title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 17.martā.#Naftiliaki Etaireia Thasou AE (C-128/10) un Amaltheia I Naftiki Etaireia (C-129/10) pret Ypourgos Emporikis Naftilías.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Symvoulio tis Epikrateias - Grieķija.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Jūras kabotāža - Regula (EEK) Nr. 3577/92 - 1. un 4. pants - Kabotāžas pakalpojumu iepriekšēja administratīva atļauja - Kuģu drošības nosacījumu pārbaude - Ostas kārtības uzturēšana - Sabiedrisko pakalpojumu pienākumi - Precīzu un iepriekš zināmu kritēriju neesamība.#Apvienotās lietas C-128/10 un C-129/10.

text:
      Apvienotās lietas C‑128/10 un C‑129/10
      Naftiliaki Etaireia Thasou
      un
      Amaltheia I Naftiki Etaireia
      pret
      Ypourgos Emporikis Naftilías
      (Symvoulio tis Epikrateias lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Jūras kabotāža – Regula (EEK) Nr. 3577/92 – 1. un 4. pants – Kabotāžas pakalpojumu iepriekšēja administratīva atļauja – Kuģu drošības nosacījumu pārbaude – Ostas kārtības uzturēšana – Sabiedrisko pakalpojumu pienākumi – Precīzu un iepriekš zināmu kritēriju neesamība
      Sprieduma kopsavilkums
      Transports – Jūras transports – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Jūras kabotāža – Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar
            kuru jūras kabotāžas pakalpojumi tiek pakārtoti iepriekšējas atļaujas sistēmai
      (Padomes Regulas Nr. 3577/92 1. un 4. pants)
      Regulas Nr. 3577/92, ar ko piemēro principu, kurš paredz jūras transporta pakalpojumu sniegšanas brīvību dalībvalstīs (jūras
         kabotāža), 1. un 4. panta kopējie noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, ar kuru
         ieviesta jūras kabotāžas pakalpojumu iepriekšējas atļaujas sistēma, kas paredz administratīvu lēmumu pieņemšanu par noteiktu
         laika nišu ievērošanu tādu iemeslu dēļ, kuri, pirmkārt, ir saistīti ar kuģu drošību un kārtību ostā un, otrkārt, ar sabiedrisko
         pakalpojumu pienākumiem, ja vien šāda sistēma ir balstīta uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem,
         it īpaši gadījumā, ja vairāki kuģu īpašnieki vēlas vienlaikus ienākt vienā un tajā pašā ostā. Runājot par administratīviem
         lēmumiem, ar kuriem tiek noteikti sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, jāspēj arī pierādīt sabiedriskā pakalpojuma reālu nepieciešamību,
         kuras iemesls ir regulāru transporta pakalpojumu nepietiekamība brīvas konkurences apstākļos. Valsts tiesai ir jāizvērtē,
         vai šie nosacījumi ir izpildīti.

      (sal. ar 63. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
      2011. gada 17. martā (*)

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Jūras kabotāža – Regula (EEK) Nr. 3577/92 – 1. un 4. pants – Kabotāžas pakalpojumu iepriekšēja administratīva atļauja – Kuģu drošības nosacījumu pārbaude – Ostas kārtības uzturēšana – Sabiedrisko pakalpojumu pienākumi – Precīzu un iepriekš zināmu kritēriju neesamība
      Apvienotās lietas C‑128/10 un C‑129/10
      par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Symvoulio tis Epikrateias (Grieķija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2009. gada 30. decembrī un kas Tiesā reģistrēti 2010. gada 11. martā, tiesvedībās

      Naftiliaki Etaireia Thasou AE (C‑128/10),

      Amaltheia I Naftiki Etaireia (C‑129/10)

      pret
      Ypourgos Emporikis Naftilías,

      piedaloties
      Koinopraxia Epibatikon Ochimatagogon Ploion Kavalas – Thasou (C‑128/10).

      TIESA (astotā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Šīmans [K. Schiemann], tiesneši L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] un K. Toadere [C. Toader] (referente),

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Grieķijas valdības vārdā – S. Hala [S. Chala], pārstāve,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – L. Losano Palasiosa [L. Lozano Palacios] un D. Triandafilu [D. Triantafyllou], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietas bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Savienības tiesības par pakalpojumu sniegšanas brīvību jūras
         kabotāžas nozarē.

      2        Šie lūgumi tika iesniegti tiesvedībās, pirmkārt, Naftiliaki Etaireia Thasou AE (turpmāk tekstā – “Naftiliaki Etaireia Thasou”) un, otrkārt, Amaltheia I Naftiki Etaireia pret Ypourgos Emporikis Naftilías (tirdzniecības flotes ministrs) par ministra pieņemto lēmumu spēkā esamību un noteiktu nosacījumu piemērošanu jūras kabotāžai.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Padomes 1992. gada 7. decembra Regulas (EEK) Nr. 3577/92, ar ko piemēro principu, kurš paredz jūras transporta pakalpojumu
         sniegšanas brīvību dalībvalstīs (jūras kabotāža) (OV L 364, 7. lpp., un labojumi OV 1998, L 187, 56. lpp.; turpmāk tekstā
         – “regula”), preambulas astotajā apsvērumā ir noteikts:

      “[..] [pakalpojumu sniegšanas] brīvība būtu jāievieš pakāpeniski un nebūtu jāparedz visiem attiecīgajiem pakalpojumiem vienotā
         veidā, ņemot vērā konkrētu pakalpojumu raksturu un to, cik lieli pūliņi būs jāpieliek atsevišķu valstu tautsaimniecībām ar
         atšķirīgu attīstības līmeni.”

      4        Regulas preambulas devītajā apsvērumā ir noteikts:

      “tā kā valsts pasūtījuma [sabiedriskā pakalpojuma] ieviešanu, kas rada konkrētas tiesības un pienākumus attiecīgajiem kuģu
         īpašniekiem, var pamatot ar vajadzību nodrošināt regulāru transporta pakalpojumu uz salām, no salām un starp salām piedāvājuma
         atbilstību pieprasījumam neatkarīgi no valstiskās piederības vai pastāvīgās dzīves vietas.”

      5        Regulas 1. panta 1. punktā ir noteikts:

      “No 1993. gada 1. janvāra uz Kopienas kuģu īpašniekiem, kuru kuģi ir reģistrēti dalībvalstī un peld ar dalībvalsts karogu,
         attiecas jūras transporta pakalpojumu sniegšanas brīvība dalībvalstī (jūras kabotāža), ja šie kuģi atbilst visiem kabotāžas
         veikšanas nosacījumiem šajā dalībvalstī, ieskaitot kuģus, kas ir reģistrēti “Euros”, kad Padome būs apstiprinājusi šo reģistru.”

      6        Regulas 2. pantā ir noteikts:

      “Šajā regulā:
      1.      [..]
      c)      salu kabotāžu: pasažieru vai kravu pārvadāšanu pa jūru starp:
      –        ostām, kas atrodas vienas un tās pašas dalībvalsts kontinentālajā daļā un uz vienas vai vairākām salām,
      –        ostām, kas atrodas uz vienas un tās pašas dalībvalsts salām.
      [..]
      3.      “valsts pasūtījuma [sabiedriskā pakalpojuma] līgums” ir dalībvalsts kompetento iestāžu un Kopienas kuģu īpašnieka noslēgts
         līgums, lai nodrošinātu sabiedrību ar attiecīgiem transporta pakalpojumiem.

      Valsts pasūtījuma [sabiedriskā pakalpojuma] līgums jo īpaši var attiekties uz:
      –        pārvadāšanas pakalpojumiem, kas atbilst noteiktiem nepārtrauktības, sistemātiskuma, pārvadājumu jaudas un kvalitātes standartiem,
      –        papildu pārvadāšanas pakalpojumiem,
      –        pārvadāšanas pakalpojumiem par konkrētām likmēm, uz kuriem attiecas specifiski nosacījumi, jo īpaši attiecībā uz atsevišķām
         pasažieru kategorijām vai atsevišķiem maršrutiem,

      –        pakalpojumu pielāgojumu faktiskām prasībām.
      4.      “Valsts pasūtījuma nodrošināšanas [sabiedrisko pakalpojumu] pienākums” ir saistības, kuras attiecīgais kuģu īpašnieks neuzņemtos
         vai neuzņemtos tādā pašā apjomā vai ar tādiem pašiem nosacījumiem, ja viņš ņemtu vērā savas komerciālās intereses.

      [..]”
      7        Regulas 4. pantā ir noteikts:

      “1.      Dalībvalsts var noslēgt valsts pasūtījuma [sabiedrisko pakalpojumu] līgumus ar kuģošanas sabiedrībām vai uzlikt valsts pasūtījuma
         nodrošināšanas [sabiedrisko pakalpojumu] pienākumu kā nosacījumu kabotāžas pakalpojumu sniegšanai tām kuģošanas sabiedrībām,
         kuras piedalās regulāros reisos uz salām, no salām un starp salām.

      Ja dalībvalsts [..] uzliek valsts pasūtījuma nodrošināšanas [sabiedrisko pakalpojumu] pienākumu, to dara, nediskriminējot
         nevienu Kopienas kuģu īpašnieku.

      2.      Uzliekot valsts pasūtījuma nodrošināšanas [sabiedrisko pakalpojumu] pienākumu, dalībvalstu prasības attiecas tikai uz apkalpojamajām
         ostām, sistemātiskumu, nepārtrauktību, biežumu, pārvadājumu jaudu, piemērojamajām likmēm un kuģa komandas komplektēšanu.

