šīs Regulas noteikumiem pielietotam nosūtīšanas vai
         izsniegšanas veidam šķietami piešķirta zemāka nozīme salīdzinājumā ar izsniegšanas veidu ar iestādes starpniecību. Otrkārt,
         ņemot vērā Regulas jēgu un mērķi, kas ir nodrošināt tiesas dokumentu efektīvu izsniegšanas un paziņošanas izpildi, ievērojot
         to adresātu leģitīmās intereses, un ievērojot, ka principā ar visiem Regulā paredzētajiem izsniegšanas līdzekļiem var nodrošināt
         šo interešu aizsardzību, tad būtu jābūt iespējamam izmantot vienu vai otru, vai vienlaicīgi divus vai vairākus šos izsniegšanas
         līdzekļus, kas, ņemot vērā attiecīgā gadījuma apstākļus, var izrādīties izdevīgāki vai piemērotāki.

      Tādējādi, vienlaicīgi pielietojot gan izsniegšanu ar iestādes starpniecību, gan izsniegšanu pa pastu, lai attiecībā uz [dokumenta]
         adresātu noteiktu procesuālā termiņa sākumu, kas saistīts ar izsniegšanas izpildi, ir jāatsaucas uz datumu, kad tika veikta
         pirmā likumīgi veiktā izsniegšana. Faktiski, lai nemazinātu Regulas noteikuma par izsniegšanas veidiem nozīmi, visas juridiskās
         sekas, kas saistītas ar jebkāda spēkā esoša izsniegšanas veida izpildi, ir jāņem vērā neatkarīgi no vēlāka kāda izsniegšanas
         veida iznākuma. Otrkārt, atbilstoši Regulas otrajam apsvērumam tās mērķis ir paātrināt tiesas dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai
         [dalībvalstīs] un tādējādi paātrināt tiesvedību. Tomēr, ja procesuālā termiņa aprēķināšanas dēļ tiek ņemts vērā pirmais no
         tiesas dokumenta izsniegšanas veidiem, tad šī dokumenta adresātam, uz ko šāds termiņš attiecas, ir jāceļ prasība tiesā iespējami
         īsā laikā, kā rezultātā kompetentā tiesa var pieņemt lēmumu visīsākajā termiņā.

      (sal. ar 20., 21., 28.–32. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2006. gada 9. februārī (*)

      Tiesu iestāžu sadarbība – Regula (EK) Nr. 1348/2000 – 4.–11. pants un 14. pants – Tiesas dokumentu izsniegšana – Izsniegšana ar iestādes starpniecību – Izsniegšana pa pastu – Saikne starp nosūtīšanas un izsniegšanas veidiem – Prioritāte – Apelācijas iesniegšanas termiņš
      Lieta C‑473/04,
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 68. un 234. pantam,
      ko Hof van Cassatie (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 22. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 9. novembrī, tiesvedībā

      Plumex
      pret
      Young Sports NV.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), A. La Pergola [A. La Pergola], S. fon Bārs [S. von Bahr] un E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā mutvārdu apsvērumus, ko sniedza:
      –       Austrijas valdības vārdā – K. Pesendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –       Somijas valdības vārdā – T. Pinne [T. Pynnä], pārstāve,

      –       Zviedrijas valdības vārdā – A. Falka [A. Falk], pārstāve,

      –       Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Ī. O’Nīla [E. O’Neill], pārstāve,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. M. Rušo‑Žoē [A.‑M. Rouchaud‑Joët] un R. Trousterss [R. Troosters], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 17. novembrī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas
         civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs (OV L 160, 37. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”)
         4.–11. un 14. panta interpretāciju.

      2       Šis lūgums ir iesniegts sabiedrības Plumex  iesniegtās apelācijas sūdzības ietvaros saistībā ar prasības pieteikuma noraidījumu hof van beroep te Gent  par novēlotas apelācijas iesniegšanu pret pirmās instances tiesas spriedumu, ar ko izlemta prāva starp šo sabiedrību un sabiedrību
         Young Sports NV.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Atbilstoši Regulas otrajam apsvērumam pareiza iekšējā tirgus darbība ir saistīta ar vajadzību uzlabot un paātrināt tiesas
         un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai dalībvalstīs.

      4       Regulas mērķis ir uzlabot tiesvedības efektivitāti un ātrumu, nosakot tiesas un ārpustiesas dokumentu tiešās nosūtīšanas principu.
      5       Atbilstoši tās 1. panta 1. punktam Regula ir piemērojama civillietās un komerclietās, ja tiesas vai ārpustiesas dokumenti
         ir jānosūta no vienas dalībvalsts uz otru izsniegšanai vai paziņošanai šajā valstī.

      6       Regulas II nodaļā ietverti noteikumi, ar ko paredz dažādus tiesas dokumentu nosūtīšanas un izsniegšanas vai paziņošanas veidus.
         Tajā ietvertas divas iedaļas.

      7       Šīs nodaļas 1. iedaļa, kurā ietverts 4.–11. pants, attiecas uz pirmo dokumentu nosūtīšanas un izsniegšanas veidu (turpmāk
         tekstā – “izsniegšana ar iestāžu starpniecību”), kura ietvaros izsniedzamais tiesas dokuments ir tieši un pēc iespējas drīzāk
         jānosūta iestādēm, ko izraudzījušas dalībvalstis, sauktas “sūtītājas iestādes” un “saņēmējas iestādes”. Tad saņēmēja iestāde
         pieprasa izsniegt šo tiesas dokumentu vai izsniedz to pati saskaņā ar saņēmējas dalībvalsts tiesību aktiem vai arī saskaņā
         ar īpašu formu, ko pieprasa sūtītāja iestāde, izņemot gadījumus, ja šis veids nav saderīgs ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem.

      8       Atbilstoši Regulas 7. pantam visi pasākumi, kas ir vajadzīgi dokumenta izsniegšanai, ir jāveic pēc iespējas ātri.
      9       Regulas II nodaļas 2. iedaļa paredz “citus tiesas dokumentu nosūtīšanas un izsniegšanas līdzekļus”, proti, nosūtīšanu konsulārā
         vai diplomātiskā ceļā (12. pants), izsniegšanu vai paziņošanu, ko veic diplomātiskie vai konsulārie pārstāvji (13. pants),
         izsniegšanu vai paziņošanu pa pastu (14. pants) un tiešo izsniegšanu (15. pants).

      10     Precīzāk, attiecībā uz izsniegšanu vai paziņošanu pa pastu 14. pants noteic:
      “1.      Katrai dalībvalstij ir tiesības veikt tiesas dokumentu izsniegšanu personām, kuras dzīvo citā dalībvalstī, tieši pa pastu.
      2.      Katra dalībvalsts saskaņā ar 23. panta 1. punktu var paredzēt nosacījumus, ar kādiem tā pieņem tiesas dokumentu izsniegšanu
         pa pastu.”

      11     No dalībvalstu paziņojumiem atbilstoši Regulas 23. pantam (OV 2001, C 151, 4. lpp.), ko groza tā pirmā aktualizēšana (OV 2001,
         C 202, 10. lpp.), izriet, ka Portugāles Republika ir pieņēmusi izsniegšanu un paziņošanu pa pastu, ja tas ir noticis ar ierakstītas
         vēstules palīdzību ar paziņojumu par saņemšanu un tiem [tiesas dokumentiem] ir pievienots tulkojums.

