title: Tiesas (pirmā palāta) 2014. gada 15. oktobra spriedums.#Dānijas Karaliste pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – ELVGF – Platību atstāšana atmatā – Pārbaudes no attāluma – Atmatā atstāto platību zaļā atmata – Finanšu korekcijas.#Lieta C‑417/12 P.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑417/12 P
            par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, kas iesniegta 2012. gada 13. septembrī,
            Dānijas Karaliste , ko pārstāv V. Pasternak Jørgensen , pārstāve, kurai palīdz J. Pinborg  un P. Biering , advokaterne ,
            apelācijas sūdzības iesniedzēja,
            ko atbalsta
            Francijas Republika , ko pārstāv D. Colas  un C. Candat , pārstāvji,
            Nīderlandes Karaliste , ko pārstāv M. de Ree  un M. Bulterman , pārstāves,
            Somijas Republika , ko pārstāv J. Leppo , pārstāvis,
            Zviedrijas Karaliste , ko pārstāv U. Persson , pārstāve,
            personas, kas iestājušās apelācijā,
            otra lietas dalībniece –
            Eiropas Komisija , ko pārstāv F. Jimeno Fernández , pārstāvis, kam palīdz T. Ryhl , advokāts,
            atbildētāja pirmajā instancē.
            TIESA (pirmā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], tiesneši S. Rodins [ S. Rodin ], E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], E. Levits (referents) un M. Bergere [ M. Berger ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretāre K. Stremholma [ C. Strömholm ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 12. decembra tiesas sēdi,
            noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2014. gada 30. aprīļa tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.

