title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 20.maijā.#Modehuis A. Zwijnenburg BV pret Staatssecretaris van Financiën.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande.#Tiesību aktu tuvināšana - Direktīva 90/434/EEK - Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, aktīvu pārvešanai un akciju maiņai - 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Piemērojamība nodoklim par īpašuma tiesību maiņu.#Lieta C-352/08.

text:
      Lieta C‑352/08
      Modehuis A. Zwijnenburg BV
      pret
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesību aktu tuvināšana – Direktīva 90/434/EEK – Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, aktīvu pārvešanai un akciju
         maiņai – 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Piemērojamība nodoklim par īpašuma tiesību maiņu

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prejudiciāli jautājumi – Tiesas kompetence – Interpretācija, kas tiek lūgta gadījumā, kad valsts iekšējā situācijā atbilstoši
            valsts tiesībās noteiktajam ir jāpiemēro Savienības tiesību norma – Kompetence sniegt šo interpretāciju
      (LESD 267. pants)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai,
            aktīvu pārvešanai un akciju maiņai – Direktīva 90/434 – Darījumi, kuru mērķis ir krāpšana nodokļu jomā vai izvairīšanās no
            nodokļu maksāšanas
      (Padomes Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts)
      1.        Ja valsts tiesību aktos saistībā ar šīs valsts pilnībā iekšējo situāciju ir paredzēti tādi paši risinājumi kā Savienības tiesībās,
         lai it sevišķi nepieļautu pilsoņu diskrimināciju vai iespējamus konkurences izkropļojumus, no Savienības tiesībām pārņemto
         noteikumu vai jēdzienu vienveidīga interpretācija neatkarīgi no apstākļiem, kādos tos paredzēts piemērot, noteikti ir Savienības
         interesēs – lai novērstu interpretācijas atšķirības nākotnē.

      (sal. ar 33. punktu)
      2.        Direktīvas 90/434 par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to
         aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzēto priekšrocību
         režīmu izmantošanu nevar atteikt nodokļu maksātājam, kurš ir iecerējis noslēgt tiesisko darījumu kopumu, kurā ietilpst uzņēmumu
         apvienošana, lai izvairītos no nodokļa par īpašuma tiesību maiņu maksāšanas, jo šis nodoklis neietilpst šīs direktīvas piemērošanas
         jomā.

      Dalībvalstis tikai izņēmuma kārtā un īpašos gadījumos var atteikties pilnībā vai daļēji piemērot šīs direktīvas noteikumus
         vai neļaut izmantot to piešķirtās priekšrocības. Tādējādi Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts kā izņēmuma
         noteikums ir jāinterpretē šauri, ņemot vērā tā tekstu, mērķi, kā arī kontekstu, kurā tas iekļaujas. Ekonomiski pamatotiem
         mērķiem atsaucoties uz darījumā līdzdarbojošos uzņēmumu restrukturizāciju vai darbības racionalizāciju, kuru gadījumā nav
         aizdomu par krāpšanu nodokļu jomā vai izvairīšanos no nodokļiem, minētā norma aprobežojas vienīgi ar uzņēmumu apvienošanos
         un citiem ar reorganizāciju saistītiem darījumiem un tādēļ ir piemērojama tikai attiecībā uz nodokļiem, kurus ir jāmaksā sakarā
         ar minētajiem darījumiem.

      Turklāt ar Direktīvu 90/434 pilnībā nesaskaņo nodokļus, ko drīkst iekasēt sakarā ar dažādu dalībvalstu sabiedrību apvienošanu
         vai līdzīgu darījumu. Paredzot konkurencei neitrālus noteikumus nodokļu jomā, ar šo direktīvu tiek labotas tikai zināmas neērtības
         nodokļu jomā, kas saistītas ar uzņēmumu pārrobežu restrukturizāciju. No tā izriet, ka tikai saistībā ar Direktīvā 90/434 konkrēti
         minētiem nodokļiem var tikt izmantotas ar šo direktīvu izveidotās priekšrocības un tādējādi tie var ietilpt šīs direktīvas
         11. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā izņēmuma piemērošanas jomā. Tā kā direktīvā nav nekādu norāžu par to, kas ļautu
         secināt, ka ar to būtu iecerēts priekšrocību režīmu attiecināt arī uz citiem nodokļiem, kā, piemēram, nodoklis, kuru iekasē,
         iegūstot attiecīgajā dalībvalstī esošu nekustamo īpašumu, ir jāuzskata, ka tie tomēr ietilpst dalībvalstu nodokļu kompetencē
         un ar Direktīvu 90/434 izveidotos priekšrocību režīmus atbilstoši tās 11. panta 1. punkta a) apakšpunktam nevajadzētu liegt
         izmantot, lai kompensētu tāda nodokļa nesamaksu, kura aprēķina bāze un likme noteikti atšķiras no sabiedrību apvienošanai
         un citiem ar to saistītajiem darījumiem piemērojamajām.

      (sal. ar 45.–47., 49., 50., 52.–54. un 56. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 20. maijā (*)

      Tiesību aktu tuvināšana – Direktīva 90/434/EEK – Kopēja nodokļu sistēma, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, aktīvu pārvešanai un akciju
         maiņai – 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Piemērojamība nodoklim par īpašuma tiesību maiņu

      Lieta C‑352/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 11. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 31. jūlijā, tiesvedībā

      Modehuis A. Zwijnenburg BV
      pret
      Staatssecretaris van Financiën.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs, kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Levits, E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Modehuis A. Zwijnenburg BV vārdā – A. Bremmers [A. Bremmer], advocaat,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un M. Norta [M. Noort], pārstāves,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un Ž. K. Grasija [J.‑C. Gracia], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Portugāles valdības vārdā – L. Inešs Fernandišs [L. Inez Fernandes], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un V. Rols [W. Roels], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 16. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas par kopēju nodokļu
         sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai
         (OV L 225, 1. lpp.), 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā starp Modehuis A. Zwijnenburg BV (turpmāk tekstā – “Zwijnenburg”) un Staatssecretaris van Financiën [valsts sekretāru finanšu lietās] par lūgumu atmaksāt samaksāto nodokli par īpašuma tiesību maiņu, pamatojoties uz likumā
         paredzētu atbrīvojumu no nodokļa uzņēmumu apvienošanās gadījumā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Atbilstoši Direktīvas 90/434 preambulas pirmajam apsvērumam tās mērķis ir nodrošināt, ka dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību
         pārstrukturēšanas darījumus, piemēram, apvienošanu, sadalīšanu, aktīvu pārvešanu un kapitāla daļu maiņu, netraucē īpaši ierobežojumi,
         nepilnības vai traucējumi, ko cita starpā rada dalībvalstu nodokļu noteikumi.

      4        No šīs direktīvas ceturtā apsvēruma izriet, ka kopējai nodokļu sistēmai būtu jāvairās uzlikt nodokļus par uzņēmējsabiedrību
         apvienošanu, sadalīšanu, to aktīvu pārvešanu vai akciju maiņām, un reizē būtu jāsargā tās valsts finanšu intereses, kurā atrodas
         iegādātā sabiedrība vai pārvedamā sabiedrība.

      5        Atbilstoši minētās direktīvas 4. panta 1. punktam “sabiedrību apvienošana vai sadalīšana nav iemesls uzlikt nodokļus kapitāla
         peļņai, ko aprēķina, izmantojot starpību starp pārvesto aktīvu un pasīvu patieso vērtību un to vērtību, kurai uzliek nodokļus”.

      6        Saskaņā ar Direktīvas 90/434 8. panta 1. punktu, “ja apvieno vai sadala sabiedrības, vai maina to akcijas, kādam pārvedamās
         vai iegādātās sabiedrības akcionāram pret vērtspapīriem, kas pieder pie iegādātās sabiedrības kapitāla, piešķirot vērtspapīrus,
         kas pieder pie saņēmējas vai iegādātājas sabiedrības kapitāla, tas nav iemesls uzlikt nodokļus šī akcionāra ienākumiem, peļņai
         vai kapitāla peļņai”.

      7        Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir šāds:

      “1.      Dalībvalsts var atteikties pilnībā vai daļēji piemērot visus II, III un IV sadaļas noteikumus vai arī var neļaut izmantot
         to piešķirtās priekšrocības, ja izrādās, ka sabiedrību apvienošanas, sadalīšanas, to aktīvu pārvešana vai akciju maiņa:

      a)      notiek ar galveno mērķi vai vienu no galveniem mērķiem nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļiem; ja kādu no 1. pantā
         minētajām operācijām neveic nopietnu komerciālu mērķu dēļ, piemēram, lai restrukturētu sabiedrības, kas piedalās šajās operācijās,
         vai racionalizētu to darbības, tad tas var pamatot pieņēmumu, ka operācijas galvenais mērķis vai viens no galveniem mērķiem
         ir nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļiem.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      8        1969. gada Likuma par sabiedrību ienākuma nodokli (Wet op de vennootschapsbelasting 1969) 14. pantā, redakcijā, kas piemērojama pamata lietas faktiem, ir noteikts šādi:

      “1.      Nodokļu maksātājs, kurš nodod visu uzņēmumu vai tā daļu (cedents) citam uzņēmumam, kurš jau ir nodokļu maksātājs vai kurš
         par tādu kļūst minētās nodošanas rezultātā (cesionārs) apmaiņā pret cesionāra akcijām (uzņēmumu apvienošana), nevar ņemt vērā
         cesijas rezultātā jeb saistībā ar to radušos peļņu. [..]. Ja peļņa netiek ņemta vērā, cesionārs stājas cedenta vietā attiecībā
         uz visu uzņēmumu apvienošanas rezultātā iegūto īpašumu.