       Valsts tiesiskais regulējums
      12     No Beļģijas Tiesas kodeksa 1051. panta izriet, ka termiņš apelācijas iesniegšanai ir viens mēnesis no tiesas lēmuma izsniegšanas
         brīža.

      13     Saskaņā ar šo pašu noteikumu, to lasot kopā ar minētā kodeksa 55. pantu, ja pusēm, kam tiesas lēmums ir izsniegts, Beļģijā
         nav nedz domicila, nedz dzīvesvietas, nedz arī norādītās dzīvesvietas, tad termiņš ir pagarināms par 30 dienām, ja tās dzīvo
         kādā citā Eiropas valstī, izņemot [Beļģijas] kaimiņvalstis un Apvienoto Karalisti.

      14     Tā paša kodeksa 40. panta pirmā daļa paredz, ka tiem, kuriem Beļģijā nav zināms nedz domicils, nedz dzīvesvieta, nedz norādītā
         dzīvesvieta, tiesas dokumenta kopija ar tiesu izpildītāja starpniecību ir jānosūta atsevišķā ierakstītā vēstulē uz pastu,
         to domicilu vai dzīvesvietu ārvalstīs un izsniegšana ir uzskatāma par paveiktu šajā pantā paredzētajā formā, dokumentu nododot
         pasta dienestam, pretī saņemot paziņojumu par nosūtīšanu.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      15     Plumex, Portugāles sabiedrība ar juridisko adresi Portugālē, ir saņēmusi Beļģijas pirmās instances tiesas nolēmumu, kas taisīts
         lietā, šai sabiedrībai uzstājoties pret sabiedrību Young Sports NV. Šī izsniegšana vienlaikus norisinājās ar iestādes starpniecību un pa pastu.

      16     2001. gada 17. decembrī Plumex par šo spriedumu iesniedza apelāciju hof van beroep. Šī tiesa apelāciju noraidīja sakarā ar novēlotu tās iesniegšanu, uzskatot, ka Beļģijas kodeksa 1051. pantā paredzētais termiņš
         ir beidzies 2001. gada 15. decembrī, jo termiņš sākas no dienas, kad pirmo reizi atbilstoši ticis izsniegts tiesas dokuments,
         šajā gadījumā pa pastu.

      17     Plumex par šo noraidošo lēmumu iesniedza apelāciju Hof van Cassatie, uzsverot, ka noregulējums ir interpretējams tādējādi, ka izsniegšana ar iestādes starpniecību ir uzskatāma par galveno izsniegšanas
         veidu, kas ir svarīgāks nekā izsniegšana pa pastu. Tādējādi apelācijas iesniegšanai paredzētais termiņš būtu aprēķināms, sākot
         no šīs galvenās izsniegšanas, kas tika veikta pēc izsniegšanas pa pastu, jo pēdējai minētajai izsniegšanai ir pakārtota nozīme.

      18     Šādos apstākļos Hof van Cassatie nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai 4.–11. pantā minētā izsniegšana ir galvenais izsniegšanas veids un 14. pantā minētā tiešā izsniegšana pa pastu ir pakārtots
         izsniegšanas līdzeklis, ar to saprotot, ka pirmajam izsniegšanas līdzeklim salīdzinājumā ar otro ir primāra nozīme, ja šie
         abi līdzekļi ir izmantoti atbilstoši tiesību normām?

      2)      Pielietojot šos abus izsniegšanas līdzekļus, no vienas puses, saskaņā ar 4.–11. pantu un, no otras puses, atbilstoši 14. pantam
         pa pastu, vai apelācijas iesniegšanai paredzētais termiņš attiecībā uz [dokumenta] adresātu sākas no tās izsniegšanas brīža,
         kas veikta saskaņā ar 4.–11. pantu, nevis no izsniegšanas brīža saskaņā ar 14. pantu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      19     Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai pastāv hierarhiska saikne starp izsniegšanas ar iestādes starpniecību
         veidu un izsniegšanu pa pastu tādējādi, ka pirmajam veidam salīdzinājumā ar otro ir primāra nozīme, ja šie abi līdzekļi ir
         izmantoti likumīgi.

      20     Uzreiz jāatgādina, ka Regulas tekstā nekas nenorāda uz to, ka ar šo regulu tiek izveidota hierarhija starp šiem izsniegšanas
         veidiem. Ne tās apsvērumos, ne arī noteikumos nav minēts, ka kādam saskaņā ar šīs regulas noteikumiem pielietotam nosūtīšanas
         vai izsniegšanas veidam šķietami piešķirta mazāka nozīme salīdzinājumā ar izsniegšanas veidu ar iestādes starpniecību.

      21     Turklāt no Regulas jēgas un mērķa izriet, ka ar to paredzēts nodrošināt tiesas dokumentu efektīvu izsniegšanas un paziņošanas
         izpildi, ievērojot to adresātu leģitīmās intereses. Tomēr, ja principā ar visiem Regulā paredzētajiem izsniegšanas līdzekļiem
         var nodrošināt šo interešu aizsardzību, tad, ievērojot minēto mērķi, būtu jābūt iespējai izmantot vienu vai otru, vai vienlaicīgi
         divus vai vairākus šos izsniegšanas līdzekļus, kas, ņemot vērā attiecīgā gadījuma apstākļus, var izrādīties izdevīgāki vai
         piemērotāki.

      22     Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka ar Regulu nav izveidota hierarhija starp izsniegšanu ar iestādes
         starpniecību un izsniegšanu pa pastu un tā rezultātā tiesas dokumentu var izsniegt gan vienā, gan otrā veidā vai arī, pielietojot
         šos abus līdzekļus vienlaicīgi.

       Par otro jautājumu
      23     Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, uz kuras izsniegšanas datumu būtu jāatsaucas, lai attiecībā uz [dokumenta]
         adresātu varētu noteikt procesuālā termiņa sākuma brīdi, kas saistīts ar izsniegšanas izpildi, ja vienlaicīgi notikusi izsniegšana
         ar iestādes starpniecību un izsniegšana pa pastu.

      24     Tiesai iesniegtajos apsvērumos Austrijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija izsaka šaubas par Tiesas kompetenci atbildēt
         uz šo jautājumu, jo tas attiecas tikai uz valsts tiesību interpretāciju. Faktiski, ja dalībvalsts pieļauj tiesas nolēmumu
         izsniegt dažādos veidos, tad principā Beļģijas tiesībās termiņš apelācijas iesniegšanai sākas no pirmās spēkā esošās izsniegšanas
         brīža. Šis brīdis būtu nosakāms atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesībām un katrā ziņā atbilstoši [valsts] iekšējām tiesībām.

      25     Tomēr šajā sakarā ir jāatzīmē, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi valsts tiesas, kuras ir pieņēmušas lietu izskatīšanai
         un kurām ir jāuzņemas atbildība par atbilstoša juridiska lēmuma pieņemšanu, ir kompetentas novērtēt, ievērojot katras lietas
         īpatnības, tiklab prejudiciāla nolēmuma nepieciešamību savu spriedumu pieņemšanai, kā arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību.
         Līdz ar to, tā kā uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums (skat. it īpaši
         2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 38. punkts, un 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑18/01 Korhonen u.c., Recueil, I‑5321. lpp., 19. punkts).