            Sprieduma pamatojums
            Spriedums
            1. Savā apelācijas sūdzībā Dānijas Karaliste lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu Dānija/Komisija (T‑212/09, EU:T:2012:335; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir noraidījusi tās prasību daļēji atcelt Komisijas 2009. gada 19. marta Lēmumu 2009/253/EK, ar ko no Kopienas finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu un uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) (OV L 75, 15. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl ar šo lēmumu no Kopienas finansējuma ir izslēgti atsevišķi Dānijas Karalistes izdevumi saistībā ar platību atstāšanu atmatā.
            Atbilstošās tiesību normas
            Regula (EK) Nr. 1258/1999
            2. Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1258/1999 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 160, 103. lpp.), kas ir piemērojama pamatlietas faktisko apstākļu rašanās dienā, 7. panta 4. punkta pirmajā daļā bija paredzēts:
            “Komisija pieņem lēmumu par izdevumiem, [kas] ir jāizslēdz no 2. un 3. pantā minētā Kopienas finansējuma, ja tā atklāj, ka izdevumi nav veikti atbilstoši Kopienas noteikumiem.”
            Regula (EK) Nr. 2316/1999
            3. Komisijas 1999. gada 22. oktobra Regulas (EK) Nr. 2316/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai piemērotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1251/1999, ar kuru izveido atbalsta sistēmu noteiktu laukaugu audzētājiem (OV L 280, 43. lpp.), kas ir piemērojama pamatlietas faktisko apstākļu rašanās dienā, 19. pantā bija noteikts:
            “1. Platībām, kas saskaņā ar šo iedaļu atstātas atmatā, jāaptver platība, kas ir vismaz 0,3 ha liela un vismaz 20 m plata.
            Dalībvalstis var pieņemt:
            a) mazākas platības, kas ietver veselus zemes gabalus ar pastāvīgām robežām, piemēram, sienām, dzīvžogiem vai ūdenstilpēm;
            [..]
            4. Dalībvalstis ievieš piemērotus pasākumus, kas atbilst konkrētajai situācijai saistībā ar atmatā atstātajām platībām, lai nodrošinātu, ka tās tiek saglabātas un ka tiek aizsargāta apkārtējā vide. Šādiem pasākumiem var pieskaitīt arī zaļo atmatu, šajā gadījumā jānodrošina, lai pasākumi garantētu to, ka zaļo atmatu nevar izmantot sēklu audzēšanai un ka nekādos apstākļos to nevar izmantot lauksaimnieciskiem mērķiem līdz 31. augustam vai turpmāk līdz 15. janvārim, lai laukaugus audzētu pārdošanai.
            [..]”
            Regula (EK) Nr. 2419/2001
            4. Komisijas 2001. gada 11. decembra Regulas (EK) Nr. 2419/2001, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92 (OV L 327, 11. lpp.), 15. pantā bija paredzēts:
            “Administratīvās pārbaudes un pārbaudes uz vietas veic tā, lai nodrošinātu efektīvu atbilstības pārbaudi noteikumiem, saskaņā ar kuriem piešķir atbalstu.”
            5. Saskaņā ar minētās regulas 22. panta 1. punktu, kas attiecas uz lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu platības noteikšanu:
            “Lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu platības nosaka, izmantojot visus atbilstīgos līdzekļus, ko noteikusi kompetentā iestāde un kas nodrošina tādu mērījumu precizitāti, kura ir vismaz līdzvērtīga tai, ko prasa oficiāli mērījumi saskaņā ar valsts noteikumiem. Kompetentā iestāde nosaka pielaides robežu, ņemot vērā izmantoto mērīšanas metodi, pieejamo oficiālo dokumentu precizitāti, vietējos faktorus, piemēram, zemes gabala slīpumu un formu, un 2. punkta noteikumus.”
            6. Šīs pašas regulas 23. pantā bija noteikta kārtība, kādā tiek veiktas pārbaudes no attāluma.
            Regula (EK) Nr. 1290/2005
            7. Padomes 2005. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (OV L 209, 1. lpp.) 31. panta “Atbilstības pārbaude” 1.–3. punktā ir paredzēts:
            “1. Ja Komisijas konstatē, ka 3. panta 1. punktā un 4. pantā paredzētie izdevumi nav veikti saskaņā ar Kopienas noteikumiem, tā pieņem lēmumu par to, kādas summas nav jāatmaksā no Kopienas finansējuma, saskaņā ar 41. panta 3. punktā paredzēto procedūru.
            2. Komisija novērtē summas, kas nav jāatmaksā, ņemot vērā jo īpaši konstatētās neatbilstības nopietnību. Komisija attiecīgi ņem vērā pārkāpuma būtību un nopietnību, kā arī Kopienai nodarīto finansiālo kaitējumu.
            3. Pirms pieņem lēmumu atteikt finansējumu, Komisijas pārbaužu rezultātus un attiecīgās dalībvalsts atbildes paziņo rakstiski, un pēc tam abas puses cenšas panākt vienošanos par veicamajiem pasākumiem.
            Ja puses nevar vienoties, dalībvalsts var lūgt sākt procedūru, kuras mērķis ir četros mēnešos saskaņot pušu pozīcijas un kuras iznākums tiek atspoguļots ziņojumā, ko nosūta Komisijai un ko Komisija izskata, pirms tā pieņem lēmumu par iespējamu finansējuma atteikumu.”
            Pamatnostādnes
            8. Komisijas 1997. gada 23. decembra Dokumentā Nr. VI/5330/97 “Pamatnostādnes attiecībā uz finansiālo seku aprēķinu ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas lēmuma sagatavošanas ietvaros” (turpmāk tekstā – “pamatnostādnes”) ir aprakstīta vienotas likmes finanšu korekciju piemērošanas metode. Tajā tostarp ir paredzēts, ka:
            “Finanšu korekcijas ir jāparedz tad, ja Komisija konstatē, ka pārbaudes pasākums, kas regulā ir tieši pieprasīts vai kas ir netieši vajadzīgs skaidri izteiktas normas ievērošanai (piemēram, atbalsta ierobežojums zināmas kvalitātes precei), nav veikts pienācīgā veidā.
            Ja pārbaudes tiek veiktas, bet tās tiek veiktas nepilnīgi, ir jānovērtē nepilnības smagums. Faktiski visas pārbaudes procedūras ir uzlabojamas, un viens no Komisijas pārbaudes veicēju uzdevumiem ir sagatavot ieteikumus, kuru mērķis ir uzlabot procedūras un veikt papildu pārbaudes, kas, kaut arī likumdevējs tās nav paredzējis, sniedz papildu garantiju saistībā ar izdevumu likumību attiecīgajai dalībvalstij raksturīgajos apstākļos. Tomēr ar to vien, ka pārbaudes procedūra ir uzlabojama, nepietiek, lai pamatotu finanšu korekciju. Ir jāpastāv būtiskai bezdarbībai, nepiemērojot skaidri izteiktas Kopienu tiesību normas, un šādai bezdarbībai ir jārada [Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fondam (ELVGF)] reāls zaudējumu vai pārkāpumu risks.”
            9. Pamatnostādnēs ir paredzēti nosacījumi, kas ir jāizpilda, lai piemērotu vienotas likmes finanšu korekciju 2 %, 5 %, 10 % vai 25 % apmērā no paziņotajiem izdevumiem.
            Tiesvedības rašanās fakti un apstrīdētais lēmums
            10. Pēc tam, kad 2004. gada oktobrī un decembrī tika veikta izmeklēšana uz vietas saistībā ar nosacījumiem, ar kādiem Dānijas iestādes 2002.–2004. tirdzniecības gadā ir piemērojušas integrēto administrācijas un kontroles sistēmu laukaugiem, Eiropas Komisija informēja Dānijas Karalisti, ka šīs iestādes nav ievērojušas Padomes 1999. gada 17. maija Regulas (EK) Nr. 1251/1999, ar kuru izveido atbalsta sistēmu noteiktu laukaugu audzētājiem (OV L 160, 1. lpp.), un Padomes 1992. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 3508/92, ar ko izveido integrētu administrācijas un kontroles sistēmu konkrētām Kopienas atbalsta shēmām (OV L 355, 1. lpp.), noteikumus.
            11. Pēc savu secinājumu paziņošanas Dānijas Karalistei 2006. gada 27. jūnija vēstulē saskaņā ar Komisijas 1995. gada 7. jūlija Regulas (EK) Nr. 1663/95, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Regulu (EEK) Nr. 729/70 attiecībā uz ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procedūru (OV L 158, 6. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1999. gada 22. oktobra Regulu (EK) Nr. 2245/1999 (OV L 273, 5. lpp.), 8. panta 1. punktu un pēc vēstuļu apmaiņas Komisija šai dalībvalstij adresētajā 2008. gada 21. februāra vēstulē norādīja, ka finanšu korekcijas 5 % un 10 % apmērā ir jāpiemēro atsevišķiem izdevumiem, kas ir radušies 2002.–2004. tirdzniecības gadā. Šo korekciju summa ir 750 miljoni Dānijas kronu (DKK).
            12. Tā kā Dānijas Karaliste šo korekciju uzskatīja par nepamatotu, tā vērsās pie samierināšanas iestādes.
            13. Pēdējā minētā savā 2008. gada 9. septembra ziņojumā secināja, ka abu pretējo pušu viedokļi nav samierināmi, un aicināja Komisiju pārskatīt priekšlikumu piemērot korekcijas 5 % un 10 % apmērā visiem attiecīgajiem izdevumiem.
            14. Kā Komisija to ir izklāstījusi Lauksaimniecības un lauku attīstības ģenerāldirektorāta (ĢD) 2009. gada 6. janvāra kopsavilkuma ziņojumā par Komisijas veikto pārbaužu rezultātiem ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procedūras kontekstā saskaņā ar Regulas Nr. 1258/1999 7. panta 4. punktu un Regulas Nr. 1290/2005 31. pantu (turpmāk tekstā – “kopsavilkuma ziņojums”), tā ar apstrīdēto lēmumu piemēroja vienotas likmes finanšu korekcijas, kas attiecīgi bija 2 %, 5 % vai 10 % no Dānijas Karalistes izdevumiem, ņemot vērā trūkumus, kuri tika konstatēti, veicot platību pārbaudes no attāluma un pārbaudot, vai ir ievērotas ar atmatā atstātajām platībām saistītās tiesību aktu prasības.
            15. Pirmkārt, atbalstam, kas bija izmaksāts 2003. un 2004. tirdzniecības gadā, Komisija piemēroja vienotas likmes korekciju 2 % apmērā, ņemot vērā ELVGF radīto finansiālo kaitējumu, jo Dānijas Karaliste pārbaužu no attāluma ietvaros nebija veikusi koriģējošus pasākumus, ja platības bija mērītas, izmantojot augstas izšķirtspējas attēlus (turpmāk tekstā – “AI attēli”).
            16. Otrkārt, Komisija, konstatējusi vairākus pārkāpumus saistībā ar atmatā atstātajām platībām, kas var pamatot atsevišķu izdevumu izslēgšanu no ELVGF finansējuma, secināja, ka galvenās šo platību pārbaudes nebija veiktas vai bija veiktas tik slikti, ka tās bija pilnībā neefektīvas. Tādējādi tā atbalstam, kas izmaksāts 2002.–2004. tirdzniecības gadā, atbilstoši konkrētajai situācijai piemēroja vienotas likmes fiksētu korekciju 5 % vai 10 % apmērā, lai atlīdzinātu ELVGF nodarīto finansiālo kaitējumu.
            Pārsūdzētais spriedums
            17. Pirmkārt, runājot par noteikumiem, kas attiecas uz pārbaudēm no attāluma, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 48.–50. punktā norādīja, ka Dānijas Karalistei esot bijusi jāizmanto alternatīva metode, lai pārliecinātos par zemes gabalu mērījumu, kas veikti, izmantojot AI attēlus, pareizību, vēl jo vairāk tāpēc, ka šīs dalībvalsts iestādes kopš 2002. gada decembra bija informētas, ka Komisija neiesaka izmantot šādu mērīšanas metodi.
            18. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 52. punktā Vispārējā tiesa saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 22. panta 1. punktu Komisijai ir atzinusi brīvību izmantot ikvienu atbilstošu līdzekli, lai pārliecinātos par pārbaudīto zemes gabalu platību.
            19. Otrkārt, runājot par noteikumiem, kas attiecas uz atmatā atstāto platību pārbaudēm, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69.–85. punktā veica, pirmkārt, Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punkta interpretāciju, pretēji Komisijas nostājai atzīstot, ka zaļās atmatas saglabāšana atmatā atstātajā platībā ir pasākums, kas ir piemērots tās saglabāšanai un vides aizsardzībai. Pārsūdzētā sprieduma 106. punktā Vispārējā tiesa tomēr norādīja, ka, ja Komisija, lai attaisnotu būtiskas un pamatotas šaubas, pamatojas uz vairākiem savā starpā neatkarīgiem pierādījumiem, pietiek, ka kaut vai tikai viens no šiem pierādījumiem ir apstiprināts, lai secinātu, ka pārbaužu veikšanas kārtība ir bijusi nepietiekama. Tādējādi tā turpināja pārbaudīt citus Komisijas iesniegtos pierādījumus.
            20. Atgādinājusi par dalībvalstu pienākumu saglabāt atmatā atstātās platības, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktā atzina, ka saskaņā ar minēto tiesību normu zaļā atmata, kas atstāta šajās platībās, bija jāsaglabā, lai aizsargātu šo platību agronomiskos apstākļus.
            21. Otrkārt, runājot par jēdzienu “pastāvīgas robežas” Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta izpratnē, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 101. punktā atzina, ka par šajā tiesību normā paredzētajām platībām platībatkarīgo maksājumu var saņemt tikai tad, ja tās ir fiziski norobežotas. Tādējādi tā noraidīja Dānijas Karalistes interpretāciju, saskaņā ar kuru kadastrālās robežas atbilstot minētajā tiesību normā paredzētajām prasībām.
            22. Runājot par to apstākļu iespējamo prettiesiskumu, kādos Komisija konstatēja atsevišķus pārkāpumus, kas skar atmatā atstātās platības, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 122. punktā atzina, ka Dānijas Karaliste nevar šaubas interpretēt par labu atbalsta pieprasītājam, ja pārbaudes uz vietas, kas tikušas veiktas pēc atmatā atstāšanas laikposma beigām, ļauj konstatēt, ka attiecīgajās platībās atrodas uzkrātas siena ķīpas vai celtniecības atkritumi.
            23. Pārsūdzētā sprieduma 123. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka Komisija pamatoti bija secinājusi, ka pastāv būtiskas un pamatotas šaubas par Dānijas Karalistes veikto pārbaužu pietiekamo raksturu jautājumā par platībām, kurās bija konstatēti daži pārkāpumi, un šī dalībvalsts nebija paudusi argumentus, kas varētu kliedēt šīs šaubas.
            24. Treškārt, runājot par iespējamu būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu, Vispārējā tiesa noraidīja visus minētās dalībvalsts paustos argumentus.
            25. Ceturtkārt, runājot par noteikumiem, kas attiecas uz finanšu korekcijām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 168. punktā uzskatīja, ka Komisija saprātīgi varēja secināt, ka ELVGF pastāvēja būtisks zaudējumu risks un tas pamatoja vienotas likmes korekciju 5 % vai 10 % apmērā.
            26. Tādējādi Vispārējā tiesa noraidīja Dānijas Karalistes iesniegto prasību atcelt tiesību aktu.
            Lietas dalībnieku prasījumi
            27. Ar savu apelācijas sūdzību Dānijas Karaliste lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu un apmierināt tās pirmajā instancē izvirzītos prasījumus vai pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.
            28. Eiropas Komisija lūdz apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            Par apelācijas sūdzību
            29. Savas apelācijas sūdzības pamatojumam Dānijas Karaliste izvirza četrus pamatus, kas attiecīgi ir balstīti uz nepareizu Regulas Nr. 2419/2001 15. panta interpretāciju, nepareizu Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punkta interpretāciju un kļūdām tiesību piemērošanā, kas ir pieļautas, piemērojot, pirmkārt, noteikumus par pierādīšanas pienākumu un, otrkārt, noteikumus par finanšu korekcijām.
            30. Komisija uzskata, ka visi pamati, kas ir izvirzīti apelācijas sūdzības pamatošanai, ir jānoraida kā nepieņemami vai katrā ziņā kā nepamatoti.
            31. Tādējādi vispirms ir jāizvērtē Komisijas izvirzītā vispārējā iebilde par nepieņemamību.
            Par vispārējo iebildi par nepieņemamību
            32. Kaut arī Komisija ir atbildējusi uz katru no Dānijas Karalistes izvirzītajiem pamatiem, tā galvenokārt atsaucas uz apelācijas sūdzības nepieņemamību kopumā, jo tās mērķis esot panākt, ka no jauna tiek pārbaudīti lietas faktiskie apstākļi, un tajā galvenokārt esot tikai atkārtoti pirmajā instancē paustie argumenti.
            33. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem.
            34. Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja viens no lietas dalībniekiem apstrīd Vispārējās tiesas veikto Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu, apelācijas tiesvedībā var no jauna izskatīt pirmajā instancē pārbaudītos tiesību jautājumus. Ja lietas dalībnieks nevarētu šādā veidā pamatot savu apelācijas sūdzību ar pamatiem un argumentiem, kas jau tikuši izmantoti Vispārējā tiesā, apelācijas tiesvedība daļēji zaudētu savu jēgu (spriedums Francija/Komisija, C‑601/11 P, EU:C:2013:465, 71. punkts).
            35. Runājot par šo apelācijas sūdzību, pietiek konstatēt, kā izriet it īpaši no šī sprieduma 29. punkta un pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ka Dānijas Karaliste necenšas vispārējā veidā apšaubīt Vispārējās tiesas īstenoto faktu vērtējumu, atkārtojot tajā izvirzītos pamatus un argumentus. Prasītāja tieši pretēji izvirza tiesību jautājumus, kas var būt apelācijas priekšmets.
            36. Līdz ar to Komisijas celtā vispārējā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
            37. Ņemot to vērā un tā kā Komisija precīzāk atsaucas uz konkrētu apelācijas sūdzības pamatu nepieņemamību, šī iebilde par nepieņemamību ir jāizskata, izvērtējot attiecīgos pamatus.
            Par pirmo pamatu
            Lietas dalībnieku argumenti
            38. Dānijas Karaliste kā pirmo pamatu min kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot Regulas Nr. 2419/2001 15. pantu, kurš aplūkots kopā ar tās 23. pantu, ciktāl pārskati, kas ir iegūti, izmantojot globālās pozicionēšanas sistēmu (GPS), nevar tikt izmantoti, lai novērtētu attālos mērījumus, jo abas metodes noteikti sniedz atšķirīgus rezultātus.
            39. Turklāt Vispārējā tiesa neesot patiesi atspoguļojusi faktus, ne arī paudusi nostāju par detalizētiem dokumentiem, kas pierāda, ka Dānijas iestādes ir veikušas papildu koriģējošas pārbaudes.
            40. Francijas Republika apgalvo, ka Vispārējai tiesai bija jāpārbauda, vai attālie mērījumi nodrošina tādu precizitātes pakāpi, kas ir vismaz līdzvērtīga tai, kāda ir prasīta oficiālajiem mērījumiem saskaņā ar valsts tiesību normām. Katrā ziņā valsts mērījumi būtu jānovērtē ar zināmu pielaidi.
            41. Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 120. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi Dānijas pārbaudes sistēmas trūkumus. Izvirzīto pamatu veidojot tikai šī faktu vērtējuma apstrīdēšana.
            Tiesas vērtējums
            42. Kā Vispārējā tiesa to pamatoti ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 37.–41. punktā, dalībvalstīm saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 15. pantu un 22. panta 1. punktu ir jāveic pasākumi, ko tās uzskata par piemērotiem, lai nodrošinātu pārbaužu efektivitāti un tādējādi attālo mērījumu precizitāti.
            43. Kaut arī no šīm tiesību normām izriet, ka dalībvalstis var brīvi izvēlēties lauksaimniecībā izmantojamo zemes gabalu platības mērīšanas līdzekļus, tomēr ir jāsecina, ka šiem līdzekļiem ir jāatbilst precizitātes prasībai.
            44. Šajā kontekstā Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ir atzinusi, ka, pārbaudot Dānijas iestāžu veiktos to zemes gabalu mērījumus, uz kuriem ir attiecināms atmatā atstāšanas režīms, Komisija varēja balstīties uz metodi, kura atšķīrās no tās, ko bija izvēlējušās šīs iestādes.
            45. Pirmkārt, pārbaudot, vai ir ievērota dalībvalstij noteiktā precizitātes prasība, Komisija nevar būt spiesta izmantot tikai to metodi, ko ir izvēlējusies šī valsts, it īpaši tad, ja tā uzskata, ka atšķirīga metode sniedz lielākas precizitātes garantijas.
            46. Otrkārt, ja Komisijai būtu pienākums šajā ziņā izmantot attiecīgās dalībvalsts iestāžu izvēlēto mērīšanas metodi, tas varētu izraisīt ar Regulu Nr. 2419/2001 ieviestās divu līmeņu pārbaužu sistēmas pasliktināšanos.
            47. Tādējādi tikai tad, ja Komisija var brīvi izvēlēties valsts iestāžu veikto pasākumu pārbaudes metodi, kas tai šķiet vispiemērotākā precizitātes ziņā, tā var efektīvi pārbaudīt valsts pārbaudes sistēmu uzticamību.
            48. Runājot par citiem iebildumiem, ir jāatgādina, ka Vispārējās tiesas veiktais faktu vērtējums, izņemot faktu sagrozīšanas gadījumu, nav tiesību jautājums, kas ir jāizskata Tiesai apelācijas tiesvedībā.
            49. Apstrīdot Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 50. un 120. punkta, Dānijas Karaliste lūdz Tiesu veikt jaunu faktu vērtējumu, nenorādot nevienu pierādījumu, kas ļautu secināt, ka ir notikusi šāda faktu sagrozīšana.
            50. Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji nepieņemams.
            Par otro pamatu
            Lietas dalībnieku argumenti
            51. Lai pamatotu otro pamatu, kas attiecas uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, interpretējot Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punktu, Dānijas Karaliste apgalvo, ka nav nekāda pienākuma atmatā atstātajā platībā nopļaut zaļo atmatu, ka šajā tiesību normā paredzētais saglabāšanas pienākums neattiecas uz zaļo atmatu un ka Vispārējā tiesa nav paskaidrojusi, ko tā saprot ar atmatā atstāto platību “agronomisko apstākļu aizsardzību“.
            52. Dānijas Karaliste piebilst, ka to pārkāpumu nebūtiskais raksturs, ko Komisija ir minējusi apstrīdētajā lēmumā, nevar pamatot piemērotās finanšu korekcijas.
            53. Turklāt Vispārējā tiesa neesot lēmusi par pārējiem Komisijas konstatētajiem pārkāpumiem, kas pamatojot apstrīdēto lēmumu. Šī pamatojuma nenorādīšana pārsūdzētajā spriedumā esot liegusi prasītājai pareizi novērtēt apstrīdētā lēmuma likumību.
            54. Turklāt Vispārējā tiesa neesot lēmusi par tiem Dānijas Karalistes iesniegtajiem pamatiem un pierādījumiem, kas ļauj pamatot Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību.
            55. Francijas Republika apgalvo, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neatceļot apstrīdēto lēmumu, kaut arī tā konstatēja šajā lēmumā pieļautu nelikumību, un, otrkārt, ka saglabāšanas pienākums attiecas nevis uz zaļo atmatu, bet uz pašām atmatā atstātajām platībām.
            56. Somijas Republika piebilst, ka interpretācija, ko Vispārējā tiesa ir sniegusi Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punktam, neizriet no šīs tiesību normas formulējuma.
            57. Komisija atgādina, ka Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārkāpumus, kuru esamību Dānijas Karaliste nav apstrīdējusi un kuri attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem atbalsta shēma ir piemērojama atsevišķiem zemes gabaliem. Ciktāl Dānijas pārbaužu sistēmas trūkumi izriet no tā, ka Dānijas Karaliste ir nepareizi interpretējusi Savienības tiesisko regulējumu, Vispārējā tiesa neesot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
            58. Runājot par pārkāpumu nozīmīgumu, Komisija norāda, ka uz vietas veiktās pārbaudes ļāva uzskatīt, ka ar tiem saistītie gadījumi nebija ne mazsvarīgi, ne nebūtiski.
            Tiesas vērtējums
            59. Ar savu pirmo iebildumu Dānijas Karaliste pārmet Vispārējai tiesai, ka tā Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punkta pirmo teikumu ir interpretējusi tādējādi, ka tas paredz netiešu pienākumu nopļaut zaļo atmatu.
            60. Jākonstatē, ka šāds pārmetums ir pamatots ar nepareizu pārsūdzētā sprieduma izpratni.
            61. Vispirms Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. punktā ir atgādinājusi, ka, lai gan dalībvalstis var izvēlēties atmatā atstātajās platībās saglabāt zaļo atmatu, tām saskaņā ar Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punktu ir jāveic piemēroti pasākumi, kas nodrošina šo platību saglabāšanu, zinot, ka, ja tiek izvēlēta zaļā atmata, tā ir jāsaglabā.
            62. Pēc tam tā minētā sprieduma 93. punktā pamatoti ir piebildusi, ka atmatā atstātajās platībās saglabātās zaļās atmatas pienācīgas saglabāšanas mērķis ir aizsargāt to agronomiskos apstākļus.
            63. Šajā ziņā Vispārējā tiesa tā paša sprieduma 92. punktā norādīja, ka Dānijas Karaliste pati bija apgalvojusi, ka noteicošais kritērijs ir tas, vai atmatā atstātās platības atmatas saglabāšanas laikposmā joprojām ir aramzeme.
            64. Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka, runājot par atmatā atstātajām platībām, zaļās atmatas saglabāšana nebija izņēmums salīdzinājumā ar dalībvalstu veiktiem atbilstošiem pasākumiem saskaņā ar Regulas Nr. 2316/1999 19. panta 4. punkta noteikumiem.
            65. Tādējādi Vispārējā tiesa, atgādinot tikai par vajadzību saglabāt atmatā atstātās platības, kā tas ir paredzēts minētās regulas 19. panta 4. punkta pirmajā teikumā, nav atsaukusies uz netiešu pienākumu nopļaut zaļo atmatu pretēji tam, ko apgalvo Dānijas Karaliste.
            66. Tomēr zaļās atmatas esamība kā atbilstošs pasākums, lai nodrošinātu atmatā atstātās platības saglabāšanu, nevar atbrīvot attiecīgo dalībvalsti no pienākuma pārbaudīt, vai pati minētā atmata ir saglabāta. Atmatā atstātās platības saglabāšanas mērķa sasniegšana būtu apdraudēta, ja uz pašu zaļo atmatu neattiektos minētā saglabāšana.
            67. Ar savu otro iebildumu Dānijas Karaliste pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav atcēlusi apstrīdēto lēmumu, uzskatot, ka, lai gan Komisija bija pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, zaļās atmatas saglabāšanu neatzīstot par atbilstošu pasākumu, ar Komisijas konstatētajiem pārkāpumiem, kas nav šī saglabāšana, pietiek, lai pamatotu šajā lēmumā paredzētās finanšu korekcijas.
            68. Vispārējās tiesas norādītie pārkāpumi neesot tik nozīmīgi, lai tie pamatotu piemērotās korekcijas.
            69. Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Komisijai ir jāiesniedz pierādījumi par būtiskām un pamatotām šaubām, kas tai ir radušās attiecībā uz valsts iestāžu veikto pārbaužu efektivitāti, lai pamatotu finanšu korekciju (šajā ziņā skat. spriedumu Grieķija/Komisija, C‑300/02, EU:C:2005:103, 34. punkts).
            70. Tādējādi, tā kā saistībā ar Dānijas Karalisti Komisija ir iesniegusi šādus pierādījumus, kas nav tie, kurus ir noraidījusi Vispārējā tiesa, pēdējā minētā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, paturot spēkā apstrīdēto lēmumu, ciktāl šie pierādījumi nav apstrīdēti.
            71. Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 112. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Dānijas Karaliste nav apstrīdējusi Komisijas konstatēto faktu esamību, kas raksturo pārkāpumus un kas veido šos pārējos pierādījumus, jo šī dalībvalsts ir apstrīdējusi tikai laikposmu, kurā šie pārkāpumi tika konstatēti.
            72. Otrkārt, ir svarīgi norādīt, ka, kritizējot Vispārējo tiesu, ka tā pārāk lielu nozīmi ir piešķīrusi pārkāpumiem, attiecībā uz kuriem tā uzskatīja, ka tie pamato būtiskas un pamatotas Komisijas šaubas, Dānijas Karaliste lūdz Tiesu no jauna pārbaudīt faktus, ko iepriekš ir novērtējusi Vispārējā tiesa. Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 48. punktā, šāds lūgums nav pieņemams apelācijas tiesvedībā.
            73. Runājot par trešo iebildumu, ka Vispārējā tiesa neesot lēmusi par atsevišķiem Dānijas Karalistes iesniegtajiem pierādījumiem, Vispārējā tiesa, atzinusi, ka Komisija bija iesniegusi pierādījumus, kas pamato būtiskas un pamatotas šaubas saistībā ar Dānijas pārbaužu sistēmas efektivitāti, un ka Dānijas Karaliste šīs šaubas nebija kliedējusi, pārsūdzētā sprieduma 125. punktā pamatoti varēja nepārbaudīt šīs dalībvalsts paustos argumentus saistībā ar citiem Komisijas izvirzītajiem pierādījumiem par pārkāpumiem.
            74. Turklāt no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Vispārējās tiesas pienākums norādīt pamatojumu neliek tai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un pa vienam būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie argumenti, un pamatojums līdz ar to var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi (spriedums Edwin /ITSB, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
            75. Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida daļēji kā nepamatots un daļēji kā nepieņemams.
            Par trešo pamatu
            Lietas dalībnieku argumenti
            76. Dānijas Karaliste, neapšaubot principus, kas attiecas uz pierādīšanas pienākumu finanšu korekciju jomā, kas veiktas ELVGF grāmatojumu noskaidrošanas laikā, apstrīd to piemērošanu Vispārējā tiesā. Pirmkārt, pārkāpumiem, ko Komisija ir konstatējusi izmeklēšanā uz vietas, kura veikta, ņemot paraugus atmatā atstāšanas laikposma beigās, neesot pierādījuma spēka. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pieprasot, lai šī dalībvalsts pierāda, ka nevienā no zemes gabaliem, uz kuriem attiecās atmatā atstāšanas pasākums, nebija pieļauti nekādi pārkāpumi.
            77. Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Zviedrijas Karaliste šajā ziņā norāda, ka Dānijas Karalistei bija jāpierāda nevis tas, ka nevienā atmatā atstātajā platībā nebija izdarīts nekāds pārkāpums, bet gan bija jāpierāda, ka Komisijas konstatētie fakti neatspoguļoja valsts pārbaužu kvalitāti.
            78. Komisija atgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru uz to attiecas atvieglotas prasības par pierādījumu sniegšanu. Tādējādi tai neesot jāpierāda, ka pastāv būtiskas nepilnības Savienības tiesību normu piemērošanā.
            Tiesas vērtējums
            79. Vispirms ir svarīgi norādīt, ka ELVGF grāmatojumu noskaidrošanas ietvaros dalībvalstīm ir noteicoša loma, jo tām ir jānodrošina, ka ELVGF finansē tikai tās darbības, kas ir īstenotas saskaņā ar Savienības tiesību normām lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas ietvaros.
            80. Faktiski tieši dalībvalsts ir visizdevīgākajā situācijā, lai apkopotu un pārbaudītu ELVGF grāmatojumu noskaidrošanai vajadzīgo informāciju (spriedums Grieķija/Komisija, EU:C:2005:103, 36. punkts).
            81. Kā Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 57. punktā, Komisijai, lai pierādītu lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas noteikumu pārkāpumu, nav izsmeļoši jāpierāda valsts iestāžu veikto pārbaužu nepilnība vai kļūdas to iesniegtajos aprēķinos, bet tai ir jāsniedz pierādījumi par savām būtiskajām un pamatotajām šaubām attiecībā uz šīm pārbaudēm vai aprēķiniem (skat. spriedumus Vācija/Komisija, C‑54/95, EU:C:1999:11, 35. punkts, un Grieķija/Komisija, EU:C:2005:103, 34. punkts).
            82. Savukārt attiecīgā dalībvalsts var apstrīdēt Komisijas konstatēto tikai tad, ja tā pamato savus apgalvojumus ar pierādījumiem par ticamas un operatīvas kontroles sistēmas pastāvēšanu. Ja tai neizdodas pierādīt, ka Komisijas konstatējumi ir neprecīzi, tad šie konstatējumi var būt pamats būtiskām šaubām par to, vai ir tikuši veikti atbilstoši un efektīvi pārraudzības un kontroles pasākumi (spriedumi Itālija/Komisija, C‑253/97, EU:C:1999:527, 7. punkts, un Grieķija/Komisija, EU:C:2005:103, 35. punkts).
            83. Līdz ar to dalībvalstij ir pienākums iesniegt vissīkākos un vispilnīgākos pierādījumus par šo kontroļu faktisko norisi vai šiem aprēķiniem un – attiecīgā gadījumā – par Komisijas apgalvojumu neprecizitātēm (spriedums Grieķija/Komisija, EU:C:2005:103, 36. punkts).
            84. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 107. punktā ir norādījusi, ka Komisija, kā tas izriet no tās kopsavilkuma ziņojuma, bija konstatējusi vairākus pārkāpumus saistībā ar atmatā atstāto platību pārbaužu veikšanas apstākļiem, kas pamato tās būtiskas un pamatotas šaubas attiecībā uz valsts pārbaužu sistēmu.
            85. Nolūkā noraidīt Dānijas Karalistes argumentus konstatējot, ka pēdējā minētā tikai bija iesniegusi pierādījumus saistībā ar konkrētiem konstatējumiem, ko Komisija bija izdarījusi izmeklēšanā, kuras rezultātā tika sagatavots tās kopsavilkuma ziņojums, izmantojot no attiecīgām platībām ņemtos paraugus, un nebija iesniegusi pierādījumus attiecībā uz visām atmatā atstātajām platībām kopumā, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
            86. Faktiski, pirmkārt, ņemot vērā dalībvalstu noteicošo lomu ELVGF grāmatojumu noskaidrošanā un to, ka Komisija fiziski nevar pārbaudīt visas katrā dalībvalstī atmatā atstātās platības, pārbaužu sistēma, kas ir ieviesta šīs noskaidrošanas ietvaros, ļauj pēdējai minētajai savu vērtējumu pamatot ar pierādījumu par būtiskām un pamatotām šaubām attiecībā uz valsts iestāžu pārbaužu uzticamību, izmantojot izmeklēšanu uz vietas, kas veikta, ņemot paraugus.
            87. Otrkārt, šajā gadījumā tas, ka atsevišķi pārkāpumi, piemēram, siena ķīpu un celtniecības atkritumu esamība atmatā atstātajās platībās, ir tikuši konstatēti pēc atmatā atstāšanas laikposma beigām, nevar atspēkot šo pārkāpumu pierādījuma spēku, ciktāl nevarēja izslēgt, ka minētie pārkāpumi varēja tikt izdarīti šo platību atmatā atstāšanas laikposmā. Katrā ziņā tā brīža apstrīdēšana, kurā tika dokumentēti atsevišķi pārkāpumi, nevar tikt uzskatīta par pierādījumu Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamībai.
            88. Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti, nesagrozot sniegtos pierādījumus, uzskatīja, ka šie pārkāpumi ļauj Komisijai rasties būtiskām un pamatotām šaubām par Dānijas iestāžu ieviestās atmatā atstāto platību pārbaužu sistēmas uzticamību.
            89. Šajā kontekstā Dānijas Karalistei bija jāsniedz pierādījumi, kas konkrēti ļauj kliedēt šīs šaubas un kas var pierādīt pārkāpumu faktisku neesamību vai to, ka konstatētie pārkāpumi bija tikai atsevišķi gadījumi, kuri neļauj apšaubīt minētās sistēmas uzticamību kopumā.
            90. Tomēr, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 119. un 120. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Dānijas Karaliste nebija veikusi koriģējošas darbības gadījumā, ja bija izmantoti tikai AI attēli, piemēram, pastiprinātas pārbaudes uz vietas pirms atmatā atstāšanas laikposma beigām. Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 164. punktā ir norādījusi, ka Dānijas Karaliste pati atzina, ka tās veiktās pārbaudes no attāluma ir neprecīzas.
            91. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 121. un 122. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka Dānijas iestāžu izmantotā metode, saskaņā ar kuru šaubas tiek interpretētas par labu atbalsta pieprasītājam, uzskatot, ka pārkāpumi, kas konstatēti pārbaudēs, kuras tās veikušas uz vietas pēc atmatā atstāšanas laikposma beigām, neattiecas uz šo pēdējo minēto laikposmu, tādējādi šaubas interpretējot par labu atbalsta pieprasītājam, neatbilda noteikumiem par pārbaudi, kas ļauj nodrošināt sistēmas uzticamību.
            92. Šajos apstākļos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka Komisija varēja atsaukties uz būtiskām un pamatotām šaubām attiecībā uz Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību, ņemot vērā tās sniegtos pierādījumus un Dānijas Karalistes bezdarbību pierādījumu sniegšanā par tās pārbaužu faktisku norisi vai par tās aprēķiniem, iesniedzot pietiekami detalizētus un pilnīgus pierādījumus.
            93. Tādējādi trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
            Par ceturto pamatu
            Lietas dalībnieku argumenti
            94. Saskaņā ar ceturto pamatu, kas attiecas uz vienotas likmes finanšu korekciju piemērošanas nosacījumiem, Dānijas Karaliste norāda, pirmkārt, ka Savienības tiesībās skaidri nav paredzēts pienākums nopļaut atmatā atstātās platības. Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā norādītās novirzes, ņemot vērā to nebūtisko raksturu, neradot ELVGF reālu zaudējumu risku.
            95. Dānijas Karaliste saistībā ar vienotas likmes finanšu korekciju apmēru piebilst, ka Vispārējā tiesa nepareizi izklāstīja savu argumentāciju un nepamatoti apstiprināja korekcijas, kas apstrīdētajā lēmumā noteiktas, pamatojoties uz tik nebūtiskiem pārkāpumiem.
            96. Francijas Republika un Zviedrijas Karaliste norāda, ka Vispārējai tiesai esot bijis jāsecina, ka vienotas likmes korekcija, kas tika piemērota pārkāpumiem, kuri ir saistīti ar pienākumu saglabāt atmatā atstātās platības, bija nepamatota. Turklāt Vispārējai tiesai esot bijis jālemj par apstrīdētajā lēmumā minētajiem papildu pārkāpumiem. Katrā ziņā Somijas Republika uzskata, ka piemērotās finanšu korekcijas neesot samērīgas ar konstatētajiem pārkāpumiem.
            97. Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa pamatoti konstatēja, ka Dānijas Karaliste nebija izpildījusi savu pienākumu aizsargāt Eiropas Savienības finanšu intereses, kas tādējādi pamatoja vienotas likmes finanšu korekciju piemērošanu.
            Tiesas vērtējums
            98. Pirmkārt, Vispārējā tiesa pamatoti atzina, ka Komisijai pamatoti varēja būt būtiskas un pamatotas šaubas par Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību, ņemot vērā tās konstatētos pārkāpumus un Dānijas Karalistes nespēju kliedēt šīs šaubas.
            99. Kā tas izriet no šī sprieduma 79. punkta, dalībvalstīm ir jānodrošina, ka ELVGF finansē tikai tās darbības, kas ir īstenotas saskaņā ar Savienības tiesību normām lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas ietvaros. Šajā kontekstā dalībvalstis ir atbildīgas par galvenajām pārbaudēm, kas tiek veiktas uz vietas.
            100. Šajā gadījumā šī sprieduma 87. punktā atgādinātie pārkāpumi lika Komisijai uzskatīt, ka ar platību atstāšanu atmatā saistītie nosacījumi joprojām nebija izpildīti un ka Dānijas iestāžu veiktās pārbaudes bija nepilnīgas.
            101. Otrkārt, kā tas izriet no šī sprieduma 82. punkta, Komisijai nav jāveic visu atmatā atstāto platību pārbaude.
            102. Tādējādi ir likumīgi, ka tā pamatojas uz pierādījumiem, kas ir iegūti pēc izmeklēšanas, kura ir veikta, ņemot paraugus.
            103. Tomēr Dānijas Karaliste nevar no pierādījumiem, kas ir iegūti, izmantojot šo metodi, secināt, cik lieli ir ELVGF ciestie zaudējumi, lai apšaubītu vienotas likmes korekcijas, kas ir paredzētas apstrīdētajā lēmumā.
            104. Pirmkārt, Komisijas konstatētie pārkāpumi, lai arī cik nebūtiski tie būtu, varēja pamatot Komisijas būtiskas un pamatotas šaubas par Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību kopumā un saskaņā ar pamatnostādnēm pamatot vienotas likmes korekcijas, kas ir paredzētas apstrīdētajā lēmumā.
            105. Otrkārt, ņemot vērā pamatnostādnes, ir jāatgādina, ka, ja nav iespējams precīzi novērtēt Savienības ciestos zaudējumus, Komisija var paredzēt vienotas likmes korekciju (spriedums Beļģija/Komisija, C‑418/06 P, EU:C:2008:247, 136. punkts).
            106. Tādējādi, ciktāl Dānijas Karaliste nav iesniegusi pierādījumus, ka Komisijas konstatētie pārkāpumi attiecas tikai uz atsevišķiem gadījumiem, kas neļauj apšaubīt Dānijas pārbaužu sistēmas uzticamību kopumā, šī dalībvalsts nevar apgalvot, ka piemērotās vienotas likmes korekcijas ir nesamērīgas salīdzinājumā ar konstatētajiem pārkāpumiem.
            107. Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
            108. No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            109. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai šis spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Atbilstošo šī paša reglamenta 140. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru dalībvalstis un iestādes, kas ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas, ir jānolemj, ka Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
            1) apelācijas sūdzību noraidīt;
            2) Dānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
            3) Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2009. gada 10.septembrī.#Akzo Nobel NV un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Apelācija - Konkurence - Aizliegtas vienošanās - EKL 81. panta 1. punkts - EEZ līguma 53. panta 1. punkts - Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts - Uzņēmumu grupa - Vainojamība pārkāpumos - Mātes sabiedrības atbildība par tās meitas sabiedrību izdarītiem konkurences noteikumu pārkāpumiem - Mātes sabiedrības izšķiroša ietekme - Prezumpcija simtprocentīgas līdzdalības gadījumā.#Lieta C-97/08 P.