      [..]”
      8        Regulas 6. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:

      “2.      Izņēmuma kārtā no šīs regulas īstenošanas uz laiku līdz 1999. gada 1. janvārim izslēdz salu kabotāžu Vidusjūrā un kabotāžu
         attiecībā uz Kanāriju salu, Azoru salu un Madeiras arhipelāgiem, Seūtu un Meliļu, Francijas salām gar Atlantijas okeāna piekrasti
         un Francijas aizjūras departamentiem.

      3.      Sociālekonomiskās kohēzijas dēļ 2. punktā paredzēto izņēmumu attiecībā uz regulāriem pasažieru pārvadājumiem un prāmju satiksmi,
         kā arī uz kuģu, kuru tonnāža nepārsniedz 650 bruto tonnas, reisiem Grieķijai pagarina līdz 2004. gada 1. janvārim.”

       Valsts tiesības
      9        Likuma 2932/2001 par jūras kabotāžas pakalpojumu sniegšanas brīvību (FEK A’ 145/27.6.2001), pamata lietas faktiskajiem apstākļiem piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Likums 2932/2001”), 1. pantā
         ir noteikts:

      “1.      No 2002. gada 1. novembra ir noteikta pakalpojumu sniegšanas brīvība attiecībā uz jūras transporta pakalpojumiem:
      a)      ko par atlīdzību nodrošina Kopienas dalībvalsts kuģa īpašnieks [..] un
      b)      ko starp kontinenta un salu ostām vai starp dažādu salu ostām sniedz pasažieru un transportlīdzekļu pārvadājumu kuģi, pasažieru
         pārvadājumu kuģi vai preču pārvadājumu kuģi, kas darbojas pasažieru pārvadājumu un prāmju regulārā maršrutā, kā arī kuģi,
         kuru bruto ietilpība nepārsniedz 650 mērvienības, [..], ja šie kuģi ir reģistrēti Grieķijā vai kādā dalībvalstī [..] un kuģo
         ar šīs valsts karogu.

      [..]”
      10      Likuma 2932/2001 2. panta 6. punktā ir noteikts:

      “Ar ministra lēmumu, kas ir pieņemts, pamatojoties uz Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion atzinumu, sabiedrisko pakalpojumu pienākumus var noteikt kuģu īpašniekiem, kas vēlas kuģot vienā vai vairākos maršrutos.
         Šie pienākumi tiek noteikti sabiedrības interešu apsvērumu dēļ; tie, neradot diskrimināciju, ietver nosacījumus par apkalpojamajām
         ostām, par transporta pakalpojumu regularitāti, nepārtrauktību, pārvadājumu pakalpojumu biežumu un piemērotību, par fraktu
         un kuģu apkalpi [..].

      11      Likuma 2932/2001 3. pantā ar nosaukumu “Norīkošana regulārai satiksmei – Nosacījumi” ir noteikts:

      “1.      Pasažieru un transportlīdzekļu pārvadājumu kuģa, pasažieru pārvadājumu kuģa vai preču pārvadājumu kuģa norīkojums ir derīgs
         vienu gadu, sākot no 1. novembra (regulāra satiksme).

      2.      Šādai norīkošanai:
      a)      kuģim ir jāatbilst visiem likumiskajiem nosacījumiem, lai veiktu kabotāžu kuģa reģistrācijas dalībvalstī un Grieķijā, tam
         ir jābūt visiem saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem nepieciešamajiem jūrniecības dokumentiem, sertifikātiem jūras vides
         drošības un aizsardzības jomā un kuģa klases sertifikātam, ko ir izdevusi atzīta klasifikācijas sabiedrība, ja tā to pārbaudījusi
         [..];

      b)      kuģim ir jābūt piemērotam ostas infrastruktūrai, kā arī iespējamajām apkalpojamā maršruta specifiskām prasībām;
      [..].”
      12      Likuma 2932/2001 4. pantā ar nosaukumu “Norīkošanas procedūra regulārai satiksmei” ir paredzēts:

      “1.      Lai vienu vai vairākus kuģus norīkotu noteiktā līnijā, kuģa īpašniekam ir jāiesniedz ministrijā deklarācija, kurā ir norādīts
         tā nosaukums un juridiskā adrese vai domicils; fiziskai personai ir jānorāda vārds, uzvārds un pilsonība. [..] Tam turklāt
         ir jānorāda kuģa identifikācijas dati, reisi, ko tas nodrošinās vienā vai vairākos maršrutos, atiešanas ostas, galamērķis
         un piestātnes to secībā, atiešanas un pienākšanas datumi un laiki, maksimālā cena ekonomiskā vai vienas kategorijas klasē
         [..] apkalpošanas laikā un cita informācija, kas ir prasīta nākamajā punktā paredzētajā lēmumā.

      [..]
      3.      Norīkojuma deklarāciju iesniedz vēlākais 31. janvārī. Vēlākais līdz 10. februārim kompetentais dienests publicē preses paziņojumu
         vismaz divos laikrakstos, kas tiek izplatīti visā valstī, minot iesniegtās deklarācijas, un līdz 20. februārim jebkurš interesents
         savu deklarāciju var papildināt, grozīt vai atsaukt. Kompetentais dienests šos grozījumus paziņo vēlākais līdz 28. februārim,
         publicējot preses paziņojumu un norādot šos grozījumus ministrijas interneta vietnē, ja tāda ir. Izņemot, ja ir piemērojams
         nākamais punkts, dienests vēlākais līdz 31. martam paziņo interesentam par deklarācijas pieņemšanu.

      4.      Ja nepieciešams, ministrija deklarāciju var grozīt attiecībā uz apstiprinātajām līnijām, ja tā pamatoti uzskata, ka
      a)      stāvoklis vienā vai vairākās ostās kuģa drošības vai ostas kārtības dēļ neļauj nodrošināt pieprasīto satiksmi,
      b)      kuģis nevar brīvi ieiet ostā un nevar veikt pārvadājumu uz noteiktu ostas daļu deklarētajā laikā,
      c)      reisu biežums vai to paredzētais pārtraukuma laiks apkalpošanas periodā neatbilst pakalpojumu sniegšanas regularitātes prasībām;
         ministrija var arī grozīt deklarāciju attiecībā uz frakts apmēru, ja tā pamatoti uzskata, ka atbilstoši 1. punktam maksimālais
         tarifs, kas ir paredzēts noteiktā maršrutā, ir pārmērīgi augsts un pretējs sabiedrības interesēm.

      5.      [..] Iepriekš 4. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajos gadījumos kuģa īpašnieki tiek aicināti, pamatojoties uz savstarpēju
         vienošanos, pielāgot kustības grafiku, ieviešot nepieciešamos pagaidu intervālus, lai atrisinātu šīs problēmas. Ja vienošanās
         netiek panākta piecu dienu laikā, ministrs, saņēmis Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion atzinumu, veic nepieciešamos kustības grafika grozījumus.

      [..]”
       Pamata lietas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑128/10
      13      2006. gada 30. janvārī Grieķijas kuģošanas sabiedrība Naftiliaki Etaireia Thasou iesniedza Ypourgos Emporikis Naftilías deklarācijas par tādu kuģu norīkojumu regulārai satiksmei laikā no 2006. gada 1. novembra līdz 2007. gada 31. oktobrim, kas
         nodrošina satiksmi starp kontinentu un Tasas salu, proti, precīzāk sakot, maršrutos no Kavalas uz Prinu Tasu un no Keramoti
         uz Tasu, deklarācijām pievienojot maršrutu sarakstu.

      14      Ypourgos Emporikis Naftilías atzinumu par šīm deklarācijām lūdza sniegt Kavalas ostas kapteiņdienestam un Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion, kabotāžas lietu apvienotajai padomei, kuru veido visu kabotāžā iesaistīto sociālo un profesionālo organizāciju pārstāvji.

      15      2006. gada 20. martā Kavalas ostas kapteiņdienests nosūtīja Ypourgos Emporikis Naftilías atzinumu, tajā būtībā norādot, ka, pirmkārt, vienādie vai gandrīz vienādie kuģu pienākšanas vai atiešanas laiki apdraud kuģošanas
         drošību un, otrkārt, citāds pienākšanas un atiešanas laiku sadalījums ļautu nodrošināt labāku sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu,
         kā arī ieteica grozīt Naftiliaki Etaireia Thasou piedāvāto kustības grafiku.

      16      Tā kā vairākās sanāksmēs Kavalas kapteiņdienestā un Tirdzniecības flotes ministrijā netika panākta vienošanās, it īpaši attiecībā
         uz kustības grafiku, Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion 2006. gada 26. oktobrī izdeva atzinumu, ar kuru tā apstiprināja Kavalas ostas kapteiņdienesta ieteiktos grozījumus.

      17      Līdz ar to Ypourgos Emporikis Naftilías ar pieciem 2006. gada 31. oktobra lēmumiem noteica šādus Naftiliaki Etaireia Thasou deklarācijas grozījumus:

      –        Kavalas–Prina Tasas maršrutā reisa izpildes laiks tika grozīts par pusstundu, nolemjot, ka laikā no 2007. gada 1. jūlija līdz
         31. augustam Naftiliaki Etaireia Thasou kuģi aties no Prinas Tasas ostas plkst. 19.00, nevis plkst. 18.30, kā tas bija iecerēts;

      –        attiecībā uz Keramoti–Tasa maršrutu Ypourgos Emporikis Naftilías nolēma, ka:

      a)      Naftiliaki Etaireia Thasou kuģiem noteiktais reisu izpildes grafiks paliek tāds pats kā attiecīgais grafiks iepriekšējā maršruta apkalpošanas periodā
         no 2005. gada 1. novembra līdz 2006. gada 31. oktobrim,

      b)      ņemot vērā Keramoti ostas izmēru, kā arī drošības apsvērumu dēļ periodā no 2007. gada 1. jūlija līdz 31. augustam reisiem
         ir jānotiek ar trīsdesmit minūšu intervālu.

