title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2007. gada 13.septembrī.#Land Oberösterreich un Austrijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Apelācija - Direktīva 2001/18/EK - Lēmums 2003/653/EK - Ģenētiski modificētu organismu apzināta izplatīšana vidē - EKL 95. panta 5. punkts - Valsts noteikumi, ar ko paredzēta atkāpe no saskaņošanas pasākuma, kuri tiek pamatoti ar jauniem zinātniskiem datiem un dalībvalsts īpašu problēmu - Sacīkstes princips.#Apvienotās lietas C-439/05 P un C-454/05 P.

text:
      Apvienotās lietas C‑439/05 P un C‑454/05 P
      Land Oberösterreich un Austrijas Republika
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Direktīva 2001/18/EK – Lēmums 2003/653/EK – Ģenētiski modificētu organismu apzināta izplatīšana vidē – EKL 95. panta 5. punkts – Valsts noteikumi, ar ko paredzēta atkāpe no saskaņošanas pasākuma un kuri tiek pamatoti ar jauniem zinātniskiem datiem un
         īpašu dalībvalsts problēmu – Sacīkstes princips

      Ģenerāladvokātes Eleanoras Šarpstones [Eleanor Sharpston] secinājumi, sniegti 2007. gada 15. maijā

      Tiesas (trešā palāta) 2007. gada 13. septembra spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Tiesību aktu tuvināšana – Pasākumi vienota tirgus izveidei – Jaunu valsts tiesību normu, kas paredz atkāpes, ieviešana
      (EKL 95. panta 4. un 5. punkts)
      2.     Tiesību aktu tuvināšana – Pasākumi vienota tirgus izveidei – Jaunu valsts tiesību normu, kas paredz atkāpes, ieviešana
      (EKL 95. panta 5. punkts)
      1.     Ņemot vērā EKL 95. panta 5. punktā paredzētās procedūras īpatnības, šīs procedūras līdzību ar šī panta 4. punktā paredzēto
         procedūru, kā arī šo abu punktu kopējo mērķi ļaut dalībvalstīm atkāpties no saskaņošanas pasākumiem, Komisijai nav jāievēro
         sacīkstes princips pirms lēmuma pieņemšanas atbilstoši EKL 95. panta 5. punktam.

      No EKL 95. panta 5. punkta teksta neizriet, ka Komisijai ir pienākums uzklausīt lūguma iesniedzēju dalībvalsti pirms lēmuma
         pieņemšanas par attiecīgo valsts noteikumu apstiprināšanu vai noraidīšanu. Ņemot vērā šīs procedūras īpatnības, Līguma autori
         EKL 95. pantā ir tikai paredzējuši nosacījumus, kas ir jāizpilda, lai saņemtu Komisijas lēmumu, termiņu, kādā Komisijai ir
         jāpieņem lēmums par apstiprināšanu vai noraidīšanu, kā arī iespējamo termiņa pagarināšanu.

      Turklāt EKL 95. panta 5. punktā paredzēto procedūru tāpat kā EKL 95. panta 4. punktā paredzēto procedūru uzsāk nevis Kopienu
         iestāde vai valsts iestāde, bet pati dalībvalsts, un Komisija pieņem lēmumu, tikai reaģējot uz šo iniciatīvu. Savā lūgumā
         dalībvalstij ir tiesības paust savu viedokli par valsts noteikumiem, kurus tā lūdz apstiprināt, kas skaidri izriet no EKL
         95. panta 5. punkta, kurš liek dalībvalstij pamatot savu lūgumu.

      (sal. ar 37., 38. un 43. punktu)
      2.     Atbilstoši EKL 95. panta 5. punktam valsts paziņoto pasākumu tiesiskums ir cieši saistīts ar paziņotājas dalībvalsts norādīto
         zinātnisko datu vērtējumu.

      Minētajā tiesību normā ir iekļauta prasība, ka valsts noteikumu, kuros paredzēta atkāpe no saskaņošanas pasākuma, ieviešana
         ir jāpamato ar jauniem zinātniskiem datiem vides vai darba vides aizsardzības jomā, kas jānostiprina, ņemot vērā īpašas problēmas
         rašanos attiecīgajā dalībvalstī pēc saskaņošanas pasākuma veikšanas, un ka paredzētie noteikumi, kā arī pamatojums to pieņemšanai
         jāpaziņo Komisijai.

      Šie nosacījumi ir kumulatīvi, un, lai Komisija nenoraidītu valsts noteikumus ar ietverto atkāpi, tie visi ir jāizpilda.
      (sal. ar 56.–58. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2007. gada 13. septembrī (*)

      Apelācija – Direktīva 2001/18/EK – Lēmums 2003/653/EK – Ģenētiski modificētu organismu apzināta izplatīšana vidē – EKL 95. panta 5. punkts – Valsts noteikumi, ar ko paredzēta atkāpe no saskaņošanas pasākuma un kuri tiek pamatoti ar jauniem zinātniskiem datiem un
         īpašu dalībvalsts problēmu – Sacīkstes princips

      Apvienotās lietas C‑439/05 P un C‑454/05 P
      par divām apelācijas sūdzībām atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, kas iesniegtas 2005. gada 7. un 16. decembrī,
      Land Oberösterreich, ko pārstāv G. Hermanzēders [G. Hörmanseder], pārstāvis, kam palīdz F. Mitendorfers [F. Mittendorfer], Rechtsanwalt,

      Austrijas Republika, ko pārstāv H. Dosi [H. Dossi] un A. Hable [A. Hable], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītājas,
      otrs lietas dalībnieks, kas piedalās tiesvedībā –
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv U. Velkers [U. Wölker] un M. Patakja [M. Patakia], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja pirmajā instancē.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [A. Rosas], tiesneši J. Klučka [J. Klučka] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. O'Kīfs [A. Ó Caoimh],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2007. gada 24. janvārī,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 15. maijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Savās apelācijas sūdzībās Land Oberösterreich [Augšaustrijas pavalsts] un Austrijas Republika lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2005. gada 5. oktobra
         spriedumu apvienotajās lietās T‑366/03 un T‑235/04 Land Oberösterreich un Austrija/Komisija (Krājums, II‑4005. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru šī tiesa noraidīja to prasību
         atcelt Komisijas 2003. gada 2. septembra Lēmumu 2003/653/EK par valsts tiesību normām, ar ko aizliedz izmantot ģenētiski modificētus
         organismus Augšaustrijas pavalstī, par kurām Austrijas Republika ir paziņojusi atbilstoši EK līguma 95. panta 5. punktam (OV
         L 230, 34. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Atbilstošās tiesību normas
      2       Ar Amsterdamas līgumu, kas stājās spēkā 1999. gada 1. maijā, tika izdarīti būtiski grozījumi EK līguma 100.a pantā, to pārnumurējot
         par EKL 95. pantu. EKL 95. panta 4.–6. punktā ir noteikts:

      “4.      Ja pēc tam, kad Padome vai Komisija ir noteikusi saskaņošanas pasākumu, kāda dalībvalsts uzskata par vajadzīgu atstāt spēkā
         savus noteikumus 30. pantā minēto būtisko iemeslu dēļ vai nolūkā aizsargāt vidi vai darba vidi, tā dara Komisijai zināmus
         šos noteikumus, kā arī pamatojumu to atstāšanai spēkā.

      5.      Turklāt, neskarot 4. punktu, ja pēc tam, kad Padome vai Komisija paredzējusi saskaņošanas pasākumu, kāda dalībvalsts uzskata,
         ka tai jāievieš savi noteikumi, kas pamatojas uz jauniem zinātnes datiem vides vai darba vides aizsardzības jomā un ir saistīti
         ar īpašu problēmu, kas šai dalībvalstij radusies pēc saskaņošanas pasākuma paredzēšanas, tā dara Komisijai zināmus plānotos
         noteikumus, kā arī pamatojumu to ieviešanai.

      6.      Komisija sešos mēnešos pēc 4. un 5. punktā minētās paziņošanas apstiprina vai noraida attiecīgos valsts noteikumus, iepriekš
         pārbaudot, vai tie nav patvaļīgas diskriminācijas līdzeklis vai slēpts ierobežojums tirdzniecībā starp dalībvalstīm un nerada
         šķēršļus iekšējā tirgus darbībai.

      Ja šajā laikā Komisija lēmumu nav pieņēmusi, 4. un 5. punktā minētos noteikumus uzskata par apstiprinātiem.
      Komisija var informēt attiecīgo dalībvalsti, ka šajā punktā minēto laiku var vēl pagarināt uz laiku līdz sešiem mēnešiem,
         ja to attaisno jautājuma sarežģītība un cilvēku veselība netiek apdraudēta.”

      3       Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 12. marta Direktīva 2001/18/EK par ģenētiski modificētu organismu apzinātu izplatīšanu
         vidē un Padomes Direktīvas 90/220/EEK atcelšanu (OV L 106, 1. lpp.) tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. pantu. Saskaņā
         ar tās 1. pantu šīs direktīvas mērķis ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, lai aizsargātu cilvēku veselību
         un vidi, pirmkārt, ja tiek uzsākta apzināta ģenētiski modificētu organismu (turpmāk tekstā – “ĢMO”) izplatīšana vidē tādos
         nolūkos, kas nav laišana tirgū Kopienā, un, otrkārt, ja tirgū Kopienā tiek laisti produkti, kas satur ĢMO vai sastāv no tiem.

      4       Ar minēto direktīvu tiek izveidota kārtība, kādā sniedz paziņojumus un izsniedz atļaujas, atbilstoši tās 4. panta 3. punktam
         iepriekš katrā atsevišķā gadījumā precīzi novērtējot iespējamo nelabvēlīgo ietekmi uz cilvēku veselību un vidi, ko tieši vai
         netieši var izraisīt ar gēnu pārnesi no ĢMO uz citiem organismiem.

      5       Atļaujas, kas piešķirtas pirms 2002. gada 17. oktobra atbilstoši Padomes 1990. gada 23. aprīļa Direktīvai 90/220/EEK par ģenētiski
         modificētu organismu apzinātu izplatīšanu vidē (OV L 117, 15. lpp.) ĢMO kā produkta vai kā produkta sastāvdaļas laišanai tirgū,
         var atjaunot līdz 2006. gada 17. oktobrim, ievērojot Direktīvas 2001/18 17. panta 2.–9. punktā paredzēto vienkāršoto procedūru.

       Prāvas priekšvēsture
      6       2003. gada 13. martā Austrijas Republika paziņoja Komisijai par 2002. gada Land Oberösterreich (Augšaustrijas pavalsts) likumprojektu, ar kuru tiek aizliegta gēnu inženierija (Oberösterreichisches Gentechnik-Verbotsgesetz, turpmāk tekstā – “paziņotais pasākums”). Ar šo likumprojektu bija paredzēts aizliegt audzēt sēklas un augus, kas sastāv
         no ĢMO vai satur tos, kā arī medību vai zvejas nolūkos audzēt un izlaist vidē transgēnos (ģenētiski modificētus) dzīvniekus.
         Paziņojums tika sniegts, lai, pamatojoties uz EKL 95. panta 5. punktu, saņemtu tiesības atkāpties no Direktīvas 2001/18 noteikumiem.
         Tas tika balstīts uz V. Millera [W. Müller] sagatavoto ziņojumu ar nosaukumu “Lauksaimniecības reģioni, kuros nav ĢMO: īstenošanas plānu un pasākumu koncepcija un analīze”
         (“GVO freie Bewirtschaftungsgebiete: Konzeption und Analyse von Szenarien und Umsetzungsschritten”, turpmāk tekstā – “Millera ziņojums”).

      7       Pēc Komisijas lūguma pārbaudīt Austrijas Republikas minēto zinātnisko datu drošību Eiropas Pārtikas drošības iestāde (turpmāk
         tekstā – “EFSA”) 2003. gada 4. jūlijā sniedza atzinumu, kurā būtībā secināja, ka šos apstākļus nevar uzskatīt par jauniem zinātniskiem pamatiem,
         kas varētu attaisnot ĢMO aizliegumu Augšaustrijas pavalstī.