      26     Tomēr otrais jautājums skar saikni starp dažādiem Regulā paredzētiem izsniegšanas līdzekļiem un attiecas uz Kopienu tiesību
         interpretāciju.

      27     Tādējādi Tiesai ir jālemj par šo lietu.
      28     Būtībā vispirms no atbildes uz pirmo jautājumu izriet, ka starp izsniegšanu ar iestādes starpniecību un izsniegšanu pa pastu
         nepastāv hierarhija.

      29     Turklāt ir jāatgādina, ka, lai nemazinātu Regulas noteikuma par izsniegšanas veidiem nozīmi, visas juridiskās sekas, kas saistītas
         ar jebkāda spēkā esoša izsniegšanas veida izpildi, ir jāņem vērā neatkarīgi no vēlāka kāda izsniegšanas veida iznākuma.

      30     Visbeidzot ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas otrajam apsvērumam tās mērķis ir paātrināt tiesas dokumentu nosūtīšanu izsniegšanai
         [dalībvalstīs] un tādējādi paātrināt tiesvedību. Tomēr, ja procesuālā termiņa aprēķināšanas dēļ tiek ņemts vērā pirmais no
         tiesas dokumenta izsniegšanas veidiem, tad šī dokumenta adresātam, uz ko šāds termiņš attiecas, ir jāceļ prasība tiesā iespējami
         īsā laikā, kā rezultātā kompetentā tiesa var pieņemt lēmumu visīsākajā termiņā.

      31     No visa šo apsvērumu kopuma izriet, ka, pielietojot vairākus saskaņā ar Regulu īstenotus izsniegšanas veidus, ir jāņem vērā,
         kurš no tiem ir pielietots pirmais. Nekas šajā regulā neliedz šādu pieeju piemērot attiecībā uz saikni starp izsniegšanu ar
         iestādes starpniecību un izsniegšanu pa pastu. Tāpat, vienlaicīgi pielietojot šos divus izsniegšanas līdzekļus, lai attiecībā
         uz [dokumenta] adresātu noteiktu procesuālā termiņa, kas saistīts ar izsniegšanas izpildi, sākumu, ir jāatsaucas uz izsniegšanas
         pa pastu datumu, jo tā tika pielietota kā pirmā.

      32     Šis secinājums nekādā mērā neskar tiesas dokumenta adresāta intereses tiktāl, ciktāl ar pirmo spēkā esošo izsniegšanu tam
         tiek darīts zināms šī dokumenta saturs un tiek piešķirts pietiekams laika posms prasības celšanai tiesā. Tomēr apstāklis,
         ka šo pašu tiesas dokumentu izsniedz vēlāk, pielietojot citu izsniegšanas līdzekli, neko nemaina attiecībā uz to, ka šīs prasības
         jau tikušas ievērotas sākotnējās izsniegšanas ietvaros.

      33     Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka, vienlaicīgi pielietojot gan izsniegšanu ar iestādes starpniecību, gan izsniegšanu
         pa pastu, lai attiecībā uz [dokumenta] adresātu noteiktu procesuālā termiņa, kas saistīts ar izsniegšanas izpildi, sākumu,
         ir jāatsaucas uz datumu, kad veikta pirmā likumīgā izsniegšana.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      34     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
         minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 2000. gada 29. maija Regula (EK) Nr. 1348/2000 par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu
            Eiropas Savienības dalībvalstīs ir interpretējama tādējādi, ka ar to nav iedibināta hierarhija starp 4.–11. pantā paredzēto
            nosūtīšanas un izsniegšanas līdzekli un 14. pantā paredzēto izsniegšanas līdzekli un tā rezultātā tiesas dokumentu var izsniegt,
            izmantojot vienu vai otru no šiem diviem līdzekļiem vai arī abus šos līdzekļus vienlaicīgi;
      2)      Regula Nr. 1348/2000 ir interpretējama tādējādi, ka, vienlaicīgi pielietojot 4.–11. pantā un 14. pantā paredzēto nosūtīšanas
            un izsniegšanas līdzekli, lai attiecībā uz [dokumenta] adresātu noteiktu procesuālā termiņa, kas saistīts ar izsniegšanas
            izpildi, sākumu, ir jāatsaucas uz datumu, kad veikta pirmā likumīgā izsniegšana.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 2002. gada 20.martā. # DaimlerChrysler AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Vārds TRUCKCARD - Absolūts atteikuma pamatojums - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts. # Lieta T-358/00.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta paplašinātā sastāvā) 1998. gada 30.aprīlī. # Cityflyer Express Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Prasība atcelt tiesību aktu - Valsts atbalsts - Pamatojums. # Lieta T-16/96.


Tiesas spriedums 1977. gada 31. martā. # Carlo Fossi pret Bundesknappschaft. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundessozialgericht - Vācija. # Lieta 79-76.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 28. jūlijs.#Milena Tomášová pret Slovenská republika - Ministerstvo spravodlivosti SR un Pohotovosť s.r.o.#Okresný súd Prešov lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Kredīta līgums, kurā ir ietverts negodīgs noteikums – Šķīrējtiesas nolēmuma, kas pasludināts, piemērojot šo noteikumu, piespiedu izpilde – Dalībvalsts atbildība par privātpersonām nodarītajiem zaudējumiem valsts tiesai piedēvējamu Savienības tiesību pārkāpumu dēļ – Rašanās nosacījumi – Pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums.#Lieta C-168/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2016. gada 28. jūlijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Patērētāju aizsardzība — Direktīva 93/13/EEK — Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos — Kredīta līgums, kurā ir ietverts negodīgs noteikums — Šķīrējtiesas nolēmuma, kas pasludināts, piemērojot šo noteikumu, piespiedu izpilde — Dalībvalsts atbildība par privātpersonām nodarītajiem zaudējumiem valsts tiesai piedēvējamu Savienības tiesību pārkāpumu dēļ — Rašanās nosacījumi — Pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums”
      Lieta C‑168/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Okresný súd Prešov (Prešovas rajona tiesa, Slovākija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 12. martā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 14. aprīlī, tiesvedībā

            Milena Tomášová

      pret

            Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR ,

            Pohotovosť s. r. o. ,

      piedaloties

            Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS .

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], S. Rodins [S. Rodin] un J. Regans [E. Regan],
      ģenerāladvokāts N. Vāls [N. Wahl],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza

               —

               Slovākijas valdības vārdā – B. Ricziová, pārstāve,

               —

               Čehijas Republikas valdības vārdā – M. Smolek un J. Vláčil, kā arī S. Šindelková, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – A. Tokár, D. Roussanov un M. Konstantinidis, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 14. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par nosacījumiem, saskaņā ar kuriem iestājas dalībvalsts atbildība par privātpersonām nodarītajiem zaudējumiem valsts tiesai piedēvējamu Savienības tiesību pārkāpumu dēļ.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp M. Tomášová un Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR (Slovākijas Republika – Slovākijas Republikas Tieslietu ministrija; turpmāk tekstā – “Slovākijas Republika”) un Pohotovosť s. r. o. par šķīrējtiesas nolēmuma, ar kuru M. Tomášová tika piespriests samaksāt naudas summas saistībā ar patēriņa kredīta līgumu, izpildi.