      [..]
      4.      Atkāpjoties no 1. un 2. punkta noteikumiem, peļņu ņem vērā, ja uzņēmumu apvienošanas galvenais mērķis ir bijis izvairīšanās
         no nodokļiem vai to maksāšanas atlikšana. Līdz neapstiprinās pretējais, ir uzskatāms, ka uzņēmumu apvienošanas galvenais mērķis
         ir bijis izvairīšanās no nodokļiem vai to maksāšanas atlikšana, ja tas netiek veikts ekonomiski pamatotu iemeslu dēļ, kā,
         piemēram, cedenta un cesionāra darbības pārstrukturizēšana vai racionalizācija. Ja triju gadu laikā pēc nodošanas cedenta
         vai cesionāra akcijas pilnībā vai daļēji, tieši vai netieši tiek nodotas uzņēmumam, kuram nav saistības ar cedentu vai cesionāru,
         ekonomiski pamatotie iemesli ir uzskatāmi par neesošiem, līdz netiek pierādīts pretējais.

      [..]
      8.      Cedents, kurš vēlas būt pārliecināts, ka netiks uzskatīts, ka uzņēmumu apvienošanas galvenais mērķis ir bijis izvairīšanās
         no nodokļiem vai to maksāšanas atlikšana, pirms nodošanas var vērsties ar iesniegumu pie inspektora, kurš šajā sakarā pieņem
         lēmumu, ko var apstrīdēt.”

      9        Atbilstoši 1970. gada Likuma par tiesisko darījumu nodokli (Wet op belastingen van rechtsverkeer 1970) 2. pantam, redakcijā, kas piemērojama pamata lietas faktiem, par nodokli par īpašuma tiesību maiņu uzskata “nodokli,
         ko iekasē, iegūstot nekustamo īpašumu Nīderlandē, vai nodokļus, ar ko tiek aplikts šis īpašums”.

      10      Šī likuma 4. pantā ir precizēts, ka:

      “Ar “īpašumu” 2. panta izpratnē šajā gadījumā saprot (fiktīvs nekustamais īpašums):
      a)      tādu uzņēmumu akcijas, kuru kapitāls ir iedalīts akcijās un kura aktīvus iegūšanas brīdī vai gada laikā pirms šī notikuma
         galvenokārt veido vai veidoja Nīderlandē esoši nekustamie īpašumi, ar nosacījumu, ka šie nekustamie īpašumi, kopā ņemot, pakārtoti
         vai galvenokārt ir vai bija līdzeklis šo nekustamo īpašumu iegūšanai, nodošanai vai izmantošanai;

      [..].”
      11      Atbilstoši minētā likuma 14. pantam “nodokļa likme ir 6 %”.

      12      Šī paša likuma 15. panta 1. punkta h) apakšpunkts ir šāds:

      “1.      No nodokļa atbilstoši valsts pārvaldes noteikumos paredzētiem nosacījumiem atbrīvo īpašuma iegūšanu: [..]
      h)      uzņēmumu apvienošanas, sadalīšanas vai iekšējas reorganizācijas ietvaros; [..].”
      13      Likuma par tiesisko darījumu nodokli ieviešanas dekrēta (Uitvoeringsbesluit wet op belastingen van rechtsverkeer) 5.a pantā, redakcijā, kas piemērojama pamata lietas faktiem, ir noteikts šādi:

      “1.      Likuma 15. panta 1. punkta h) apakšpunktā minētais apvienošanas atbrīvojums no nodokļa ir piemērojams, ja sabiedrība apmaiņā
         pret akcijām iegūst citas sabiedrības neatkarīgu daļu vai to pilnībā.

      2.      Par akciju iegūšanu ir uzskatāmi gadījumi, kad papildus akcijām tiek samaksāta naudas summa, lielākais, 10 % apmērā no iegūto
         akciju vērtības.

      [..]
      7.      Šī panta piemērošanas sakarā par sabiedrību ir uzskatāma akciju sabiedrība, privāttiesību sabiedrība ar ierobežotu atbildību,
         atklāta komandītsabiedrība vai jebkāda cita sabiedrība, kuras kapitāls pilnībā vai daļēji ir izteikts akcijās [..].”

       Pamata lietas fakti un prejudiciālais jautājums
      14      Zwijnenburg nodarbojās ar apģērbu tirdzniecību divos veikalos, kas atradās Tolstraat 17 un 19 Mērbēkā [Meerbeek] (Nīderlande). Zwijnenburg piederēja telpas Tolstraat 19 un tā nomāja telpas Tolstraat 17 no A. Zwijnenburg Beheer BV (turpmāk tekstā – “Beheer”), kura bija to īpašniece un kuras vienīgā nodarbošanās bija nekustamo īpašumu apsaimniekošana.

      15      Beheer akcijas piederēja A. J. Zveinenburgam [A. J. Zwijnenburg] un viņa dzīvesbiedrei (turpmāk tekstā – “vecāki”).

      16      Zwijnenburg akcijas ar holdinga sabiedrības starpniecību piederēja L. E. Zveinenburgam [L. E. Zwijnenburg] (turpmāk tekstā – “dēls”) un viņa dzīvesbiedrei.

      17      Lai pabeigtu uzņēmuma nodošanu dēlam, kas bija uzsākta jau 1990. gada decembrī, tika paredzēts, ka Zwijnenburg apģērbu tirdzniecību pārcels uz telpām Tolstraat 19, par to saņemot Beheer akcijas. Atbilstoši 1969. gada Likuma par sabiedrību ienākuma nodokli 14. panta 1. punktam šī uzņēmumu apvienošana bija jāatbrīvo
         no nodokļiem.

      18      Nākamajā posmā Zwijnenburg bija jāiegūst atlikušās vecākiem piederošās Beheer akcijas, uz kurām bija iegūta pirkuma opcija. Šis darījums bija jāatbrīvo no nodokļa par īpašuma tiesību maiņu atbilstoši
         1970. gada Likuma par tiesisko darījumu nodokli 15. panta 1. punkta h) apakšpunkta un minētā likuma piemērošanas noteikumu
         5.a panta apvienotajiem noteikumiem.

      19      Ar 2004. gada 13. janvāra vēstuli Zwijnenburg vērsās finanšu pārvaldē, lai iegūtu apliecinājumu tam, ka iecerētā Zwijnenburg un Beheer apvienošana, kā arī vēlāk paredzētā Beheer akciju pāreja Zwijnenburg īpašumā varētu tikt atbrīvota no nodokļiem, īpaši no nodokļa par īpašuma tiesību maiņu.

      20      Ar 2004. gada 19. janvāra lēmumu nodokļu dienesta inspektors lūgumu tomēr noraidīja, uzskatīdams, ka iecerēta uzņēmumu apvienošana
         ietilpst 1969. gada Likuma par sabiedrību ienākuma nodokli 14. panta 4. punkta piemērošanas jomā, jo apvienošanas galvenais
         mērķis esot izvairīšanās no nodokļiem vai to maksāšanas atlikšana.

      21      Saņēmis sūdzību, inspektors tomēr savu lēmumu paturēja spēkā. Izskatījusi apelācijas sūdzību, Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage [Hāgas apgabala Augstākā tiesa] Zwijnenburg par šo lēmumu celto prasību atzina par nepamatotu.

      22      Minētā tiesa norāda, ka vēlme apvienot Tolstraat 17 un 19 esošās telpas vienā uzņēmumā, no kura labuma guvējs galu galā bija tikai dēls, protams, atbilst pamatotiem ekonomiskiem
         apsvērumiem. Tā tomēr uzskata, ka veids, kādā ar šo apvienošanu tika apvienotas minētas telpas, nav ekonomisku mērķu vadīts,
         ņemot vērā, ka Zwijnenburg savs uzņēmums bija jānodod Beheer un vēlāk jāiegūst tā izlaistās akcijas.

      23      Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage uzskata, ka Zwijnenburg nav pietiekami juridiski pamatoti pierādījusi, ka iecerētās uzņēmumu apvienošanas pamatmērķis vai pamatmērķi nav krāpšana
         nodokļu jomā vai izvairīšanās no nodokļu maksāšanas. Vienīgais minētā apvienošanas darījuma iemesls esot bijis izvairīšanās
         no nodokļa par īpašuma tiesību maiņu, kas būtu jāmaksā, tiešā veidā nododot telpas Tolstraat 17 Zwijnenburg, kā arī atlikt sabiedrību ienākuma nodokļa maksāšanu, kas jāmaksā par starpību starp minēto telpu iegrāmatoto vērtību un
         darījuma vērtību nodošanas brīdī.