      8       Šādos apstākļos Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Atbilstoši apstrīdētajam lēmumam Austrijas Republika nav iesniegusi jaunus
         zinātniskus datus un nav arī pierādījusi, ka Augšaustrijas pavalstī būtu pastāvējusi īpaša problēma, kas ir radusies pēc Direktīvas
         2001/18 pieņemšanas un kuras rezultātā būtu jāievieš paziņotais pasākums. Uzskatot, ka EKL 95. panta 5. punktā paredzētie
         nosacījumi nav izpildīti, Komisija noraidīja Austrijas Republikas lūgumu pieļaut atkāpi.

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
      9       Ar Pirmās instances tiesas kancelejā 2003. gada 3. novembrī iesniegto prasības pieteikumu Land Oberösterreich lūdza atcelt apstrīdēto lēmumu. Šī prasība tika reģistrēta ar numuru T‑366/03.

      10     Ar Pirmās instances tiesas kancelejā 2003. gada 13. novembrī iesniegto prasības pieteikumu arī Austrijas Republika lūdza atcelt
         apstrīdēto lēmumu. Šī prasība tika reģistrēta ar numuru C‑492/03.

      11     Ar Tiesas 2004. gada 8. jūnija rīkojumu lieta C‑492/03 tika nosūtīta izskatīšanai Pirmās instances tiesā. Šī lieta tika reģistrēta
         ar numuru T‑235/04.

      12     Ar Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētāja 2005. gada 22. februāra rīkojumu pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas
         lietas T‑366/03 un T‑235/04 tika apvienotas mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai saskaņā ar Pirmās instances tiesas
         Reglamenta 50. pantu.

      13     Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, Land Oberösterreich iesniegto prasību atzina par pieņemamu. Tā uzskatīja, ka apstrīdētais lēmums šo pavalsti skar tieši, ar to ietekmējot noteikumus,
         kuru autors ir šī pavalsts, un traucējot to īstenot atbilstoši šīs pavalsts pilnvarām, kas tai ir piešķirtas Austrijas konstitucionālajā
         sistēmā. Pirmās instances tiesa turklāt atzina, ka šis lēmums Land Oberösterreich skar tieši, jo, kaut gan tas ir adresēts Austrijas Republikai, šī dalībvalsts, darot to zināmu šai pavalstij, nav izmantojusi
         savu diskrecionāro varu.

      14     Otrkārt, Pirmās instances tiesa noraidīja prasītāju izvirzītos četrus pamatus šādi.
      15     Attiecībā uz pirmo pamatu, kas balstās uz sacīkstes principa pārkāpumu, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Tiesas norādītais
         pamatojums 2003. gada 20. marta spriedumā lietā C‑3/00 Dānija/Komisija (Recueil, I‑2643. lpp.), lai pamatotu šī principa nepiemērošanu EKL 95. panta 4. punktā minētajai procedūrai, ir piemērojams arī šī
         panta 5. punktā paredzētajai procedūrai. Pirmās instances tiesa nosprieda, ka 5. panta procedūra ir tāpat izmantojama pēc
         dalībvalsts lūguma apstiprināt valsts noteikumus, ar kuriem tiek izdarīta atkāpe no Kopienas līmenī veikta saskaņošanas pasākuma.
         Tā papildus norāda, ka abas EKL 95. panta 4. un 5. pantā paredzētās procedūras uzsāk paziņotāja dalībvalsts, kas var izteikt
         savu viedokli par lēmumu, kuru tā lūdz pieņemt, un ka šīs procedūras paziņotājas dalībvalsts interesēs un iekšējā tirgus labas
         darbības nodrošināšanai ir jāpabeidz ātri.

      16     Pārsūdzētā sprieduma 41.–44. punktā Pirmās instances tiesa precizēja:
      “41      Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, tikai tāpēc vien, ka EKL 95. panta 5. punktā paredzētā procedūra attiecas uz valsts pasākumiem,
         kas ir tikai projekta stadijā, tā neatšķiras no šī paša panta 4. punktā paredzētās procedūras tik ļoti, lai varētu uzskatīt,
         ka tai ir piemērojams sacīkstes princips. Šajā sakarā prasītājas nevar pamatoti atsaukties uz faktu, ka nepieciešamība ātri
         [pabeigt procedūru] nav tik būtiska, ja jautājums ir par tāda valsts pasākuma pārbaudi, kas vēl nav stājies spēkā, lai Komisija
         bez grūtībām varētu pagarināt EKL 95. panta 6. punktā paredzēto sešu mēnešu termiņu tiesas izmeklēšanas veikšanai.

      42      Pirmkārt, šis arguments ir pretrunā EKL 95. panta 6. punkta formulējumam. No vienas puses, tas vienādi attiecas gan uz lūgumiem
         piešķirt atbrīvojumu saistībā ar spēkā esošiem valsts pasākumiem, kas paredzēti EKL 95. panta 4. punktā, gan uz lūgumiem saistībā
         ar pasākumiem, kas ir projekta stadijā un kam ir piemērojams EKL 95. panta 5. punkts. No otras puses, iespēju pagarināt sešu
         mēnešu termiņu, kas lēmumu pieņemšanai paredzēts šī noteikuma trešajā daļā, var izmantot tikai Komisija, ja to pamato uzdotā
         jautājuma sarežģītība un ja netiek apdraudēta cilvēku veselība. Tādējādi šķiet, ka EKL 95. panta 6. punkta trešā daļa neļauj
         Komisijai lēmuma pieņemšanai noteikto sešu mēnešu termiņu pagarināt tikai tāpēc vien, lai varētu uzklausīt dalībvalsti, kas
         tai iesniegusi lūgumu piešķirt atbrīvojumu atbilstoši EKL 95. panta 5. punktam.

      43      Otrkārt, prasītāju arguments neatbilst EKL 95. panta 5. punkta struktūrai. Apstāklis, ka šis noteikums attiecas uz valsts
         pasākumu, kas vēl nav stājies spēkā, nemazina nepieciešamību Komisijai ātrāk pieņemt lēmumu par lūgumu piešķirt atbrīvojumu,
         kas tai iesniegts izskatīšanai. Līguma autori ir vēlējušies, lai šī procedūra tiktu ātri pabeigta, tādējādi aizsargājot prasītājas
         dalībvalsts intereses gūt skaidrību par piemērojamām tiesību normām, kā arī nodrošinot iekšējā tirgus pareizu darbību.

      44      Attiecībā uz šo pēdējo minēto apsvērumu ir jāuzsver – lai neapdraudētu Kopienu tiesību saistošo raksturu un to vienveidīgu
         piemērošanu, ar abām EKL 95. panta 4. un 5. punktā paredzētajām procedūrām paredzēts garantēt to, ka neviena dalībvalsts nepiemēro
         valsts tiesisko regulējumu, kas paredz atkāpes no saskaņotajiem noteikumiem, iepriekš nesaņemot Komisijas apstiprinājumu.
         Ņemot vērā šos apsvērumus, atbilstoši EKL 95. panta 4. punktam paziņotajiem valsts pasākumiem piemērojamais režīms būtiski
         neatšķiras no tā, kas piemērojams valsts pasākumiem, kuri ir tikai projekta stadijā un kuri paziņoti atbilstoši EKL 95. panta
         5. punktam. Abās procedūrās attiecīgie pasākumi nav piemērojami, ja Komisija nav pieņēmusi lēmumu piešķirt atkāpi. Atbilstoši
         EKL 95. panta 5. punktam šī situācija rodas, ņemot vērā attiecīgajiem pasākumiem, kas ir tikai projekta stadijā, piemītošo
         raksturu. Attiecībā uz EKL 95. panta 4. punktu šī situācija rodas atbilstoši ieviestās procedūras priekšmetam. Tiesa ir atgādinājusi,
         ka pasākumi, kas attiecas uz dalībvalstu normatīvo un administratīvo tiesību normu tuvināšanu un kuru mērķis ir iekšējā tirgus
         izveide un darbības nodrošināšana, zaudētu nozīmi, ja dalībvalstīm saglabātos iespēja vienpusēji piemērot valsts tiesisko
         regulējumu, kurā paredzētas atkāpes no tiem. Tādējādi dalībvalsts atbilstoši EKL 95. panta 4. punktam paziņotos valsts noteikumus
         var piemērot tikai pēc tam, kad saņēmusi Komisijas apstiprinošu lēmumu (pēc analoģijas ar EK līguma 100.a panta 4. punktā
         paredzēto procedūru skat. Tiesas 1994. gada 17. maija spriedumu lietā C‑41/93 Francija/Komisija, Recueil, I‑1829. lpp., 29. un 30. punkts, un 1999. gada 1. jūnija spriedumu lietā C‑319/97 Kortas, Recueil, I‑3143. lpp., 28. punkts).”

      17     Attiecībā uz otro pamatu, kas izriet no pienākuma norādīt pamatojumu neizpildes, cita starpā Pirmās instances tiesa konstatēja,
         ka Komisija ir sniegusi detalizētu un sīki izklāstītu argumentāciju, kas ļauj apstrīdētā lēmuma adresātam iepazīties ar tā
         faktisko un juridisko pamatojumu un Pirmās instances tiesai īstenot likumības pārbaudi.

      18     Šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 56. punktā tā arī norādīja:
      “Noraidot Austrijas Republikas lūgumu, Komisija galvenokārt ir balstījusies uz trim apstākļiem. Vispirms tā ir atzinusi: šī
         dalībvalsts nav pierādījusi, ka paziņotais pasākums bija pamatots ar jauniem zinātniskiem datiem vides aizsardzības jomā (apstrīdētā
         lēmuma 63.–68. apsvērums). Turklāt Komisija uzskatīja, ka paziņotais pasākums nebija pamatots ar īpašu problēmu Austrijas
         Republikā (apstrīdētā lēmuma 70. un 71. apsvērums). Visbeidzot, Komisija noraidīja Austrijas iestāžu argumentus, kuri bija
         izvirzīti, lai pamatotu valsts pasākumus ar piesardzības principu: Komisija ir atzinusi, ka tie ir pārāk vispārīgi un nepietiekami
         pamatoti (apstrīdētā lēmuma 72. un 73. apsvērums).”

      19     Attiecībā uz trešo pamatu, kas izriet no EKL 95. panta 5. punkta pārkāpuma, pārsūdzētā sprieduma 65.–67. punktā Pirmās instances
         tiesa nosprieda:

      “65      Apstrīdētajā lēmumā Komisija noraidīja Austrijas Republikas argumentus, kas tika izvirzīti, lai pierādītu, ka pastāv īpaša
         problēma EKL 95. panta 5. punkta nozīmē, jo paziņojums skaidri liecināja par to, ka nelielas lauku saimniecības, kas nebūt
         nebija raksturīgas Augšaustrijas pavalstij, bija kopīga iezīme visās dalībvalstīs. Komisija arī pārņēma EFSA izdarītos secinājumus, it īpaši secinājumus, ka, pirmkārt, “iesniegtajos zinātniskajos datos nav ietverta nekāda jauna vai
         tikai konkrētajam reģionam īpaša informācija par to, kā vidi vai cilvēku veselību ietekmē esošie vai ieviešamie ģenētiski
         modificētie augi vai dzīvnieki”, un, otrkārt, netika iesniegti “nekādi zinātniski dati, kas pierādītu, ka šajā Austrijas reģionā
         [atradās] īpašas vai neparastas ekosistēmas, kurās bija nepieciešams atsevišķs risku novērtējums, kas veikts neatkarīgi no
         tiem, kuri veikti attiecībā uz visu Austrijas teritoriju kopumā vai citiem līdzīgiem Eiropas reģioniem (apstrīdētā lēmuma
         70. un 71. apsvērums).