text:
      Lieta C‑97/08 P
      Akzo Nobel NV u.c.
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – EKL 81. panta 1. punkts – EEZ līguma 53. panta 1. punkts – Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts – Uzņēmumu grupa – Vainojamība pārkāpumos – Mātes sabiedrības atbildība par tās meitas sabiedrību izdarītiem konkurences noteikumu pārkāpumiem – Mātes sabiedrības izšķiroša ietekme – Atspēkojama prezumpcija simtprocentīgas līdzdalības gadījumā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Apelācija – Interese celt prasību – Apelācija, kas var radīt labumu to cēlušajam lietas dalībniekam
      2.        Apelācija – Pamati – Pamats, kas pirmoreiz izvirzīts apelācijas tiesvedībā – Nepieņemamība – Apelācija, ko cēlusi mātes sabiedrība
            un tās meitas sabiedrības par spriedumu, ar kuru ir apstiprināts Komisijas lēmums, kurā tām ir uzlikts naudas sods – Argumenti
            attiecībā uz prezumpciju, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz meitas sabiedrību, ja tai pieder 100 %
            no tās kapitāla – Argumenti, kas izvērš Pirmās instances tiesā iesniegtu pamatu par solidāras atbildības attiecināšanu uz
            mātes sabiedrību – Pieņemamība
      (Tiesas Statūtu 58. pants)
      3.        Konkurence – Administratīvais process – Paziņojums par iebildumiem – Nepieciešamais saturs – Tiesību uz aizstāvību ievērošana
      (Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. pants)
      4.        Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātes sabiedrība un meitas sabiedrības – Ekonomiska
            vienība – Vērtēšanas kritēriji –Prezumpcija, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz meitas sabiedrību,
            ja tai pieder 100 % no tās kapitāla
      (EKL 81. un 82. pants ; Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)
      5.        Konkurence – Kopienu tiesību normas – Pārkāpumi – Atzīšana par vainojamu – Mātes sabiedrība un meitas sabiedrības – Ekonomiska
            vienība – Mātes sabiedrības atbildība, ko nevar uzskatīt par atbildību bez vainas
      (EKL 81. un 82. pants)
      1.        Saistībā ar apelāciju prasītājam ir interese celt prasību, ja apelācijas rezultāts var radīt labumu lietas dalībniekam, kas
         to ir cēlis.