      18      Ypourgos Emporikis Naftilías noteikto grozījumu spēkā esamību Naftiliaki Etaireia Thasou apstrīdēja iesniedzējtiesā un apgalvoja, ka arī Likuma 2932/2001 noteikumi, pamatojoties uz kuriem ar attiecīgajiem lēmumiem
         tika noteikti vienpusēji kustības grafika grozījumi, nav spēkā, jo tie ir pretēji regulas noteikumiem.

      19      Koinopraxia Epibatikon Ochimatagogon Ploion Kavalas – Thasou, kuģošanas sabiedrību asociācija, kas bija iesniegusi deklarācijas par tās kuģu norīkošanu regulārai satiksmei strīdīgajos
         maršrutos laikā no 2006. gada 1. novembra līdz 2007. gada 31. oktobrim, iestājās lietā Ypourgos Emporikis Naftilías atbalstam un lūdza noraidīt Naftiliaki Etaireia Thasou prasību.

      20      Iesniedzējtiesa uzskata – tas, ka Ypourgos Emporikis Naftilías ir pieņēmusi kuģa īpašnieku deklarācijas, saskaņā ar Grieķijas tiesībām tās ir jāuzskata par atļaujām. Tā uzsver, ka saskaņā
         ar Likuma 2932/2001 4. panta 4. punktu jūras kabotāžas pakalpojumiem tiek piemērota iepriekšējas administratīvas atļaujas
         sistēma, kuras mērķis it īpaši ir, pirmkārt, atbilstoši minētā noteikuma a) un b) apakšpunktam pārbaudīt, vai, ņemot vērā
         stāvokli konkrētajā ostā, kuģa īpašnieka pieteiktos reisus ir iespējams veikt, garantējot kuģa drošību un kārtību minētajā
         ostā, un vai ienākšanai ostā nav šķēršļu, kā arī, otrkārt, atbilstoši tā paša noteikuma c) apakšpunktam noteikt iespējamos
         sabiedrisko pakalpojumu pienākumus, tostarp attiecībā uz reisu biežumu un, vispārīgāk runājot, attiecībā uz noteiktajā maršrutā
         sniegto transporta pakalpojumu pietiekamību.

      21      Šī tiesa turklāt norāda, ka Likuma 2932/2001 4. panta 5. punkta sākotnējā redakcijā ir paredzēts, ka gadījumā, ja vairāki
         kuģu īpašnieki pieprasa piekļuvi vienādā laikā kādā ostā, kuras kapacitāte nav pietiekama, un ja tie nevar savstarpēji vienoties
         par kuģu ienākšanu, pārvalde izsludina konkursu, lai noteiktu piestātnes un pietauvošanās prioritāti.

      22      Atsaukdamās it īpaši uz 2001. gada 20. februāra sprieduma lietā C‑205/99 Analir u.c. (Recueil, I‑1271. lpp.) 34. punktu, iesniedzējtiesa turklāt norāda, ka Likuma 2932/2001 4. panta 4. punkta c) apakšpunktā noteiktā
         iepriekšējas atļaujas sistēma bez izņēmumiem attiecas uz visām kuģošanas līnijām uz salām, kaut arī nešķiet, ka, lai pieņemtu
         šādu regulējumu, kompetentajām valsts iestādēm attiecībā uz katru šo līniju būtu jākonstatē regulāru transporta pakalpojumu
         nepietiekamības risks gadījumā, ja šo pakalpojumu sniegšana tiktu atstāta tikai tirgus konjunktūras ziņā.

      23      Ņemot vērā šos apsvērumus, Symvoulio tis Epikrateias nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai ar [..] regulas 1., 2. un 4. pantu, interpretējot tos saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvības principu, ir atļauts
         pieņemt valsts tiesisko regulējumu, ar kuru kuģu īpašnieki var sniegt jūras kabotāžas pakalpojumus tikai pēc administratīvās
         atļaujas saņemšanas, ja:

      a)      šī atļauju izsniegšanas sistēma ir izveidota, lai varētu pārbaudīt, vai, ņemot vērā stāvokli konkrētajā ostā, kuģa īpašnieka
         pieteiktos reisus iespējams veikt, garantējot kuģa drošību un kārtību ostā, un vai regulārai satiksmei norīkotais kuģis var
         netraucēti piestāt konkrētajā ostā laikā, ko kuģa īpašnieks norādījis par vēlamu konkrētā reisa veikšanai, kaut gan iepriekš
         ar tiesību normu nav noteikti kritēriji, uz kuru pamata valsts iestāde vērtē šos jautājumus, it īpaši, ja ir vairāki kuģu
         īpašnieki, kuri vēlas vienā laikā piestāt vienā un tajā pašā ostā;

      b)      šī atļauju izsniegšanas sistēma vienlaikus ir līdzeklis, kā noteikt sabiedrisko pakalpojumu pienākumus un kuras raksturiezīmes
         ir šādas:

      i)      tā vienādi attiecas uz visām kuģošanas līnijām uz salām,
      ii)      par atļaujas izsniegšanu atbildīgajai administratīvajai iestādei ir ļoti plaša diskrecionārā vara noteikt sabiedrisko pakalpojumu
         pienākumus, kaut gan iepriekš ar tiesību normu nav noteikti šīs diskrecionārās varas īstenošanas kritēriji un nav iepriekš
         noteikts iespējami piemērojamo sabiedrisko pakalpojumu pienākumu saturs?”

       Lieta C‑129/10
      24      2006. gada 30. janvārī Amaltheia I Naftiki Etaireia iesniedza Ypourgos Emporikis Naftilías deklarāciju par norīkojumu laikā no 2006. gada 1. novembra līdz 2007. gada 31. oktobrim attiecībā uz tās kuģi, kas nodrošina
         satiksmi starp kontinentā esošo Arkitsu un Aidipsas ciemu, kas atrodas uz salas, pievienojot deklarācijai attiecīgo maršrutu
         kustības grafiku.

      25      2006. gada martā, konstatējušas, ka no iesniegtajiem kustību grafikiem izriet, ka kuģi katru dienu atiet vienā laikā, īpaši
         vasaras sezonā, ostu pārvaldes būtībā norādīja, ka drošības apsvērumu dēļ tās nevar pieļaut vairāku kuģu vienlaicīgu atiešanu.

      26      Tā kā Aidipsas kapteiņdienestā un Tirdzniecības flotes ministrijā rīkotajās sanāksmēs vienošanās netika panākta, Symvoulio Aktoploïkon Syngkoinonion 2006. gada 26. oktobrī izdeva labvēlīgu atzinumu par to, ka satiksme jāorganizē saskaņā ar ostu pārvalžu pēdējo priekšlikumu,
         proti, ka vienlaicīgi var atiet tikai divi, nevis trīs kuģi.

      27      Pēc tam, kad deklarācijas bija iesniegušas arī citas kuģošanas sabiedrības, Ypourgos Emporikis Naftilías 2006. gada 31. oktobrī pieņēma astoņus lēmumus, kuros bija paredzēts, ka vienlaicīgi var atiet viens prasītājas kuģis un
         viens kuģis, kas pieder citu kuģu īpašnieku asociācijai, kuri ir ieinteresēti attiecīgās līnijas apkalpošanā.

      28      Amaltheia I Naftiki Etaireia šos astoņus lēmumus apstrīdēja iesniedzējtiesā un apgalvoja, ka Ypourgos Emporikis Naftilías esot bijis jāgroza tās konkurentu iesniegtās norīkojuma deklarācijas, lai novērstu kuģu vienlaicīgu atiešanu.

      29      Iesniedzējtiesa atkārtoti uzsver, ka Likuma 2932/2001 4. panta 5. punkta sākotnējā redakcijā ir paredzēts, ka gadījumā, ja
         vairāki kuģu īpašnieki pieprasa piekļuvi vienādā laikā kādā ostā, kuras kapacitāte nav pietiekama, un ja tie nevar savstarpēji
         vienoties par kuģu ienākšanu, pārvalde izsludina konkursu, lai noteiktu piestātnes un pietauvošanās prioritāti.

      30      Ņemot vērā šos apsvērumus, Symvoulio tis Epikrateias nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai ar [..] regulas 1. un 2. pantu, interpretējot tos saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvības principu, ir atļauts pieņemt
         valsts tiesisko regulējumu, ar kuru kuģu īpašnieki var sniegt jūras kabotāžas pakalpojumus tikai pēc tādas administratīvās
         atļaujas saņemšanas, kas tiek izsniegta atbilstoši atļauju izsniegšanas sistēmai, kura ir izveidota, lai tostarp varētu pārbaudīt,
         vai, ņemot vērā stāvokli konkrētajā ostā, kuģa īpašnieka pieteiktos reisus iespējams veikt, garantējot kuģa drošību un kārtību
         ostā, un vai regulārai satiksmei norīkotais kuģis var netraucēti piestāt konkrētajā ostā laikā, ko kuģa īpašnieks norādījis
         par vēlamu konkrētā reisa veikšanai, kaut gan iepriekš ar tiesību normu nav noteikti kritēriji, uz kuru pamata valsts iestāde
         vērtē šos jautājumus, it īpaši, ja ir vairāki kuģu īpašnieki, kuri vēlas vienā laikā piestāt vienā un tajā pašā ostā?”

      31      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2010. gada 8. aprīļa rīkojumu lietas C‑128/10 un C‑129/10 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu
         procesa vajadzībām, kā arī sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Ievada apsvērumi
      32      Pirmkārt, jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 58. panta 1. punktu pakalpojumu sniegšanas brīvību transporta jomā reglamentē noteikumi,
         kas izklāstīti šī paša Līguma trešās daļas VI sadaļā par transportu, kurā ir ietverts arī LESD 100. panta 2. punkts, saskaņā
         ar kuru Eiropas Parlaments un Padome var pieņemt attiecīgus noteikumus par jūras transportu.