      66      Jāsecina, ka prasītājas nav iesniegušas pierādījumus, kas ļautu apšaubīt, ka ir pamatoti šie apsvērumi par īpašas problēmas
         pastāvēšanu, bet tikai norādījušas uz lauku saimniecību mazo apmēru un bioloģiskās lauksaimniecības nozīmīgumu Augšaustrijas
         pavalstī.

      67      Prasītājas nav norādījušas apstākļus, kuru mērķis būtu atspēkot EFSA apsvērumus, saskaņā ar kuriem Austrijas Republika nav pierādījusi, ka Augšaustrijas pavalsts teritorijā atrastos īpašas vai
         neparastas ekosistēmas, kurās nepieciešams atsevišķs risku novērtējums, kas veikts neatkarīgi no tiem, kuri veikti attiecībā
         uz Austrijas teritoriju kopumā vai citiem līdzīgiem Eiropas reģioniem. Kad tiesas sēdē prasītājas tika uzaicinātas izteikties
         par to, cik nozīmīga ir problēma, ko ĢMO radījuši Augšaustrijas pavalsts teritorijā, prasītājas nevarēja norādīt pat to, vai
         šādu organismu esamība tajā ir konstatēta. Augšaustrijas pavalsts precizēja, ka paziņotais pasākums tika pieņemts, lai tās
         teritoriju aizsargātu no ĢMO izplatīšanās tajā, beidzoties līgumā paredzētajam termiņam, atbilstoši kuram dalībvalstīm uz
         laiku bija uzlikts pienākums vairs neizsniegt atļaujas attiecībā uz šiem organismiem. Pamatojoties uz šādiem vispārīgiem apsvērumiem,
         nevar atcelt konkrētus secinājumus, kas iekļauti apstrīdētajā lēmumā.”

      20     Pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Pirmās instances tiesa precizēja:
      “Tā kā EKL 95. panta 5. punktā izvirzītie nosacījumi ir kumulatīvi, pietiek ar to, ka nav izpildīts kaut vai viens no tiem,
         lai lūgumu piešķirt atbrīvojumu varētu noraidīt [..]. Tā kā prasītājām nav izdevies pierādīt, ka kāds no EKL 95. panta 5. punktā
         izvirzītajiem nosacījumiem būtu izpildīts, trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots un nav jālemj par citiem iebildumiem
         un argumentiem.”

      21     Attiecībā uz ceturto pamatu, kas izriet no piesardzības principa pārkāpuma, Pirmās instances tiesa konstatēja, ka šāds pamats
         nav atbilstošs, jo Komisijai izskatīšanai tika iesniegts lūgums atbilstoši EKL 95. panta 5. punktam, un tā nolēma, ka šī pamata
         piemērošanai izvirzītie nosacījumi nebija izpildīti. Tā kā Pirmās instances tiesa, veicot trešā pamata pārbaudi, secināja,
         ka apstrīdētais lēmums nebija kļūdains, Komisija jebkurā gadījumā varēja vienīgi noraidīt tai iesniegto lūgumu.

       Par apelācijas sūdzībām
      22     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 29. jūnija rīkojumu abas apelācijas sūdzības tika apvienotas mutvārdu procesā un galīgā
         sprieduma taisīšanai.

      23     Savu apelāciju pamatojumam Land Oberösterreich un Austrijas Republika izvirza divus pamatus tiesību akta atcelšanai, no kuriem būtībā viens izriet no sacīkstes principa
         neievērošanas, bet otrs – no EKL 95. panta 5. punkta pārkāpuma.

       Par pamatu, kas ir saistīts ar sacīkstes principa piemērojamību
       Lietas dalībnieku argumenti
      24     Prasītājas iebilst pret to, ka Pirmās instances tiesa ir piemērojusi to pašu risinājumu, ko Tiesa saistībā ar EKL 95. panta
         4. punktu ir izmantojusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Dānija/Komisija, proti, nav piemērojusi sacīkstes principu, kaut
         gan šī lieta attiecas uz šī panta 5. punktu. Valsts noteikumi, kuru saglabāšanai tiek lūgta atkāpe atbilstoši šī panta 4. punktam,
         jo tie jau ir spēkā un tādēļ vismaz varbūtēji kaitē iekšējam tirgum, atšķiras no noteikumiem projekta stadijā, kuru pieņemšanai
         tiek lūgta atkāpe atbilstoši šī paša panta 5. punktam.

      25     Pirmkārt, prasītājas atzīst, ka pārsūdzētā sprieduma 44. punktā Pirmās instances tiesa atsaucas uz judikatūru, kas attiecas
         uz EK līguma 100.a pantu. Tās precizē, ka šajā pantā nav nodalīta valsts noteikumu saglabāšana no jaunu valsts noteikumu pieņemšanas,
         lai gan šāda nošķiršana ir veikta EKL 95. panta 4. un 5. punktā.

      26     Otrkārt, tās apgalvo, ka EKL 95. panta 5. punktā minētā situācija atšķiras no šī panta 4. punktā minētās situācijas ar to,
         ka valsts pasākuma projekta gadījumā iekšējā tirgus labas darbības nodrošināšanai procedūra nav jāveic īpaši steidzami un
         Komisija var viegli pagarināt EKL 95. panta 6. punktā paredzēto sešu mēnešu termiņu un uzklausīt lietas dalībniekus.

      27     Sniedzot atbildi, Komisija uzsver, ka, atsaucoties uz pārsūdzētā sprieduma 44. punktā minēto judikatūru, Pirmās instances
         tiesa norāda tikai uz vienu judikatūras aspektu, kas ir saistīts ar EKL 95. panta 4. un 5. punktu, proti, šajos punktos abos
         minētajos gadījumos dalībvalsts drīkst atkāpties no saskaņošanas pasākuma izpildes tikai ar iepriekšēju Komisijas atļauju.
         Komisija turklāt uzskata, ka, pat ja likums atrodas projekta stadijā, var pastāvēt interese apstākļus noskaidrot iespējami
         ātrāk.

       Tiesas vērtējums
      28     Atbilstoši EKL 95. pantam pēc valsts tiesību aktu saskaņošanas pasākumu izpildes dalībvalstīm atļaujas saņemšanai ir jāinformē
         Komisija par tiem valsts noteikumiem, kuros ir pieļauta atkāpe no minētajiem saskaņošanas aktiem. Šī panta 4. punkts attiecas
         uz tādu valsts noteikumu saglabāšanu, kas ir pastāvējuši vēl pirms saskaņošanas pasākumu veikšanas, bet 5. punkts attiecas
         uz tiem noteikumiem ar atkāpi, kurus dalībvalsts vēlas pieņemt.

      29     Šajā pantā paredzētās procedūras tiek uzsāktas pēc dalībvalsts paziņojuma Komisijai par valsts noteikumiem ar atkāpi, tiek
         turpinātas ar posmu, kurā Komisija izvērtē lietas materiālus, lai pārbaudītu, vai ir izpildīti nepieciešamie nosacījumi, un
         noslēdz ar Komisijas galīgo lēmumu, ar ko apstiprina vai noraida minētos valsts noteikumus. Komisijai lēmums ir jāpieņem tikai
         pēc tam, kad tā ir pārbaudījusi, vai attiecīgie valsts noteikumi nav patvaļīgas diskriminācijas līdzeklis vai slēpts ierobežojums
         tirdzniecībā starp dalībvalstīm (skat. 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑512/99 Vācija/Komisija, Recueil, I‑845. lpp., 44. punkts).

      30     No Tiesas judikatūras turklāt izriet, ka, ņemot vērā EKL 95. panta 4. punktā minētās procedūras īpatnības, sacīkstes principu
         tai nepiemēro (iepriekš minētais spriedums lietā Dānija/Komisija, 50. punkts).

      31     Attiecībā uz šī paša panta 5. punktā minēto procedūru, jaunu valsts noteikumu pieņemšana ir jāpamato ar jauniem zinātniskiem
         datiem vides vai darba vides aizsardzības jomā, ja īpaša problēma attiecīgajā dalībvalstī radusies pēc saskaņošanas pasākuma
         pieņemšanas (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dānija/Komisija, 57. punkts).

      32     Prasība sniegt jaunus zinātniskus datus lūguma pamatojumam šajā sakarā var Komisijai, izvērtējot šī lūguma pamatotību, likt
         vērsties pie neatkarīgiem ekspertiem, lai varētu balstīties uz viņu atzinumu par šiem datiem, kas ir pamats galīgam lēmumam.

      33     Tādēļ Komisija šādā gadījumā apzinājās, ka tā nedrīkst izvērtēt tikai Millera ziņojumā minētos zinātniskos datus, un norādīja,
         ka tādējādi tai ir jāpieprasa EFSA atzinums, lai varētu pieņemt lēmumu atbilstoši EKL 95. panta 5. punktam.

      34     Tomēr ir jāpārbauda, vai līdzīgā gadījumā būtu jāpiemēro sacīkstes princips, kā to apgalvo prasītājas, vai, kā tika nospriests
         iepriekš minētajā spriedumā lietā Dānija/Komisija attiecībā uz EKL 95. panta 4. punktu, sacīkstes princips nav piemērojams.

      35     Šajā sakarā sacīkstes princips, kura ievērošanu nodrošina Tiesa, liek valsts iestādei uzklausīt attiecīgās personas pirms
         lēmuma, kas tās skar, pieņemšanas (2001. gada 10. jūlija spriedums lietā C‑315/99 P Ismeri Europa/Revīzijas palāta, Recueil, I‑5281. lpp., 28. lpp., un iepriekš minētais spriedums lietā Dānija/Komisija, 45. punkts).

      36     No Tiesas judikatūras izriet, ka tiesību uz aizstāvēšanos ievērošanas princips, kas ir cieši saistīts ar sacīkstes principu,
         ir piemērojams ne tikai personām, bet arī dalībvalstīm. Attiecībā uz dalībvalstīm šis princips tiek atzīts procedūrās, ko
         Kopienu iestāde uzsāk pret attiecīgo dalībvalsti (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā Dānija/Komisija, 46. punkts).
         Tika atzīts, ka tiesību uz aizstāvēšanos ievērošana jebkurā aizsāktā procedūrā pret personu, kas varētu novest pie rīcības,
         kura rada iebildumus pret to, ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jānodrošina arī tad, ja attiecībā uz procedūru nepastāv
         speciāls tiesiskais regulējums (skat. it īpaši 1992. gada 12. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑48/90 un C‑66/90 Nīderlande u.c./Komisija,
         Recueil, I‑565. lpp., 44. punkts; 2000. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑288/96 Vācija/Komisija, Recueil, I‑8237. lpp., 99. punkts, un 2005. gada 9. jūnija spriedumu lietā C‑287/02 Spānija/Komisija, Krājums, I‑5093. lpp., 37. punkts).

      37     Tomēr vispirms ir jāuzsver – no EKL 95. panta 5. punkta teksta neizriet, ka Komisijai ir pienākums uzklausīt lūguma iesniedzēju
         dalībvalsti pirms lēmuma pieņemšanas par attiecīgo valsts noteikumu apstiprināšanu vai noraidīšanu. Ņemot vērā šīs procedūras
         īpatnības Līguma autori EKL 95. pantā ir tikai paredzējuši nosacījumus, kas ir jāizpilda, lai saņemtu Komisijas lēmumu, termiņu,
         kādā Komisijai ir jāpieņem lēmums par apstiprināšanu vai noraidīšanu, kā arī iespējamo termiņa pagarināšanu.