      24      Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage atzina, ka, pat ja darījuma galīgo mērķi būtu noteikusi komercdarbība, šajā sakarā konstruētā darījumu ķēde esot kalpojusi
         vienīgi kā fikcija, lai izmantotu uzņēmumu apvienošanai paredzētos atbrīvojumus no nodokļiem.

      25      Zwijnenburg tādēļ iesniedza kasācijas sūdzību Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākajā tiesā].

      26      Šī tiesa konstatēja, ka ar attiecīgo darījumu vecāki saglabā interesi uzņēmumā, kaut arī viņu nodoms bija no tā izstāties
         par labu viņu dēlam un viņa dzīvesbiedrei. No minētā tā secināja, ka viens no iecerētās apvienošanas galvenajiem mērķiem bija
         izvairīties no zināmām fiskālām sekām, proti, it īpaši nodokļa par īpašuma tiesību maiņu, kas būtu jāmaksā Zwijnenburg, ja tā būtu ieguvusi telpas Tolstraat 17 vai ja tai tiktu nodotas Beheer akcijas.

      27      Hoge Raad der Nederlanden atgādina, ka 1969. gada Likuma par sabiedrību ienākuma nodokli 14. pantā ir pārņemti Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta
         a) apakšpunkta noteikumi, lai tos piemērotu arī vienīgi valsts mēroga situācijās. Katrā ziņā tā norāda, ka nodoklis par īpašuma
         tiesību pāreju nav to nodokļu starpā, no kuru maksāšanas var izvairīties, pamatojoties uz šo direktīvu.

      28      Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden nolēma tiesvedību apturēt un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [..] Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja tiesisko darījumu kopuma
         mērķis ir izvairīties no nodokļa uzlikšanas, uz kuru neattiecas šajā direktīvā noteiktās priekšrocības, nodokļu maksātājam
         var atteikt piemērot šajā direktīvā noteiktās priekšrocības?”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Ievada apsvērumi
      29      Visi lietas dalībnieki, kas iesniedza rakstveida apsvērumus, izņemot Zwijnenburg, ir nolēmuši, ka Tiesai ir jāatzīst sava kompetence atbildēt uz prejudiciālo jautājumu.

      30      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 234. pantu Tiesas kompetencē ir sniegt prejudiciālus nolēmumus par EK līguma
         interpretāciju, kā arī par [Eiropas] Savienības iestāžu pieņemto tiesību aktu interpretāciju.

      31      Protams, ir skaidrs, ka pamata lietā runa ir par valsts tiesību normu, kas piemērojama vienīgi valsts mēroga situācijā.

      32      Katrā ziņā iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka Nīderlandes likumdevējs, transponējot Direktīvas 90/434 normas, bija nolēmis
         minētajā direktīvā paredzēto nodokļu režīmu piemērot arī valsts mēroga situācijās, kā rezultātā valsts mēroga un pārrobežu
         pārstrukturēšanas darījumiem ir jāpiemēro viens nodokļu režīms attiecībā uz apvienošanu.

      33      Atbilstoši Tiesas judikatūrai gadījumā, kad valsts tiesības saistībā ar šīs valsts īpašo iekšējo situāciju paredz tādus pašus
         risinājumus kā Savienības tiesības, lai it sevišķi nepieļautu dalībvalsts pilsoņu diskrimināciju vai konkurences izkropļojumus,
         no Savienības tiesībām pārņemto noteikumu vai jēdzienu vienveidīga interpretācija neatkarīgi no apstākļiem, kādos tos paredzēts
         piemērot, ir Savienības interesēs – lai novērstu interpretācijas atšķirības nākotnē (skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu
         lietā C‑28/95 Leur‑Bloem, Recueil, I‑4161. lpp., 32. punkts, un 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑43/00 Andersen og Jensen, Recueil, I‑379. lpp., 18. punkts).

      34      Ir jāpiebilst, ka vienīgi valsts tiesa var novērtēt precīzu šīs atsauces uz Savienības tiesībām apjomu, jo Tiesas kompetence
         ir ierobežota ar vienīgi šo tiesību normu pārbaudi (iepriekš minētais spriedums lietā Leur‑Bloem, 33. punkts).

      35      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Tiesa ir kompetenta interpretēt Direktīvas 90/434 normas, pat ja ar tām tieši
         netiek reglamentēta pamata lietas situācija. Tādēļ ir jāsniedz atbilde uz Hoge Raad der Nederlanden uzdoto jautājumu.

       Par prejudiciālo jautājumu
      36      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā ir vēlējusies noskaidrot, vai Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts
         ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzēto priekšrocību izmantošanu var atteikt nodokļu maksātājam, kurš, noslēdzot tiesisko
         darījumu kopumu, kurā ietilpst uzņēmumu apvienošana, ir iecerējis izvairīties no tāda nodokļa kā pamata lietā minētais, proti,
         nodokļa par īpašuma tiesību maiņu, maksāšanas, kaut arī šis nodoklis minētajā direktīvā nav paredzēts.

      37      No lietas materiāliem izriet, ka, tā kā nav konkrētas valsts tiesību normas, pamatojoties uz ko Nīderlandes nodokļu iestādes
         varētu aizliegt izmantot atbrīvojumu no nodokļa par īpašuma tiesību maiņu uzņēmumu apvienošanas gadījumā, ja ir konstatēts,
         ka šī nodokļa nemaksāšana ir galvenais iemesls, kādēļ nodokļu maksātājs veic uzņēmumu apvienošanu, minētās iestādes vēlas
         piemērot Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu, lai iekasētu sabiedrību ienākuma nodokli kā kompensāciju par
         neuzlikto nodokli par īpašuma tiesību maiņu.

      38      Attiecībā uz minētās direktīvas mērķi Tiesa jau tika atzinusi, ka tas atbilstoši direktīvas pirmajam apsvērumam ir no konkurences
         viedokļa neitrālu nodokļu tiesību normu ieviešana, lai uzņēmumi varētu pielāgoties kopējā tirgus prasībām, kāpināt ražīgumu
         un uzlabot konkurētspēju starptautiskā mērogā. Šajā pašā apsvērumā ir arī paredzēts, ka dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību
         apvienošanu, sadalīšanu, aktīvu pārvešanu un akciju maiņu nedrīkst kavēt ierobežojumi, nepilnības vai traucējumi, ko citu
         starpā rada dalībvalstu nodokļu noteikumi (iepriekš minētais spriedums lietā Leur‑Bloem, 45. punkts).

      39      Vēl konkrētāk: Direktīvas 90/434 mērķis ir novērst nodokļu šķēršļus pārrobežu restrukturizācijai, nodrošinot, ka iespējamā
         kapitāla daļu vērtības paaugstināšana netiktu aplikta ar nodokli pirms tās faktiskas īstenošanas (2007. gada 5. jūlija spriedums
         lietā C‑321/05 Kofoed, Krājums, I‑5795. lpp., 32. punkts, un 2008. gada 11. decembra spriedums lietā C‑285/07 A.T., Krājums, I‑9329. lpp., 28. punkts).

      40      Šajā sakarā Direktīvā 90/434, īpaši tās 4. pantā, ir noteikts, ka sabiedrību apvienošana vai sadalīšana nav iemesls uzlikt
         nodokļus kapitāla peļņai, ko aprēķina, izmantojot starpību starp pārvesto aktīvu un pasīvu patieso vērtību un to vērtību,
         kurai uzliek nodokļus, un tās 8. pantā – ka, ja apvieno vai sadala sabiedrības vai maina to akcijas kādam pārvedamās vai iegādātās
         sabiedrības akcionāram pret vērtspapīriem, kas pieder pie iegādātās sabiedrības kapitāla, piešķirot vērtspapīrus, kas pieder
         pie saņēmējas vai iegādātājas sabiedrības kapitāla, tas nav iemesls uzlikt nodokļus šī akcionāra ienākumiem, peļņai vai kapitāla
         peļņai.

      41      Tāpat Tiesa jau ir precizējusi, ka kopējā nodokļu sistēma, kura paredzēta Direktīvā 90/434 un kas ietver dažādas nodokļu priekšrocības,
         ir vienādi piemērojama ikvienai apvienošanas, sadalīšanas, aktīvu pārvešanas un akciju maiņas operācijai neatkarīgi no tā,
         vai akciju maiņas iemesli ir finansiāla, saimnieciska vai vienkārši nodokļu rakstura (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās
         Leur‑Bloem, 36. punkts, un Kofoed, 30. punkts).

      42      No tā izriet, ka darījumu, kuriem var piemērot Direktīvā 90/434 paredzētos priekšrocību režīmus, noteikšana nav atkarīga no
         finansiāla, saimnieciska vai nodokļu rakstura apsvērumiem. Savukārt iecerētā darījuma motīvi ir svarīgi, īstenojot minētās
         direktīvas11. panta 1. punktā paredzēto iespēju.