         Tiesiskais regulējums

               3

               Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 3. pantā ir noteikts:
               “1.   Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības [labticības prasībai], tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.
               2.   Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot to saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.
               Tas, ka par zināmu noteikumu aspektiem vai par kādu īpašu noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, neizslēdz šī panta piemērošanu pārējam līgumam, ja vispārējais līguma novērtējums norāda, ka tas tomēr ir iepriekš noformulēts standartlīgums.
               Ja pārdevējs vai piegādātājs norāda, ka par kādu standarta noteikumu notikusi atsevišķa apspriešanās, pierādījuma pienākums šai sakarā ir viņam.
               3.   Pielikumā atrodas indikatīvs un nepilnīgs tādu noteikumu saraksts, ko var uzskatīt par negodīgiem.”

               4

               Šīs direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               5

                  M. Tomášová ir pensionāre, kuras vienīgie ienākumi ir pensija EUR 347 apmērā. 2007. gadā viņa noslēdza patēriņa kredīta līgumu ar Pohotovosť, pēc tam viņai tika piešķirts aizdevums EUR 232 apmērā.

               6

               Šis līgums bija standartlīgums, kurā bija ietverta šķīrējtiesas klauzula, kurā šķīrējtiesai, kas atrodas vairāk nekā 400 kilometru attālumā no M. Tomášová dzīvesvietas, tika piešķirta ekskluzīva kompetence izskatīt ar šo līgumu saistītos strīdus. Turklāt saskaņā ar minēto līgumu nokavējuma procenti tika noteikti 91,25 % gadā. Tāpat šajā pašā līgumā nebija norādīta faktiskā piemērojamā vispārējā gada procentu likme.

               7

                  M. Tomášová, nokavējusi aizdevuma atmaksāšanu un nevarēdama samaksāt nokavējuma procentus, vienojās ar Pohotovosť par citu aizdevumu EUR 232,36 apmērā.

               8

               Ar Stálý rozhodcovský súd (Pastāvīgā šķīrējtiesa, Slovākija) 2008. gada 9. aprīļa un 15. maija nolēmumiem M. Tomášová tika piespriests samaksāt Pohotovosť vairākas summas saistībā ar attiecīgo aizdevumu neatmaksāšanu un nokavējuma procentu un tiesāšanās izdevumu samaksāšanu.

               9

               Vēlāk, kad šie nolēmumi bija ieguvuši res judicata spēku un kļuvuši izpildāmi, Pohotovosť 2008. gada 13. un 27. oktobrī iesniedza lūgumus par izpildi Okresný súd Prešov (Prešovas rajona tiesa, Slovākija), kura tos apmierināja ar 2008. gada 15. un 16. decembra nolēmumiem.

               10

               Atbilstoši iesniedzējtiesas nolēmumam šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas brīdī attiecīgās izpildes procedūras vēl nebija pabeigtas.

               11

               2010. gada 9. jūlijāM. Tomášová cēla prasību pret Slovākijas Republiku, lūdzot atlīdzināt summu EUR 2000 apmērā par zaudējumiem, kas, viņasprāt, izriet no Okresný súd Prešov (Prešovas rajona tiesa) pieļauta Savienības tiesību pārkāpuma, pamatojoties uz to, ka minētajās procedūrās šī tiesa ir apmierinājusi lūgumus par izpildi, kas balstīti negodīgā noteikumā par šķīrējtiesu, un ka šo procedūru priekšmets bija parādu piedziņa, piemērojot negodīgu noteikumu.

               12

               Ar 2010. gada 22. oktobra spriedumu Okresný súd Prešov (Prešovas rajona tiesa) noraidīja M. Tomášová prasību kā nepamatotu, pamatojoties uz to, ka pēdējā minētā nebija izmantojusi visus viņas rīcībā esošos tiesību aizsardzības līdzekļus, ka attiecīgās izpildes procedūras vēl nebija galīgi pabeigtas un ka tādējādi vēl nevarēja rasties zaudējumi, tādējādi šī prasība esot iesniegta priekšlaicīgi.

               13

                  M. Tomášová iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu.

               14

               Ar 2012. gada 31. janvāra nolēmumu Krajský súd v Prešove (Prešovas apgabaltiesa, Slovākija) atcēla minēto spriedumu un nosūtīja lietu atpakaļ Okresný súd Prešov (Prešovas rajona tiesa).

               15

               Šajos apstākļos Okresný súd Prešov (Prešovas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai pretrunā Eiropas Savienības Tiesas judikatūrai veikta no negodīga noteikuma izrietošas summas piedziņa uz šķīrējtiesas nolēmuma balstītā izpildes procedūrā ir uzskatāma par būtisku Savienības tiesību pārkāpumu?

                        2)

                        Vai dalībvalsts atbildība par [Savienības] tiesību pārkāpumu var iestāties, pirms lietas dalībnieks ir izmantojis visus tiesību aizsardzības līdzekļus, kas atbilstoši dalībvalsts tiesību sistēmai tam ir pieejami nolēmuma izpildes procedūras ietvaros; vai, ņemot vērā lietas faktiskos apstākļus, šī dalībvalsts atbildība šādā gadījumā var iestāties, pat pirms nolēmuma izpildes procedūras noslēguma un pirms prasītāja ir izmantojusi iespēju lūgt atgūt nepamatotu maksājumu?

                        3)

                        Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai prasītājas aprakstītā iestādes rīcība ir pietiekami būtisks [Savienības] tiesību pārkāpums, ņemot vērā konkrētās lietas faktiskos apstākļus, it īpaši prasītājas absolūto bezdarbību un to, ka tā nav izmantojusi visus tiesību aizsardzības līdzekļus, kas tai ir pieejami atbilstoši dalībvalsts tiesībām?

                        4)

                        Ja šajā gadījumā pastāv pietiekami būtisks [Savienības] tiesību pārkāpums, vai prasītājas norādītā summa ir atzīstama par zaudējumiem, par kuriem ir atbildīga dalībvalsts, vai arī šādus zaudējumus var pielīdzināt piedzītajai prasījuma summai, kas ir uzskatāma par nepamatotu iedzīvošanos?

                        5)

                        Vai prasībai par nepamatotu maksājumu atgūšanu kā tiesību aizsardzības līdzeklim ir prioritāte pār prasību par zaudējumu atlīdzināšanu?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo, otro un trešo jautājumu

               16

               Savos pirmajos trīs jautājumos, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai un kādos apstākļos Savienības tiesību pārkāpums, kas izriet no tiesas nolēmuma, kurš izdots piespiedu izpildes procedūras ietvaros, balstoties uz šķīrējtiesas nolēmumu, ar ko tiek apmierināta parāda piedziņas prasība, piemērojot līguma noteikumu, kurš esot jāuzskata par negodīgu, ir “pietiekami būtisks” Savienības tiesību pārkāpums, lai iestātos attiecīgās dalībvalsts ārpuslīgumiska atbildība.