      38     Turklāt EKL 95. panta 5. punktā paredzēto procedūru tāpat kā EKL 95. panta 4. punktā paredzēto procedūru uzsāk, kā tas tika
         atzīts šī sprieduma 29. punktā, nevis Kopienu iestāde vai valsts iestāde, bet pati dalībvalsts, un Komisija pieņem lēmumu,
         tikai reaģējot uz šo iniciatīvu. Savā lūgumā dalībvalstij ir tiesības paust savu viedokli par valsts noteikumiem, kurus tā
         lūdz apstiprināt, kas skaidri izriet no EKL 95. panta 5. punkta, kurš liek dalībvalstij pamatot savu lūgumu.

      39     Komisijai turklāt tai noteiktajā termiņā ir jāiegūst iespējami nepieciešamās ziņas, bet tai nav pienākuma uzklausīt lūguma
         iesniedzēju dalībvalsti pirms lēmuma pieņemšanas (attiecībā uz EKL 95. panta 4. punktā paredzēto procedūru, kurai piemērojami
         tie paši termiņi, kurus piemēro šī paša panta 5. punktā paredzētajai procedūrai, skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dānija/Komisija,
         48. punkts).

      40     Ir jāuzsver, ka atbilstoši EKL 95. panta 6. punkta otrajai daļai valsts noteikumi ar atkāpi ir uzskatāmi par apstiprinātiem,
         ja Komisija lēmumu nepieņem noteiktajā termiņā. Turklāt atbilstoši šī punkta trešajai daļai šī termiņa pagarināšana nav iespējama,
         ja jautājums nav sarežģīts un ja nepastāv draudi cilvēku veselībai.

      41     Līguma autori ir vēlējušies, lai gan lūguma iesniedzējas dalībvalsts interesēs, gan iekšējā tirgus labas darbības interesēs
         šajā pantā paredzētā procedūra tiktu pabeigta ātri. Šis mērķis būtu grūti sasniedzams, paredzot prasību plaši apmainīties
         ar informāciju un argumentiem.

      42     Visbeidzot, ir jāpiebilst, ka, pārsūdzētā sprieduma 44. punktā norādot uz judikatūru par EK līguma 100.a panta 4. punkta procedūru,
         Pirmās instances tiesa ir paredzējusi tikai uzsvērt dalībvalstij izvirzīto nosacījumu, lai tā varētu atkāpties no Kopienu
         līmenī pieņemta saskaņošanas pasākuma, proti, pienākumu saņemt Komisijas iepriekšēju apstiprinājumu. Šis nosacījums attiecas
         uz EKL 95. panta 4. un 5. punkta noteikumiem, jo tas ir jāievēro gan dalībvalstij, kas paziņo par jau spēkā esošu tiesisko
         regulējumu atbilstoši EKL 95. panta 4. punktam, gan dalībvalstij, kas paziņo par likumprojektu atbilstoši šī paša panta 5. punktam.
         Kā to savu secinājumu 85. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, šajos divos punktos minētos pasākumus tādējādi šajā sakarā reglamentē
         vieni un tie paši principi.

      43     Noslēgumā, ņemot vērā EKL 95. panta 5. punktā paredzētās procedūras īpatnības, šīs procedūras līdzību ar šī panta 4. punktā
         paredzēto procedūru, kā arī šo abu punktu kopējo mērķi ļaut dalībvalstīm atkāpties no saskaņošanas pasākumiem, nav piemērojams
         risinājums, kas atšķiras no tā, ko izmanto EKL 95. panta 4. punkta gadījumā. Līdz ar to Komisijai nav jāievēro sacīkstes princips
         pirms lēmuma pieņemšanas atbilstoši EKL 95. panta 5. punktam (attiecībā uz EKL 95. panta 4. punktu šajā sakarā skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Dānija/Komisija, 50. punkts).

      44     Tādēļ Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka sacīkstes princips nav piemērojams EKL 95. panta 5. punktā paredzētajai
         procedūrai.

      45     Līdz ar to pamats, kas izriet no sacīkstes principa neievērošanas, ir jānoraida.
       Par pamatu, kas izriet no EKL 95. panta 5. punkta pārkāpuma
       Lietas dalībnieku argumenti
      46     Prasītājas vispirms norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā pamats, kas izriet no Līguma pārkāpuma, ir pārbaudīts, tikai aplūkojot
         nosacījumu par īpašas problēmas esamību, un ka tādēļ Pirmās instances tiesa nav ievērojusi viņu tiesības tikt uzklausītām.

      47     Austrijas Republika piebilst, ka jauni zinātniskie dati ir galvenais EKL 95. panta 5. punkta elements un ka, pat izvērtējot
         nosacījumu par īpašas problēmas pastāvēšanu dalībvalstī, Pirmās instances tiesai nebūtu jāizvairās no jautājuma par ģenētiski
         modificēto kultūru un dabīgo kultūru līdzāspastāvēšanu, risku nepietiekama izvērtējuma aplūkošanas, kā arī piesardzības principa.
         Tā uzskata, ka Komisija nav veikusi pilnu zinātnisko risku analīzi, tā nav arī ņēmusi vērā tiesības tikt uzklausītai un, visbeidzot,
         tā nav izpildījusi pienākumu sniegt pamatojumu.

      48     Turklāt prasītājas kritizē pārsūdzētā sprieduma 67. punktu, jo tajā šajā gadījumā īpašas problēmas trūkums EKL 95. panta 5. punkta
         nozīmē pamatots ar to, ka nav tikusi pierādīta ĢMO klātbūtne Land Oberösterreich teritorijā. Šajā sakarā pārsūdzētajā spriedumā nav ievērots pienākums par atskaites punktu ņemt augstu aizsardzības līmeni,
         ja, pamatojoties uz minēto EKL 95. pantu, tiek pieņemti noteikumi veselības, drošības, vides aizsardzības un patērētāju aizsardzības
         jomā.

      49     Austrijas Republika papildina, ka, interpretējot nosacījumus par īpašas problēmas esamību ļoti šaurā nozīmē, nepietiekami
         izvērtējot riskus, kā arī jaunus zinātniskos datus un neņemot vērā piesardzības principu, Komisija un Pirmās instances tiesa
         noteiktā veidā ir ietekmējušas prāvas iznākumu un kaitējušas prasītāju interesēm.

      50     Atbildē Komisija apgalvo, ka, noskaidrojot, vai Pirmās instances tiesa ir veikusi tās izskatāmā strīda apstākļu atbilstošu
         izvērtējumu, nosaka, vai tā ir pārkāpusi Kopienu tiesības, nevis ka tiesvedībā nav ievērots likums nepietiekama pamatojuma
         dēļ.

      51     Komisija precizē, ka jaunu zinātnisku datu esamība un vides aizsardzība nav nosacījumi, kas veido īpašu problēmu, bet ir līdzvērtīgi
         šai problēmai, jo visi EKL 95. panta 5. punktā paredzētie nosacījumi ir kumulatīvi. Tādēļ Pirmās instances tiesa pamatoti
         noraidīja prasību, konstatējot, ka nav izpildīts nosacījums par īpašas problēmas esamību.

      52     Attiecībā uz piesardzības principu Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 71. punktā Pirmās instances tiesa pamatoti izskaidrojusi
         iemeslus, kuri ļāva tai noraidīt pamatu, kas izriet no šī principa pārkāpuma, un ka Austrijas Republika vismaz skaidri un
         detalizēti nav apstrīdējusi šo sprieduma daļu.

      53     Turklāt Komisija uzskata, ka apsvērumiem par Komisijas iespējami pieļautajiem procedūras pārkāpumiem lūguma izskatīšanas laikā,
         kā arī argumentiem saistībā ar tiesību uz aizstāvēšanos principa ievērošanu nav nozīmes, izskatot jautājumu par to, vai pārsūdzētajā
         spriedumā ir pieļauta juridiska kļūda. Attiecībā uz tiesību uz aizstāvēšanos ievērošanu šajā sakarā izvirzītā argumentācija
         nav pieņemama tāpēc, ka tā nav būtiska un katrā ziņā ir acīmredzami nepamatota, jo Austrijas Republikas tiesības uz aizstāvību
         tiesvedības laikā Pirmās instances tiesā nav ierobežotas.

      54     Prasītājas nobeigumā uzskata, ka to norādītos trūkumus tiesvedībā pamato kļūda vērtējumā, kas līdz ar to arī veido pamatu,
         kas izriet no Kopienu tiesību pārkāpuma. Tās uzskata, ka jēdziens “īpašs” nav jāuzskata par sinonīmu vārdam “unikāls”. EKL
         95. panta 5. punktā minētās problēmas ir jāuzskata par īpašām problēmām, bet nekādā ziņā par unikālām, kas būtu raksturīgas
         tikai vienai dalībvalstij vai tikai vienam apgabalam. Prasītājas uzskata, ka, neņemot vērā vārda “īpašs” nozīmi, Pirmās instances
         tiesa kļūdas dēļ nav pārbaudījusi citus EKL 95. panta 5. punktā izvirzītos nosacījumus un tādējādi ir pārkāpusi Kopienu tiesības.

      55     Savā atbildē Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesai nebija sīki jāpārbauda nosacījums par īpašas problēmas esamību,
         un uzskata, ka prasītājas nav izpildījušas atbilstoši EKL 95. panta 5. punktam uzlikto pienākumu sniegt pierādījumus, jo savu
         argumentāciju tās ir pamatojušas tikai ar lauku saimniecību nelielo apmēru un bioloģiskās lauksaimniecības nozīmi. Komisija
         uzskata, ka tieši īpašas vai izņēmuma ekosistēmas esamība, kas liek izvērtēt riskus citādi, nekā tie tika izvērtēti atbilstoši
         Direktīvai 2001/18 līdzīgos Eiropas apgabalos, pastāvot īpašai problēmai, pamato atkāpi no šīs direktīvas. Komisija norāda,
         ka prasītājas šajā sakarā nav sniegušas vajadzīgos pierādījumus.

       Tiesas vērtējums
      56     Vispirms ir jānorāda, ka atbilstoši EKL 95. panta 5. punktam valsts paziņoto pasākumu tiesiskums ir cieši saistīts ar paziņotājas
         dalībvalsts norādīto zinātnisko datu vērtējumu.

      57     Minētajā tiesību normā ir iekļauta prasība, ka valsts noteikumu, kuros paredzēta atkāpe no saskaņošanas pasākuma, ieviešana
         ir jāpamato ar jauniem zinātniskiem datiem vides vai darba vides aizsardzības jomā, kas jānostiprina, ņemot vērā īpašas problēmas
         rašanos attiecīgajā dalībvalstī pēc saskaņošanas pasākuma veikšanas, un ka paredzētie noteikumi, kā arī pamatojums to pieņemšanai
         jāpaziņo Komisijai (iepriekš minētais 2003. gada 21. janvāra spriedums lietā Vācija/Komisija, 80. punkts).

      58     Šie nosacījumi ir kumulatīvi, un, lai Komisija nenoraidītu valsts noteikumus ar ietverto atkāpi, tie visi ir jāizpilda (skat.
         iepriekš minēto 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā Vācija/Komisija, 81. punkts).

      59     Šajā sakarā ir jānorāda, ka lietas dalībnieki šajā lietā nav apstrīdējuši minēto kumulatīvo raksturu.
      60     Turklāt prasītājas savās sūdzībās iebilst pret pārsūdzēto spriedumu, jo Pirmās instances tiesa ir noraidījusi viņu argumentus
         saistībā ar Komisijas sniegto vērtējumu izvirzītā nosacījuma par īpašas problēmas esamību paziņotājā dalībvalstī izpildei.

      61     Pārsūdzētā sprieduma 66. un 67. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka prasītājas nav iesniegušas pierādījumus, kas ļautu
         apšaubīt šī vērtējuma pamatotību, un norādījušas tikai uz lauku saimniecību nelielo apmēru, kā arī bioloģiskās lauksaimniecības
         nozīmi Land Oberösterreich. Papildus tā it īpaši atzina, ka prasītājas nav norādījušas apstākļus, kas atspēkotu EFSA secinājumus, atbilstoši kuriem Austrijas Republika nav konstatējusi, ka Land Oberösterreich teritorija ietver īpašas vai izņēmuma ekosistēmas, kuras liek riskus izvērtēt citādi, nekā tie tika izvērtēti Austrijā kopumā
         vai līdzīgos Eiropas apgabalos. Tā uzskatīja, ka prasītāju izvirzītie apsvērumi to vispārējā rakstura dēļ nespēj ietekmēt
         apstrīdētajā lēmumā minēto konkrēto vērtējumu.