      33      Pamatojoties uz EKL 80. panta 2. punktu, kas jaunajā redakcijā ir LESD 100. panta 2. punkts, Eiropas likumdevējs ir pieņēmis
         regulu, kuras mērķis atbilstoši tās 1. pantam ir Kopienas kuģu īpašniekiem piemērot pakalpojumu sniegšanas brīvības principu
         jūras transporta jomā katras dalībvalsts teritorijā (iepriekš minētais spriedums lietā Analir u.c., 20. punkts, kā arī 2006. gada 9. marta spriedums lietā C‑323/03 Komisija/Spānija, Krājums, I‑2161. lpp., 43. punkts).

      34      Regulas preambulas astotajā apsvērumā ir noteikts, ka jūras kabotāžas pakalpojumu sniegšanas brīvība būtu jāievieš pakāpeniski.
         Regulas 6. panta 2. un 3. punktā ir noteikts, ka Grieķijas Republikai līdz 2004. gada 1. janvārim šī regula izņēmuma kārtā
         nav piemērojama. Attiecīgo ministrijas aktu pieņemšanas datumā šī regula, pamatojoties uz tās 6. panta 2. un 3. punktu, Grieķijai
         bija piemērojama ratione temporis.

      35      Otrkārt, tāpat ievada apsvērumos ir jāizvērtē, vai Grieķijas likumā paredzētie noteikumi patiešām ievieš iepriekšējas atļaujas
         sistēmu.

      36      Šajā ziņā ir jāuzsver, ka lēmumi divās pamata lietās, kā jau izriet no lietas materiāliem, attiecās uz kuģu īpašnieku piedāvāto
         atiešanas laiku uzspiestajiem grozījumiem, pirmkārt, kuģu drošības un ostas kārtības dēļ un, otrkārt, lai apkalpotajās līnijās
         nodrošinātu zināmu reisu regularitāti.

      37      Jānorāda, ka Tiesā iesniegtie apsvērumi atklāj viedokļu atšķirību par to, kā interpretēt piemērojamās valsts tiesības. Tik
         tiešām Grieķijas valdība un Eiropas Komisija nav vienisprātis, vai ar šiem tiesību aktiem ir izveidota atļaujas sistēma.

      38      Komisija tāpat kā iesniedzējtiesa uzskata, ar Likumu 2932/2001 izveidotā sistēma, saskaņā ar kuru Ypourgos Emporikis Naftilías var pieņemt vai noraidīt kuģu īpašnieku iesniegtās deklarācijas par norīkojumu regulārai satiksmei, ir tāda pati atļaujas
         sistēma, kas izskatīta iepriekš minētajā spriedumā lietā Analir u.c.

      39      Turpretī Grieķijas valdība apgalvo, ka kuģu īpašnieku iesniegto norīkojuma deklarāciju izvērtēšanas procedūra nedod pārvaldei
         tiesības veikt šo deklarāciju pārbaudi pēc būtības, bet gan ļauj veikt tikai formālu pārbaudi, tāpēc šāda procedūra nav atļaujas
         sistēma.

      40      Šajā ziņā jāatgādina, ka attiecībā uz valsts tiesību sistēmas noteikumu interpretāciju Tiesai principā ir jābalstās uz vērtējumu,
         kas izriet no iesniedzējtiesas lēmuma. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts iekšējo tiesību interpretācija nav Tiesas
         kompetencē (2005. gada 20. oktobra spriedums lietā C‑511/03 Ten Kate Holding Musselkanaal u.c., Krājums, I‑8979. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

      41      Tā kā šajā gadījumā, kā jau izriet no iesniedzējtiesas lēmumiem, Grieķijas administrācija ne tikai pieņem kuģu īpašnieku norīkojuma
         deklarācijas, bet var arī grozīt kuģu īpašnieku piedāvātos transporta plānus, it īpaši attiecībā uz kuģu atiešanas laikiem,
         šādu grozījumu tiesiskās sekas ir līdzvērtīgas atļaujas tiesiskajām sekām. No tā izriet, ka ar Likumu 2932/2001 faktiski ir
         izveidota iepriekšējas atļaujas sistēma attiecībā uz jūras kabotāžas pakalpojumu sniegšanu.

      42      Treškārt, jānorāda, ka, tā kā iesniedzējtiesa savos prejudiciālajos jautājumos nelūdz interpretēt regulas 2. pantā ietvertos
         jēdzienus, jākonstatē, ka nepieciešamība izteikties par šo pantu nav pamatota.

       Par pasākumiem, kuru mērķis ir uzraudzīt kuģu drošību un kārtību ostā
      43      Runājot par jautājumu, vai ar regulu, it īpaši tās 1. pantu, ir aizliegta tāda sistēma kā pamata lietā, kura kuģu drošības
         vai ostas kārtības apsvērumu dēļ var izpausties laika nišu noteikšanā, jāatgādina, ka valsts tiesiskais regulējums, saskaņā
         ar kuru jūras kabotāžas pakalpojumu sniegšanai ir vajadzīga iepriekšējas administratīvas atļaujas saņemšana, var apgrūtināt
         vai padarīt mazāk pievilcīgu šādu pakalpojumu sniegšanu un tādēļ ir šo pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums (skat.
         iepriekš minētos spriedumus lietā Analir u.c., 22. punkts, kā arī lietā Komisija/Spānija, 44. punkts).

      44      Tik tiešām, šajā gadījumā ir jākonstatē, ka kuģu īpašnieku piedāvāto kustības grafiku grozījumi ostu un kuģu drošības apsvērumu
         dēļ var radīt pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, kas ir piemērojams jūras kabotāžas jomā regulas 1. panta nozīmē.

      45      Taču šāds ierobežojums varētu būt attaisnots primāru vispārējo interešu apsvērumu dēļ. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka
         mērķis garantēt drošību ostas ūdeņos ir šāds primārs vispārējo interešu apsvērums (šajā ziņā skat. 1998. gada 18. jūnija spriedumu
         lietā C‑266/96 Corsica Ferries France, Recueil, I‑3949. lpp., 60. punkts).

      46      Lai pasākums, kas pamatots ar drošību ostas ūdeņos, būtu attaisnots, tam tomēr ir jāatbilst samērīguma un nediskriminācijas
         nosacījumiem.

      47      Runājot it īpaši par samērīguma pārbaudi, pirmkārt, jāatzīst, ka tādas iepriekšējas atļaujas sistēmas ieviešana, kuras mērķis,
         tāpat kā pamata lietā, ir nodrošināt, lai vairāku kuģu vienlaicīga klātbūtne ostā šos kuģus neapdraudētu, ir piemērots un
         vajadzīgs līdzeklis, kā īstenot ostas ūdeņu drošības mērķi.

      48      Otrkārt, jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka iepriekšējas atļaujas sistēma nevar leģitimēt valsts iestāžu
         diskrecionāru rīcību, kas varētu liegt Kopienu tiesību normu, it īpaši tādu pamatbrīvību normu, kādas izskatāmas pamata lietā,
         lietderīgu iedarbību. Tāpat, lai iepriekšējas atļaujas sistēma būtu attaisnota, lai gan ar to tiek izdarīta atkāpe no šādas
         pamatbrīvības, tai ir jābūt pamatotai ar objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem, kuri nodrošina,
         ka valsts iestāžu rīcības brīvības izmantošana tiek pietiekami ierobežota (skat. 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑338/09
         Yellow Cab Verkehrsbetrieb, Krājums, I‑0000. lpp., 53. punkts un tajā minētā judikatūra).

      49      Nepieciešamība ar šādiem kritērijiem ierobežot administrācijas pilnvaras rodas arī tad, kad tādā situācijā kā pamata lietā,
         kura attiecas uz laika nišu sadali starp vairākiem ieinteresētiem un savstarpēji konkurējošiem kuģu īpašniekiem, valsts pārvaldes
         iestāde izšķiras starp kandidātiem, ja kuģu un ostu drošības apsvērumu dēļ vairāku kuģu vienlaicīga atiešana nav pieļaujama
         vai arī tai jānotiek ar atstatumu.

      50      Šajā gadījumā, pamatojoties uz Likuma 2932/2001 4. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktu, kuģu īpašnieku piedāvāto kustības
         grafiku laika nišu grozījumi var būt pamatoti ar prasībām, kas izriet no kuģu drošības un kārtības ostā. Turklāt šajos noteikumos
         ir paredzēts, ka ministrs kuģa īpašnieka deklarāciju var grozīt tikai tad, “ja nepieciešams”, to darot ar pienācīgi pamatotu
         lēmumu. Pat ja šie vispārīgie kritēriji precīzi nedefinē drošības un kārtības apsvērumus, kas varētu attaisnot laika nišu
         grozījumus, tie, šķiet, paredz pietiekami precīza rakstura un iepriekš zināmu objektīvu ietvaru attiecībā uz valsts iestāžu
         rīcības brīvības izmantošanu.

      51      Iesniedzējtiesai pašai ir jāveic pārbaude saistībā ar tās valsts tiesību aktiem.

       Par sabiedrisko pakalpojumu pienākumu noteikšanas pasākumiem
      52      Runājot par jautājumu, vai regula, un it īpaši tās 1. un 4. pants, nepieļauj iepriekšējas atļaujas sistēmu, ar kuru tiek noteikti
         sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, kuri ietver zināmu laika nišu noteikšanu, jānorāda, ka saskaņā ar minētā 4. panta 2. punktu
         dalībvalsts kuģu īpašniekiem var noteikt šādus pienākumus attiecībā uz reisu biežumu regulāru kabotāžas pakalpojumu gadījumā.