      Attiecībā uz mātes sabiedrības un tās meitas sabiedrību iesniegto apelācijas sūdzību par spriedumu, ar kuru ir apstiprināts
         Komisijas lēmums, kurā visām prasītājām ir uzlikts kopējs un solidārs pienākums maksāt Komisijas uzlikto naudas sodu sakarā
         ar konkurences noteikumu pārkāpumu, mātes sabiedrībai un tās meitas sabiedrībām ir interese, lai pārsūdzētais spriedums tiktu
         atcelts. Ja spriedums ir jāatceļ attiecībā uz mātes sabiedrības atbildību, meitas sabiedrību stāvoklis mainīsies, it īpaši
         attiecībā uz sekām, kas izriet no noteikumiem par solidāru atbildību.

      (sal. ar 33.–35. punktu)
      2.        Ja saistībā ar mātes sabiedrības un tās meitas sabiedrību iesniegtu apelācijas sūdzību par spriedumu, kurā tām ir uzlikts
         naudas sods par konkurences noteikumu pārkāpumu, prasītājas izvirza argumentus attiecībā uz prezumpciju, saskaņā ar kuru mātes
         sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz meitas sabiedrību, ja tai pieder 100 % no tās kapitāla, šie argumenti ir jāuzskata
         par pamata par kļūdainu solidāras atbildības attiecināšanu uz mātes sabiedrību, izvērsumu, saskaņā ar kuru minētā sabiedrība
         neīsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrību komercdarbību un neveido ar tām ekonomisku vienību. Proti, runa ir par
         papildu argumentiem par mātes sabiedrības vainojamību par tās meitas sabiedrību rīcību. Ja šāds pamats ir izvirzīts Pirmās
         instances tiesā, nav grozīts strīda, kuru tā izskatīja, priekšmets. Tādējādi šādi argumenti ir pieņemami apelācijas ietvaros.

      (sal. ar 39. punktu)
      3.        Kopienu konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami ir jāvaino juridiska persona, kam varēs uzlikt naudas sodu, un minētajai
         sabiedrībai ir jāadresē paziņojums par iebildumiem. Svarīgi ir arī, lai paziņojumā par iebildumiem būtu norādīts, kādā statusā
         juridiskai personai tiek pārmesti apgalvotie fakti.

      Ja Komisija vēlas balstīties uz prezumpciju par mātes sabiedrības izšķirošu ietekmi uz tai simtprocentīgi piederošu meitas
         sabiedrību, paziņojuma par iebildumiem stadijā, lai ievērotu tiesības uz aizstāvību, tai nav jānosauc citi pierādījumi, kā
         vien tie, kas attiecas uz mātes sabiedrības īpašumtiesībām uz tās meitas sabiedrības kapitālu.

      (sal. ar 57. un 64. punktu)
      4.        Mātes sabiedrība var tikt vainota meitas sabiedrības rīcībā it īpaši tad, ja, lai arī tā ir atsevišķa juridiska persona, šī
         meitas sabiedrība nenosaka savu uzvedību tirgū autonomi, bet būtībā piemēro mātes sabiedrības dotās instrukcijas, ievērojot
         it īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kuras vieno šīs divas juridiskās vienības. Tas tā ir tāpēc,
         ka šādā situācijā mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu,
         kas ļauj Komisijai adresēt mātes sabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un neliek prasīt pierādīt pēdējās personisku
         līdzdalību šajā pārkāpumā.

      Īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder 100 % tās meitas sabiedrības, kas ir izdarījusi Kopienu konkurences tiesību
         pārkāpumu, kapitāla, pirmkārt, šī mātes sabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības rīcību un, otrkārt,
         pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātes sabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrības rīcību.
         Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitas sabiedrības kapitāls pieder tās mātes sabiedrībai, lai prezumētu,
         ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības komercdarbības politiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātes
         sabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitas sabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātes sabiedrība, kurai
         ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus tam, ka tās meitas sabiedrība tirgū rīkojas autonomi.

      Meitas sabiedrības uzvedība tirgū nevar būt vienīgais elements, kas ļauj saukt pie atbildības mātes sabiedrību, bet tā ir
         tikai viena no pazīmēm, ka pastāv ekonomiska vienība.

      Lai noteiktu, vai meitas sabiedrība savu uzvedību tirgū nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas
         uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras vieno šo meitas sabiedrību un mātes sabiedrību, kas var atšķirties
         katrā atsevišķā gadījumā un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitīti.

      (sal. ar 58.–61., 73. un 74. punktu)
      5.        Kopienu konkurences tiesības ir balstītas uz ekonomiskās vienības, kas ir izdarījusi pārkāpumu, personiskas atbildības principu.
         Tomēr, ja mātes sabiedrība ir ekonomiskās vienības daļa, ko var veidot vairākas juridiskās personas, šī mātes sabiedrība kopā
         ar pārējām juridiskām personām, kas veido šo vienību, tiek uzskatīta par solidāri atbildīgu par konkurences tiesību pārkāpumiem.
         Proti, pat ja mātes sabiedrība tieši nav pārkāpuma dalībniece, tā šajā gadījumā īsteno noteicošu ietekmi uz meitas sabiedrībām,
         kas ir tā dalībnieces. No tā izriet, ka šādos apstākļos mātes sabiedrības atbildību nevar uzskatīt par atbildību bez vainas.

      (sal. ar 77. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2009. gada 10. septembrī (*)

      Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – EKL 81. panta 1. punkts – EEZ līguma 53. panta 1. punkts – Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts – Uzņēmumu grupa – Vainojamība pārkāpumos – Mātes sabiedrības atbildība par tās meitas sabiedrību izdarītiem konkurences noteikumu pārkāpumiem – Mātes sabiedrības izšķiroša ietekme – Atspēkojama prezumpcija simtprocentīgas līdzdalības gadījumā
      Lieta C‑97/08 P
      par apelācijas sūdzību, pamatojoties uz Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 56. pantu, kas iesniegta 2008. gada 27. februārī,
      Akzo Nobel NV ar juridisko adresi Arnemā [Arnhem] (Nīderlande),

      Akzo Nobel Nederland BV ar juridisko adresi Arnemā,

      Akzo Nobel Chemicals International BV ar juridisko adresi Amersfortā [Amersfoort] (Nīderlande),

      Akzo Nobel Chemicals BV ar juridisko adresi Amersfortā,

      Akzo Nobel Functional Chemicals BV ar juridisko adresi Amersfortā,

      ko pārstāv K. Svāks [C. Swaak], M. van der Vaude [M. van der Woude] un M. Mollika [M. Mollica], advokāti,

      prasītājas un apelācijas sūdzības iesniedzējas,
      otrs lietas dalībnieks –
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv K. Lūiss [X. Lewis] un F. Kastiljo de la Tore [F. Castillo de la Torre], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], J. Klučka [J. Klučka], P. Linda [P. Lindh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),

      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2009. gada 23. aprīļa tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu apelācijas sūdzību Akzo Nobel NV (turpmāk tekstā – “Akzo Nobel”), Akzo Nobel Nederland BV (turpmāk tekstā – “Akzo Nobel Nederland”), Akzo Nobel Chemicals International BV (turpmāk tekstā – “Akzo Nobel Chemicals International”), Akzo Nobel Chemicals BV (turpmāk tekstā – “Akzo Nobel Chemicals”) un Akzo Nobel Functional Chemicals BV (turpmāk tekstā – “Akzo Nobel Functional Chemicals”) lūdz Tiesu atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑112/05 Akzo Nobel u.c./Komisija (Krājums, II‑5049. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā ir noraidījusi to prasību atcelt
         Komisijas 2004. gada 9. decembra Lēmumu 2005/566/EK attiecībā uz tiesas procesu atbilstoši EK līguma 81. pantam un EEZ līguma
         53. pantam (Lieta C.37.533 – Holīna hlorīds) (OV 2005, L 190, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

      2        Šajā lēmumā Eiropas Kopienu Komisija pārmeta adresātiem vienotu un turpinātu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu un kopš 1994. gada
         1. janvāra – 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomisko zonu 53. panta 1. punkta pārkāpumu (OV 1994, L 1, 3. lpp.).

       Atbilstošās Kopienu tiesību normas
      3        Atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962,
         13, 204. lpp.), 15. panta 2. punktam:

      “Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību vai lielākā
         apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības
         dēļ:

      a)      pārkāpj Līguma [81.] panta 1. punktu vai [82.] pantu vai
      [..].”
      4        Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un
         82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktā ir paredzēts:

      “Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tās tīši vai nolaidības dēļ:
      a)      pārkāpj Līguma 81. vai 82. pantu vai
      [..]
      Attiecībā uz katru uzņēmumu un uzņēmumu apvienību, kas piedalās pārkāpumā, soda nauda nepārsniedz 10 % no tās kopējā apgrozījuma
         iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.

      [..]”
       Prāvas rašanās fakti
      5        Atbilstoši Komisijas konstatējumiem, uz kuriem Pirmās instances tiesa atsaucas pārsūdzētajā spriedumā, pamata prāvas fakti
         ir šādi.

      6        Pēc tam, kad 1999. gada aprīlī Komisija bija saņēmusi ASV ražotāja lūgumu piemērot apžēlošanu, tā uzsāka pārbaudi vispasaules
         holīna hlorīda nozarē. Šī pārbaude ilga laikposmā no 1992. gada līdz 1998. gada beigām.

      7        Holīna hlorīds ietilpst ūdenī šķīstošo vitamīnu B kompleksa grupā (B4 vitamīns). Tas galvenokārt tiek izmantots dzīvnieku
         pārtikas ražošanā kā pārtikas piedeva. Holīna hlorīda tirgū vienlaikus ar ražotājiem darbojas, pirmkārt, pārstrādātāji, kuri
         produktu šķidrā veidā iepērk no ražotājiem un vai nu uz ražotāja, vai paši uz sava rēķina to pārstrādā holīna hlorīdā, un,
         otrkārt, izplatītāji.

      8        Prasītājas ir piecas sabiedrības, kas pieder pie grupas AkzoNobel, un tās ir holīna hlorīda ražotājas. Laikposmā, uz kuru attiecas Komisijas pārbaude, Akzo Nobel, grupas mātes sabiedrībai, tieši vai netieši simtprocentīgi piederēja pārējo prasītāju kapitāls. Pēdējai piederēja 100 %
         tās meitas sabiedrību Akzo Nobel Nederland un Akzo Nobel Chemicals International kapitāla. Akzo Nobel Nederland bija simtprocentīga tās meitas sabiedrības Akzo Nobel Chemicals, kam savukārt pieder viss Akzo Nobel Functional Chemicals kapitāls, īpašniece.

      9        Deklarētais Akzo Nobel vispasaules apgrozījums 2003. gadā, kas ir iepriekšējais gads pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, bija EUR 13 miljardi.

      10      Attiecībā uz Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) divos atšķirīgos, bet cieši saistītos līmeņos, proti, vispasaules un Eiropas līmenī,
         tika īstenota aizliegta vienošanās.

      11      Vispasaules līmenī vairākas Ziemeļamerikas un Eiropas sabiedrības, tostarp prasītājas, piedalījās pret konkurenci vērstās
         darbībās no 1992. gada jūnija līdz 1994. gada aprīlim. Tikai Eiropas sabiedrības, kuru vidū bija prasītājas, īstenoja aizliegtu
         vienošanos Eiropas līmenī, kura ilga no 1994. gada marta līdz 1998. gada oktobrim.

      12      Vispasaules un Eiropas līmenī noslēgtās vienošanās Komisija uzskatīja par kompleksu un turpinātu vienotu pārkāpumu attiecībā
         uz EEZ, kurā Ziemeļamerikas ražotāji piedalījās noteiktu laika posmu un Eiropas ražotāji visā laikposmā, uz kuru attiecās
         Komisijas pārbaude.

      13      2004. gada 9. decembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Šī lēmuma 1. pantā tā ir konstatējusi, ka vairāki uzņēmumi, tostarp
         prasītājas, ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Līguma par EEZ 53. pantu, esot aizliegtu vienošanos dalībniekiem un piedaloties
         saskaņotās darbībās, kuru mērķis bija cenu noteikšana, tirgu sadalīšana un saskaņota rīcība, kas vērsta pret konkurentiem
         EEZ holīna hlorīda nozarē.

      14      Runājot par Akzo Nobel grupu, Komisija nolēma adresēt apstrīdēto lēmumu kopā un solidāri visām prasītājām. Akzo Nobel Nederland, Akzo Nobel Chemicals International un Akzo Nobel Chemicals vai sabiedrības, kuru juridiskās pēcteces tās ir, tieši piedalījās pārkāpumā. Akzo Nobel Functional Chemicals tika izveidota kā Akzo Nobel Chemicals meitas sabiedrība 1999. gada jūnijā. Taču Komisija uzskatīja, ka Akzo Nobel Functional Chemicals ir mātes sabiedrības tiesību pārņēmēja attiecībā uz lielāko tās darbības holīna hlorīda nozarē daļu, ko iepriekš veica pēdējā,
         un tādēļ arī tai bija jābūt šī lēmuma adresātei.

      15      Attiecībā, precīzāk, tieši uz Akzo Nobel, Komisija nolēma, ka tā kopā ar citām Akzo Nobel grupas juridiskām personām, apstrīdētā lēmuma adresātēm, veido ekonomisku vienību un ka šī ekonomiskā vienība ir bijusi aizliegtas
         vienošanās dalībniece. Komisija secināja, ka šī sabiedrība varēja īstenot izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrību, kuru
         viss kapitāls tai tieši vai netieši pieder, komercpolitiku un ka ir iespējams pieņemt, ka tā to ir faktiski darījusi. Tātad
         Komisija nolēma, ka Akzo Nobel meitas sabiedrībām nav komerciālas autonomijas, kas lika adresēt pēdējai apstrīdēto lēmumu, lai gan tā pati nav bijusi aizliegtas
         vienošanās dalībniece.

      16      Komisija uzskatīja, ka Akzo Nobel grupas operatīvo sabiedrību vai komercvienību komerciālās autonomijas neesamība esot pierādīta arī ar Akzo Nobel administratīvās procedūras laikā iesniegtajiem dokumentiem.

      17      Pamatojoties uz visu prasītāju tirgus daļu un it īpaši uz šī sprieduma 9. punktā minētajiem datiem, Komisija apstrīdētā lēmuma
         2. pantā uzlika prasītājām, kopīgi un solidāri, naudas sodu EUR 20,99 miljonu apmērā par šī lēmuma 1. pantā norādītajiem pārkāpumiem.

       Prasība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      18      Savas prasības Pirmās instances tiesā, kas vērsta uz apstrīdētā lēmuma atcelšanu, atbalstam prasītājas izvirzīja trīs pamatus.

      19      Komisija uzskatīja šo prasību par nepieņemamu tādēļ, ka, tāsprāt, tā netika iesniegta, ievērojot Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu
         21. pantu un Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. pantu, vai par acīmredzami nepamatotu attiecībā uz Akzo Nobel Nederland, Akzo Nobel Chemicals International un Akzo Nobel Chemicals, jo šī prasība, kas vērtējama piecās individuālās prasībās, neietverot pamatus, kas varētu pamatot apstrīdētā lēmuma atcelšanu
         tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo sabiedrību saukšanu pie atbildības vai attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu tām. Pakārtoti,
         Komisija apgalvoja, ka šo pašu iemeslu dēļ, lai kādi būtu šī lēmuma adresāti, ir acīmredzami, ka Akzo Nobel meitas sabiedrībām nav intereses celt prasību par šī lēmuma atcelšanu.

      20      Pirmās instances tiesa ir noraidījusi Komisijas izvirzīto iebildumu par nepieņemamību pārsūdzētā sprieduma 31. un 32. punktā.

      21      Attiecībā uz lietas būtību prasītāju pirmais pamats attiecas uz kļūdainu solidāras atbildības noteikšanu Akzo Nobel, grupas holdinga sabiedrībai, kam tieši vai netieši simtprocentīgi pieder tās meitas sabiedrību kapitāls.