      62     Šajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka Austrijas Republika nav pierādījusi tādas īpašas problēmas EKL 95. panta 5. punkta nozīmē
         pastāvēšanu Land Oberösterreich teritorijā, kas radusies pēc Direktīvas 2001/18 pieņemšanas.

      63     Šis lēmums tika pieņemts pēc EFSA atzinuma, kurā netika konstatēta tādu zinātnisko datu esamība, kas apstiprinātu īpašas problēmas pastāvēšanu. Šī aģentūra
         uzskatīja, ka nav norādīts neviens zinātnisks apstāklis, kas apstiprinātu tādu īpašu vai izņēmuma ekosistēmu pastāvēšanu,
         kuras liek riskus izvērtēt citādi, nekā tie tika izvērtēti Austrijā kopumā vai līdzīgos Eiropas apgabalos. Šī aģentūra secināja,
         ka Millera ziņojumā nav sniegtas jaunas ziņas, kas apšaubītu Direktīvas 2001/18 noteikumus.

      64     Šajā sakarā nav uzskatāms, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu, atgādinot, ka Komisija ir ņēmusi vērā EFSA secinājumus par zinātnisko pierādījumu trūkumu, kas apstiprinātu īpašas problēmas esamību.

      65     Pretēji prasītāju apgalvojumiem Pirmās instances tiesa turklāt ir ievērojusi EKL 95. panta 5. punktā minētā vārda “īpašs”
         nozīmi, jo tā neuzskatīja, ka šajā noteikumā minēto nosacījumu izpildei ir jāpierāda tikai “unikālas” problēmas esamība, kas
         ir šaurāks jēdziens nekā “īpašas” problēmas jēdziens.

      66     Šajā sakarā pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa ir atkārtojusi gan Komisijas, gan EFSA secinājumus, lai norādītu, ka Austrijas Republika nav sniegusi nevienu zinātnisku pierādījumu, kas apstiprinātu “īpašu” ekosistēmu
         pastāvēšanu.

      67     Apstrīdētā lēmuma vācu valodas redakcijā, kas ir autentisks teksts, ir izdarīta atsauce uz “ungewöhnliches Ökosystem”, bet EFSA atzinumā, kas sastādīts angļu valodā, uz “unusual ecosystems”, kas nepiešķir sevišķu nozīmi vārdiem “einzigartiges” un “unique”, kuri minēti attiecīgi apstrīdētā lēmuma vācu valodas redakcijā un EFSA atzinumā.

      68     Ir jāpiebilst – pieņemot, ka prasītājas nav iesniegušas pierādījumus, kas ļautu apšaubīt īpašas problēmas esamību apstiprinošu
         zinātnisko datu trūkuma vērtējuma pamatotību, un ka tādēļ viens no EKL 95. panta 5. punktā paredzētajiem nosacījumiem nav
         izpildīts, nevarētu uzskatīt, ka Pirmās instances tiesa arī šajā sakarā ir pieļāvusi juridisku kļūdu.

      69     Visbeidzot, no judikatūras izriet – tā kā EKL 95. panta 5. punktā paredzētie nosacījumi ir kumulatīvi, visi šie nosacījumi
         nav jāpārbauda, ja ir konstatēts, ka viens no tiem nav izpildīts (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2003. gada 21. janvāra
         spriedumu lietā Vācija/Komisija, 88. punkts).

      70     Tādēļ Pirmās instances tiesa, iepriekš konstatējot, ka nosacījums par dalībvalsts īpašas problēmas esamību nav izpildīts,
         prasības pamatoti noraidīja, nepārbaudot, vai ir izpildīti citi nosacījumi.

      71     Prasītāju argumenti saistībā ar to, ka Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi tikai nosacījumu par dalībvalsts īpašas problēmas
         esamību, kā arī argumenti attiecībā uz tiesībām tikt uzklausītam, pienākumu noradīt pamatojumu un tiesībām uz aizstāvēšanos
         līdz ar to nav pamatoti.

      72     Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka, noraidot prasības, Pirmās instances tiesa nav pārkāpusi EKL 95. panta 5. punktu.
      73     Līdz ar to prasītāju otrais pamats nav pamatots un apelācijas sūdzības ir jānoraida.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      74     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Land Oberösterreich un Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tām spriedums nav labvēlīgs, tad tām ir jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
      1)      apelācijas sūdzības noraidīt;
      2)      Land Oberösterreich un Austrijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2011. gada 17.februārī. # J & F Participações SA pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes "Friboi" reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "FRIBO" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana - Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts. # Lieta T-324/09.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2011. gada 17. februāra spriedums – J & F Participações/ITSB – Plusfood Wrexham (“Friboi”)
      (lieta T‑324/09)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes “Friboi” reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts vārdiska preču zīme “FRIBO” – Relatīvs atteikuma pamatojums – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Agrākas preču zīmes faktiska izmantošana – Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts
      1.                     Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas preču zīmes izmantošanas pierādījums
            – Faktiska izmantošana – Jēdziens – Vērtējuma kritēriji (Padomes Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. un 3. punkts) (sal. ar
            26. un 27. punktu)
      2.                     Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas
            ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, īpašnieka iebildumi
            – Sajaukšanas ar agrāku preču zīmi iespēja (Padomes Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 45. un
            69. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2009. gada 22. aprīļa lēmumu lietā R 824/2008‑1 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               Fribo Foods Ltd
                un
               Agropecuaria Friboi, Ltda
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               J & F Participações SA

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme “Friboi” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 29. klasē

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Plusfood Wrexham Ltd

               Pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Apvienotās Karalistes vārdiska preču zīme “FRIBO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 29. klasē; Apvienotās Karalistes vārdiska
                  preču zīme “Fribo” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 29. klasē; Vācijas vārdiska preču zīme “FRIBO” attiecībā uz precēm, kas
                  ietilpst 29. klasē; Vācijas grafiska preču zīme “FRIBO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 29. klasē; Francijas vārdiska preču
                  zīme “FRIBO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 29. klasē; Francijas grafiska preču zīme “FRIBO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst
                  29. klasē; Itālijas vārdiska preču zīme “FRIBO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 29. klasē; Itālijas grafiska preču zīme
                  “FRIBO” attiecībā uz precēm, kas ietilpst 29. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               iebildumus apmierināt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību daļēji apmierināt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	J & F Participações SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 10. jūnijā. # Pierre Eveillard pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-258/01.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2004. gada 10. jūnijā
      Lieta T‑258/01
      Pierre Eveillard
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Disciplinārais režīms – Līmeņa pazemināšana – Civildienesta noteikumu 11. un 14. pants – Komisijas ēku apsardzes līgums
      Pilns teksts franču valodā II - 0000
      Priekšmets: Prasības priekšmets ir lūgums atcelt Komisijas 2001. gada 25. jūnija lēmumu, ar ko ir noraidīta prasītāja 2001. gada 13. marta
         sūdzība, ar kuru prasītājs apstrīdēja iecēlējinstitūcijas 2000. gada 19. decembra lēmumu, ar ko viņam ir uzlikts disciplinārsods
         – pazemināšana par diviem līmeņiem.
      Nolēmums: Atcelt 2000. gada 19. decembra lēmumu, ar ko prasītājam ir uzlikts disciplinārsods – pazemināšana par diviem līmeņiem. Komisija
         atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.     Ierēdņi – Prasība – Prasība, kas celta par lēmumu, ar ko ir noraidīta sūdzība – Pieņemamība
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      2.     Ierēdņi – Tiesības un pienākumi – B kategorijas ierēdņa priekšlikums par to, lai personas, kuras veic administratīvus darbus,
            nodarbinātu saskaņā ar līgumu par apsargāšanu – Vispārēja prakse, ko atbalsta augstākstāvoša vadība un kas pati par sevi nav
            nelikumīga – Civildienesta noteikumu pārkāpums – Neesamība
      (Civildienesta noteikumu 11. pants)
      1.     Nolūks ierēdņa prasībai, kas formāli vērsta pret tiešu vai netiešu tādas iepriekšējas administratīvas sūdzības noraidījumu,
         kura iesniegta atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam, ir Pirmās instances tiesā apstrīdēt ierēdnim nelabvēlīgu
         aktu, par ko ir iesniegta sūdzība.

      (skat. 30. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1989. gada 17. janvāris, C‑293/87 Vainker/Parlaments, Recueil, 23. lpp., 8. punkts; Pirmās instances tiesa, 1992. gada 10. decembris, T‑33/91 Williams/Revīzijas palāta, Recueil, II‑2499. lpp., 23. punkts; Pirmās instances tiesa, 1996. gada 16. oktobris, T‑36/94 Capitanio/Komisija, Recueil FP, I‑A‑449. un II‑1279. lpp., 33. punkts.

      2.     Nav pamata pārmest B kategorijas ierēdnim, kura pienākumos, saskaņā ar Civildienesta noteikumu 5. panta 1. punktu, ietilpst
         piemērošana un uzraudzība, bet ne vadība, kas ietilpst A kategorijas ierēdņiem uzticētajos pienākumos, Civildienesta noteikumos
         paredzēto pienākumu neizpildi tikai tādēļ, ka viņš ieteicis apsardzes līguma izpildē iesaistīt personas, kuras iestādes nodaļās
         veic administratīvus darbus; lai gan šāda atsevišķu iestādes nodaļu izmantota prakse bija vispārēja, to veicināja iestādes
         augstākstāvošā vadība, un pati par sevi tā nebija nelikumīga, lai gan bija nepareiza.

      (skat. 47. punktu)


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1990. gada 6. jūnijā. # Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost pret Deutsche Olivetti GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Deklarētā muitas vērtība. # Lieta C-17/89.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 7. janvārī. # The Queen, ko lūdza Delena Wells pret Secretary of State for Transport, Local Government and the Regions. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Apvienotā Karaliste. # Direktīva 85/337/EEK - Tieša iedarbība. # Lieta C-201/02.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1989. gada 14. decembrī. # Schweizerische Lactina Panchaud AG pret Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Lauksaimniecība. # Lieta C-346/88.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1993. gada 21. janvārī. # Deutsche Shell AG pret Hauptzollamt Hamburg-Harburg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Hamburg - Vācija. # Lieta C-188/91.


title: Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2011. gada 29.septembrī. # adidas AG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas grafiskas preču zīmes, kurā ir attēlota kurpe ar divām svītrām sānos, reģistrācijas pieteikums - Agrāka valsts preču zīme, kurā ir attēlota kurpe ar trijām svītrām sānos - Relatīvs atteikuma pamatojums - Agrāko tiesību pamatojuma neesamība - Būtisku elementu, kas pamato agrākās preču zīmes reģistrāciju, tulkojuma neesamība - Regulas (EK) Nr. 2868/95 16. noteikuma 3. punkts, 17. noteikuma 2. punkts un 20. noteikuma 2. punkts. # Lieta T-479/08.