      53      Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka iepriekšējas administratīvas atļaujas sistēma var būt līdzeklis, kā noteikt sabiedrisko
         pakalpojumu pienākumus (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Analir u.c., 34. punkts).

      54      Ņemot vērā faktu, ka ne visas kabotāžas līnijas katrā ziņā ir līnijas, kurās jānosaka sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, šāda
         sistēma ir pieļaujama tikai tad, ja kompetentās valsts iestādes katrā konkrētajā maršrutā konstatē regulāru transporta pakalpojumu
         nepietiekamību gadījumā, ja šo pakalpojumu sniegšana tiktu atstāta tikai tirgus konjunktūras ziņā un ja šī sistēma ir nepieciešama
         un samērīga ar mērķi nodrošināt pietiekami regulārus transporta pakalpojumus uz salām un no tām (šajā ziņā skat. regulas preambulas
         devīto apsvērumu, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Analir u.c., 29. un 34. punkts).

      55      Visbeidzot šāda iepriekšējas atļaujas sistēma nevar leģitimēt valsts iestāžu tādu diskrecionāru rīcību, kas regulas noteikumiem
         laupītu to lietderīgo iedarbību. Tātad tai ir jābūt pamatotai ar objektīviem, nediskriminējošiem un attiecīgajiem uzņēmumiem
         iepriekš zināmiem kritērijiem, lai tādējādi radītu ietvaru valsts iestāžu rīcības brīvības īstenošanai, lai tā netiktu izmantota
         patvaļīgi (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Analir u.c., 37. un 38. punkts).

      56      Symvoulio tis Epikrateias savos lēmumos par prejudiciālu jautājumu uzdošanu it īpaši uzsver, ka pamata lietā izskatāmajā valsts tiesiskajā regulējumā
         nav objektīvu kritēriju, kas administrācijai būtu jāievēro procedūrā, kuras iznākumā tiek pieņemti lēmumi par atļauju izsniegšanu.
         Savukārt Grieķijas valdība un Komisija novēro, ka ar Likuma 2932/2001 4. panta 4. punktu ir transponēts regulas 4. panta 2. punkts,
         atkārtojot tajā minētos kritērijus.

      57      Kā jau atgādināts šī sprieduma 55. punktā, iepriekšējas atļaujas sistēmai ir jābūt balstītai uz iepriekš zināmiem, objektīviem,
         samērīgiem un nediskriminējošiem noteikumiem.

      58      Tāpat ir svarīgi, lai to sabiedrisko pakalpojumu pienākumu saturs, kurus iespējams uzlikt, arī būtu noteikts zināmā mērā vispārīgi,
         lai šo pienākumu detaļas un apmērs būtu zināms iepriekš.

      59      Runājot par sabiedrisko pakalpojumu pienākumu noteikšanas kritērijiem, jāuzskata, ka ar regulas 4. panta 2. punktu, kurā ir
         noteiktas prasības, kas dalībvalstīm ir jāievēro, lai noteiktu sabiedrisko pakalpojumu pienākumus, proti, apkalpojamās ostas,
         regularitāte, nepārtrauktība, biežums, pārvadājumu jauda, piemērojamie tarifi un kuģu apkalpes komplektēšana, ir izveidots
         vispusīgs saraksts.

      60      Šādas prasības var uzskatīt par objektīviem kritērijiem, kas administrācijai ir jāņem vērā, īstenojot savu rīcības brīvību
         attiecībā uz sabiedrisko pakalpojumu pienākumu noteikšanu, it īpaši gadījumā, ja vairāki kuģu īpašnieki vēlas vienlaicīgi
         ienākt vienā un tajā pašā ostā.

      61      Runājot par pamata lietā izskatāmo valsts tiesisko regulējumu, it īpaši jāuzsver, ka Likuma 2932/2001 2. panta 6. punktā ir
         uzskaitītas dažādas prasības, kas var attaisnot to sabiedrisko pakalpojumu pienākumu noteikšanu, kas ir paredzēti regulas
         4. panta 2. punktā. Turklāt minētajā 2. pantā ir precizēts, ka šādi pienākumi ir jānosaka “sabiedrības interešu apsvērumu
         dēļ” un “neradot diskrimināciju”. Savukārt šī paša likuma 4. panta 4. punkta c) apakšpunktā ir konkretizēts, ka kuģu īpašnieku
         deklarāciju grozījumi attiecībā uz šādiem pienākumiem var būt attaisnoti, lai garantētu pakalpojumu sniegšanas regularitāti.
         Visbeidzot tajā pašā noteikumā ir paredzēts, ka tādus grozījumus šajā ziņā var noteikt tikai tad, “ja nepieciešams” un ir
         “pamatoti”.

      62      Iesniedzējtiesai pašai ir jāizvērtē, vai, balstoties uz šiem elementiem, pamata lietā izskatāmā tiesiskā regulējuma noteikumi
         atbilst šī sprieduma 54. un 55. punktā atgādinātajiem nosacījumiem.

      63      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka regulas 1. un 4. panta kopējie noteikumi
         ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ieviesta jūras kabotāžas pakalpojumu iepriekšējas
         atļaujas sistēma, kas paredz administratīvu lēmumu pieņemšanu par noteiktu laika nišu ievērošanu tādu iemeslu dēļ, kuri, pirmkārt,
         ir saistīti ar kuģu drošību un kārtību ostā un, otrkārt, ar sabiedrisko pakalpojumu pienākumiem, ja vien šāda sistēma ir balstīta
         uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem, it īpaši gadījumā, ja vairāki kuģu īpašnieki vēlas vienlaicīgi
         ienākt vienā un tajā pašā ostā. Runājot par administratīviem lēmumiem, ar kuriem tiek noteikti sabiedrisko pakalpojumu pienākumi,
         jāspēj arī pierādīt sabiedriskā pakalpojuma reāla nepieciešamība, kuras iemesls ir regulāru transporta pakalpojumu nepietiekamība
         brīvas konkurences apstākļos. Valsts tiesai ir jāizvērtē, vai pamata lietās šie nosacījumi ir izpildīti.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      64      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
      Padomes 1992. gada 7. decembra Regulas (EEK) Nr. 3577/92, ar ko piemēro principu, kurš paredz jūras transporta pakalpojumu
            sniegšanas brīvību dalībvalstīs (jūras kabotāža), 1. un 4. panta kopējie noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neaizliedz
            valsts tiesisko regulējumu, ar kuru ieviesta jūras kabotāžas pakalpojumu iepriekšējas atļaujas sistēma, kas paredz administratīvu
            lēmumu pieņemšanu par noteiktu laika nišu ievērošanu tādu iemeslu dēļ, kuri, pirmkārt, ir saistīti ar kuģu drošību un kārtību
            ostā un, otrkārt, ar sabiedrisko pakalpojumu pienākumiem, ja vien šāda sistēma ir balstīta uz objektīviem, nediskriminējošiem
            un iepriekš zināmiem kritērijiem, it īpaši gadījumā, ja vairāki kuģu īpašnieki vēlas vienlaicīgi ienākt vienā un tajā pašā
            ostā. Runājot par administratīviem lēmumiem, ar kuriem tiek noteikti sabiedrisko pakalpojumu pienākumi, jāspēj arī pierādīt
            sabiedriskā pakalpojuma reāla nepieciešamība, kuras iemesls ir regulāru transporta pakalpojumu nepietiekamība brīvas konkurences
            apstākļos. Valsts tiesai ir jāizvērtē, vai pamata lietās šie nosacījumi ir izpildīti.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – grieķu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (apelācijas palāta), 2008. gada 11. novembris.#Michael Alexander Speiser pret Eiropas Parlaments.#Lieta T-390/07 P.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
      2008. gada 11. novembrī
      Lieta T‑390/07 P
      Michael Alexander Speiser
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Apelācija – Civildienests – Pagaidu darbinieki – Pieņemamība – Ekspatriācijas pabalsts – Apstiprinošs lēmums – Novēlota sūdzība
      Priekšmets Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 10. septembra rīkojumu lietā F‑146/06 Speiser/Parlaments (Krājums‑CDL, I‑A‑0000. un II‑A‑I‑0000. lpp.) un ar kuru tiek lūgts atcelt šo rīkojumu

      Nolēmums      Apelācijas sūdzību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā pats.

      Kopsavilkums
      1.      Apelācijas sūdzība – Pamati – Pamats, kas saistīts ar citā spriedumā atzīta risinājumu nepiemērošanu pārsūdzētajā spriedumā
      (EKL 225.a pants; Tiesas Statūtu I pielikuma 11. panta 1. punkts)
      2.      Iestāžu tiesību akti – Vispārējs pienākums informēt adresātus par tiesību aizsardzības līdzekļiem un termiņiem – Neesamība
      3.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi – Noilgums – Atvainojama maldība
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      4.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi – Noilgums – Atsākšana – Nosacījums – Jauns fakts
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      5.      Tiesvedība – Tiesāšanās izdevumi – Lūgums lemt atbilstoši tiesību normām
      (Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punkta pirmā daļa)
      1.      Pat ja citā spriedumā Kopienu tiesas atzītais netiek piemērots pārsūdzētajā spriedumā, šis fakts pats par sevi nav Kopienu
         tiesību pārkāpums, par kuru var iesniegt apelācijas sūdzību, tomēr šāds pamats ir pieņemams, ja tas ir saistīts ar minētajā
         spriedumā atzīta principa pārkāpumu.

      (skat. 19. punktu)
      Atsauce: Civildienesta tiesa, 2006. gada 28. jūnijs, F‑101/05 Grünheid/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑55. un II‑A‑1‑199. lpp.