      22      Prasītājas apgalvo, ka izšķirošajai ietekmei, kas ir jāīsteno mātes sabiedrībai, lai to varētu saukt pie atbildības par tās
         meitas sabiedrību aktivitātēm, ir jāattiecas uz tās komercpolitiku stricto sensu.

      23      Tātad Komisijai esot bijis jāpierāda, pirmkārt, ka mātes sabiedrība varēja īstenot vadības pilnvaras, kas atņemtu tās meitas
         sabiedrībai jebkuru autonomiju komercdarbības jomā un, otrkārt, ka tā šo varu ir īstenojusi.

      24      No Kopienu judikatūras izrietot, ka var prezumēt, ka simtprocentīgi piederoša meitas sabiedrība piemēro rīkojumus, ko tai
         dod mātes sabiedrība. Šādos apstākļos, lai Komisijai būtu jāsecina tikai meitas sabiedrības atbildība, pēdējai esot pašai
         lielā mērā jānosaka sava komercpolitika. Ja šis apstāklis ir konstatēts, Komisijai ir no jauna jāpierāda, ka mātes sabiedrība
         ir faktiski īstenojusi izšķirošu ietekmi konkrētajā gadījumā.

      25      No minētā izrietot, ka visu sabiedrību, kas pieder Akzo Nobel grupai, vienota organizācija pati par sevi nebija pietiekama, lai nebūtu nepieciešams iesniegt pierādījumu par mātes sabiedrības
         faktisku līdzdalību.

      26      Prasītājas uzskatīja, ka ir pierādījušas, ka Akzo Nobel meitas sabiedrības nosaka savu komercpolitiku lielā mērā pašas, un tādējādi atspēkoja prezumpciju, uz kuru atsaucās Komisija.
         Tās uzskata, ka pēdējai bija jāpierāda, ka šī sabiedrība ir īstenojusi izšķirošu ietekmi uz pārējo prasītāju komercpolitiku.
         Komisija nav izpildījusi šo pienākumu, ņemot vērā, ka pārējie pierādījumi, izņemot visa kapitāla esamību īpašumā, uz kuriem
         tā pamatojās, lai kopīgi un solidāri sauktu pie atbildības Akzo Nobel par pārkāpumu, vai nu nav atbilstoši, vai arī ir kļūdaini.

      27      Attiecībā uz prasītāju to prasības atbalstam izvirzīto pirmo pamatu Pirmās instances tiesa ir vispirms pārbaudījusi jautājumu
         par mātes sabiedrības vainojamību meitas sabiedrības prettiesiskā rīcībā, lemjot šādi:

      “57      Ievadā ir jāatgādina, ka uzņēmuma jēdziens EKL 81. panta izpratnē ietver ekonomiskās vienības, kas katra sastāv no personāla,
         materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas, kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā
         tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99 HFB u.c./Komisija, Recueil, II‑1487. lpp., 54. punkts un tajā minētā judikatūra).

      58      Tādējādi Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātes sabiedrībai lēmumu, ar kuru nosaka naudas sodu, neizriet ne no
         tā, ka mātes sabiedrība būtu pamudinājusi savu meitas sabiedrību izdarīt pārkāpumu, ne arī, pamatotāk, no mātes sabiedrības
         dalības minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienotu uzņēmumu iepriekš minētajā izpratnē. Faktiski ir jāatgādina,
         ka Kopienas konkurences tiesības atzīst, ka dažādas sabiedrības, kas pieder vienai grupai, veido ekonomisku vienību un tātad
         uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē, ja attiecīgās sabiedrības nenosaka savu uzvedību tirgū autonomi (Pirmās instances
         tiesas 2003. gada 30. septembra spriedums T‑203/01 Michelin/Komisija, Recueil, II‑4071. lpp., 290. punkts).

      59      Tāpat ir jānorāda, ka Komisijas lēmumu konkurences tiesībās piemērošanas un izpildīšanas mērķiem kā adresāts ir jānorāda vienība,
         kas ir juridiska persona (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no
         T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94 Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, tā dēvētā “PVC II”, Recueil, II‑931. lpp., 978. punkts).

      60      Īpašā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder tās meitas sabiedrības, kura ir pārkāpjošās darbības izdarītāja, kapitāla daļas
         100 % apmērā, pastāv vienkārša prezumpcija, ka šai mātes sabiedrībai ir izšķiroša ietekme pār savas meitas sabiedrības darbību
         (šajā sakarā skat. Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82 AEG[‑Telefunken]/Komisija, Recueil, 3151. lpp., 50. punkts, un iepriekš 59. punktā minēto spriedumu lietā PVC II, 961. un 984. punkts), un ka tās tādējādi ir viens vienīgs uzņēmums EKL 81. panta izpratnē (Pirmās instances tiesas 2005. gada
         15. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03 Tokai Carbon u.c./Komisija, [..], 59. punkts). Tādējādi mātes sabiedrībai, kura Kopienas tiesā apstrīd Komisijas lēmumu tai noteikt naudas
         sodu par darbībām, kuras izdarījusi šīs mātes sabiedrības meitas sabiedrība, ir jāapvērš šī prezumpcija, iesniedzot pierādījumus,
         kas varētu pierādīt meitas sabiedrības autonomiju (Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑314/01
         Avebe/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 136. punkts; tāpat šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑286/98 P
         Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija, Recueil, I‑9925. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā Stora”, 29. punkts).

      61      Šajā sakarā ir jāuzsver, ka, lai gan ir tā, ka Tiesa iepriekš 60. punktā minētā sprieduma lietā Stora 28. un 29. punktā ir izvirzījusi citus apstākļus, izņemot īpašumtiesības uz meitas sabiedrības kapitāla daļas 100 % apmērā,
         tādus kā mātes sabiedrības ietekmes pār tās meitas sabiedrības komercdarbības politiku neapstrīdēšana un divu sabiedrību kopīga
         pārstāvēšana administratīvajā procesā, tomēr Tiesa šos apstākļus ir izvirzījusi tikai lai norādītu visus apstākļus, uz kuriem
         Pirmās instances tiesa bija balstījusi savu pamatojumu secinājumam, ka tā nav balstījusies tikai uz to, ka mātes sabiedrībai
         pieder visas meitas sabiedrības kapitāla daļas. Tāpēc apstāklis, ka Tiesa šajā lietā ir apstiprinājusi Pirmās instances tiesas
         vērtējumu, nevar novest pie iepriekš 60. punktā minētā sprieduma lietā AEG[‑Telefunken]/Komisija 50. punktā ietvertā principa grozīšanas.

      62      Šajos apstākļos, lai secinātu, ka mātes sabiedrība izšķiroši ietekmē meitas sabiedrības komercdarbības politiku, pietiek ar
         to, ka Komisija pierāda, ka visas meitas sabiedrības kapitāla daļas pieder tās mātes sabiedrībai. Pēc tam Komisija varēs prasīt,
         lai mātes sabiedrība ir solidāri atbildīga par tās meitas sabiedrībai noteiktā naudas soda samaksāšanu, ja vien šī sabiedrība
         nepierādīs, ka tās meitas sabiedrība būtībā nepiemēro mātes sabiedrības izdotās direktīvas un tādējādi tirgū darbojas autonomi.

      63      Tāpat saistībā ar šīm ievada piezīmēm ir jāizvērtē arguments, kam ir centrālā vieta prasītāju rakstveida apsvērumos, proti,
         ka ietekme, kas, kā tiek prezumēts, ir mātes sabiedrībai, jo tai pieder visas tās meitas sabiedrības kapitāla daļas, attiecas
         uz tās komercdarbības politiku stricto sensu [..]. Saskaņā ar prasītāju viedokli, šī politika attiecas, piemēram, uz izplatīšanas un cenu stratēģiju. Līdz ar to atbilstoši
         šim argumentam mātes sabiedrība varētu apvērst minēto prezumpciju, pierādot, ka tieši meitas sabiedrība vada šos konkrētos
         komercdarbības politikas aspektus, šajā sakarā nesaņemot norādījumus.

      64      Šajā sakarā ir jānorāda, ka, izvērtējot vienotas ekonomiskas vienības pastāvēšanu starp vairākām sabiedrībām, kas ir daļa
         no grupas, Kopienu tiesa ir izvērtējusi, vai mātes sabiedrība ir varējusi ietekmēt cenu politiku (šajā sakarā skat. Tiesas
         1972. gada 14. jūlija spriedumus lietā 48/69 [Imperial Chemical Industries]/Komisija, Recueil, 619. lpp., 137. punkts, un lietā 52/69 Geigy/Komisija, Recueil, 787. lpp., 45. punkts), ražošanu un izplatīšanu (šajā sakarā skat. Tiesas 1974. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās 6/73
         un 7/73 Istituto Chemioterapico Italiano un Commercial Solvents/Komisija, Recueil, 223. lpp., 37. un 39.–41. punkts), pārdošanas mērķus, bruto peļņu, pārdošanas izdevumus, naudas plūsmu (“cash flow”), uzkrājumus
         un mārketingu (Pirmās instances tiesas 1995. gada 12. janvāra spriedums lietā T‑102/92 Viho/Komisija, Recueil, II‑17. lpp., 48. punkts). Tomēr no tā nevar secināt, ka vienīgi šie aspekti attiecas uz meitas sabiedrības komercdarbības
         politikas jēdzienu ar mērķi piemērot EKL 81. un 82. pantu attiecībā uz tās mātes sabiedrību.

      65      Tieši pretēji, no šīs judikatūras kopsakarā ar apsvērumiem, kas iztirzāti iepriekš 57. un 58. punktā, izriet, ka mātes sabiedrībai
         ir Pirmās instances tiesas vērtējumam jāiesniedz visi pierādījumi par organizatoriskajām, ekonomiskajām un juridiskajām saiknēm
         starp tās meitas sabiedrību un pašu mātes sabiedrību un ko tā uzskata par tādiem, kas pierāda, ka tās nav vienota ekonomiska
         vienība. Tāpat no tā izriet, ka savā vērtējumā Pirmās instances tiesai ir jāņem vērā visi pierādījumi, ko tai iesnieguši lietas
         dalībnieki, un pierādījumu raksturs un nozīme var atšķirties atkarībā no katras attiecīgās lietas īpašajām iezīmēm.

      66      Tieši šo apsvērumu kontekstā ir jāpārbauda, vai Akzo Nobel un tās meitas sabiedrības, kas ir [apstrīdētā lēmuma] adresātes, ir vienota ekonomiska vienība.”

      28      Tātad Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 65.–87. punktā pārbaudīja dažādus lietas materiālu elementus un nosprieda,
         ka prasītājām nav izdevies atspēkot prezumpciju, saskaņā ar kuru AkzoNobel, mātes sabiedrība, kam pieder 100 % no tās meitas sabiedrību, apstrīdētā lēmuma adresātu, kapitāla, īsteno izšķirošu ietekmi
         uz pēdējo politiku. Tā no minētā ir secinājusi, ka šī sabiedrība kopā ar pārējām prasītājām veido uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē
         un nav jāpārbauda, vai tā ietekmē to rīcību, un ir noraidījusi prasītāju to prasības atbalstam izvirzīto pirmo pamatu.

      29      Attiecībā uz otro un trešo pamatu, kas attiecas attiecīgi uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu tiktāl, ciktāl
         soda naudas apmērs pārsniedz 10 % no Akzo Nobel Functional Chemicals 2003. gada apgrozījuma, un uz pienākumu norādīt pamatojumu par solidāras atbildības noteikšanu Akzo Nobel, Pirmās instances tiesa tos noraidīja attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 90. un 91. punktā un no 94. līdz 96. punktam. Tādējādi
         tā 97. punktā tajā iesniegtā prasība ir noraidīta kopumā.

       Lietas dalībnieku prasījumi
      30      Apelācijas sūdzībā prasītājas lūdz Tiesai:

      –        atcelt pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā ir noraidīts prasības pamats par to, ka ir kļūdaini konstatēta Akzo Nobel solidāra un kopēja atbildība;

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā ir konstatēta Akzo Nobel atbildība, un

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un Pirmās instances tiesā tiktāl, ciktāl tie attiecas
         uz šīs apelācijas pamatu.

      31      Komisija prasa apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest prasītājām tiesāšanās izdevumus.

       Par apelāciju
       Par pieņemamību
       Par citu prasītāju, izņemot Akzo Nobel, interesi celt prasību

      32      Komisija būtībā apgalvo, ka, tā kā vienīgais apelācijas pamats attiecas tikai un vienīgi uz Akzo Nobel atbildību, tai vienīgajai ir interese, lai pārsūdzētais spriedums tiktu atcelts. Apelācijas sūdzība esot nepieņemama attiecībā
         uz pārējām prasītājām, jo to atbildība vai tām uzliktais naudas sods netiekot apstrīdēts.