      43      Tādēļ saskaņā ar Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu dalībvalstis var atteikties pilnībā vai daļēji piemērot
         visus vai daļu šīs direktīvas noteikumus vai arī var neļaut izmantot to piešķirtās priekšrocības, ja izrādās, ka akciju maiņas
         operācijas notiek ar galveno mērķi vai vienu no galvenajiem mērķiem nemaksāt nodokļus vai izvairīties no nodokļiem. Turklāt
         šis pats noteikums precizē, ka fakts, ja kādu no operācijām neveic nopietnu komerciālu mērķu dēļ, piemēram, lai restrukturētu
         sabiedrības, kas piedalās šajos darījumos, vai racionalizētu to darbības, var pamatot pieņēmumu, ka šāds ir darījuma galvenais
         mērķis (iepriekš minētie spriedumi lietās Leur‑Bloem, 38. un 39. punkts, kā arī Kofoed, 37. punkts).

      44      Lai pārbaudītu, vai paredzamajam darījumam ir šāds mērķis, valsts kompetentās iestādes nevar piemērot tikai iepriekš noteiktus
         vispārīgus kritērijus, bet tām katrā atsevišķā gadījumā darījums ir jāpārbauda vispārēji (iepriekš minētais spriedums lietā
         Leur‑Bloem, 41. punkts).

      45      Tikai izņēmuma gadījumos un īpašos apstākļos dalībvalstis saskaņā ar Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunktu
         drīkst atteikties pilnībā vai daļēji piemērot visus vai daļu šīs direktīvas noteikumu vai arī var neļaut izmantot to piešķirtās
         priekšrocības (iepriekš minētie spriedumi lietās Kofoed, 37. punkts, un A.T., 31. punkts).

      46      Tādējādi Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts kā izņēmuma noteikums ir jāinterpretē šauri, ņemot vērā tā tekstu,
         mērķi, kā arī kontekstu, kurā tas iekļaujas.

      47      Atsaucoties uz ekonomiski pamatotiem mērķiem darījumā līdzdarbojošos uzņēmumu restrukturizācijai vai darbības racionalizācijai,
         kurus konstatējot, zustu pamats aizdomām par krāpšanu nodokļu jomā vai izvairīšanos no nodokļiem, minētā norma aprobežojas
         vienīgi ar uzņēmumu apvienošanos un citiem ar reorganizāciju saistītiem darījumiem un tādēļ ir piemērojama tikai attiecībā
         uz nodokļiem, kurus ir jāmaksā sakarā ar minētajiem darījumiem.

      48      Iepriekš minēto turklāt apstiprina tas, ka pašreizējā [Eiropas] Savienības tiesiskajā situācijā tiešo nodokļu iekasēšana neietilpst
         tās kompetencē.

      49      Kā savu secinājumu 52. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, ar Direktīvu 90/434 pilnībā nesaskaņo nodokļus un nodevas, ko drīkst
         iekasēt sakarā ar dažādu dalībvalstu sabiedrību apvienošanu vai līdzīgiem darījumiem. Paredzot konkurencei neitrālus noteikumus
         nodokļu jomā, ar šo direktīvu tiek labotas tikai zināmas neērtības nodokļu jomā, kas saistītas ar uzņēmumu pārrobežu restrukturizāciju.

      50      No tā izriet, ka tikai Direktīvā 90/434 konkrēti minētie nodokļi var būt pamats ar šo direktīvu izveidoto priekšrocību izmantošanas
         pamats un tādējādi var uzskatīt, ka tie ietilpst minētās direktīvas 11. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā izņēmuma
         piemērošanas jomā.

      51      Minēto priekšrocību režīmu ietvaros Direktīva 90/434 būtībā attiecas uz nodokļiem sabiedrībām un to biedriem, īpašu nozīmi
         piešķirot peļņas no kapitāla aplikšanai ar nodokli.

      52      Turpretim minētajā direktīvā nav nekādu norāžu par to, kas ļautu secināt, ka ar to būtu iecerēts priekšrocību režīmu attiecināt
         arī uz citiem nodokļiem, kā, piemēram, pamata lietā minētā, kas ir nodoklis, kuru iekasē, iegūstot attiecīgajā dalībvalstī
         esošu nekustamo īpašumu.

      53      Šāda situācija tādēļ ir uzskatāma par ietilpstošu dalībvalstu tiesiskajā kompetencē.

      54      Šādos apstākļos nevar liegt izmantot Direktīvā 90/434 paredzētos priekšrocību režīmus, piemērojot tās 11. panta 1. punkta
         a) apakšpunktu, lai kompensētu tāda nodokļa kā pamata lietā apskatāmais nemaksāšanu, kura aprēķina bāze un likme pavisam noteikti
         atšķiras no aprēķina bāzēm un likmēm nodokļiem, kas piemērojami sabiedrību apvienošanās gadījumos un citiem ar tām saistītiem
         reorganizācijas darījumiem.

      55      Atšķirīgas pieejas izmantošana būtu pretrunā ne vien Direktīvas 90/434 vienotai un saskaņotai interpretācijai, bet arī pārsniegtu
         to, kas vajadzīgs attiecīgās dalībvalsts finansiālo interešu aizsardzībai, kā tas ir paredzēts minētās direktīvas ceturtajā
         apsvērumā. Kā savu secinājumu 66. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, ja sabiedrības apvienošanas galvenais mērķis ir izvairīties
         no nodokļa par īpašuma tiesību maiņu, attiecīgās dalībvalsts finanšu interešu aizsardzība aprobežojas tikai ar šī nodokļa
         par īpašuma tiesību maiņu iekasēšanu un tādējādi neietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.

      56      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 90/434 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts
         ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzēto priekšrocību režīmu izmantošanu nevar atteikt nodokļu maksātājam, kurš ir iecerējis
         noslēgt tiesisko darījumu kopumu, kurā ietilpst uzņēmumu apvienošana, lai izvairītos no tāda nodokļa maksāšanas, kā pamata
         lietā apskatāmais, proti, nodokļa par īpašuma tiesību maiņu, jo šis nodoklis neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      57      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/434/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību
            apvienošanai, sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, 11. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējams tādējādi,
            ka tajā paredzēto priekšrocību režīmu izmantošanu nevar atteikt nodokļu maksātājam, kurš ir iecerējis noslēgt tiesisko darījumu
            kopumu, kurā ietilpst uzņēmumu apvienošana, lai izvairītos no tāda nodokļa maksāšanas, kā pamata lietā apskatāmais, proti,
            nodokļa par īpašuma tiesību maiņu, jo šis nodoklis neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1993. gada 1. jūlijā. # Bruno Giordani pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-48/90.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 11. novembrī.#Ramondín SA un Ramondín Cápsulas SA (C-186/02 P) un Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-188/02 P) pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Apelācija - Valsts atbalsts - Nodokļu pasākumi - Pilnvaru nepareiza izmantošana - Pamatojums - Jauni pamati.#Apvienotās lietas C-186/02 P un C-188/02 P.

text:
      Apvienotās lietas C‑186/02 P un C‑188/02 P
      Ramondín SA  u.c. un Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju

      Apelācija – Valsts atbalsts – Nodokļu pasākumi – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Pamatojums – Jauni pamati
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Prasība atcelt tiesību aktu – Pamati – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Jēdziens
      2.        Apelācija – Pamati – Kļūdains faktu vērtējums – Nepieņemamība – Pierādījumu vērtējuma kontrole Tiesā – Izslēgšana, izņemot
            sagrozīšanas gadījumu
      (EKL 225. pants; Tiesas Statūtu 58. panta 1. daļa)
      3.        Apelācija – Pamati – Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijā – Nepieņemamība
      (Tiesas Statūtu 58. pants)
      1.        Akts nav spēkā pilnvaru nepareizas izmantošanas dēļ tikai tad, ja, balstoties uz objektīvām, atbilstīgām un saskanīgām pazīmēm,
         izrādās, ka tas ir pieņemts tikai vai vismaz galvenokārt, lai sasniegtu citus mērķus, nevis tos, uz kuriem iepriekš norādīts.

      (sal. ar 44. punktu)
      2.        Faktu vērtējums nav juridisks jautājums, uz kuru attiecas Tiesas kontrole, izņemot gadījumus, kad ir sagrozīti Pirmās instances
         tiesā iesniegtie pierādījumi.

      (sal. ar 46. punktu)
      3.        Ļaut vienam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav norādījis Pirmās instances tiesā, nozīmētu ļaut
         tam vērsties Tiesā, kuras kompetence apelāciju izskatīšanā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks nekā tas, kurš izskatīts
         Pirmās instances tiesā. Tādējādi, izskatot apelācijas, Tiesas kompetence aprobežojas ar vērtējumu tiesiskajam risinājumam,
         ko attiecībā uz izskatītajiem pamatiem ir snieguši tiesneši pirmajā instancē.