      2.      Kopienu iestādēm nav ne vispārēja pienākuma informēt viņu izdoto dokumentu adresātus par pieejamajiem tiesību aizsardzības
         līdzekļiem, ne arī pienākuma norādīt termiņus, kuros tos var izmantot.

      (skat. 32. punktu)
      Atsauce: Tiesa, 2007. gada 27. novembris, C‑163/07 P Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret un Akar/Komisija, Krājums, I‑10125. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra.

      3.      Atvainojamas maldības jēdziens attiecībā uz termiņiem prasības celšanai ir jāinterpretē šauri, un tas var attiekties tikai
         uz ārkārtas apstākļiem, proti, ja attiecīgās iestādes ir pieļāvušas rīcību, kas pati par sevi vai noteicošā mērā var radīt
         pieļaujamu labticīgas personas, kura ievēro rūpību, ko var prasīt no samērā informēta tirgus dalībnieka, maldīšanos. Tomēr
         tā tas nav gadījumā, kad administrācijas vēstulē, kurā, kaut gan ir minēta adresāta iespēja to pārsūdzēt, tomēr nav precizēts
         konkrētais tiesību akts.

      (skat. 33. un 34. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2007. gada 27. septembris, T‑8/95 un T‑9/95 Pelle un Konrad/Padome un Komisija, Krājums, I‑4117. lpp., 93. punkts un tajā minētā judikatūra.

      4.      Lēmums, ar kuru administrācija pēc ieinteresētās personas pieprasījuma piekrīt mainīt viņa izcelsmes vietu, lai to noteiktu
         citā pilsētā, nevis tajā, no kuras viņš iecelts amatā, nekādi neietekmē, vai viņam ir vai nav tiesību uz ekspatriācijas pabalstu,
         un tādēļ neatsākas termiņš sūdzības par agrāku lēmumu, ar kuru šis pabalsts ir atteikts, iesniegšanai. Ierēdņa izcelsmes vietas
         noteikšanai, no vienas puses, un ekspatriācijas pabalsta piešķiršanai, no otras puses, ir atšķirīgi mērķi un intereses. Tādējādi,
         tā kā ekspatriācijas pabalsts tiek piešķirts, ja attiecīgajā laika posmā nav bijusi konstatējama pastāvīgā dzīvesvieta vai
         galvenā profesionālās darbības vieta dienesta vietas valsts Eiropas teritorijā, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 7. panta
         3. punkta pirmajā daļā paredzētais izcelsmes vietas jēdziens ir tehnisks jēdziens, ko izmanto atsevišķu ierēdņa finansiālo
         tiesību noteikšanai, no kā izriet, ka viņa izcelsmes vieta nesakrīt ar vietu, kurā viņš pastāvīgi uzturējies un veicis profesionālo
         darbību pirms iecelšanas amatā.

      (skat. 37.–42. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1985. gada 2. maijs, 144/84 De Angelis/Komisija, Recueil, 1301. lpp., 13. punkts; Pirmās instances tiesa, 1993. gada 28. septembris, T‑90/92 Magdalena Fernández/Komisija, Recueil, II‑971. lpp., 26. un 30. punkts un tajos minētā judikatūra.

      5.      Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punkta pirmo daļu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs,
         piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Prasījumos paustais
         lūgums lemt par tiesāšanās izdevumiem atbilstoši tiesību normām nav uzskatāms par lūgumu lietas dalībniekam, kuram spriedums
         ir nelabvēlīgs, piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      (skat. 48. punktu)
      Atsauce: Tiesa, 1992. gada 9. jūnijs, C‑30/91 P Lestelle/Komisija, Recueil, I‑3755. lpp., 38. punkts.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1994. gada 6. oktobrī. # Tetra Pak International SA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Naudas sods. # Lieta T-83/91.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1992. gada 10. martā. # Sharp Corporation pret Eiropas Kopienu Padomi. # Lieta C-179/87.


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2009. gada 24.septembrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Spānijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 2006/70/EK - Ierēdņi un politiķi - Nelikumīgi iegūto naudas līdzekļu legalizēšana - Daļēja transponēšana. # Lieta C-504/08.

text:
      Tiesas (piektā palāta) 2009. gada 24. septembra spriedums – Komisija/Spānija
      (lieta C‑504/08)
      Valsts pienākumu neizpilde – Direktīva 2006/70/EK – Ierēdņi un politiķi – Nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana – Nepilnīga transponēšana
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 6. punktu)
      Priekšmets

               Valsts pienākumu neizpilde – Tādu aktu nepieņemšana paredzētajā termiņā, kas vajadzīgi, lai izpildītu Komisijas 2006. gada
                  1. augusta Direktīvas 2006/70/EK, ar ko nosaka īstenošanas pasākumus Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2005/60/EK attiecībā
                  uz “politiski ietekmējamas personas” definīciju un tehniskajiem kritērijiem vienkāršotām klienta uzticamības pārbaudes procedūrām
                  un atbrīvojumam sakarā ar finanšu darbību, kuru veic reti vai ļoti ierobežotos apjomos (OV L 214, 29. lpp.), prasības

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	noteiktajā termiņā nepieņemot visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Komisijas 2006. gada
                     1. augusta Direktīvas 2006/70/EK, ar ko nosaka īstenošanas pasākumus Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2005/60/EK attiecībā
                     uz “politiski ietekmējamas personas” definīciju un tehniskajiem kritērijiem vienkāršotām klienta uzticamības pārbaudes procedūrām
                     un atbrīvojumam sakarā ar finanšu darbību, kuru veic reti vai ļoti ierobežotos apjomos, prasības, Spānijas Karaliste nav izpildījusi
                     šīs direktīvas 5. pantā paredzētos pienākumus;

                  2)

                  	Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2012. gada 28. novembrī. # Erika Bauer pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "Daxon" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme "DALTON" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta T-29/12.


title: Tiesas (septītā palāta) 2012. gada 18. oktobra spriedums.#Punch Graphix Prepress Belgium NV pret Belgische Staat.#Hof van beroep te Gent lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pieņemamība – Valsts tiesībās ietverta atsauce uz Savienības tiesībām – Direktīva 90/435/EEK – Direktīva 90/434/EEK – Nodokļu dubultas uzlikšanas novēršana – Izņēmums – Meitassabiedrības likvidācija apvienošanās gadījumā – Peļņas sadale – “Likvidācijas” jēdziens.#Lieta C‑371/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2012. gada 18. oktobrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Pieņemamība — Valsts tiesībās ietverta atsauce uz Savienības tiesībām — Direktīva 90/435/EEK — Direktīva 90/434/EEK — Nodokļu dubultas uzlikšanas novēršana — Izņēmums — Meitassabiedrības likvidācija apvienošanās gadījumā — Peļņas sadale — Likvidācijas jēdziens”
      Lieta C-371/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Hof van beroep te Gent (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 28. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 13. jūlijā, tiesvedībā

            Punch Graphix Prepress Belgium NV

      pret

            Belgische Staat .

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: J. Malenovskis [J. Malenovský], kas pilda septītās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents) un D. Švābi [D. Šváby],
      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Punch Graphix Prepress Belgium NV vārdā – J. Dumon, advocaat,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – J.-C. Halleux un M. Jacobs, pārstāvji,

               —

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un K. Petersen, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – W. Mölls un W. Roels, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. panta 1. punktu Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvā 90/435/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kas atrodas dažādās dalībvalstīs (OV L 225, 6. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/98/EK (OV L 363, 129. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 90/435”).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Punch Graphix Prepress Belgium NV (turpmāk tekstā – “Punch Graphix”) un Belgische Staat [Beļģijas valsti] par tās peļņas aplikšanu ar nodokli, ko Punch Graphix ir guvusi saistībā ar apvienošanos, kura ietver pārņemšanu un kurā Strobbe Graphics NV (turpmāk tekstā – “Strobbe Graphics”), kas vēlāk ir kļuvusi par Punch Graphix, ir pārņēmusi sabiedrības Advantra Belgium NV (turpmāk tekstā – “Advantra Belgium”) un Strobbe NV (turpmāk tekstā – “Strobbe”).

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesiskais regulējums

      Direktīva 90/435

               3

               Saskaņā ar Direktīvas 90/435 preambulas pirmo, trešo un ceturto apsvērumu:
               “tā kā dažādu dalībvalstu sabiedrību grupēšanās var būt vajadzīga, lai Kopienā radītu nosacījumus, kas ir analogi atsevišķas valsts iekšējā tirgus nosacījumiem, un tādējādi nodrošinātu kopējā tirgus izveidi un efektīvu funkcionēšanu; tā kā ierobežojumiem, grūtībām vai traucējumiem, ko cita starpā rada dalībvalstu nodokļu noteikumi, nevajadzētu attiekties uz šādām operācijām; [..]
               [..]
               tā kā spēkā esošie nodokļu noteikumi, kas regulē attiecības starp dažādu dalībvalstu mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, dažādās dalībvalstīs ievērojami atšķiras un parasti ir neizdevīgāki nekā tie noteikumi, ko piemēro vienas un tās pašas dalībvalsts mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem; tā kā šā iemesla dēļ dažādu dalībvalstu sabiedrību sadarbība ir nelabvēlīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar vienas dalībvalsts sabiedrību sadarbību; tā kā šim trūkumam ir jādara gals, ieviešot kopēju sistēmu, kas atvieglinātu sabiedrību grupēšanos;
               tā kā gadījumā, ja mātesuzņēmums saņem sadalītu peļņu, jo tas ir asociēts ar meitasuzņēmumu, mātesuzņēmuma valstij:

                        —

                        vai nu jāatturas uzlikt nodokļus šai peļņai,

                        —

                        vai arī jāuzliek nodokļi šādai peļņai, ļaujot mātesuzņēmumam no maksājamā nodokļa summas atskaitīt to uzņēmuma ienākumu nodokļa daļu, ko samaksājis meitasuzņēmums, uz ko attiecas šī peļņa.”