text:
      Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2011. gada 29. septembra spriedums – adidas/ITSB – Patrick Holding (Kurpes ar divām svītrām attēls)
      (lieta T‑479/08)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas grafiskas preču zīmes, kurā attēlota kurpe ar divām svītrām sānos, reģistrācijas pieteikums – Agrāka valsts preču zīme, kurā attēlota kurpe ar trijām svītrām sānos – Relatīvs atteikuma pamatojums – Agrāko tiesību pamatojuma neesamība – Būtisku elementu, kas pamato agrākās preču zīmes reģistrāciju, tulkojuma neesamība – Regulas (EK) Nr. 2868/95 16. noteikuma 3. punkts, 17. noteikuma 2. punkts un 20. noteikuma 2. punkts
      Kopienas preču zīme – Iebildumi un trešo personu apsvērumi – Iebildumu izskatīšana – Agrākas valsts preču zīmes reģistrācijas apliecības tulkojuma neiesniegšana noteiktajā termiņā – Ietekme uz procesu Iebildumu nodaļā (Komisijas Regulas Nr. 2868/95 1. pants un 17. noteikuma 2. punkts) (sal. ar 32. un 33. punktu)
      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju otrās padomes 2008. gada 27. augusta lēmumu lietā R 849/2007‑2 attiecībā uz iebildumu procesu starp

               adidas AG
               un
               Patrick Holding ApS
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	adidas AG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 18.decembrī.#Sopropé - Organizações de Calçado Lda pret Fazenda Pública.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Supremo Tribunal Administrativo - Portugāle.#Kopienas Muitas kodekss - Tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips - Ievedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa.#Lieta C-349/07.

text:
      Lieta C‑349/07
      Sopropé – Organizações de Calçado Lda
      pret
      Fazenda Pública
      (Supremo Tribunal Administrativo lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopienas Muitas kodekss – Tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips – Ievedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienu tiesības – Vispārējie tiesību principi – Pamattiesības – Tiesības uz aizstāvību – Valsts tiesībās attiecībā uz muitas
            nodokļa piedziņas procedūru noteikts termiņš
      (LES 6. pants)
      2.        Eiropas Kopienu pašu resursi – Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa – Tiesības uz aizstāvību
      (LES 6. pants)
      1.        Attiecībā uz muitas parāda piedziņu, lai veiktu ievedmuitas nodokļa vēlāku piedziņu, astoņu līdz piecpadsmit dienu termiņš,
         kas importētājam, kurš tiek turēts aizdomās par to, ka viņš ir veicis muitas pārkāpumu, piešķirts tā apsvērumu sniegšanai,
         principā atbilst Kopienu tiesību prasībām.

      Šāds termiņš principā nepadara neiespējamu vai pārmērīgi grūtu Kopienu tiesībās noteikto tiesību uz aizstāvību īstenošanu.
         Uzņēmumi, kurus var skart [šī] procedūra, ir profesionāļi, kas nodarbojas ar importēšanu kā ierastu darbību. Turklāt piemērojamajā
         Kopienu tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka uzņēmumiem kontroles mērķiem ir jāspēj pierādīt visu savu darbību likumīgumu.
         Visbeidzot, Eiropas Kopienu vispārējās intereses un it īpaši interese pēc iespējas ātri iekasēt savus ieņēmumus prasa, lai
         pārbaudes varētu tikt veiktas ātri un efektīvi.

      (sal. ar 41. un 52. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Valsts tiesai, kas iztiesā lietu, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, jānosaka, vai saistībā ar ievedmuitas nodokļa vēlāku
         piedziņu termiņš, kas reāli tika piešķirts importētājam, tam ļāva noderīgi tikt uzklausītam no muitas iestāžu puses.

      Šai nolūkā var tikt izmantoti dažādi kritēriji. Attiecībā uz importu no Āzijas valstīm tādi faktori kā attiecīgo darbību sarežģītība,
         attālums un pat parastās attiecības ar kompetentajām vietējām iestādēm var būt nozīmīgi. Tāpat jāņem vērā uzņēmuma lielums
         un tas, vai tam ir vai nav iedibinātas komercattiecības ar attiecīgo valsti. Turklāt jāņem vērā arī apstākļi, kas var ļaut
         konstatēt, ka ieinteresētais uzņēmums pārbaudes laikā ir ticis uzklausīts, būdams informēts par lietas apstākļiem. Tādējādi
         pārbaude, kas ilgst vairākus mēnešus un ietver pārbaudes uz vietas un attiecīgā uzņēmuma uzklausīšanu, tā paziņojumus iekļaujot
         lietas materiālos, var ļaut prezumēt, ka šis uzņēmums ir informēts par iemesliem, kuru dēļ pārbaude tikusi veikta, un par
         tam pārmestajiem faktiem..

      Valsts tiesai arī jāpārliecinās, vai, ņemot vērā laikposmu, kas pagājis no brīža, kad attiecīgā administrācija saņēma importētāja
         apsvērumus, līdz brīdim, kad tā pieņēma lēmumu, ir vai nav iespējams uzskatīt, ka tā ir pienācīgi ņēmusi vērā tai iesniegtos
         apsvērumus.

      (sal. ar 44.–46., 53. un 54. punktu un rezolutīvās daļas 2) un 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 18. decembrī (*)

      Kopienas Muitas kodekss – Tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips – Ievedmuitas nodokļa vēlāka piedziņa
      Lieta C‑349/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Supremo Tribunal Administrativo (Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 12. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 27. jūlijā, tiesvedībā

      Sopropé – Organizações de Calçado Lda
      pret
      Fazenda Pública,

      piedaloties
      Ministério Público.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents), K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris] un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Sopropé – Organizações de Calçado Lda vārdā – A. Kaneira [A. Caneira], advogado,

      –        Portugāles valdības vārdā – H. Ventura [H. Ventura], K. Gerra Santuša [C. Guerra Santos] un L. Fernandišs [L. Fernandes], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Albencio [G. Albenzio], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – S. Šēnbergs [S. Schønberg] un P. Gerra e Andrade [P. Guerra e Andrade], pārstāvji,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 2. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par tiesību uz aizstāvību principa interpretāciju.

      2        Šis lūgums tika iesniegts prāvā starp Sopropé – Organizações de Calçado Lda (turpmāk tekstā “Sopropé”) un Fazenda Pública (Valsts kase) par prasību par muitas parāda, kas tika noteikts pēc šīs sabiedrības laikā no 2000. gada līdz 2002. gadam Portugālē
         ievesto preču izcelsmes pārbaudes, vēlāku piedziņu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Padomes 1992. gada 12. oktobra Regula (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.) ir grozīta
         ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra Regulu (EK) Nr. 2700/2000 (OV L 311, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Muitas
         kodekss”).

      4        Muitas kodeksa VII sadaļas 3. nodaļas 217.–232. pantā runa ir par muitas parāda summas samaksu.

      5        Muitas kodeksa 221. panta 1. punktā noteikts:

      “Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.”
      6        Atbilstoši Muitas kodeksa 222. panta 1. punkta a) apakšpunktam:

      “1.      Nodokļa summa, kas darīta zināma saskaņā ar 221. pantu, parādniekam ir jāsamaksā šādos termiņos:
      a)      ja persona nav tiesīga saņemt nevienu no 224.–229. pantā noteiktajiem maksāšanas atvieglojumiem, maksājums ir jāizdara noteiktajā
         termiņā.

      Neskarot 244. panta otro daļu, termiņš nedrīkst pārsniegt desmit dienas pēc maksājamās muitas nodokļa summas paziņošanas parādniekam,
         bet iegrāmatojumu apkopošanas gadījumā saskaņā ar 218. panta 1. punkta otro daļu to nosaka tā, lai parādniekam nebūtu iespējams
         saņemt ilgāku termiņu nekā tad, ja viņam būtu atļauts atlikt maksājumu.

      [..]”
      7        Muitas kodeksa VIII sadaļas 243.–246. panta noteikumi ir par pārsūdzēšanu.

      8        Atbilstoši šī kodeksa 245. pantam:

      “Pārsūdzības procedūras īstenošanas kārtību nosaka dalībvalstis.”
       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Portugāles Vispārējā nodokļu likuma (turpmāk tekstā – “VNL”), kas apstiprināts ar 1998. gada 12. decembra Dekrētlikumu Nr. 398/98,
         skaidri paredzēts piedalīšanās nodokļu procedūrā princips, kas atzīts Portugāles konstitūcijas 267. pantā un attiecībā uz
         administratīvo procesu jau paredzēts administratīvā procesa kodeksa 100. un turpmākajos pantos.

      10      Atbilstoši šā likuma 60. pantam redakcijā, kas piemērojama pamata lietas faktiem:

      “1.      Nodokļu maksātāji piedalās uz viņiem attiecošos lēmumu pieņemšanā, ja vien likums nenosaka pretējo, kādā no šādiem veidiem:
      a)      tiesības tikt uzklausītam pirms nodokļa piedziņas;
      [..]
      e)      tiesības tikt uzklausītam pirms nodokļu pārbaudes ziņojuma noslēgšanas.
      [..]
      4.      Tiesības tikt uzklausītam jāizmanto termiņā, ko nodokļu administrācija noteikusi ierakstītā vēstulē, kas šim nolūkam nosūtīta
         uz nodokļu maksātāja nodokļu maksāšanas adresi.

      [..]
      6.      Termiņš tiesību tikt uzklausītam mutvārdos vai rakstveidā izmantošanai nedrīkst būt īsāks par 8 dienām vai garāks par 15 dienām.
      [..]”
      11      Papildu noteikumi par nodokļu pārbaudes procedūru tika pieņemti ar 1998. gada 31. decembra Dekrētlikumu Nr. 413/98.

      12      Atbilstoši šā dekrētlikuma 60. pantam par iepriekšēju noklausīšanos:

      “1.      Kad ir pabeigti pārbaudes pasākumi un ja to rezultātā tiek veikti pasākumi par nodokļu uzrēķināšanu vai pārbaudāmajam subjektam
         nelabvēlīgi nodokļu pasākumi, nodokļu pārbaudes ziņojuma projekts, kurā ietverts šo pasākumu uzskaitījums un pamatojums, pārbaudāmajam
         subjektam jāpaziņo10 dienu laikā.

      2.      Paziņojumā jāparedz 8 līdz 15 dienu termiņš, lai pārbaudāmajam subjektam ļautu izteikt savu viedokli par nodokļu pārbaudes
         ziņojuma projektu.

      3.      Pārbaudāmais subjekts savu viedokli var izteikt rakstveidā vai mutiski, un pēdējā gadījumā viņa izteikumi jāfiksē rakstveidā.
      4.      Galīgais ziņojums jāsagatavo 10 dienu laikā pēc iepriekšējā punktā minētā viedokļa saņemšanas.”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      13      Sopropé ir Portugāles uzņēmums, kas pārdod no Āzijas ievestus apavus. Pamata prāva attiecas uz 52 partiju apavu ievešanu, kuru deklarētā
         izcelsme ir Kambodža un kas savas apgalvotās izcelsmes dēļ atbilstoši vispārējai preferenču sistēmai divarpus gadus no 2000. gada
         līdz 2002. gada vidum saņēma preferenciālu muitas attieksmi.

      14      2003. gada sākumā Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai (OLAF) iniciētās administratīvās sadarbības ietvaros Portugāles Muitas krāpšanas novēršanas dienests veica pārbaudi, lai pārbaudītu
         no Āzijas ievesto apavu izcelsmi.

      15      Muitas iestādes pārbaudes Sopropé sāka 2003. gada 14. februārī. Šo pārbaužu rezultātā Portugāles iestādes nonāca pie secinājuma, ka iepriekš minētie 52 sūtījumi
         bija veikti, izmantojot viltotus izcelsmes dokumentus un konosamentus.

      16      Muitas iestādes no tā secināja, ka ievestajām precēm nebija preferenciālas izcelsmes un tādējādi tās nevarēja izmantot vispārējo
         preferenču sistēmu, un tātad tām bija jāpiemēro muitas nodoklis, kas piemērojams precēm, kurām ir trešo valstu izcelsme.

      17      2003. gada 3. jūlijā Sopropé tika informēta, ka atbilstoši VNL 60. pantam tā astoņu dienu laikā varēja izmantot savas tiesības uz iepriekšēju uzklausīšanu
         attiecībā uz nodokļu pārbaudes ziņojuma projektu un tā pielikumiem. Sabiedrība šīs tiesības izmantoja 2003. gada 11. jūlijā.