      (sal. ar 60. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 11. novembrī (*)

      Apelācija – Valsts atbalsts – Nodokļu pasākumi – Pilnvaru nepareiza izmantošana – Pamatojums – Jauni pamati
      Apvienotās lietas C‑186/02 P un C‑188/02 P
      par divām apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 49. pantam,
      ko attiecīgi 2002. gada 15. un 16. maijā iesniedza
      Ramondín SA, Logronjo [Logroño] (Spānija),

      un
      Ramondín Cápsulas SA, Lagvardija [Laguardia] (Spānija),

      ko pārstāv H. Laskano-Iturburu Ajestarans [J. Lazcano-Iturburu Ayestaran], abogado,

      apelācijas sūdzības iesniedzējas lietā C‑186/02 P,
      Territorio Histórico de Álava –Diputación Foral de Álava, ko pārstāv A. Kreuss Karerass [A. Creus Carreras], B. Uriarte Valjente [B. Uriarte Valiente] un M. Bravo-Ferers Delgado [M. Bravo-Ferrer Delgado], abogados,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja lietā C‑188/02 P,
      citi lietas dalībnieki –
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv F. Santaolalla Gadea [F. Santaolalla Gadea] un H. L. Buendia Sjerra [J. L. Buendía Sierra], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē,
      ko atbalsta
      Comunidad Autónoma de La Rioja, ko pārstāv H. M. Kriado Gamess [J. M. Criado Gámez], abogado,

      persona, kas iestājusies lietās apelācijas instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann] (referents) un N. Kolnerika [N. Colneric],

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretāre M. Muhika Arsamendi [M. Múgica Arzamendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un – lietā C‑188/02 P – tiesas sēdi 2004. gada 11. martā,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 6. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Apelācijas sūdzībās Ramondín SA un Ramondín Cápsulas SA, kā arī Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava (turpmāk tekstā – “Territorio Histórico de Álava”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2002. gada 6. marta spriedumu lietā Diputación Foral de Álava u.c./Komisija (apvienotās lietas T‑92/00 un T‑103/00, Recueil, II‑1385. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais spriedums”), kurā Pirmās instances tiesa noraidīja prasītāju prasības atcelt
         Komisijas 1999. gada 22. decembra Lēmumu 2000/795/EK par valsts atbalstu, ko Spānija piemērojusi Ramondín SA un Ramondín Cápsulas SA (OV 2000, L 318, 36. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Atbilstoši Spānijas kartei par atbalstiem reģioniem, ko ierosinājusi Komisija (OV 1996, C 25, 3. lpp.), maksimālā robeža,
         kas piemērojama minētajiem atbalstiem Spānijas Basku zemē (turpmāk tekstā – “Basku zeme”), ir vienāda ar 25 % no līdzvērtīgas
         neto subsīdijas (LNS).

      3        Basku zemē spēkā esošās nodokļu tiesību normas ir noteiktas ekonomiskās sadarbības līgumā, kas ieviests ar Spānijas 1981. gada
         13. maija likumu Nr. 12/1981, kurš vēlāk grozīts ar 1997. gada 4. augusta likumu Nr. 38/1997.

      4        Saskaņā ar šiem tiesību aktiem Diputación Foral de Álava, ievērojot atsevišķus nosacījumus, var organizēt nodokļu sistēmu, kas piemērojama tās teritorijā.

      5        Šajā sakarā tā ir veikusi dažādus fiskālā atbalsta pasākumus, jo īpaši nodokļu kredīta veidā 45 % apmērā no ieguldījumu summas
         (turpmāk tekstā – “nodokļu kredīts 45 % apmērā”) un ar uzņēmuma ienākuma nodokli apliekamās summas samazinājuma veidā.

       Nodokļu kredīts 45 % apmērā
      6        Sestais papildnoteikums 1994. gada 20. decembra [dokumentā] Norma Foral Nr. 22/1994 par Territorio Histórico de Álava 1995. gada budžeta izpildi (Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava Nr. 5, 1995. gada 13. janvāris) paredz:

      “Ieguldījumiem jaunos pamatlīdzekļos, kas veikti laikā no 1995. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim un kas pārsniedz 2,5 miljardus
         ESP, saskaņā ar Diputación Foral de Álava līgumu tiks piešķirts nodokļu kredīts 45 % apmērā no ieguldījumu summas, kuru nosaka Diputación Foral de Álava un kura piemērojama galīgajai maksājamai nodokļa summai.

      Samazinājumu, ko nepiemēros sakarā ar nodokļa nelielo apmēru, varēs piemērot deviņu gadu laikā no gada, kurš seko Diputación Foral de Álava līguma noslēgšanas gadam.

      Šajā Diputación Foral de Álava līgumā būs noteikti termiņi un ierobežojumi, kas piemērojami katrā atsevišķā gadījumā.

      Priekšrocības, kas piešķirtas saskaņā ar šo normu, nav savienojamas ne ar kādām citām nodokļu priekšrocībām, kuras piešķirtas
         saistībā ar tiem pašiem ieguldījumiem.

      Diputación Foral de Álava noteiks arī ieguldījumu procesa ilgumu, kas varēs aptvert ieguldījumus, kuri veikti ieguldījumu projekta sagatavošanas stadijā.”

      7        Šīs normas spēkā esamība tika pagarināta 1996. un 1997. gadam, pēc tam vēlākajos Normas Forales nodokļu kredīts 45 % apmērā ar formas grozījumiem tika saglabāts 1998. un 1999. gadam.

       Ar uzņēmuma ienākuma nodokli apliekamās summas samazinājums
      8        1996. gada 5. jūlija Norma Foral Nr. 24/1996 (Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava Nr. 90, 1996. gada 9. augusts) 26. pants paredz:

      “1.      Uzņēmumiem, kas sāk darbību, piešķir attiecīgi 99 %, 75 %, 50 % un 25 % samazinājumu pozitīvajai ar nodokli apliekamajai summai,
         kura atbilst to darbības rezultātam, pirms [šo summu] kompensē ar negatīvajām ar nodokli apliekamajām summām iepriekšējos
         gada finanšu periodos četru secīgu taksācijas periodu laikā, sākot no pirmā finanšu perioda, kurā četru gadu laikā pēc darbības
         sākšanas uzņēmumi reģistrē pozitīvas ar nodokli apliekamās summas.

      [..]
      2.      Šī samazinājuma saņemšanai nodokļu maksātājiem ir jāievēro šādi nosacījumi:
      a)      [tiem] jāsāk darbība ar minimālo pamatkapitālu vismaz 20 miljonu ESP apmērā;
      [..]
      d)      [tie] nedrīkst būt jau iepriekš tieši vai netieši veikuši jauno darbību, [uzņēmumam] atrodoties citas personas īpašumā;
      e)      [tiem] jāveic jauna darbība telpā vai ēkā, kurā citas fiziskās vai juridiskās personas neveic nekādas citas darbības;
      f)      divu pirmo darbības gadu laikā [tiem] jāveic ieguldījumi pamatlīdzekļos vismaz 80 miljonu ESP apmērā; visiem ieguldījumiem
         ir jābūt paredzētiem īpašumam, kas saistīts ar darbību, izņemot īpašumu, kurš tiek izīrēts vai nodots lietošanā trešajām personām.
         Šajā nolūkā par ieguldījumiem pamatlīdzekļos uzskata arī īpašumu, kas iegūts finanšu nomas rezultātā, ja vien ieguvējs apņemas
         izmantot pirkšanas iespēju;

      g)      sešu mēnešu laikā no darbības sākšanas [tiem] ir jārada vismaz desmit darbvietas un no tā brīža jāsaglabā minētais skaits
         kā vidējais darbinieku skaits gadā, līdz laikam, kad beidzas gada finanšu periods, kurā iespējams piemērot ar nodokli apliekamās
         summas samazinājumu;

      [..]
      i)      [tiem] ir jābūt uzņēmējdarbības plānam vismaz pieciem gadiem.
      [..]
      4.      Ne minimālā ieguldījumu summa, kas norādīta šī panta 2. punkta f) apakšpunktā, ne arī darbvietu skaits, kurš minēts 2. punkta
         g) apakšpunktā, nav savienojams ar nekādām citām nodokļu priekšrocībām, kas noteiktas attiecībā uz šiem ieguldījumiem vai
         šo darbvietu radīšanu.

      5.      Samazinājums, kas paredzēts šajā normā, tiks pieprasīts nodokļu administrācijai, kura, pārbaudījusi, ka ir ievēroti iepriekš
         izvirzītie nosacījumi, attiecīgā gadījumā dos prasītājai sabiedrībai pagaidu atļauju; minēto atļauju ar oficiālu lēmumu dos
         Diputación Foral de Álava.

      [..]”
       Prāvas rašanās fakti
      9        Ramondín SA ir Spānijas sabiedrība, kas specializējas kapsulu ražošanā vīna, šampanieša un citu kvalitatīvu dzērienu pudeļu noslēgšanai.
         Kopš 1971. gada šīs sabiedrības juridiskā adrese bija Logronjo, Comunidad Autónoma de La Rioja (Lariohas autonomās pašvaldības) teritorijā.

      10      1997. gadā Ramondín SA nolēma pārcelt savas ražošanas iekārtas no Logronjo uz Lagvardiju – pilsētu, kas atrodas Alavas [Álava] vēsturiskajā teritorijā, Basku zemē. Šajā nolūkā Ramondín SA 1997. gada 15. decembrī izveidoja jaunu sabiedrību Ramondín Cápsulas SA, kurā tai pieder 99,8 % kapitāla. Bija paredzēts, ka Ramondín Cápsulas SA pārņem visu Ramondín SA darbību.