               4

               Šīs direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
               “Ja mātesuzņēmums saņem sadalītu peļņu tādēļ, ka tam ir asociēts meitasuzņēmums, tad, ja vien šo uzņēmumu nelikvidē, mātesuzņēmuma valsts vai nu:

                        —

                        atturas šādai peļņai uzlikt nodokļus,

                        —

                        uzliek tādai peļņai nodokļus, atļaujot mātesuzņēmumam un pastāvīgajam uzņēmumam atskaitīt no maksājamās nodokļa summas to uzņēmuma peļņas nodokļa daļu, kas saistīta ar tādu peļņu un ko samaksājis meitasuzņēmums un zemākā līmeņa meitasuzņēmumi, saskaņā ar nosacījumu, ka katrā līmenī sabiedrība un tās zemākā līmeņa meitasuzņēmumi atbilst 2. un 3. pantā paredzētajām prasībām, līdz atbilstošā maksājamā nodokļa summas robežai. [..]”

               5

               Direktīva 90/435 ir tikusi aizstāta ar Padomes 2011. gada 30. novembra Direktīvu 2011/96/ES par kopējo sistēmu nodokļu uzlikšanai, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kuri atrodas dažādās dalībvalstīs (OV L 345, 8. lpp.).

         Direktīva 90/434/EEK

               6

               Saskaņā ar Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/434/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, daļējai sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, kā arī SE vai SCE juridiskās adreses pārcelšanai no vienas dalībvalsts uz citu (OV L 225, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2006/98 (turpmāk tekstā – “Direktīva 90/434”), preambulas pirmo apsvērumu:
               “tā kā dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošana, sadalīšana, aktīvu pārvešana un akciju maiņa var būt vajadzīga, lai Kopienā radītu nosacījumus, kas ir analogi atsevišķas dalībvalsts iekšējā tirgus nosacījumiem, un tādējādi nodrošinātu kopējā tirgus izveidi un efektīvu darbību; tā kā ierobežojumiem, nepilnībām vai traucējumiem, ko cita starpā rada dalībvalstu nodokļu noteikumi, nevajadzētu kavēt šādas operācijas; [..]”

               7

               Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta a) punktu:
               “Ikviena dalībvalsts šo direktīvu piemēro šādām darbībām:

                        a)

                        uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, daļējai sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, kurā iesaistītas divu vai vairāku dalībvalstu uzņēmējsabiedrības.”

               8

               Direktīvas 90/434 2. pantā ir noteikts:
               “Šajā direktīvā:

                        a)

                        “apvienošana” ir operācija, kurā:
                        – [..]

                                 —

                                 sabiedrība, kas beidz darbību, bet nelikvidējas, visus aktīvus un pasīvus pārved sabiedrībai, kam pieder visi vērtspapīri, kuri pieder pie darbību izbeigušās sabiedrības kapitāla.”

               9

               Direktīva 90/434 ir tikusi aizstāta ar Padomes 2009. gada 19. oktobra Direktīvu 2009/133/EK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanai, sadalīšanai, daļējai sadalīšanai, to aktīvu pārvešanai un akciju maiņai, kā arī SE vai SCE juridiskās adreses pārcelšanai no vienas dalībvalsts uz citu (OV L 310, 34. lpp.).

         Beļģijas tiesiskais regulējums

               10

               Komercsabiedrību kodeksa 671. panta redakcija ir šāda:
               ““Apvienošanās, kas ietver pārņemšanu” nozīmē darbību, ar kuru viena vai vairākas sabiedrības pārstāj eksistēt, bet netiek likvidētas un nodod citai sabiedrībai visus savus aktīvus un pasīvus, iegūstāmās sabiedrības vai sabiedrību akcionāriem apmaiņā saņemot ieguvējas sabiedrības akcijas vai pamatkapitāla daļas un attiecīgos gadījumos maksājumu skaidrā naudā, kas nedrīkst pārsniegt 10 % no šādi izsniegto akciju nominālvērtības vai, ja nominālvērtība nav noteikta, no izsniegto akciju vai pamatkapitāla daļu grāmatvedības uzskaites vērtības.”

               11

               Ienākumu nodokļa kodeksa 1992. gada redakcijā (turpmāk tekstā – “CIR 92”) 208.–210. pantā ir noteikts:
               “208. pants
               Likvidācijas procesā esošas sabiedrības joprojām tiek apliktas ar uzņēmuma ienākuma nodokli [..].
               To peļņa ietver arī saistībā ar sabiedrības aktīvu sadalīšanu realizēto vai konstatēto papildvērtību.
               209. pants
               Ja sabiedrības aktīvi tiek sadalīti tās darbības izbeigšanas vai citu iemeslu dēļ, tad pozitīvā starpība starp naudā, vērtspapīros vai citādā formā sadalīto summu un pārrēķināto iemaksātā kapitāla vērtību ir uzskatāma par izmaksātām dividendēm.
               210. pants
               §1   208. un 209. pants ir piemērojams arī:

                        1o

                        gadījumā, ja notiek apvienošanās, kas ietver pārņemšanu, apvienošanās, veidojot jaunu sabiedrību, sadalīšana pārņemot, sadalīšana, veidojot jaunas sabiedrības, jaukta veida sadalīšana vai darbības, kas pielīdzināmas apvienošanai, kuras ietver pārņemšanu;

                  [..]
               §2   1.§ minētajos gadījumos sabiedrības aktīvu faktiskā vērtība dienā, kad notiek iepriekš minētās darbības, tiek pielīdzināta sabiedrības aktīvu sadalīšanas gadījumā sadalītajai summai.
               [..]”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               12

               2001. gadā, izvairoties no publicitātes, Advantra Belgium, Strobbe un Strobbe Graphics, kuru juridiskā adrese bija reģistrēta Beļģijā, īstenoja apvienošanos. Strobbe Graphics pirms tam bija abu pārējo sabiedrību vienīgā akcionāre. Darījums bija “apvienošanās, kas ietver pārņemšanu” Komercsabiedrību kodeksa 671. panta izpratnē, kurā Advantra Belgium un Strobbe pārstāja eksistēt, bet netika likvidētas, un visi to aktīvi un pasīvi tika nodoti Strobbe Graphics, kas vēlāk kļuva par Punch Graphix.

               13

                  Punch Graphix kā ieguvēja sabiedrība ieguva apvienošanās papildvērtību EUR 10 669 985,69 apmērā. Aptuveni 95 % no šīs summas, t.i., EUR 10 136 486,41, principā bija atskaitāmi no apliekamās peļņas kā “galīgi apliekamais ienākums”. Taču Punch Graphix ar nodokli apliekamie ienākumi 2002. taksācijas gadā bija tikai EUR 8 206 489,70, tāpēc par starpību atskaitīšanu par 2002. gadu nevarēja veikt.

               14

               Savā nodokļu deklarācijā par 2003. taksācijas gadu Punch Graphix nebija izmantojusi uz nākamo periodu pārnesamo “galīgi apliekamā ienākuma” atskaitījumu.

               15

               2007. gada 19. oktobrīPunch Graphix lūdza pēc iestādes pašas ierosmes veikt atbrīvošanu dubultas nodokļu uzlikšanas dēļ. Šajā ziņā tā norādīja, ka “galīgi apliekamā ienākuma” atskaitījuma ierobežošana tā gada pozitīvā rezultāta summas apmērā, kurā tikusi realizēta apvienošanās papildvērtība, esot pretrunā Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktam. Tā lūdza “galīgi apliekamā ienākuma” atskaitījuma neizmantoto daļu EUR 911 426,85 apmērā pārnest uz 2002. finanšu gadu – 2003. taksācijas gadu.

               16

               Nodokļu administrācija ar 2008. gada 8. maija lēmumu šo lūgumu par atbrīvošanu pēc iestādes pašas ierosmes noraidīja.

               17

               Ar 2008. gada 5. augusta prasības pieteikumu Punch Graphix cēla prasību par šo lēmumu Rechtbank van eerste aanleg te Brugge [Briges pirmās instances tiesā].

               18

                  Rechtbank van eerste aanleg te Brugge ar savu 2009. gada 28. oktobra spriedumu šo prasību noraidīja. Lai gan šī tiesa piekrita Punch Graphix viedoklim, ka Beļģijas “galīgi apliekamā ienākuma” regulējums principā ir pretrunā Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktam, ciktāl tas nepieļauj “galīgi apliekamā ienākuma” atskaitījuma neizmantotās daļas pārnešanu uz nākamajiem gadiem, tā tomēr noraidīja Punch Graphix lūgumu, uzskatot, ka uz izskatāmajā lietā aplūkojamo apvienošanās papildvērtību ir attiecināms šajā noteikumā paredzētais izņēmums, jo runa ir par meitassabiedrību “likvidācijas” gadījumu.

               19

                  Punch Graphix iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Hof van beroep te Gent [Ģentes apelācijas tiesā].

               20

               Kā norādījusi iesniedzējtiesa, nodokļu administrācija ir piekritusi, ka Beļģijas “galīgi apliekamā ienākuma” atskaitīšanas regulējums ir pretrunā Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktam, ciktāl tas nepieļauj nepietiekamā apliekamā ienākuma dēļ neizmantotā “galīgi apliekamā ienākuma” atskaitījuma pārnešanu uz nākamajiem finanšu gadiem. Tā ir arī norādījusi, ka lietas dalībnieku strīds attiecas vienīgi uz jautājumu par to, vai attiecīgā apvienošanās ir uzskatāma par “likvidāciju” Direktīvas 90/435 4. panta 1. punkta izpratnē.