               17

               Šajā kontekstā minētā tiesa jautā, vai šajā ziņā ir ietekme apstāklim, ka šī izpildes procedūra nav pabeigta, ka persona, pret kuru tā ir vērsta, ir pieļāvusi absolūtu bezdarbību un nav izmantojusi visus tiesību aizsardzības līdzekļus, tādus kā prasību atgūt nepamatotu maksājumu, kas ir tās rīcībā attiecīgajā tiesību sistēmā.

               18

               Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts atbildības par privātpersonām radītajiem zaudējumiem, pieļaujot Savienības tiesību pārkāpumu, kurā tā ir vainojama, princips ir raksturīgs Līgumu, uz kuriem Savienība ir balstīta, sistēmai (skat. spriedumus, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c., C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 35. punkts; 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame, C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 31. punkts, kā arī 2013. gada 14. marts, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, 40. punkts).

               19

               Šis princips ir piemērojams visos gadījumos, kad dalībvalsts ir pārkāpusi Savienības tiesības, neatkarīgi no tā, kura valsts iestāde ir pieļāvusi šo pārkāpumu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame, C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 32. punkts; 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 31. punkts; 2006. gada 13. jūnijs, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, 30. punkts, kā arī 2010. gada 25. novembris, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, 46. punkts).

               20

               Minētais princips, ievērojot zināmus nosacījumus, ir piemērojams arī tad, ja aplūkotais pārkāpums izriet no tādas valsts tiesas nolēmuma, kura lietu izskata pēdējā instancē. Ņemot vērā tiesu varas būtisko lomu privātpersonu tiesību, kas izriet no Savienības tiesību normām, aizsardzībā un apstākli, ka tiesa, kura izlemj lietu pēdējā instancē, pēc definīcijas ir pēdējās instances tiesa, kurā privātpersonas var atsaukties uz tiesībām, kuras tām piešķirtas Savienības tiesībās, Tiesa ir secinājusi, ka šo tiesību pilnīga efektivitāte tiktu mazināta un šo tiesību aizsardzība – mazināta, ja tiktu izslēgts, ka privātpersonas ar zināmiem nosacījumiem var saņemt atlīdzību par kaitējumu, kas ir radies Savienības tiesību pārkāpuma dēļ un ir attiecināms uz valsts pēdējās instances tiesas nolēmumu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 32.–36. un 59. punkts; 2006. gada 13. jūnijs, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, 31. punkts, kā arī 2015. gada 9. septembris, Ferreira da Silva e Brito u.c., C‑160/14, EU:C:2015:565, 47. punkts).

               21

               Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai tā tas ir pamatlietā aplūkoto 2008. gada 15. un 16. decembra nolēmumu gadījumā.

               22

               To ņemot vērā, jāatgādina, ka, runājot par nosacījumiem, lai rastos valsts atbildība par privātpersonām radītajiem zaudējumiem, pieļaujot Savienības tiesību pārkāpumu, kurā tā ir vainojama, Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka privātpersonām, kurām ir nodarīts kaitējums, ir tiesības uz atlīdzību, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, ja pārkāptā Savienības tiesību noteikuma mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, ja šī noteikuma pārkāpums ir pietiekami būtisks un ja ir tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un privātpersonām nodarīto kaitējumu (it īpaši skat. spriedumus, 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame, C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 51. punkts; 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 51. punkts, kā arī 2013. gada 14. marts, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, 41. punkts).

               23

               Dalībvalsts atbildību par kaitējumu, kas nodarīts ar valsts pēdējās instances tiesas nolēmumu, ar kuru pārkāpta Savienības tiesību norma, reglamentē tādi paši nosacījumi (skat. spriedumu, 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 52. punkts).

               24

               Konkrētāk runājot par otro no šī sprieduma 22. punktā norādītajiem nosacījumiem, šī atbildība iestātos tikai izņēmuma gadījumos, kad valsts tiesa, kas izskata lietu pēdējā instancē, acīmredzami ir pārkāpusi piemērojamās tiesības (skat. spriedumus, 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 53. punkts, kā arī 2006. gada 13. jūnijs, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, 32. un 42. punkts).

               25

               Lai noteiktu, vai Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir jāņem vērā visi faktori, kas raksturo valsts tiesā izskatāmo situāciju. Tādējādi saskaņā ar Tiesas judikatūru daži no apstākļiem, kurus var ņemt vērā šajā ziņā, ir pārkāptās normas skaidrība un precizitāte, rīcības brīvības, kuru pārkāptā norma paredz valsts iestādēm, apmērs, tas, vai nodarītā pārkāpuma vai kaitējuma pamatā ir nodoms vai nolaidība, vai iespējamā kļūda tiesību aktā ir attaisnojama vai neattaisnojama, apstāklis, ka Savienības iestādes rīcība varēja veicināt Savienības tiesībām pretēju pasākumu vai valsts prakses veikšanā vai saglabāšanā, kā arī tas, ka attiecīgā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu uzsākt prejudiciālā nolēmuma procedūru saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame, C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 56. punkts; 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 54. un 55. punkts, kā arī 2006. gada 12. decembris, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 213. punkts).

               26

               Katrā ziņā Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ja tas ir izdarīts, acīmredzami neievērojot Tiesas judikatūru attiecīgajā jomā (skat. spriedumus, 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 56. punkts; 2006. gada 12. decembris, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 214. punkts, un 2010. gada 25. novembris, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, 52. punkts).

               27

               Attiecībā uz strīdu pamatlietā, pat ja tiktu uzskatīts, ka ar saviem 2008. gada 15. un 16. decembra nolēmumiem Okresný súd Prešov (Prešovas rajona tiesa) ir izskatījusi lietu pēdējā instancē, vēl būtu nepieciešams, lai ar šiem nolēmumiem šī tiesa būtu pieļāvusi pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu, acīmredzami neievērojot Direktīvas 93/13 noteikumus vai ar to saistīto Tiesas judikatūru.

               28

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru ar Direktīvu 93/13 iedibinātā patērētāju aizsardzības sistēma nosaka, ka ir jāatzīst tiesības valsts tiesai pēc savas ierosmes izvērtēt noteikuma negodīgumu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2000. gada 27. jūnijs, Océano Grupo Editorial un Salvat Editores, C‑240/98 līdz C‑244/98, EU:C:2000:346, 26., 28. un 29. punkts; 2002. gada 21. novembris, Cofidis, C‑473/00, EU:C:2002:705, 32. un 33. punkts, kā arī 2006. gada 26. oktobris, Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, 27. un 28. punkts).

               29

               Protams, sava 2006. gada 26. oktobra sprieduma Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675) 38. punktā Tiesa atzina, ka principā sabiedrības interešu raksturs un nozīmīgums, uz kuru balstās aizsardzība, ko Direktīva 93/13 nodrošina patērētājiem, pat varētu pamatot to, ka valsts tiesai pēc savas iniciatīvas ir jāizvērtē negodīga līguma noteikuma raksturs un, to veicot, ir jāizlīdzina starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju pastāvošā nelīdzsvarotība. Tomēr šajā spriedumā Tiesa no šī apsvēruma nav izdarījusi nekādus secinājumus, jo tai tika uzdots jautājums, vai patērētājs pirmo reizi uz šķīrējtiesas līguma spēkā neesamību var atsaukties valsts tiesā, kurā ir celta prasība par šķīrējtiesas nolēmuma atcelšanu.