      11      Saskaņā ar Diputación Foral de Álava 1997. gada 21. oktobra lēmumu Nr. 738/1997 Ramondín SA saņēma nodokļu kredītu 45 % apmērā, ko paredz Norma Foral Nr. 22/1994 sestais papildnoteikums. Ramondín Cápsulas SA kā jaunizveidotai sabiedrībai tika piešķirts ar uzņēmuma ienākuma nodokli apliekamās summas samazinājums, ko paredz Norma Foral Nr. 24/1996 26. pants.

      12      1997. gada 2. oktobra vēstulē Comunidad Autónoma de La Rioja priekšsēdētājs nosūtīja Eiropas Kopienu Komisijai sūdzību par valsts atbalstu, kas bija piešķirts Ramondín SA sakarā ar tā darbības pārcelšanu uz Basku zemi.

      13      1999. gada 30. aprīļa vēstulē (OV C 194, 18. lpp.) Komisija informēja Spānijas iestādes par savu lēmumu sākt EKL 93. panta
         2. punktā (jaunajā redakcijā – EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru attiecībā uz fiskālo atbalstu, ko Basku iestādes
         piešķīrušas Ramondín SA un Ramondín Cápsulas SA.

      14      Procedūras beigās Komisija pieņēma Apstrīdēto lēmumu.

      15      Tā 2. panta a) punktā ar uzņēmuma ienākuma nodokli apliekamās summas samazinājums, kas piešķirts Ramondín Cápsulas SA, ir kvalificēts kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu. Tā paša lēmuma 2. panta b) punktā arī nodokļu kredīts
         45 % apmērā, kas piešķirts Ramondín SA, ir kvalificēts kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu daļā, kurā, piemērojot atbalstu saskaitīšanas noteikumus,
         tas pārsniedz maksimālo robežu 25 % LNS no atbalstiem reģioniem Basku zemē.

      16      Apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisija pieprasa Spānijas Karalistei, lai tā veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai atceltu
         priekšrocības, kuras izriet no apstrīdētā atbalsta un attiecīgā gadījumā atgūtu šo atbalstu [summas] no to saņēmējiem.

       Prasības Pirmās instances tiesā un Apstrīdētais spriedums
      17      Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2000. gada 19. un 26. aprīlī, Territorio Histórico de Álava (lieta T‑92/00), kā arī Ramondín SA un Ramondín Capsulas SA (turpmāk tekstā kopā sauktas “Ramondín”) (lieta T‑103/00) cēla prasības pret Komisiju.

      18      Šīs prasītājas prasīja atcelt Apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā apstrīdētie nodokļu pasākumi, kas paredzēti Normas Forales Nr. 22/1994 un 24/1996, ir atzīti par nesaderīgiem ar kopējo tirgu, un pieprasa Spānijas Karalistei, lai tā atprasa atbalsta
         summu, kas atbilst minētajiem pasākumiem.

      19      Ar 2001. gada 5. jūnija rīkojumu abas lietas tika apvienotas mutvārdu procesā un sprieduma taisīšanai.

      20      Apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa:

      –        prasības noraidīja;
      –        piesprieda prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Apelācijas
      21      Ar 2003. gada 6. marta rīkojumiem, kas izdoti abās lietās – C‑186/02 P un C‑188/02 P, Tiesas priekšsēdētājs:

      –        atļāva Comunidad Autónoma de La Rioja iestāties lietā, atbalstot Komisijas prasījumus;

      –        noraidīja Gobierno Foral de Navarra (Navarras valdības) pieteikumus par iestāšanos lietā, atbalstot prasītāju prasījumus.

      22      Ramondín prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        atcelt Apstrīdēto spriedumu;
      –        atcelt Apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā fiskālie atbalsti, kas paredzēti Normas Forales Nr. 22/1994 un 24/1996, ir atzīti par nesaderīgiem ar kopējo tirgu, un pieprasa Spānijas Karalistei, lai tā atprasa minētos
         atbalstus;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      23      Territorio Histórico de Álava prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        atcelt Apstrīdēto spriedumu;
      –        pašai izskatīt prāvu un atcelt Apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz nodokļu kredītu 45 % apmērā un ar uzņēmuma ienākuma
         nodokli apliekamās summas samazinājumu;

      –        pakārtoti – nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies, izskatot lietu pirmajā instancē, un tiesāšanās izdevumus,
         kas radušies apelācijas instancē.

      24      Mutvārdu procesā atsaukusi iebildumu par nepieņemamību attiecībā uz apelācijas sūdzību, ko iesniedza Territorio Histórico de Álava, Komisija izvirza šādus galīgos prasījumus Tiesai abās lietās – C‑186/02 P un C‑188/02 P:

      –        apelācijas noraidīt;
      –        piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      25      Comunidad Autónoma de La Rioja, kas atbalsta Komisiju, abās lietās – C‑186/02 P un C‑188/02 P – izvirza šādus prasījumus Tiesai:

      –        apelācijas noraidīt;
      –        piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Pamati Apstrīdētā sprieduma atcelšanai
      26      Prasības pieteikumā Ramondín izvirzīja četrus pamatus Apstrīdētā sprieduma atcelšanai, kuri balstīti uz to, ka:

      –        Comunidad Autónoma de La Rioja nav tiesību iesniegt sūdzību Komisijā;

      –        apstrīdētie nodokļu pasākumi ir kļūdaini kvalificēti kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu;
      –        Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, neatzīstot, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras;
      –        Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, neatzīstot, ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
      27      Procesuālajā rakstā, kas iesniegts 2004. gada 18. februārī, tā informēja Tiesu, ka atstāj spēkā pamatu, kurš balstās uz to,
         ka ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana, kā arī pamatu, kurš balstās uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma neesamību šajā
         jautājumā, bet no pārējiem pamatiem atsakās.

      28      Prasības pieteikumā Territorio Histórico de Álava izvirzīja sešus pamatus Apstrīdētā sprieduma atcelšanai, kuri balstīti uz:

      –        to, ka apstrīdētie nodokļu pasākumi ir kļūdaini kvalificēti kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu;
      –        Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;
      –        to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību tādā ziņā, ka tā ir nospriedusi, ka apstrīdētie pasākumi nav esošs
         atbalsts;

      –        Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;
      –        to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, neatzīstot, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras;
      –        Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā.
      29      Procesuālajā rakstā, kas iesniegts 2004. gada 20. februārī, tā informēja Tiesu, ka tā:

      –        daļēji atstāj spēkā pirmo un otro pamatu, kas attiecīgi balstīti uz to, ka apstrīdētie nodokļu pasākumi ir kļūdaini kvalificēti
         kā valsts atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu, un uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;

      –        daļēji atstāj spēkā piekto un sesto pamatu, kas attiecīgi balstīti uz to, ka ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana, un
         uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā;

      –        no pārējiem izvirzītajiem pamatiem atsakās.
       Par apelācijas sūdzībām
      30      Pēc lietas dalībnieku un ģenerāladvokātes uzklausīšanas šajā jautājumā tika nolemts abas lietas apvienot sprieduma taisīšanai
         saskaņā ar Tiesas Reglamenta 43. pantu, jo tās ir saistītas.

       Par pamatiem, kas, no vienas puses, balstīti uz to, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, neatzīstot, ka
            ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana, un, no otras puses, uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā
       Lietas dalībnieku argumenti
      31      Ramondín  iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 82.–88. punktā ir noraidījusi pamatu, kas balstīts uz to,
         ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras. Komisija ir izmantojusi pilnvaras, kas tai piemīt procedūrās valsts atbalsta
         jomā, kurā tai ir ekskluzīva kompetence un plašas pilnvaras nodokļu saskaņošanā. Šāda saskaņošana patiesībā attiecas uz procedūru,
         ko paredz EKL 101. pants (jaunajā redakcijā ar grozījumiem – EKL 96. pants) un EKL 102. pants (jaunajā redakcijā – EKL 97. pants)
         un kas piešķir kompetenci Eiropas Savienības Padomei.

      32      Komisija sāka ar mazajiem reģioniem vai mazajām dalībvalstīm, kuru lemtspēja un spēja rīkoties ir ierobežota. Komisija tā
         rīkojās sakarā ar grūtībām, ar ko tai nācās saskarties nodokļu saskaņošanas jomā, jo ietekmīgās dalībvalstis nevēlas atteikties
         no pilnvarām.

      33      Pēc Ramondín uzskatiem, tā kā šajā lietā vienīgais redzamais objektīvais aspekts ir tas, ka nav nevienas konkurentu sūdzības, būtu jāpieņem,
         ka izvirzītie mērķi nav tādi, kā tiek norādīts. Tādēļ sāktā procedūra jau sākotnēji bija spēkā neesoša.