      18      Uzskatīdama, ka Sopropé nav sniegusi nekādu jaunu informāciju, kas varētu likt grozīt nodokļu pārbaudes ziņojuma projektu, muitas administrācija
         ar 2003. gada 16. jūlija vēstuli, kas tika saņemta nākošajā dienā, to informēja, ka atbilstoši Muitas kodeksa 222. pantam
         tai desmit dienu laikā jāsamaksā ievedmuita. Ievedmuitas apjoms bija EUR 212 684,98, kam pieskaitīts pievienotās vērtības
         nodoklis EUR 36 757,99 apmērā un kompensācijas procenti EUR 19,30 apmērā, kopējai summai esot EUR 249 462,27.

      19      Tādējādi starp paziņojumu, lai varētu tikt izmantotas tiesības tikt uzklausītam, un paziņojumu par samaksu pagāja trīspadsmit
         dienas.

      20      Sopropé atteicās maksāt šo muitas parādu, kas tai bija paziņots noteiktajā termiņā. 2003. gada 8. septembrī tā iesniedza prasību
         Tribunal Administrativo e Fiscal de Lisboa (Lisabonas Administratīvā un nodokļu tiesa), atsaukdamās ir īpaši uz tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa pārkāpumu
         tādēļ, ka tai piešķirtais termiņš tās apsvērumu sniegšanai bija nepietiekams. Tiesa tomēr uzskatīja, ka lēmums par piedziņu
         bija pamatots, jo nebija sniegti nekādi pierādījumi, kas liktu to apšaubīt. Tā arī uzskatīja, ka tiesības uz aizstāvību bija
         ievērotas, jo VNL paredzētais pienākums par iepriekšēju uzklausīšanu bija izpildīts un nodokļu pārbaudes procesuālie noteikumi
         ievēroti.

      21      Sopropé šo spriedumu pārsūdzēja Supremo Tribunal Administrativo (Augstākā administratīvā tiesa) citastarp tāpēc, ka pirmās instances tiesa nebija pareizi piemērojusi tiesību uz aizstāvību
         principu, kāds tas garantēts Kopienu tiesībās.

      22      Šādos apstākļos Supremo Tribunal Administrativo nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai ar tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu ir saderīgs Vispārējā nodokļu likuma 60. panta 6. punktā un ar 1998. gada]
         30. decembra Dekrētlikumu Nr. 413/98 pieņemto Papildu noteikumu par nodokļu pārbaudes procedūru 60. panta 2. punktā noteiktais
         8 līdz 15 dienas ilgais termiņš tam, lai nodokļa maksātājs mutiski vai rakstiski izmantotu tiesības tikt uzklausītam?

      2)      Vai par saprātīgu termiņu importētāja tiesību tikt uzklausītam izmantošanai var uzskatīt 13 dienu laikposmu no muitas iestādes
         paziņojuma iesniegšanas Kopienas importētājam (šajā gadījumā – mazam Portugāles apavu tirdzniecības uzņēmumam), lai tas varētu
         izmantot tiesības tikt iepriekš uzklausītam 8 dienu laikā, līdz dienai, kad tiek paziņots par pienākumu 10 dienu laikā samaksāt
         ievedmuitas nodokli, kas uzlikts sakarā ar 52 partiju apavu ievešanu no Tālajiem Austrumiem, ko tas saskaņā ar vispārējo preferenču
         sistēmu veicis divarpus gadu laikā (no 2000. gada līdz 2002. gada vidum)?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      23      Ar abiem saviem jautājumiem, kas izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa Tiesai vaicā, vai astoņu dienu termiņš, kāds uzņēmumam piešķirts,
         lai izteiktu savus apsvērumus par lēmuma projektu par ievedmuitas nodokļa vēlāku piedziņu EUR 249 462,27 apmērā saistībā ar
         52 preču ievešanas darījumiem, kas tika veikti divarpus gadu laikā, atbilst Kopienu tiesību prasībām un it īpaši vispārējam
         principam par tiesību uz aizstāvību ievērošanu, it īpaši, ja administrācija lēmumu par piedziņu ir pieņēmusi piecas dienas
         pēc šā termiņa beigām.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      24      Prasītāja pamata prāvā atgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanai nepieciešams, lai ikvienai
         personai, attiecībā uz kuru ir plānots pieņemt tai nelabvēlīgu lēmumu, būtu iespēja efektīvi paust savu viedokli (skat. it
         īpaši 1996. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑32/95 Komisija/Lisrestal u.c., Recueil, I‑5373. lpp., 21. punkts; 2000. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑462/98 Mediocurso/Komisija, Recueil, I‑7183. lpp., 36. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑395/00 Cipriani, Recueil, I‑11877. lpp., 51. punkts).

      25      Tālāk Sopropé apgalvo, ka tāds termiņš kā tas, kas atbilstoši VNL piešķirts importētajam tā tiesību tikt uzklausītam izmantošanai, var
         tikt uzskatīts par tiesību uz aizstāvību ievērošanas principam atbilstošu tikai tad, ja tas importētajam sniedz iespēju efektīvi
         paust viņa viedokli. Taču tā uzskata, ka tādos apstākļos kā pamata lietā tai noteiktais termiņš bija nepietiekams.

      26      Portugāles Republika apgalvo, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips nav piemērojams VNL paredzētajai iepriekšējas
         uzklausīšanas procedūrai. Šī procedūra ir tiesību piedalīties lēmuma pieņemšanā, nevis pārsūdzības tiesību izpausme. Turklāt
         no Tiesas judikatūras un it īpaši no 2003. gada 2. oktobra sprieduma lietā C‑176/99 P ARBED/Komisija (Recueil, I‑10687. lpp.) izriet, ka tiesību uz iepriekšēju uzklausīšanu princips ir tiesību uz aizstāvību sastāvdaļa tikai sodu uzlikšanas
         procesa kontekstā, kas tā nav pamata prāvā. Tādējādi Portugāles Republika uzskata, ka VNL 60. pantā paredzētais termiņš nevar
         tikt vērtēts tiesību uz aizstāvību principa kontekstā. Tādējādi to nevar uzskatīt par nesaprātīgu tiktāl, ciktāl tas ir tikai
         viens no tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas paredzēti saistībā ar lēmumu par nodokļu izlikšanu, šādi stiprinot efektīvu
         iespēju izmantot tiesības uz aizstāvību.

      27      Portugāles Republika piebilst, ka gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka tiesību uz aizstāvību ievērošanas princips ir piemērojams
         VNL paredzētajai iepriekšējas uzklausīšanas procedūrai, strīdīgais termiņš pamata prāvā ir saderīgs ar Kopienu tiesībām, jo
         ar to tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi (skat. it īpaši 2004. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑30/02 Recheio – Cash & Carry, Krājums, I‑6051. lpp.). Pēc šīs dalībvalsts domām, līdzvērtības princips ir ievērots, jo VNL paredz identisku termiņu visiem
         aktiem par nodokļu noteikšanu neatkarīgi no tā, vai tie ir balstīti uz valsts tiesībām vai Kopienu tiesībām. Novērtēt efektivitātes
         principa ievērošanu piekrīt valsts tiesai.

      28      Itālijas Republika atzīmē, ka Kopienas Muitas kodekss neparedz, ka parādnieks pirms muitas parāda piedziņas būtu jāuzklausa.
         Balstīdamās uz šī kodeksa 245. pantu, tā apgalvo, ka noteikumi par pārsūdzības procedūras īstenošanu ietilpst dalībvalstu
         kompetencē. Tādējādi tā uzskata, ka Tiesai būtu vienīgi jāapstiprina uzņēmēja tiesības atbilstoši valsts tiesiskajam regulējumam
         tikt uzklausītam gan administratīvajā stadijā, gan tiesas procesa laikā.

      29      Eiropas Kopienu Komisija atzīmē, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai jebkuram
         tāda lēmuma adresātam, ar kuru ievērojami tiek ietekmētas viņa intereses, būtu tiesības tikt uzklausītam, proti, lai viņš
         varētu noderīgi paust savu viedokli, kam savukārt ir nepieciešams saprātīgs termiņš viņa apsvērumu iesniegšanai (skat. it
         īpaši 1972. gada 14. jūlija spriedumu lietā 55/69 Cassella Farbwerke Mainkur/Komisija, Recueil, 887. lpp.; 1994. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑135/92 Fiskano/Komisija, Recueil, I‑2885. lpp., kā arī 2007. gada 13. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑439/05 P un C‑454/05 P Land Oberösterreich un Austrija/Komisija, Krājums, I‑7141. lpp.).

      30      Komisija uzskata, ka lēmumi par piedziņu, kas pieņemti, piemērojot Muitas kodeksu, var ievērojami ietekmēt tādu importētāju
         kā prasītāja pamata prāvā intereses un ka tādējādi dalībvalstīm, īstenojot šī kodeksa noteikumus par muitas parāda piedziņu,
         ir jānodrošina tiesības uz aizstāvību, kaut arī Kodeksā nav nekādu noteikumu par tiesībām tikt uzklausītam.

      31      Komisija no tā secina, ka tāds termiņš kā VNL paredzētais ir saderīgs ar tiesībām tikt uzklausītam, ja personām, kuru intereses
         ievērojami ietekmē atbilstoši Kopienu tiesībām pieņemti lēmumi, ir iespēja efektīvi darīt zināmu savu viedokli par šiem lēmumiem.

      32      Pēc Komisijas domām, valsts tiesai ir jānovērtē, vai prasības, kas saistītas ar tiesību uz aizstāvību ievērošanu, ir ievērotas,
         ņemot vērā gan Kopienu tiesības, gan valsts tiesības, un pēc visu lietas faktu novērtēšanas. Tā uzskata, ka, lai novērtētu,
         vai tiesības uz uzklausīšanu ir tikušas ievērotas, iesniedzējtiesa var vadīties no kritērijiem, ko var izsecināt no Tiesas
         judikatūras, proti, no piemērojamo Kopienu noteikumu mērķa, lēmuma pamatā esošo faktu un apsvērumu sarežģītības, tiesiskā
         konteksta sarežģītības, iespējas lūgt piešķirtā termiņa pagarināšanu un, visbeidzot, iespējas iesniegt papildu pasvērumus.

       Tiesas atbilde
      33      Pamattiesības ir vispārējo tiesību principu, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa, neatņemama sastāvdaļa. Šajā nolūkā Tiesa seko
         dalībvalstīm kopīgajām konstitucionālajām tradīcijām, kā arī norādēm, ko sniedz starptautiskie nolīgumi cilvēktiesību aizsardzības
         jomā, kuru izstrādē dalībvalstis ir sadarbojušās vai kuriem dalībvalstis ir pievienojušās (skat. it īpaši 2001. gada 6. marta
         spriedumu lietā C‑274/99 P Connolly/Komisija, Recueil, I‑1611. lpp., 37. punkts).

      34      Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka, ja valsts tiesiskais regulējums ietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomā, Tiesai,
         ja tai ir uzdots prejudiciāls jautājums, ir jāsniedz visi interpretācijas elementi, kas vajadzīgi valsts tiesai, lai novērtētu
         šī tiesiskā regulējuma atbilstīgumu pamattiesībām, kuru ievērošanu Tiesa nodrošina (šajā sakarā skat. 1991. gada 18. jūnija
         spriedumu lietā C‑260/89 ERT, Recueil, I‑2925. lpp., 42. punkts, un 1991. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑159/90 Society for the Protection of Unborn Children Ireland, Recueil, I‑4685. lpp., 31. punkts).

      35      Tā kā prejudiciālie jautājumi attiecas uz kārtību, kādā valsts iestādēm jāpiemēro Kopienas Muitas kodekss, Tiesas kompetencē
         ir sniegt valsts tiesai visus norādījumus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas ļauj tai pašai spriest par attiecīgā valsts
         tiesiskā regulējuma saderību ar pamattiesībām, kuru ievērošanu Tiesa nodrošina.