               30

               Tikai savā 2009. gada 4. jūnija spriedumā Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, 32. punkts) Tiesa skaidri norādīja, ka uzdevums, kas valsts tiesai dots saskaņā ar Savienības tiesībām, nenozīmē vien pilnvaras lemt par minētās direktīvas piemērošanas jomā ietilpstošā līguma noteikuma iespējamo negodīgumu, bet arī pienākumu šo jautājumu vērtēt pēc savas ierosmes, ja tās rīcībā ir vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums.

               31

               Tādējādi kopš šī sprieduma Tiesa ir atkārtoti atgādinājusi šo valsts tiesai noteikto pienākumu (it īpaši skat. spriedumus, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 42. un 43. punkts; 2013. gada 21. februāris, Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, 22. punkts, kā arī 2015. gada 1. oktobris, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, 41. punkts).

               32

               Konkrētāk, Tiesa nosprieda, ka, ciktāl valsts tiesas, kas izskata pieteikumu par galīgā šķīrējtiesas nolēmuma piespiedu izpildi, rīcībā ir nepieciešamie juridiskie un faktiskie apstākļi, tai pēc savas ierosmes ir jāizvērtē līguma noteikumu, kas veido šajā spriedumā atzīto parādu, negodīgums, ņemot vērā Direktīvas 93/13 noteikumus, ja saskaņā ar iekšējām procesuālajām normām tai, veicot līdzīgu izpildes procedūru, pēc savas ierosmes ir jāizvērtē pretruna starp šādiem noteikumiem un valsts tiesību imperatīvajām normām (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, 53. punkts; rīkojums, 2010. gada 16. novembris, Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, 51., 53. un 54. punkts, kā arī spriedums, 2014. gada 27. februāris, Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, 42. punkts).

               33

               Turklāt nevar uzskatīt, ka valsts tiesa, kura pirms 2009. gada 4. jūnija sprieduma Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350) ir atturējusies pēc savas ierosmes izvērtēt līguma noteikuma, kas ietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā, negodīgumu, lai gan tās rīcībā bija šim nolūkam nepieciešamie juridiskie un faktiskie apstākļi, acīmredzami nav ievērojusi Tiesas judikatūru šajā jomā un tādējādi ir pieļāvusi pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu.

               34

               Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotie 2008. gada 15. un 16. decembra nolēmumi ir pasludināti pirms šī sprieduma.

               35

               Tādējādi nešķiet nepieciešams izvērtēt, vai apstāklis, ka pamatlietā aplūkotais izpildu process nav izbeigts, ka persona, uz kuru tas attiecas, ir pieļāvusi absolūtu bezdarbību vai arī ka tā nav izmantojusi visus tiesību aizsardzības līdzekļus, piemēram, prasību atgūt nepamatotu maksājumu, kas ir tās rīcībā attiecīgajā tiesību sistēmā, ietekmē attiecīgās dalībvalsts atbildības rašanos par privātpersonām nodarītu kaitējumu Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, kas ir nodarīts ar tādiem tiesas nolēmumiem, kādi ir pamatlietā aplūkotie 2008. gada 15. un 16. decembra nolēmums.

               36

               Šādos apstākļos uz pirmo, otro un trešo jautājumu ir jāatbild šādi:

                        —

                        dalībvalsts atbildība par privātpersonām nodarītu kaitējumu Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, kas radīts ar valsts tiesas nolēmumu, var rasties tikai tad, ja šo nolēmumu pieņem šīs dalībvalsts tiesa, kura izskata lietu pēdējā instancē, kas attiecībā uz pamatlietas strīdu ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Ja tas tā ir, tad šīs valsts tiesas, kas izskata lietu pēdējā instancē, nolēmums var tikt uzskatīts par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu, kas rada minēto atbildību, tikai tad, ja ar minēto nolēmumu minētā tiesa acīmredzami nav ievērojusi piemērojamās tiesības vai ja šis pārkāpums ir pieļauts, lai gan ir Tiesas iedibināta judikatūra šajā jomā;

                        —

                        nevar uzskatīt, ka valsts tiesa, kura pirms 2009. gada 4. jūnija sprieduma Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350) šķīrējtiesas sprieduma, ar ko tiek apmierināta parāda piedziņas prasība, piemērojot līguma noteikumu, kas ir jāuzskata par negodīgu Direktīvas 93/13 izpratnē, piespiedu izpildes procesā ir atturējusies pēc savas ierosmes izvērtēt šī noteikuma negodīgumu, lai gan tās rīcībā bija šim nolūkam nepieciešamie juridiskie un faktiskie apstākļi, acīmredzami nav ievērojusi Tiesas judikatūru šajā jomā un tādējādi ir pieļāvusi pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu.

         Par ceturto un piekto jautājumu

               37

               Uzdodot ceturto un piekto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai kaitējuma, kuru izraisījis iespējamais pamatlietā aplūkotais Savienības tiesību pārkāpums, apmērs atbilst M. Tomášová pieprasītajam kompensācijas apmēram, vai to var pielīdzināt faktiski atgūtajam parādam, kas uzskatāma par personas, kura guvusi labumu no šķīrējtiesas nolēmuma, nepamatotu iedzīvošanos, un vai prasība nolūkā saņemt šī kaitējuma atlīdzināšanu ir pakārtota prasības atmaksāt nepamatoti samaksāto summu īstenošanai.

               38

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja nosacījumi, kas attiecas uz valsts atbildības iestāšanos, ir izpildīti, kas ir jānoskaidro valsts tiesām, valsts tiesību ietvaros valstij ir pienākums novērst sekas, kas ir radušās sakarā ar kaitējuma nodarīšanu, ar noteikumu, ka valsts tiesību aktos ietvertie nosacījumi par zaudējumu atlīdzību nav mazāk labvēlīgi par noteikumiem, kuri attiecas uz līdzīgām prasībām dalībvalstī (līdzvērtības princips), un to piemērošana praksē nav tāda, kas zaudējumu atlīdzību padara neiespējamu vai ļoti apgrūtinātu (efektivitātes princips) (skat. spriedumus, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c., C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428, 42. punkts; 2003. gada 30. septembris, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 58. punkts; 2009. gada 24. marts, Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, 31. punkts; 2010. gada 25. novembris, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, 62. punkts, kā arī 2015. gada 9. septembris, Ferreira da Silva e Brito u.c., C‑160/14, EU:C:2015:565, 50. punkts).

               39

               No tā izriet, ka normas par kaitējuma, kas radies Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, novērtēšanu ir noteiktas katras dalībvalsts tiesībās, ņemot vērā to, ka valstu tiesiskajos regulējumos par kaitējuma atlīdzināšanu, kuros noteikti šie noteikumi, ir jāievēro līdzvērtības un efektivitātes principi.

               40

               Tas pats attiecas uz saikni starp prasību nolūkā iegūt šādu zaudējumu atlīdzināšanu un citiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas, iespējams, ir paredzēti attiecīgās dalībvalsts tiesību sistēmā, piemēram, prasība par nepamatotu maksājumu atgūšanu.