      34      Territorio Histórico de Álava uzskata, ka Pirmās instances tiesai vajadzēja apstiprināt, ka ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana. Territorio Histórico de Álava apšauba motīvus, kuru dēļ Komisija nolēma sākt daudzās procedūras attiecībā pret Basku zemes Normas Forales. Tāpat tā šaubās par iemeslu, kāpēc virkne nodokļu pasākumu tika izslēgti no saraksta, ko izveidoja tā sauktā “Primarolo”
         grupa, kurai Padomē bija uzdots norādīt nodokļu pasākumus, kas būtu atceļami nodokļu saskaņošanas nolūkā, lai pēc tam tos
         apstrīdētu, izmantojot valsts atbalsta procedūras.

      35      Pēc Territorio Histórico de Álava uzskatiem, vairāku dalībvalstu nevēlēšanās iesaistīties padara neiespējamu jebkādu vienošanos Padomē attiecībā uz nodokļu
         saskaņošanu. Tieši tāpēc Komisija izvēlējās valsts atbalsta procedūru, kas ir ātrāka un vienkāršāka.

      36      Tāpat Territorio Histórico de Álava pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir maldījusies attiecībā uz pamatu, kas balstīts uz to, ka ir notikusi pilnvaru nepareiza
         izmantošana. Pirmās instances tiesa deva visai virspusēju atbildi, neiedziļinoties motīvos, kuru dēļ Komisija sāka daudzās
         procedūras pret Basku zemes Normas Forales, un nemeklējot iemeslu, kāpēc iepriekš minētā virkne nodokļu pasākumu tika izslēgti no Primarolo grupas izstrādātā saraksta, lai tos apstrīdētu, izmantojot valsts atbalsta procedūras.

      37      Attiecībā uz Ramondín argumentiem Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 82.–87. punktā ir pamatoti norādījusi, ka nosacījumi,
         kas Kopienu judikatūrā atzīti par nepieciešamiem, lai izvērtētu, vai ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana, nav izpildīti.
         Šajā gadījumā apsūdzība pilnvaru nepareizā izmantošanā bija balstīta uz Ramondín  subjektīvu vērtējumu par Komisijas rīcību. Šim vērtējumam nav nekāda objektīva pamatojuma. Tādējādi tas balstās nevis uz piemērotiem
         pierādījumiem, kā prasa judikatūra, bet gan uz tīri subjektīviem apgalvojumiem par iespējamajiem Komisijas nodomiem.

      38      Patiesībā savā pamatojumā Ramondín tikai atkārto savu ārkārtīgi šauro atbalsta un atlases jēdzienu interpretāciju. Iespējamā pilnvaru nepareizā izmantošana
         ir vienīgi tādas atbalsta jēdziena interpretācijas rezultāts, kas atšķiras no Ramondín norādītās interpretācijas.

      39      Attiecībā uz Territorio Histórico de Álava argumentiem Komisija apgalvo, ka šī prasītāja Pirmās instances tiesā neizvirzīja pamatu, kas balstīts uz to, ka ir notikusi
         pilnvaru nepareiza izmantošana. Tātad šis pamats ir acīmredzami nepieņemams. Jebkurā gadījumā tas ir nepamatots to pašu iemeslu
         dēļ, kādi norādīti attiecībā uz Ramondín. Visbeidzot, Pirmās instances tiesa Apstrīdētajam spriedumam ir sniegusi pietiekamu pamatojumu, lai minēto pamatu noraidītu.

      40      Comunidad Autónoma de La Rioja apgalvo, ka nav pieļaujams, ka Territorio Histórico de Álava izvirza pamatu, kas balstīts uz pilnvaru nepareizu izmantošanu, jo tas netika izvirzīts Pirmās instances tiesā.

      41      Jebkurā gadījumā tā uzskata, ka Ramondín un Territorio Histórico de Álava nav sniegušas nevienu atbilstīgu un loģisku objektīvu pierādījumu, pēc kura varētu secināt, ka Komisijas mērķis, pieņemot
         Apstrīdēto lēmumu, bija nodokļu saskaņošana.

       Tiesas vērtējums
      42      Pretēji Komisijas un Comunidad Autónoma de La Rioja apgalvojumiem Territorio Histórico de Álava Pirmās instances tiesā jau pieteikumā par lietas ierosināšanu, 71. un turpmākajos punktos, izvirzīja pamatu, kas balstīts
         uz to, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras.

      43      Šis pamats attiecībā uz Ramondín un Territorio Histórico de Álava tika izvērtēts Apstrīdētā sprieduma 82.–88. punktā.

      44      Pirmās instances tiesa tieši atgādina, ka akts nav spēkā pilnvaru nepareizas izmantošanas dēļ tikai tad, ja, balstoties uz
         objektīvām, atbilstīgām un saskanīgām pazīmēm, izrādās, ka tas ir pieņemts tikai vai vismaz galvenokārt, lai sasniegtu citus
         mērķus, nevis tos, uz kuriem iepriekš norādīts (skat. it īpaši 2001. gada 22. novembra spriedumu lietā C‑110/97 Nīderlande/Padome,
         Recueil, I‑8763. lpp., 137. punkts, un tajā minēto judikatūru).

      45      85.–87. punktā Pirmās instances tiesa analizēja un izvērtēja prasītāju apgalvojumus, kā arī argumentus. Tā uzskatīja, ka prasītājas
         nav norādījušas nevienu objektīvu pazīmi, pēc kuras varētu secināt, ka patiesais mērķis, kāds Komisijai bijis, pieņemot Apstrīdēto
         lēmumu, bija panākt nodokļu saskaņošanu.

      46      Tādējādi Pirmās instances tiesa veica faktu vērtējumu, kas nav juridisks jautājums, uz kuru attiecas Tiesas kontrole, izņemot
         gadījumus, kad ir sagrozīti Pirmās instances tiesā iesniegtie pierādījumi (skat., jo īpaši, 2001. gada 21. jūnija spriedumu
         apvienotajās lietās no C‑280/99 P līdz C‑282/99 P Moccia Irme u.c./Komisija, Recueil, I‑4717. lpp., 78. punkts, un 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
         no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, Recueil, I‑8375. lpp., 285. punkts).

      47      Prasītājas tikai aprobežojas ar to, ka apstrīd šo faktisko vērtējumu. Tās nav norādījušas nevienu pazīmi, kas varētu būt pierādījums
         tam, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus. Jebkurā gadījumā nevar apgalvot, ka Pirmās instances
         tiesai, pamatojoties uz to, ka konkurējošā sabiedrība nav iesniegusi sūdzību, vajadzēja secināt, ka Komisijai ir bijuši citi
         mērķi, nevis iepriekš norādītie. Šādu pieņēmumu nevar izdarīt, pamatojoties tikai uz sūdzības neesamību.

      48      No tā izriet, ka pamats, kas balstīts uz pilnvaru nepareizu izmantošanu, ir noraidāms.

      49      Attiecībā uz pamatu, kas balstīts uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā, ir jāatzīst, ka Ramondín savā apelācijas sūdzībā šo pamatu nav izvirzījusi.

      50      Tātad procesuālajā rakstā, kas iesniegts 2004. gada 18. februārī, norādot, ka tā atstāj spēkā pamatu, kurš balstās uz Apstrīdētā
         sprieduma pamatojuma neesamību jautājumā, kas balstās uz to, ka ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana, Ramondín patiesībā izvirza jaunu pamatu. Šis pamats ir nepieņemams saskaņā ar [Eiropas Kopienu] Tiesas Reglamenta 42. panta 2. punktu
         un 118. pantu.

      51      Attiecībā uz Territorio Histórico de Álava, kas izvirzīja pamatu, kurš balstīts uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu, un atstāja to spēkā procesuālajā rakstā,
         kas iesniegts 2004. gada 20. februārī, ir jāatzīst, ka minētā sprieduma:

      –        85. punktā ir izklāstīts, ka visi prasītāju argumenti balstās uz pieņēmumiem par iespējamiem slēptajiem motīviem Apstrīdētajā
         lēmumā un ka šīs personas pat nepierāda, ka būtu notikusi jebkāda faktiska saskaņošana Kopienas līmenī, pieņemot Apstrīdēto
         lēmumu;

      –        86. punktā ir izklāstīts, ka Territorio Histórico de Álava ir norādījusi uz apvienotajām lietām no C‑400/97 līdz C‑402/97 Juntas Generales de Guipúzcoa u.c., kurās Tiesas priekšsēdētājs 2000. gada 16. februārī ir izdevis rīkojumu (Recueil, I‑1073. lpp.) – lietām, kurās, pēc prasītājas uzskatiem, Komisija ir apšaubījusi Basku iestāžu likumdošanas pilnvaras nodokļu
         jomā, uzskatot, ka Normas Forales ir valsts atbalsts, jo tās ir piemērojamas tikai vienā atsevišķā dalībvalsts apgabalā;

      –        87. punktā ir izklāstīts, ka pēdējais minētais arguments ir noraidāms, jo Komisija Apstrīdētajā lēmumā nav balstījusies uz
         reģionālās atlases kritēriju, lai pierādītu, ka nodokļu priekšrocības, ko ir saņēmusi Ramondín, ir valsts atbalsts, kas ietilpst EKL 92. panta (jaunajā redakcijā ar grozījumiem – EKL 87. pants) piemērošanas jomā.