               21

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka galvenais jautājums šajā lietā ir par to, vai valsts nodokļu iestādes drīkst definēt Direktīvas 90/435 4. panta 1. punkta piemērošanas jomu, un, konkrētāk, tajā paredzētos izņēmumus, atsaucoties uz valsts tiesību normu, konkrētāk, uz pielīdzināšanas klauzulu, tātad juridisku fikciju, tādējādi sniedzot pašas savu kādas Savienības tiesību normas definīciju. Būtībā, atbilstoši CIR 92 208. un 210. pantam pielīdzinot apvienošanos, kas ietver pārņemšanu, meitassabiedrības likvidācijai, Beļģijas tiesiskais regulējums izslēdzot šādu darījumu no Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktā paredzētā noteikuma piemērošanas.

               22

               Šādos apstākļos Hof van beroep te Gent nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai valsts nodokļu iestādes var nepiemērot Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktu, pamatojoties uz šajā pantā ietverto normu, kas nosaka, ka šis pants nav piemērojams meitassabiedrības likvidācijas gadījumā, atsaucoties uz valsts tiesību normu (izskatāmajā lietā – [CIR 92] 210. pantu), kas apvienošanos, kura ietver pārņemšanu un kurā faktiski nenotiek meitassabiedrības likvidācija, pielīdzina apvienošanai, kurā šāda meitassabiedrības likvidācija notiek?”

         Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību

               23

               Vācijas valdība ir apstrīdējusi lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, apgalvojot, ka pamatlietā aplūkotais darījums ir uzskatāms par tīri iekšēju situāciju, kas skar tikai Beļģijas sabiedrības un uz to tādējādi nav attiecināma Direktīva 90/435, jo tā ir piemērojama vienīgi attiecībā uz dažādu dalībvalstu sabiedrību sadarbību.

               24

               Šī valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams arī atbilstoši Tiesas judikatūrai attiecībā uz valsts tiesībās ietvertām atsaucēm uz Savienības tiesību normām iekšēju situāciju gadījumā. Pirmkārt, iesniedzējtiesa itin nekādā veidā neesot norādījusi uz Beļģijas tiesībās ietvertu atsauci uz Direktīvu 90/435. Otrkārt, Direktīvas 90/435 mērķis neesot reglamentēt apvienošanās izraisītās finansiālās sekas, jo šo jautājumu reglamentē tikai un vienīgi Direktīva 90/434. Līdz ar to Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktā paredzēto noteikumu nevarot piemērot paplašināti, izmantojot valsts tiesībās ietvertu atsauci uz situāciju, kas, nebūdama paredzēta šajā noteikumā, tomēr Savienības tiesībās ir reglamentēta Direktīvā 90/434.

               25

               Nenoliedzami ir vispārzināms, ka pamatlieta attiecas uz valsts tiesību noteikumu, kas ir piemērojams tikai tīri iekšējā valsts kontekstā, savukārt Direktīva 90/435 attiecas uz sadalīto peļņu, ko dalībvalsts sabiedrības saņem no savām meitassabiedrībām citās dalībvalstīs (skat. 2009. gada 12. februāra spriedumu lietā C-138/07 Cobelfret, Krājums, I-731. lpp., 20. punkts).

               26

               Tomēr, pirmkārt, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka abi lietas dalībnieki vadās no pieņēmuma, ka Beļģijas tiesības saistībā ar “galīgi apliekamā ienākuma” regulējumu ietver atsauci uz Direktīvu 90/435, ko savos Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos turklāt ir apstiprinājusi arī Beļģijas valdība. Turklāt šādas Beļģijas tiesībās ietvertas atsauces uz Direktīvu 90/435 esamība, kā arī atbilstoši šādai atsaucei pausta lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība ir jau atzīta Tiesas judikatūrā, tostarp pēdējoreiz – 2009. gada 4. jūnija rīkojumā apvienotajās lietās C-439/07 un C-499/07 KBC Bank un Beleggen, Risicokapitaal, Beheer (Krājums, I-4409. lpp., 58. un 59. punkts).

               27

               Otrkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja valsts tiesību akti attiecībā uz risinājumiem, ko tie paredz tīri iekšējām situācijām, atbilst Savienības tiesību aktos izmantotajiem risinājumiem, vienīgi valsts tiesa LESD 267. pantā paredzētās tiesas spriešanas funkciju sadales starp valsts tiesām un Tiesu ietvaros var novērtēt precīzu šīs atsauces uz Savienības tiesībām apjomu, jo Tiesas kompetence ir ierobežota ar Savienības tiesību normu pārbaudi (iepriekš minētais rīkojums apvienotajās lietās KBC Bank un Beleggen, Risicokapitaal, Beheer, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Līdz ar to lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība nevar tikt apstrīdēta, pamatojoties uz apgalvojumu, ka Direktīvas 90/435 4. panta 1. punkts ratione materiae neattiecas uz tādu situāciju kā pamatlietā, ko principā reglamentē tikai un vienīgi Direktīva 90/434.

               29

               No visa iepriekš minētā izriet, ka uz prejudiciālo jautājumu ir jāatbild.

         Par prejudiciālo jautājumu

               30

               Uzdodot savu jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “likvidācija” ir interpretējams tādējādi, ka saistībā ar apvienošanos, kas ietver pārņemšanu, veikta sabiedrības darbības izbeigšana ir uzskatāma par šādu likvidāciju.

               31

               Šī jautājuma pamatā ir Beļģijas tiesību aktos veiktā šādas darbības pielīdzināšana meitassabiedrības likvidācijai. Tādējādi, kā norādījusi Belgische Staat, Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktā paredzētais vispārīgais noteikums, proti, pienākums novērst nodokļu dubultu uzlikšanu sadalītajai peļņai, nav piemērojams izņēmuma dēļ, kas ir attiecināms uz meitassabiedrības “likvidācijas gadījumā” sadalīto peļņu.

               32

               Lai varētu sniegt atbildi uz šo jautājumu, ir jāatzīst, ka Direktīvā 90/435 jēdziens “likvidācija” nav definēts.

               33

               Tomēr saskaņā ar Direktīvas 90/434 2. panta a) punkta trešo ievilkumu “apvienošana” ir definēta kā “operācija, kurā sabiedrība, kas beidz darbību, bet nelikvidējas, visus aktīvus un pasīvus pārved sabiedrībai, kam pieder visi vērtspapīri, kuri pieder pie darbību izbeigušās sabiedrības kapitāla”.

               34

               Nenoliedzami, ka šī “apvienošanās” definīcija ir ietverta Direktīvā 90/434, nevis Direktīvā 90/435. Tomēr šis apstāklis neliedz ņemt vērā šo definīciju arī, interpretējot jēdzienu “likvidācija” Direktīvas 90/435 4. panta 1. punkta izpratnē.

               35

               Jāatgādina, ka priekšlikumu Direktīvai 90/435 Eiropas Komisija iesniedza tajā pašā dienā, kad priekšlikumu Direktīvai 90/434, ka Eiropas Savienības Padome abas šīs direktīvas pieņēma vienā un tajā pašā dienā un ka tās arī bija jātransponē vienlaicīgi. Turklāt materiālajā ziņā šīm direktīvām ir kopējs mērķis, kā tas izriet no to preambulas pirmā apsvēruma, atcelt ierobežojumus, nepilnības vai traucējumus, ko tostarp rada dalībvalstu nodokļu noteikumi attiecībā uz šajās direktīvās paredzētajiem darījumiem, proti, Direktīvas 90/435 gadījumā – attiecībā uz sadarbību starp mātessabiedrībām un meitassabiedrībām, kas atrodas dažādās dalībvalstīs, un Direktīvas 90/434 gadījumā – attiecībā uz dažādu dalībvalstu uzņēmējsabiedrību apvienošanu, sadalīšanu un to aktīvu pārvešanu. Tādējādi šīs direktīvas, kas reglamentē dažādas sabiedrību pārrobežu sadarbības formas, atbilstoši likumdevēja iecerei veido vienu veselumu, ciktāl tās savstarpēji papildina viena otru.

               36

               Līdz ar to iepriekš minētā jēdziena “apvienošanās” definīcija, kas ir ietverta Direktīvas 90/434 2. panta a) punkta trešajā ievilkumā, ir atbilstoša arī saistībā ar jēdziena “likvidācija” Direktīvas 90/435 4. panta 1. punkta izpratnē interpretāciju, tāpēc saistībā ar apvienošanos, kas ietver pārņemšanu, veiktu sabiedrības darbības izbeigšanu nevar uzskatīt par “likvidāciju” pēdējā minētā noteikuma izpratnē.

               37

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 90/435 4. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “likvidācija” ir interpretējams tādējādi, ka saistībā ar apvienošanos, kas ietver pārņemšanu, veiktu sabiedrības darbības izbeigšanu nevar uzskatīt par šādu likvidāciju.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               38

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

                     Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/435/EEK par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kas atrodas dažādās dalībvalstīs, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2006. gada 20. novembra Direktīvu 2006/98/EK, 4. panta 1. punktā ietvertais jēdziens “likvidācija” ir interpretējams tādējādi, ka saistībā ar apvienošanos, kas ietver pārņemšanu, veiktu sabiedrības darbības izbeigšanu nevar uzskatīt par šādu likvidāciju.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 12.jūlijā. # Ordine degli Architetti delle province di Milano e Lodi, Piero De Amicis, Consiglio Nazionale degli Architetti un Leopoldo Freyrie pret Comune di Milano, piedaloties Pirelli SpA, Milano Centrale Servizi SpA un Fondazione Teatro alla Scala. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Itālija. # Direktīva 93/37/EEK. # Lieta C-399/98.