               41

               Šādos apstākļos uz ceturto un piekto jautājumu ir jāatbild, ka noteikumus par zaudējumu, ko izraisījis Savienības tiesību pārkāpums, atlīdzināšanu, piemēram, attiecībā uz šādu zaudējumu novērtēšanu vai saikni starp prasību nolūkā iegūt šādu atlīdzināšanu un citiem, iespējams, pieejamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, nosaka katras dalībvalsts valsts tiesībās, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               42

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           dalībvalsts atbildība par privātpersonām nodarītu kaitējumu Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, kas radīts ar valsts tiesas nolēmumu, var rasties tikai tad, ja šo nolēmumu pieņem šīs dalībvalsts tiesa, kura izskata lietu pēdējā instancē, kas attiecībā uz pamatlietas strīdu ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Ja tas tā ir, tad šīs valsts tiesas, kas izskata lietu pēdējā instancē, nolēmums var tikt uzskatīts par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu, kas rada minēto atbildību, tikai tad, ja ar minēto nolēmumu minētā tiesa acīmredzami nav ievērojusi piemērojamās tiesības vai ja šis pārkāpums ir pieļauts, lai gan ir Tiesas iedibināta judikatūra šajā jomā.

                           Nevar uzskatīt, ka valsts tiesa, kura pirms 2009. gada 4. jūnija sprieduma Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350) šķīrējtiesas sprieduma, ar ko tiek apmierināta parāda piedziņas prasība, piemērojot līguma noteikumu, kas ir jāuzskata par negodīgu Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos izpratnē, piespiedu izpildes procesā ir atturējusies pēc savas ierosmes izvērtēt šī noteikuma negodīgumu, lai gan tās rīcībā bija šim nolūkam nepieciešamie juridiskie un faktiskie apstākļi, acīmredzami nav ievērojusi Tiesas judikatūru šajā jomā un tādējādi ir pieļāvusi pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu;

                           2)

                           noteikumus par zaudējumu, ko izraisījis Savienības tiesību pārkāpums, atlīdzināšanu, piemēram, attiecībā uz šādu zaudējumu novērtēšanu vai saikni starp prasību nolūkā iegūt šādu atlīdzināšanu un citiem, iespējams, pieejamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, nosaka katras dalībvalsts valsts tiesībās, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – slovāku.


title: Vispārējās tiesas spriedums (ceturtā palāta), 2015. gada 15. jūlijs.#Akzo Nobel NV un Akcros Chemicals Ltd pret Eiropas Komisiju.#Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Siltuma stabilizatoru Eiropas tirgi – Lēmums, ar kuru konstatēti divi EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumi – Kopīga meitasuzņēmuma izdarīts pārkāpums – Naudas sodi – Meitasuzņēmuma un mātesuzņēmumu solidārā atbildība – 10 gadu noilgums attiecībā uz vienu no mātesuzņēmumiem – Atkārtoti pieņemts lēmums – Naudas soda apmēra samazināšana attiecībā uz vienu no mātesuzņēmumiem – Pienākuma noteikšana meitasuzņēmumam un citam mātesuzņēmumam samaksāt samazinātu apmēru – Tiesības uz aizstāvību.#Lieta T-485/11.