      33      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka prasītājam ir interese celt prasību, ja apelācijas rezultāts var radīt labumu lietas dalībniekam,
         kas to ir iesniedzis (šajā sakarā skat. 2008. gada 8. aprīļa rīkojumu lietā C‑503/07 P Saint-Gobain GlassDeutschland/Komisija, Krājums, I‑2217. lpp., 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

      34      Šajā gadījumā pārsūdzētais spriedums apstiprina apstrīdēto lēmumu, kurā visām prasītājām ir uzlikts kopējs un solidārs pienākums
         maksāt Komisijas uzlikto naudas sodu EUR 20,99 miljonu apmērā. No tā izriet, ka Akzo Nobel Nederland, Akzo Nobel Chemicals International, Akzo Nobel Chemicals un Akzo Nobel Functional Chemicals ir interese, lai pārsūdzētais spriedums tiktu atcelts (skat. pēc analoģijas Pirmās instances tiesas 2001. gada 2. augusta
         rīkojumu lietā T‑111/01 R Saxonia Edelmetalle/Komisija, Recueil, II‑2335. lpp., 17. punkts).

      35      Ja pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ attiecībā uz Akzo Nobel atbildību, tās meitas sabiedrību stāvoklis mainīsies, it īpaši attiecībā uz sekām, kas izriet no noteikumiem par solidāru
         atbildību.

      36      Tādējādi ir jānoraida iebildums par nepieņemamību, ko ir izvirzījusi Komisija attiecībā uz Akzo Nobel Nederland, Akzo Nobel Chemicals International, Akzo NobelChemicals un Akzo Nobel Functional Chemicals interesi celt prasību.

       Par jauna pamata, kas pirmo reizi izvirzīts apelācijas instancē, pastāvēšanu
      37      Komisija arī apgalvo, ka vienīgais apelācijas pamats ir jauns pamats, kas pirmo reizi iesniegts apelācijas instancē, un tātad
         tas ir nepieņemams tiktāl, ciktāl tas ietver jautājumus, ko prasītājas nav izvirzījušas Pirmās instances tiesā. Ar šo pamatu
         pēdējās apstrīdot pašu prezumpcijas pastāvēšanu, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz meitas sabiedrību,
         ja tai pieder 100 % tās kapitāla, lai gan Pirmās instances tiesā tās nekad neesot apstrīdējušas šīs prezumpcijas pastāvēšanu
         un esot atzinušas, cenšoties to atspēkot, ka tā bija piemērojama šajā gadījumā. Esot nepieņemami arī prasītāju argumenti par
         atbilstošo meitas sabiedrības darbības priekšmetu, uz kuru mātes sabiedrība ir īstenojusi izšķirošo ietekmi.

      38      Atbilstoši Tiesas Reglamenta 118. pantam šī reglamenta 42. panta 2. punkts, kas principā aizliedz izvirzīt jaunus pamatus
         tiesvedības laikā, attiecas uz procesu Tiesā saistībā ar apelāciju par Pirmās instances tiesas nolēmumu. Tādējādi, izskatot
         apelācijas sūdzību, Tiesa var tikai pārbaudīt Pirmās instances tiesas vērtējumu pamatiem, kuri tajā ir apspriesti (skat. it
         īpaši 2007. gada 18. janvāra spriedumu lietā C‑229/05 P PKK un KNK/Padome, Krājums, I‑439. lpp., 61. punkts). Ļaujot lietas dalībniekam Tiesā pirmo reizi izvirzīt pamatu, ko tas nav izvirzījis
         Pirmās instances tiesā, tam tiku ļauts vērsties Tiesā ar strīdu, kura priekšmets ir plašāks, nekā ir izskatījusi Pirmās instances
         tiesa (šajā sakarā skat. 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P
         un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 165. punkts).

      39      Šajā sakarā ir jānorāda, ka prasītājas Pirmās instances tiesā ir izvirzījušas pamatu, kurš balstīts uz kļūdainu solidāras
         atbildības attiecināšanu uz Akzo Nobel, kurā tās apgalvo, ka tā nav īstenojusi izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrību komercdarbību un ka tā kopā ar pēdējām
         neveido ekonomisku vienību. Tādējādi argumenti par prezumpciju, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi
         uz meitas sabiedrību, ja tai pieder 100 % no tās kapitāla, kurus prasītājas ir izvirzījušas Tiesā, ir jāuzskata par izrietošiem
         no minētā pamata. Ja šie argumenti un tie argumenti, kas attiecas uz atbilstošo meitas sabiedrības darbības priekšmetu, uz
         kuru mātes sabiedrība ir īstenojusi izšķirošo ietekmi, ir papildu argumenti, kuriem ir jāpiemēro noteikumi, kas attiecas uz
         Akzo Nobel vainojamību tās meitas sabiedrību rīcībā, prasītājas nav grozījušas strīdus, kuru izskatīja Pirmās instances tiesa, priekšmetu.

      40      Tā rezultātā apelācijas sūdzība ir jāatzīst par pieņemamu.

       Par lietas būtību
      41      Prasītājas apelācijas atbalstam izvirza vienu vienīgu pamatu, ar kuru tās apgalvo, ka, noraidot pamatu, kas attiecas uz kļūdainu
         Akzo Nobel saukšanu pie atbildības par pārkāpumu, Pirmās instances tiesa ir nepareizi piemērojusi jēdzienu “uzņēmums” EKL 81. panta un
         Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē. Šo pamatu veido divas atsevišķas daļas.

       Par vienīgā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz kļūdainu Komisijas pierādīšanas pienākuma attiecībā uz meitas sabiedrības autonomijas
         neesamību definīciju

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      42      Prasītājas uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir piemērojusi kļūdainu juridisko kritēriju, lai noteiktu, vai Akzo Nobel meitas sabiedrības tirgū darbojas vai nedarbojas autonomi.

      43      Prasītājas uzskata, ka parasti Komisijai ir jāsniedz pierādījumi, ka mātes sabiedrība ir faktiski īstenojusi izšķirošu komerciālu
         ietekmi uz meitas sabiedrību. Tomēr, lai atvieglotu šo pierādīšanas pienākumu, Tiesa esot noteikusi atspēkojamu prezumpciju.

      44      Iepriekš minētajā spriedumā lietā Stora Tiesa esot skaidri precizējusi, ka tikai ar simtprocentīgu meitas sabiedrības kapitāla esamību īpašumā pašu par sevi nepietiek,
         lai sauktu pie atbildības mātes sabiedrību, ja ir apstrīdēts, ka tai ir bijusi izšķiroša komerciāla ietekme uz šo meitas sabiedrību.
         Tādējādi šajā spriedumā Tiesa esot sekojusi ģenerāladvokāta Mišo [Mischo] argumentācijai, kas sniegta viņa secinājumu 48. punktā lietā, par kuru ir taisīts minētais spriedums, saskaņā ar kuriem,
         lai gan pienākums, kas ir uzlikts Komisijai, pierādīt, ka mātes sabiedrība ir faktiski īstenojusi izšķirošu ietekmi uz tās
         meitas sabiedrības rīcību, ir samazināts gadījumā, ja īpašumā ir 100 % no tās kapitāla, tomēr ir nepieciešams sniegt papildu
         pierādījumu attiecībā uz līdzdalības līmeni, bet šis pierādījums var būt netiešs.

      45      Tātad īpašumtiesības uz visu meitas sabiedrības pamatkapitālu kopā ar papildu netiešiem pierādījumiem atspēkojot prezumpciju,
         saskaņā ar kuru meitas sabiedrība tirgū nav darbojusies autonomi. Tātad Komisija nevarot izvairīties no pierādīšanas pienākuma,
         kas tai ir uzlikts, atsaucoties vienīgi uz apstākli, ka mātes sabiedrībai pieder 100 % no tās meitas sabiedrības kapitāla.
         Tai esot arī jāiesniedz citi netieši pierādījumi, kas pierāda, ka mātes sabiedrība faktiski īsteno noteicošu ietekmi uz tās
         meitas sabiedrību. Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi šo principu, nospriežot, ka pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka
         viss meitas sabiedrības kapitāls pieder tās meitas sabiedrībai, lai secinātu, ka pēdējai ir noteicoša ietekme uz šīs meitas
         sabiedrības komercpolitiku.

      46      Turklāt divos citos spriedumus, proti, 2005. gada 15. septembra spriedumā lietā T‑325/01 DaimlerChrysler/Komisija (Krājums, II‑3319. lpp.), kā arī 2007. gada 26. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02,
         T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02 Bolloré u.c./Komisija (Krājums, II‑947. lpp.), Pirmās instances tiesa esot pareizi piemērojusi iepriekšējā punktā atgādināto principu,
         nolemjot, ka, lai gan pierādījums par visa meitas sabiedrības kapitāla piederēšanu ir spēcīgs pierādījums, tam pastāv mātes
         sabiedrības spēja ietekmēt šīs meitas sabiedrības uzvedību tirgū, tomēr ar to vien nepietiek, lai vainotu mātes sabiedrību
         par meitas sabiedrības rīcību un ir nepieciešams papildu pierādījums attiecībā uz līdzdalības līmeni, bet šis pierādījums
         var būt netiešs.

      47      Prasītājas pārmet Pirmās instances tiesai arī to, ka tā atviegloja Komisijas pierādīšanas pienākumu un tātad apstiprināja
         tāda šī pierādīšanas pienākuma koncepciju, kas pārkāpj tās tiesības uz aizstāvību. Komisijai esot jāiesniedz pierādījumi,
         ko tās uzskata par papildu netiešiem pierādījumiem iepriekš minētā sprieduma lietā Stora izpratnē, ko tās ir interpretējušas, ne tikai lēmuma pieņemšanas, bet arī paziņojuma par iebildumiem stadijā. Paziņojumā par
         iebildumiem Komisija esot pamatojusi savu nodomu kopīgi un solidāri saukt pie atbildības Akzo Nobel vienīgi ar to, ka šai sabiedrībai pieder 100 % to sabiedrību kapitāla, kuras ir piedalījušās pārkāpumā. Turpretim apstrīdētajā
         lēmumā tā esot pamatojusies arī uz iespējamiem papildu netiešiem pierādījumiem minētā sprieduma lietā Stora izpratnē, kuri esot mākslīgi izstrādāti, sagrozot pierādījumus, ko prasītājas nosauca atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.

      48      Visbeidzot, prasītājas kritizē pārsūdzētā sprieduma 62. punktu, kurā, nolemjot, ka, lai tiktu atspēkota attiecīgā prezumpcija,
         ir jāpierāda, ka meitas sabiedrība būtībā nepiemēro mātes sabiedrības izdotas direktīvas, Pirmās instances tiesa esot izvēlējusies
         risinājumu, kas noved pie tā, ka šī prezumpcija var tikt atspēkota tikai tad, ja direktīvas būtu izdevusi mātes sabiedrība.

      49      Komisija apgalvo, ka apstāklis, ka meitas sabiedrība ir juridiska persona, kas nošķirta no mātes sabiedrības, nav pietiekams,
         lai neļautu pēdējo vainot par tās rīcību, it īpaši ja meitas sabiedrība savu uzvedību tirgū nenosaka autonomi, bet būtībā
         piemēro mātes sabiedrības dotus rīkojumus. Būtu lieki pārbaudīt, vai tā faktiski ir izmantojusi savu spēju izšķiroši ietekmēt
         tās meitas sabiedrības komercpolitiku, ja mātes sabiedrībai pieder 100 % no tās kapitāla.

      50      Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Stora nav apšaubījusi šo principu. Tā ir pieļāvusi, ka, ja meitas sabiedrība 100 % apmērā pieder mātes sabiedrībai, tiek prezumēts,
         ka tā īsteno savu varu ietekmēt meitas sabiedrības rīcību. Pēc Komisijas uzskata, lai gan Tiesa iepriekš minētā sprieduma
         lietā Stora 29. punktā ir nospriedusi, ka Pirmās instances tiesa ir likumīgi pamatojusies uz šo prezumpciju, it īpaši pēc tam, kad tā
         konstatēja, ka mātes sabiedrība administratīvās procedūras laikā uzstājās kā vienīgais Komisijas sarunu partneris attiecībā
         uz attiecīgo pārkāpumu, Tiesa uz pēdējo faktu atsaucās pakārtoti, kā uz papildu pierādījumu mātes sabiedrības vainojamībai
         pārkāpumā.