      36      Tiesību uz aizstāvību ievērošana ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kas ir piemērojams, ja administrācija ir nodomājusi
         pieņemt personai nelabvēlīgu lēmumu.

      37      Atbilstoši šim principam tādu lēmuma adresātiem, ar kuriem ievērojami tiek ietekmētas viņu intereses, jābūt iespējai noderīgi
         paust savu viedokli par informāciju, uz kuras pamata administrācija ir nodomājusi pieņemt savu lēmumu. Šai nolūkā tiem jābūt
         pietiekamam termiņam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Lisrestal u.c., 21. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Mediocurso/Komisija, 36. punkts).

      38      Šis pienākums dalībvalstu iestādēm ir tad, ja tās pieņem lēmumus, kas ietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomā, pat ja piemērojamie
         Kopienu tiesību akti skaidri neparedz šādu prasību. Attiecībā uz šā principa īstenošanu un it īpaši uz termiņiem tiesību uz
         aizstāvību izmantošanai jāprecizē, ka, ja, kā pamata lietā, tie nav noteikti Kopienu tiesību normās, uz tiem attiecas valsts
         tiesības ar nosacījumu, ka, pirmkārt, tie ir tādi paši, kā termiņi, kas noteikti privātpersonām vai uzņēmumiem salīdzināmās
         valsts tiesību situācijās, un, otrkārt, tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu Kopienu tiesībās noteikto tiesību
         uz aizstāvību izmantošanu.

      39      Iesniedzējtiesa saistībā ar tiesību uz aizstāvību ievērošanas principu jautā, pirmkārt, vai tāds astoņu līdz piecpadsmit dienu
         termiņš kā valsts tiesībās vispārēji paredzētais termiņš, lai nodokļu maksātājs varētu izmantot savas tiesības tikt uzklausītam,
         var tikt uzskatīts par pietiekamu, un, otrkārt, vai tādos apstākļos kā pamata prāvā trīspadsmit dienu laikposms no brīža,
         kad Sopropé tika dota iespēja sniegt savus apsvērumus, līdz lēmuma par piedziņu pieņemšanai, atbilst šā principa prasībām.

      40      Attiecībā uz pirmo jautājumu jāatzīmē, ka ir parasta un atbilstoša prakse, ka valsts tiesiskajā regulējumā dažādu pastāvošo
         administratīvo procedūru kontekstā tiek noteikti vispārēji noteikumi par termiņiem. Šādu noteikumu pieņemšana arī sekmē vienlīdzības
         principa ievērošanu. Dalībvalstīm attiecībā uz valsts tiesisko regulējumu, kas ietilpst Kopienu tiesību piemērošanas jomā,
         jānosaka termiņi, ņemot vērā citastarp pieņemamo lēmumu nozīmīgumu ieinteresētajām personām, piemērojamo procedūru un tiesību
         aktu sarežģītību, personu, kas var tikt skartas, skaitu un citas publiskas vai privātas intereses, kas jāņem vērā.

      41      Attiecībā uz ievedmuitas nodokļa vēlāku piedziņu jāuzskata, ka termiņš, kas ļauj nodokļu maksātājam izmantot savas tiesības
         uz aizstāvību, kas nedrīkst būt ne īsāks par astoņām dienām, ne garāks par piecpadsmit dienām, principā nepadara neiespējamu
         vai pārmērīgi grūtu Kopienu tiesībās noteikto tiesību uz aizstāvību īstenošanu. Uzņēmumi, kurus var skart procedūra pamata
         prāvā, ir profesionāļi, kas nodarbojas ar importēšanu kā ierastu darbību. Turklāt piemērojamajā Kopienu tiesiskajā regulējumā
         ir paredzēts, ka uzņēmumiem kontroles mērķiem ir jāspēj pierādīt visu savu darbību likumīgumu. Visbeidzot, Eiropas Kopienu
         vispārējās intereses un it īpaši interese pēc iespējas ātri iekasēt savus ieņēmumus prasa, lai pārbaudes varētu tikt veiktas
         ātri un efektīvi.

      42      Prasītāja pamata prāvā iesniedzējtiesā tomēr apgalvoja, ka tai savu apsvērumu sniegšanai bija tikai astoņu dienu termiņš un
         ka lēmums par piedziņu tika pieņemts tikai trīspadsmit dienas pēc tam, kad tā tika aicināta iesniegt savus apsvērumus. Šī
         iemesla dēļ iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt, vai šādi termiņi ir saderīgi ar Kopienu tiesībām.

      43      Lai gan Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam konkrētā tiesvedībā nav kompetences piemērot Kopienu tiesību normu konkrētai lietai
         un tādējādi izvērtēt valsts tiesību noteikumu saistībā ar šo normu, tā tomēr tiesu sadarbības ietvaros, ko ievieš šis pants,
         var, balstoties uz lietas materiāliem, sniegt valsts tiesai Kopienas tiesību interpretāciju, kas tai šķiet lietderīga šī noteikuma
         seku vērtējumā (1987. gada 8. decembra spriedums lietā 20/87 Gauchard, Recueil, 4879. lpp., 5. punkts; 2002. gada 5. marta spriedums apvienotajās lietās C‑515/99, no C‑519/99 līdz C‑524/99 un no C‑526/99
         līdz C‑540/99 Reisch u.c., Recueil, I‑2157. lpp., 22. punkts, kā arī 2003. gada 11. septembra spriedums lietā C‑6/01 Anomar u.c., Recueil, I‑8621. lpp., 37. punkts).

      44      Šajā sakarā jāprecizē, ka, ja valsts tiesību akti vai tiesiskais regulējums, kā tas ir gadījumā ar tiesību aktiem, kas piemērojami
         pamata prāvā, nosaka termiņu ieinteresēto personu apsvērumu apzināšanai noteikta laikposma ietvaros, valsts tiesai jāpārliecinās,
         ka administrācijas individuāli piešķirtais termiņš atbilst personas vai uzņēmuma īpašajai situācijai un tiem ir ļāvis izmantot
         to tiesības uz aizstāvību, ievērojot efektivitātes principu. Šādā gadījumā iesniedzējtiesai jāņem vērā konkrētie lietas fakti.
         Attiecībā uz importu no Āzijas valstīm tādējādi tādi faktori kā attiecīgo darbību sarežģītība, attālums un pat parastās attiecības
         ar kompetentajām vietējām iestādēm var būt nozīmīgi. Tāpat jāņem vērā uzņēmuma lielums un tas, vai tam ir vai nav iedibinātas
         komercattiecības ar attiecīgo valsti.

      45      Attiecībā uz tādām pārbaudes darbībām kā tās, par kurām ir runa pamata prāvā, jāatzīmē, ka tās ir vienots vesels. Tādējādi
         pārbaude, kas ilgst vairākus mēnešus un ietver pārbaudes uz vietas un attiecīgā uzņēmuma uzklausīšanu, tā paziņojumus iekļaujot
         lietas materiālos, var ļaut prezumēt, ka šis uzņēmums ir informēts par iemesliem, kādēļ pārbaude tikusi veikta, un par tam
         pārmestajiem faktiem.

      46      Šādi apstākļi, kas var ļaut konstatēt, ka ieinteresētais uzņēmums pārbaudes laikā ir ticis uzklausīts, būdams informēts par
         lietas apstākļiem, arī jāņem vērā.

      47      Tiesai, kas iztiesā pamata lietu, jāpārbauda, vai, ņemot vērā šos dažādos kritērijus, termiņš, ko kompetentā administrācija
         piešķīrusi valsts likumā paredzētā laikposma ietvaros, atbilst iepriekš atgādinātajām Kopienu tiesību prasībām.

      48      Attiecībā uz jautājumu par to, kāda ietekme pamata prāvā apstrīdētajam lēmumam var būt tam, ka tas tika pieņemts trīspadsmit
         dienas pēc tam, kad sabiedrība tika informēta, ka tai ir astoņas dienas savu apsvērumu sniegšanai, jāprecizē sekojošais.

      49      Noteikums, saskaņā ar kuru nelabvēlīga lēmuma adresātam jābūt iespējai sniegt savus apsvērumus pirms šā lēmuma pieņemšanas,
         mērķis ir ļaut kompetentajai administrācijai efektīvi ņemt vērā visu atbilstošo informāciju. Lai nodrošinātu attiecīgās personas
         vai uzņēmuma efektīvu aizsardzību, šī noteikuma mērķis ir citastarp ļaut tiem izlabot kļūdu vai sniegt informāciju par to
         personisko situāciju, kas liecinātu par labu tam, lai lēmums tiktu pieņemts vai netiktu pieņemts, vai tam būtu noteikts saturs.

      50      Šādos apstākļos tiesību uz aizstāvību ievērošana nozīmē, ka, lai varētu uzskatīt, ka personai, kurai ir šīs tiesības, ir bijusi
         iespēja noderīgi darīt zināmu savu viedokli, administrācijai ar pienācīgu vērību jāiepazīstas ar attiecīgās personas vai uzņēmuma
         apsvērumiem.

      51      Tikai iesniedzējtiesas kompetencē ir pārliecināties, vai, ņemot vērā laikposmu, kas pagājis no brīža, kad attiecīgā administrācija
         saņēma apsvērumus, līdz brīdim, kad tā pieņēma lēmumu, ir vai nav iespējams uzskatīt, ka tā ir pienācīgi ņēmusi vērā tai iesniegtos
         apsvērumus.

      52      Tādējādi uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu jāatbild, ka attiecībā uz muitas parāda piedziņu, lai veiktu ievedmuitas nodokļa
         vēlāku piedziņu, astoņu līdz piecpadsmit dienu termiņš, kas importētājam, kurš tiek turēts aizdomās par to, ka viņš ir veicis
         muitas pārkāpumu, piešķirts tā apsvērumu sniegšanai, principā atbilst Kopienu tiesību prasībām.

      53      Valsts tiesai, kas iztiesā lietu, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, jānosaka, vai termiņš, kas reāli tika piešķirts šim
         importētājam, tam ļāva noderīgi tikt uzklausītam no muitas iestāžu puses.

      54      Valsts tiesai arī jāpārliecinās, vai, ņemot vērā laikposmu, kas pagājis no brīža, kad attiecīgā administrācija saņēma importētāja
         apsvērumus, līdz brīdim, kad tā pieņēma lēmumu, ir vai nav iespējams uzskatīt, ka tā ir pienācīgi ņēmusi vērā tai iesniegtos
         apsvērumus.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      55      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      attiecībā uz muitas parāda piedziņu, lai veiktu ievedmuitas nodokļa vēlāku piedziņu, astoņu līdz piecpadsmit dienu termiņš,
            kas importētājam, kurš tiek turēts aizdomās par to, ka viņš ir veicis muitas pārkāpumu, piešķirts tā apsvērumu sniegšanai,
            principā atbilst Kopienu tiesību prasībām;
      2)      valsts tiesai, kas iztiesā lietu, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, jānosaka, vai termiņš, kas reāli tika piešķirts šim
            importētājam, tam ļāva noderīgi tikt uzklausītam no muitas iestāžu puses;
      3)      valsts tiesai arī jāpārliecinās, vai, ņemot vērā laikposmu, kas pagājis no brīža, kad attiecīgā administrācija saņēma importētāja
            apsvērumus, līdz brīdim, kad tā pieņēma lēmumu, ir vai nav iespējams uzskatīt, ka tā ir pienācīgi ņēmusi vērā tai iesniegtos
            apsvērumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – portugāļu.


Tiesas spriedums 1998. gada 28.aprīlī. # Raymond Kohll pret Union des caisses de maladie. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour de cassation - Luksemburgas Lielhercogiste. # Pakalpojumu sniegšanas brīvība. # Lieta C-158/96.