      52      Šis pamatojums ir pietiekams attiecībā uz argumentiem, kas Pirmās instances tiesā izvirzīti prasības pieteikumā un replikā
         un kuros nav nekādas norādes uz to, ka virkne nodokļu pasākumu tiktu svītroti no saraksta, ko izstrādājusi Padomē izveidotā
         grupa.

      53      No tā izriet, ka Territorio Histórico de Álava izvirzītais pamats, kas balstīts uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu attiecībā uz to, ka Komisija, iespējams, ir nepareizi
         izmantojusi pilnvaras, ir noraidāms.

       Par pamatiem, ko  Territorio Histórico de Álava balstījusi, no vienas puses, uz to, ka apstrīdētie nodokļu pasākumi ir kļūdaini kvalificēti kā valsts atbalsts, kurš nav
            saderīgs ar kopējo tirgu, un, no otras puses, uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu šajā jautājumā
       Lietas dalībnieku argumenti
      54      Pirmās instances tiesā Territorio Histórico de Álava apgalvoja, ka Komisija, uzskatīdama nodokļu kredītu 45 % apmērā un ar uzņēmuma ienākuma nodokli apliekamās summas samazinājumu
         par valsts atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu, pamatojoties uz to, ka Normas Forales Nr. 22/1994 un 24/1996 ir īpaši pasākumi, kuri dod priekšrocības “atsevišķiem uzņēmumiem”, ir pārkāpusi Līguma 92. pantu.
         Tā norādīja, ka jebkurā gadījumā šo pasākumu iespējamo izlases raksturu attaisno nodokļu sistēmas raksturs un struktūra.

      55      Territorio Histórico de Álava iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 23.–65. punktā ir noraidījusi šos argumentus, tā pieļaujot
         tiesisku maldību Līguma 92. panta piemērošanā.

      56      Procesuālajā rakstā, kas iesniegts 2004. gada 20. februārī, Territorio Histórico de Álava norāda, ka atstāj spēkā pamatu par atcelšanu, bet [attiecina to uz] posmu pirms tam, kad apstrīdētie nodokļu pasākumi tika
         kvalificēti kā valsts atbalsts. Tā norāda, ka pirmajā instancē tā ir apgalvojusi, ka šie pasākumi ir izslēgti no Līguma 92. panta
         piemērošanas jomas, ciktāl tie kā nodokļu pasākumi ir attaisnojami, lai sasniegtu kādu no ekonomikas politikas mērķiem. Pirmās
         instances tiesa ir paudusi uzskatu, ka tas neizslēdz [to, ka minētie pasākumi] tiek kvalificēti kā valsts atbalsts, kas nav
         saderīgs ar Līgumu. Šis secinājums ir kļūdains, jo tas ir izdarīts nepiemērotā interpretācijas procesa brīdī. Patiesībā pirms
         iespējamā jautājuma aplūkošanas par valsts atbalsta kvalifikāciju vajadzēja ņemt vērā, ka nodokļu pasākumi, kas pieņemti pirms
         Ekonomikas un finanšu padomes (Ecofin) 1997. gada 1. decembra secinājumiem nodokļu politikas jomā (OV 1998, C 2, 1. lpp.) un Komisijas 1998. gada 10. decembra
         paziņojuma par noteikumu par valsts atbalstu piemērošanu pasākumiem, kas attiecas uz uzņēmumu tiešajiem nodokļiem (OV C 384,
         3. lpp.), ir izslēgti no valsts atbalsta kontroles jomas. Patiesībā, tā kā šādi pasākumi ietilpst rūpniecības politikā, ko
         īsteno attiecīgā dalībvalsts, tie jau sākotnēji bija izslēgti no Līguma 92. panta piemērošanas jomas.

      57      Tajā pašā procesuālajā rakstā Territorio Histórico de Álava piebilst, ka atstāj spēkā arī pamatu, kas balstīts uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu izvirzītajā tiesību jautājumā.

      58      Komisija uzskata, ka pamatam, kas balstīts uz to, ka apstrīdētie nodokļu pasākumi ir kļūdaini kvalificēti kā valsts atbalsts,
         kurš nav saderīgs ar kopējo tirgu, kas ir atstāts spēkā, neraugoties uz formas grozījumiem, vienmēr ir veicama Tiesas pārbaude
         attiecībā uz šo pasākumu atbalsta raksturu. Proti, Līguma 92. panta analīze pirms diskusijas par to, vai pasākums kvalificējams
         kā valsts atbalsts, neietver nevienu citu posmu; nosakot, vai pasākums ir atbalsts vai nav, tā fiskālajam raksturam nav nozīmes.
         Turklāt Ekonomikas un finanšu padomes (Ecofin) 1997. gada 1. decembra secinājumi nodokļu politikas jomā un tiem pievienotais rīcības kodekss nevar mainīt Līgumā noteikto
         pilnvaru sadalījumu. Šajos apstākļos, apšaubot Komisijas kompetenci, Territorio Histórico de Álava joprojām apstrīdēja to, ka apstrīdētie nodokļu pasākumi ir kvalificējami kā valsts atbalsts.

      59      Comunidad Autónoma de La Rioja uzskata, ka Territorio Histórico de Álava patiesībā apgalvo, ka apstrīdētie nodokļu pasākumi nav valsts atbalsts, kaut arī šajā gadījumā tā savam apgalvojumam sniedz
         jaunu pamatojumu. Tādējādi Tiesa nevar atteikties veikt šo pasākumu pārbaudi un kvalifikāciju saistībā ar Līguma 92. pantu.

       Tiesas vērtējums
      60      Jāatgādina, ka ļaut vienam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav norādījis Pirmās instances tiesā,
         nozīmētu ļaut tam vērsties Tiesā, kuras kompetence apelāciju izskatīšanā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks nekā tas,
         kurš izskatīts Pirmās instances tiesā. Tādējādi, izskatot apelācijas, Tiesas kompetence aprobežojas ar vērtējumu tiesiskajam
         risinājumam, ko attiecībā uz izskatītajiem pamatiem ir snieguši tiesneši pirmajā instancē (skat. jo īpaši 1994. gada 1. jūnija
         spriedumu lietā C‑136/92 P Komisija/Brazzelli Lualdi u.c., Recueil, I‑1981. lpp., 59. punkts, 1998. gada 28. maija spriedumu lietā C‑7/95 P Deere/Komisija, Recueil, I‑3111. lpp., 62. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā C‑217/01 P Hendrickx/Cedefop, Recueil, I‑3701. lpp., 37. punkts).

      61      Šajā gadījumā Territorio Histórico de Álava pirmajā instancē neapgalvoja, ka:

      –        paši apstrīdētie nodokļu pasākumi neietilpst valsts atbalsta tiesību piemērošanas jomā;
      –        Līguma 92. pants ir piemērojams nodokļu tiesību pasākumiem tikai pēc Ekonomikas un finanšu padomes (Ecofin) 1997. gada 1. decembra secinājumiem nodokļu politikas jomā un Komisijas 1998. gada 10. decembra paziņojuma par noteikumu
         par valsts atbalstu piemērošanu pasākumiem, kas attiecas uz uzņēmumu tiešajiem nodokļiem.

      62      Patiesībā tā atsaucās uz ekonomikas politikas mērķiem, kādi ir [ar nodokli] apliekamās summas samazinājumam saistībā ar diskusiju
         par šī pasākuma atlases raksturu, tas ir, posmā, kad norisinājās diskusijas par to, vai šis pasākums kvalificējams kā valsts
         atbalsts, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu Līguma 92. panta nozīmē.

      63      Pirmās instances tiesa pārbaudīja atbilstīgos argumentus Apstrīdētā sprieduma 51. punktā.

      64      Tādējādi arguments, kas Tiesā izvirzīts šajā apelācijā, saskaņā ar ko pēc būtības nodokļu pasākums, par kuru ir strīds, jau
         sākotnēji – posmā pirms juridiskā vērtējuma – bija izslēgts no Līguma 92. panta piemērošanas jomas un rezultātā arī no Komisijas
         kontroles vispār, ir pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijā.

      65      Šis jaunais pamats ir atzīstams par nepieņemamu, tāpat kā pamats, kas balstīts uz Apstrīdētā sprieduma pamatojuma trūkumu
         izvirzītajā tiesību jautājumā, jo otrais pamats nav atdalāms no pirmā.

      66      No visa iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzības ir noraidāmas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      67      Reglamenta 122. panta pirmā daļa paredz, ka, ja apelācija ir nepamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

      68      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā apelācijas sūdzību iesniedzējām spriedums ir nelabvēlīgs, tām ir jāpiespriež papildus
         saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzināt Komisijas un Comunidad Autónoma de La Rioja tiesāšanās izdevumus saskaņā ar to prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      lietas C‑186/02 P un C‑188/02 P apvienot sprieduma taisīšanai;
      2)      apelācijas sūdzības noraidīt;
      3)      apelācijas sūdzību iesniedzējas papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina Eiropas Kopienu Komisijas un Comunidad Autónoma de La Rioja tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – spāņu.