      51      Virknē Pirmās instances tiesas spriedumu ir piemērota minētā prezumpcija, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā Stora, kā nosacījumu tās piemērošanai nenosakot papildu netiešu pierādījumu iesniegšanu. Iepriekš minētie spriedumi lietā DaimlerChrysler/Komisija, kā arī apvienotajās lietās Bolloré u.c./Komisija neapšaubot šīs prezumpcijas piemērošanu. Šajos abos spriedumos Pirmās instances tiesa esot sajaukusi meitas
         sabiedrības kontroles jēdzienu un šīs kontroles īstenošanas jēdzienu, no tiem tikai pēdējo prezumējot, ja viss meitas sabiedrības
         kapitāls pieder mātes sabiedrībai. Turklāt papildu netieši pierādījumi tika pārbaudīti, analizējot pierādījumus, kas iesniegti,
         lai atspēkotu prezumpciju.

      52      Attiecībā uz argumentu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, Komisija uzskata, ka prezumpcijas pastāvēšana Kopienu konkurences
         tiesībās nav nekas neparasts. Paziņojot attiecīgajam uzņēmumam, ka tai ir nodoms pamatoties uz prezumpciju, Komisija šim uzņēmumam
         sniedz iespēju izteikt viedokli par šo jautājumu un iesniegt tai visus dokumentus, kas varētu pamatot tā viedokli. Tā kā uzņēmumam
         ir visa informācija par tā iekšējo darbību, šāda pierādīšanas pienākuma sadale esot visādā ziņā loģiska.

      53      Attiecībā uz kritiku pārsūdzētā sprieduma 62. punktā Komisija apgalvo, ka tā pamatojas uz kļūdainu teikuma, kas izņemts no
         tā konteksta, interpretāciju. Pirmās instances tiesa esot gribējusi teikt, ka meitas sabiedrība ir autonoma ekonomiska vienība,
         ja tā neizpilda tās mātes sabiedrības direktīvas. Tādējādi tas tā ir vai nu tādēļ, ka nekādas direktīvas nav dotas, vai arī
         tā iemesla dēļ, ka direktīvas nav ievērotas.

      –       Tiesas vērtējums
      54      Vispirms ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību (2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās
         lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Recueil, I‑123. lpp., 59. punkts) un ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs
         vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 112. punkts; 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑222/04 Cassa di Risparmio di Firenze u.c., Krājums, I‑289. lpp., 107. punkts, kā arī 2006. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑205/03 P FENIN/Komisija, Krājums, I‑6295. lpp., 25. punkts).

      55      Tiesa ir arī precizējusi, ka uzņēmuma jēdziens, ievietots šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību
         pat tad, ja no juridiskā viedokļa, šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (2006. gada 14. decembra
         spriedums lietā C‑217/05 Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, Krājums, I‑11987. lpp., 40. punkts).

      56      Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskas atbildības principu ir jāatbild par
         pārkāpumu, (šajā sakarā skat. 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 145. punkts; 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P Cascades/Komisija, Recueil, I‑9693. lpp., 78. punkts, kā arī 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06 ETI u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts).

      57      Kopienu konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami ir jāvaino juridiska persona, kam varēs uzlikt naudas sodu, un pēdējai
         ir jāadresē paziņojums par iebildumiem (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Aalborg Portland u.c./Komisija, 60. punkts; 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P Papierfabrik August Koehler u.c./Komisija, 38. punkts). Svarīgi ir arī, ka paziņojumā par iebildumiem ir norādīts, kādā statusā juridiskai personai tiek
         pārmesti apgalvotie fakti.

      58      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitas sabiedrības rīcībā var vainot mātes sabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā ir
         atsevišķa juridiska persona, šī meitas sabiedrība savu uzvedību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātes sabiedrības
         dotus rīkojumus (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Imperial Chemical Industries/Komisija, 132. un 133. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Geigy/Komisija, 44. punkts; 1973. gada 21. februāra spriedumu lietā 6/72 Europemballage un Continental Can Company/Komisija, Recueil, 215. lpp., 15. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Stora, 26. punkts), ievērojot īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības
         (skat. pēc analoģijas iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 117. punkts, kā arī spriedumu lietā ETI u.c., 49. punkts).

      59      Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad
         veido vienu uzņēmumu šī sprieduma 54. un 55. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tātad tas, ka mātes sabiedrība un tās meitas
         sabiedrība ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātes sabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts
         naudas sods, un neliek prasīt pierādīt pēdējās personisku līdzdalību šajā pārkāpumā.

      60      Īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder 100 % tās meitas sabiedrības, kas ir izdarījusi Kopienu konkurences tiesību
         pārkāpumu, kapitāla, pirmkārt, šī mātes sabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības rīcību (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Imperial Chemical Industries/Komisija, 136. un 137. punkts) un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātes sabiedrība faktiski īsteno izšķirošu
         ietekmi uz tās meitas sabiedrības rīcību (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā AEG‑Telefunken/Komisija, 50. punkts, un lietā Stora, 29. punkts).

      61      Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitas sabiedrības kapitāls pieder tās mātes sabiedrībai, lai prezumētu,
         ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības komercpolitiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātes sabiedrību
         par solidāri atbildīgu par tās meitas sabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātes sabiedrība, kurai ir jāatspēko
         šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitas sabiedrība rīkojas tirgū autonomi (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Stora, 29. punkts).

      62      Kā Pirmās instances tiesa ir pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 61. punktā, lai gan Tiesa tik tiešām iepriekš minētā
         sprieduma lietā Stora 28. un 29. punktā ir minējusi papildus īpašumtiesībām uz 100 % meitas sabiedrības kapitāla citus apstākļus, kā, piemēram,
         to, ka nav apstrīdēts, ka mātes sabiedrība ietekmē meitas sabiedrības komercpolitiku, un kopējo abu sabiedrību pārstāvību
         administratīvās procedūras laikā, Tiesa šos apstākļus tik un tā ir minējusi tikai, lai norādītu visus pierādījumus, uz kuriem
         Pirmās instances tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, un nevis tādēļ, lai noteiktu šī sprieduma 60. punktā minētās prezumpcijas
         īstenošanai nosacījumu par papildu netiešu pienākumu iesniegšanu par to, ka mātes sabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi.

      63      No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka, ja mātes
         sabiedrībai pieder 100 % tās meitas sabiedrības kapitāla, pastāv atspēkojama prezumpcija, saskaņā ar kuru šī mātes sabiedrība
         īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrības rīcību.

      64      Rezultātā, tā kā attiecībā uz vainojamību pārkāpumā paziņojuma par iebildumiem stadijā Komisijai nav jānosauc citi pierādījumi,
         kā vien tie, kas attiecas uz mātes sabiedrības īpašumtiesībām uz tās meitas sabiedrības kapitālu, prasītāju arguments par
         tiesību uz aizstāvību pārkāpumu nevar tikt pieņemts.

      65      Attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 62. punkta kritiku pietiek norādīt, ka no tā nekādi neizriet, ka Pirmās instances tiesa
         ir sašaurinājusi iespējas atspēkot šī sprieduma 60. punktā minēto prezumpciju tikai uz gadījumiem, kad direktīvas ir izdevusi
         mātes sabiedrība. Tieši otrādi, no pārsūdzētā sprieduma 60. un 65. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesas pieņemtais viedoklis
         šajā sakarā ir relatīvi plašs, konkrētāk, tā ir nolēmusi, ka mātes sabiedrībai ir jāiesniedz Pirmās instances tiesas novērtēšanai
         ikviens fakts, kas attiecas uz organizatoriskajām, ekonomiskajām un juridiskajām saiknēm starp to un tās meitas sabiedrību,
         lai pierādītu, ka tās nav viena ekonomiska vienība.

      66      Līdz ar to prasītāju apelācijas atbalstam izvirzītā vienīgā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

       Par vienīgā pamata otro daļu, kas attiecas uz kļūdainu meitas sabiedrības komercpolitikas jēdziena definīciju
      –       Lietas dalībnieku argumenti
      67      Prasītājas uzskata, ka Pirmās instances tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka uz meitas sabiedrības, kuru izšķiroši ietekmē
         mātes sabiedrība, komercpolitiku attiecas ne tikai pārsūdzētā sprieduma 64. punktā minētie aspekti, bet arī citi aspekti un
         ka fakti, kas attiecas uz organizatoriskām, ekonomiskām, kā arī juridiskām saiknēm starp mātes sabiedrību un tās meitas sabiedrību
         ir atbilstoši, lai konstatētu pēdējās autonomiju.

      68      Komercpolitika attiecoties uz uzvedību tirgū un skarot tikai preču un pakalpojumu ražošanu, ko uzņēmums saskaņā ar konkrētiem
         noteikumiem pārdod patērētājiem noteiktā teritorijā un noteiktā laika brīdī. Tā neietver citus aspektus.

      69      Pēc prasītāju uzskata, ja ar komercpolitiku tiktu saprasts kas vairāk par meitas sabiedrības uzvedību tirgū, tas novestu pie
         atbildības neatkarīgi no vainas sistēmas ieviešanas, kas būtu pretrunā personiskas atbildības principam, kurš ir garants Tiesas
         judikatūrā.

      70      Komisija uzskata, ka jautājumam, vai komercpolitikas jēdziens ir jādefinē plaši vai sašaurināti, nav nozīmes attiecībā uz
         fakta konstatēšanu, vai pastāv vienots uzņēmums, kam Tiesa drīzāk ņem vērā ekonomiskās un organizatoriskās saites, kas pastāv
         starp sabiedrībām.

      71      Attiecībā uz argumentu par saukšanu pie atbildības neatkarīgi no vainas, Komisija uzskata, ka principā Kopienu konkurences
         tiesībās nepastāv atbildība neatkarīgi no vainas, jo Komisijas lēmumos sabiedrības netiek sauktas pie atbildības, ja vaina
         nav pierādīta. Mātes sabiedrības atbildības secināšana no meitas sabiedrības, kuras kapitāla 100 % tai pieder, aktivitātēm
         nebūtu pretēja personiskās atbildības principam.

      –       Tiesas vērtējums
      72      Kā tas ir norādīts šī sprieduma 58. punktā, mātes sabiedrību var vainot par meitas sabiedrības rīcību it īpaši ja, lai arī
         tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitas sabiedrība nenosaka savu uzvedību tirgū autonomi, bet būtībā piemēro mātes sabiedrības
         dotas instrukcijas.

      73      No tā izriet, kā to ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 87.–94. punktā, ka meitas sabiedrības uzvedība tirgū nevar būt
         vienīgais elements, kas ļauj saukt pie atbildības mātes sabiedrību, bet ka tā ir tikai viena no pazīmēm, ka pastāv ekonomiska
         vienība.

      74      No šī sprieduma šī paša 58. punkta izriet arī, ka, lai noteiktu, vai meitas sabiedrība savu uzvedību tirgū nosaka autonomi,
         ir jāņem vērā ne tikai pārsūdzētā sprieduma 64. punktā nosauktie elementi, bet arī visi atbilstošie fakti, kas attiecas uz
         ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras vieno šo meitas sabiedrību un mātes sabiedrību, kas var atšķirties
         katrā no gadījumiem un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitīti.

      75      No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz jomu, kurā mātes sabiedrība īsteno
         izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrību.

      76      Šo secinājumu neatspēko prasītāju arguments par atbildību neatkarīgi no vainas.

      77      Šajā sakarā ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 56. punkta, ka Kopienu konkurences tiesības ir balstītas uz ekonomiskas
         vienības, kas ir izdarījusi pārkāpumu, personiskas atbildības principu. Ja mātes sabiedrība ir šīs ekonomiskās vienības daļa,
         ko, kā tas ir teikts šī sprieduma 55. punktā, var veidot vairākas juridiskas personas, šī mātes sabiedrība tiek uzskatīta
         par solidāri atbildīgu ar pārējām juridiskām personām, kas veido šo vienību, par konkurences tiesību pārkāpumiem. Pat, ja
         mātes sabiedrība tieši nav pārkāpuma dalībniece, tā šajā gadījumā īsteno noteicošu ietekmi uz meitas sabiedrībām, kas ir tās
         dalībnieces. No tā izriet, ka šādos apstākļos mātes sabiedrības atbildību nevar uzskatīt par atbildību neatkarīgi no vainas.

      78      Līdz ar to prasītāju vienīgā to apelācijas sūdzības atbalstam izvirzītā pamata otrā daļa nevar tikt pieņemta, un tātad tas
         ir kopumā jānoraida kā nepamatots.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      79      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā prasītājām
         spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals International BV, Akzo Nobel Chemicals BV un Akzo Nobel Functional Chemicals BV atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.