text:
               Puses
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T‑485/11
            Akzo Nobel NV , Amsterdama (Nīderlande),
            Akcros Chemicals Ltd , Vorikšīra [ Warwickshire ] (Apvienotā Karaliste),
            ko pārstāv C. Swaak  un R. Wesseling , advokāti,
            prasītājas,
            pret
            Eiropas Komisiju , ko sākotnēji pārstāvēja F. Ronkes Agerbeek  un J. Bourke , vēlāk – F. Ronkes Agerbeek  un P. Van Nuffel , pārstāvji, kuriem palīdz J. Holmes , barrister ,
            atbildētāja,
            par prasību atcelt Komisijas 2011. gada 30. jūnija lēmumu, ar kuru ir grozīts Komisijas 2009. gada 11. novembra Lēmums C(2009) 8682, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38589 – Termiskie stabilizatori), ciktāl tas ir adresēts Akzo Nobel un Akcros Chemicals , vai pakārtoti – samazināt uzlikto naudas sodu apmēru.
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Preks [ M. Prek ], tiesneši I. Labucka (referente) un V. Kreišics [ V. Kreuschitz ],
            sekretāre S. Spiropula [ S. Spyropoulos ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 23. septembra tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums (1)
            Tiesvedības priekšvēsture
            1. Šī lieta attiecas uz Komisijas 2011. gada 30. jūnija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru ir grozīts Komisijas 2009. gada 11. novembra Lēmums C(2009) 8682, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38589 – Termiskie stabilizatori) (turpmāk tekstā – “pirmais lēmums”), ciktāl tas ir adresēts Akzo Nobel NV  un Akcros Chemicals Ltd .
            [..]
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            35. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 12. septembrī, prasītājas cēla prasību par apstrīdēto lēmumu.
            [..]
            56. Šajā lietā prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – galvenokārt atcelt apstrīdēto lēmumu;
            – pakārtoti samazināt tām uzlikto naudas sodu apmēru;
            – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            57. Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – prasību noraidīt;
            – piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Juridiskais pamatojums
            58. Prasības pamatojumam prasītājas norāda trīs pamatus.
            59. Trešā prasības pamata kontekstā prasītājas apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību, jo Komisija pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas prasītajām neesot nosūtījusi jaunu paziņojumu par iebildumiem, lai gan tai tas bija jādara.
            [..]
            66. Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka tiesības tikt uzklausītam, kas ir būtiska tiesību uz aizstāvību sastāvdaļa, ir Eiropas Savienības tiesību vispārējs princips, kurš ir jāievēro visos pat administratīva rakstura procesos, it īpaši, ja to rezultātā var tikt noteiktas sankcijas, tostarp naudas sodi, un ka šis princips tostarp prasa, lai ieinteresētais uzņēmums būtu varējis administratīvā procesa laikā pienācīgi darīt zināmu savu nostāju (šajā ziņā skat. spriedumus, 1979. gada 13. februāris, Hoffmann-La Roche /Komisija, 85/76, Krājums, EU:C:1979:36, 9. punkts; 1983. gada 7. jūnijs, Musique Diffusion française u.c./Komisija, no 100/80 līdz 103/80, EU:C:1983:158, un 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, Krājums, EU:C:2004:6, 64.–66. punkts).
            67. Šis princips ir atspoguļots Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punktā, jo tajā ir paredzēts, ka lietas dalībniekiem jānosūta paziņojums par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa posmā, lai ļautu ieinteresētajām personām faktiski noskaidrot, kādu rīcību Komisija tām pārmet un kādi pierādījumi ir tās rīcībā (šajā ziņā skat. spriedumus, 2002. gada 15. oktobris, Limburgse Vinyl Maatschappij  u.c./Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, Krājums, EU:C:2002:582, 315. un 316. punkts, un Aalborg Portland  u.c./Komisija, minēts 66. punktā, EU:C:2004:6, 66. un 67. punkts).
            68. Turklāt tiesību uz aizstāvību ievērošana īpaši prasa, lai uzņēmums, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana, administratīvā procesa laikā būtu varējis pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par attiecīgo faktu pastāvēšanu un atbilstību, kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu par Līguma pārkāpuma pastāvēšanu (spriedumi Musique Diffusion française  u.c./Komisija, minēts 66. punktā, EU:C:1983:158, 10. punkts; 2007. gada 25. janvāris, Dalmine /Komisija, C‑407/04 P, Krājums, EU:C:2007:53, 44. punkts, un 2007. gada 10. maijs, SGL Carbon /Komisija, C‑328/05 P, Krājums, EU:C:2007:277, 71. punkts).
            69. Izskatāmās lietas apstākļos un neatkarīgi no tā, vai Komisijai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas prasītājām bija jānosūta jauns paziņojums par iebildumiem, ir jāsecina, ka iepriekš 20.–22. un 25. punktā minētajās Komisijas vēstulēs un elektroniskajās vēstulēs Komisija skaidri ir aicinājusi prasītājas izteikt savus viedokļus.
            70. Tomēr, lai to darītu, prasītājām pēc Komisijas vēstulēm bija tikai četras darba dienas, proti, no trešdienas, 2011. gada 1. jūnija, līdz pirmdienai, 6. jūnijam, un pēc Komisijas elektroniskās vēstules – trīs darba dienas, proti, no trešdienas, 2011. gada 15. jūnija, līdz piektdienai, 17. jūnijam.
            71. Tik īsi termiņi nevar atbilst tiesību uz aizstāvību ievērošanai.
            72. Līdz ar to apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl prasītājas ir pietiekami pierādījušas, nevis ka, nepastāvot šim procesuālajam pārkāpumam, t.i., ja tām būtu bijis pietiekams termiņš sava viedokļa izteikšanai, apstrīdētā lēmuma saturs būtu bijis atšķirīgs, bet gan ka tās būtu varējušas labāk nodrošināt savu aizstāvību, ja minētā pārkāpuma nebūtu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūnijs, Fluorsid  un Minmet /Komisija, T‑404/08, Krājums, EU:T:2013:321, 110. punkts un tajā minētā judikatūra), precizējot, ka šajā ziņā ir jāņem vērā tā administratīvā procesa, kurā ir pieņemts apstrīdētais lēmums, laiks, t.i., pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, proti, 2011. gada 30. jūnijs (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 27. septembris, Archer Daniels Midland /Komisija, T‑329/01, Krājums, EU:T:2006:268, 377. punkts).
            73. Pirmkārt, šajā ziņā ir jāuzsver, ka administratīvā procesa, kurā ir pieņemts apstrīdētais lēmums, laikā, varēja tikt izskatīts jautājums par to, kādi pienākumi bija Komisijai saistībā ar solidaritātes attiecībām starp solidārām kopparādniecēm sabiedrībām, ciktāl tās veidoja vienu un to pašu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē.
            74. 2011. gada 3. marta spriedumā, proti, mazāk nekā četrus mēnešus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, Vispārējā tiesa nosprieda, ka vienīgi Komisija, īstenojot pilnvaras uzlikt naudas sodus saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, nosaka dažādu sabiedrību attiecīgo daļu summās, kuras tām ir jāmaksā solidāri, ciktāl tās ietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā, un ka šo uzdevumu nevar uzticēt valstu tiesām (spriedums, 2011. gada 3. marts, Siemens  un VA Tech Transmission & Distribution /Komisija, no T‑122/07 līdz T‑124/07, Krājums, EU:T:2011:70, 157. punkts).
            75. Šis jautājums administratīvā procesa, kurā pieņemts apstrīdētais lēmums, laikā varēja tikt izskatīts vēl jo vairāk tādēļ, ka vēlāk spriedumu lietā Siemens  un VA Tech Transmission & Distribution /Komisija, minēts 74. punktā (EU:T:2011:70), Tiesa atcēla, nospriežot, ka naudas soda sadale starp solidāriem kopparādniekiem ietilpst vienīgi valsts tiesu kompetencē (spriedums Siemens , minēts 42. punktā, EU:C:2014:256, 62. punkts).
            76. Tādējādi prasītājas administratīvā procesa, kurā pieņemts apstrīdētais lēmums, laikā un tātad pirms sprieduma Siemens , minēts 42. punktā (EU:C:2014:256), pasludināšanas būtu varējušas norādīt, ka tām ir tiesības saņemt naudas soda apmēra samazinājumu, kāds ir piemērots Elementis , ar kuru kopā tām tika noteikts solidārs sods par Akcros  partnerības izdarīto pārkāpumu, jo pārkāpuma izdarīšanas brīdī tās kopā veidoja vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē.
            77. Tātad prasītājas administratīvā procesa, kurā pieņemts apstrīdētais lēmums, laikā būtu varējušas labāk nodrošināt savu aizstāvību, ja to rīcībā būtu bijis pietiekams termiņš sava viedokļa paušanai.
            78. Otrkārt, ir skaidrs, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir vēlējusies ņemt vērā secinājumus, kas izdarīti spriedumā lietā ArcelorMittal , minēts 21. punktā (EU:C:2011:190).
            79. Tādējādi Komisija apstrīdētajā lēmumā ir uzskatījusi, ka attiecībā uz prasītājām noilguma apturēšana nebija spēkā erga omnes , bet vienīgi inter partes , t.i., izskatāmās lietas apstākļos minētā apturēšana uz Elementis  neattiecās.
            80. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Tiesa lietā, kurā pasludināts spriedums ArcelorMittal , minēts 21. punktā (EU:C:2011:190), ir lēmusi par noilguma apturēšanas inter partes  iedarbību saistībā ar dažādiem uzņēmumiem, kas piedalījušies vienā un tajā pašā pārkāpumā, LESD 101. panta izpratnē (spriedums ArcelorMittal , minēts 21. punktā, EU:C:2011:190, 148. punkts).
            81. Otrkārt, izsakāmajā lietā, kā tas tika nospriests šodien pasludinātā sprieduma lietā T‑47/10 405. punktā, Elementis un prasītājas otrajā pārkāpumu laikposmā veidoja vienu un to pašu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē.
            82. Tādējādi neatkarīgi no tā, vai Komisija Tiesas lietā, kurā pasludināts spriedums ArcelorMittal , minēts 21. punktā (EU:C:2011:190), un kura attiecās uz dažādiem uzņēmumiem, kas piedalījušies vienā uz tajā pašā pārkāpumā, norādīto risinājumu pamatoti varēja paplašināti attiecināt uz tādu situāciju kā izskatāmajā lietā aplūkotā, kurā runa ir par dažādām sabiedrībām, kuras veidoja vienu un to pašu uzņēmumu otrajā pārkāpumu laikposmā, ir jāuzskata, ka it īpaši šajā jautājumā prasītājas administratīvā procesa, kurā pieņemts apstrīdētais lēmums, laikā būtu varējušas labāk nodrošināt savu aizstāvību, ja to rīcībā būtu bijis pietiekams termiņš sava viedokļa paušanai.
            [..]
            (1) .
            (1) Ir atspoguļoti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
            nospriež:
            1) Komisijas 2011. gada 30. jūnija lēmumu, ar kuru ir grozīts Komisijas 2009. gada 11. novembra Lēmums C(2009) 8682, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38589 – Termiskie stabilizatori), atcelt;
            2) Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1991. gada 19. martā. # Francijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta C-202/88.