title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2010. gada 28.aprīlī.#Belgian Sewing Thread (BST) NV pret Eiropas Komisiju.#Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Rūpniecisko diegu Eiropas tirgus - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums - Naudas sodi - Pārkāpuma smagums - Atbildību mīkstinoši apstākļi - Sadarbība - Ārpuslīgumiskā atbildība - Konfidenciālas informācijas izpaušana - Zaudējumi - Cēloņsakarība.#Lieta T-452/05.

text:
      Lieta T‑452/05
      Belgian Sewing Thread (BST) NV
      pret
      Eiropas Komisiju
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Eiropas rūpniecisko diegu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība – Ārpuslīgumiskā atbildība – Konfidenciālas informācijas izpaušana – Zaudējumi – Cēloņsakarība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Nolīgumi un saskaņotas darbības, kas veido vienotu pārkāpumu – Uzņēmumi, kuriem var pārmest
            pārkāpuma izdarīšanu, ko veido dalība vispārējā aizliegtajā vienošanās – Kritēriji
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      2.      Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Vērtējuma elementi
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)
      3.      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Uzņēmuma atzīšana par vainojamu – Atbildība par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma
            ietvaros – Pieļaujamība – Kritēriji
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      4.      Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Naudas soda noteikšana proporcionāli pārkāpuma
            smaguma vērtējuma elementiem – Attiecīgā tirgus neliela apmēra relatīvā nozīme
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts)
      5.      Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Apgrozījuma, kas realizēts ar produktiem, kuri ir saistīti ar
            ierobežojošām darbībām, nozīmīgs raksturs
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un Padomes Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)
      6.      Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Faktiskas iespējas radīt zaudējumus skartajā
            tirgū novērtēšana
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 1.A punkts)
      7.      Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts; Komisijas Paziņojums 98/C 9/03)
      8.      Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Attiecīgā uzņēmuma finansiālais stāvoklis
      (Padomes Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts)
      9.      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Piedalīšanās uzņēmumu sanāksmēs ar pret konkurenci vērstu mērķi – Attiecīgā uzņēmuma
            vajadzība pierādīt sanāksmju laikā noslēgto nolīgumu īstenošanas neesamību
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      10.    Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Uzņēmuma
            pasīva vērotāja vai sekotāja loma
      (EKL. 81. pants; Padomes Regulas Nr. 17 15. pants; Komisijas Paziņojuma 98/C 9/03 2. un 3. punkts)
      11.    Konkurence – Naudas sodi – Apmērs – Noteikšana – Kritēriji – Naudas soda apmēra samazināšana par apsūdzētā uzņēmuma sadarbību
            – Nosacījumi
      (Padomes Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punkts)
      12.    Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Zaudējumi – Cēloņsakarība – Jēdziens – Pierādīšanas pienākums
      (EKL 288. panta otrā daļa)
      1.      Uzņēmumu var saukt pie atbildības par vispārējo aizliegto vienošanos arī tad, ja tas tieši ir piedalījies tikai vienā vai
         dažos to veidojošajos elementos.

      Fakts, ka dažādiem uzņēmumiem ir bijušas dažādas lomas kopējā mērķa sasniegšanā, nenozīmē, ka pret konkurenci vērsts mērķis
         un pārkāpums nav identiski, ja katrs uzņēmums savā līmenī sniedzis ieguldījumu kopējā mērķa sasniegšanā.

      Ja nolīgumi un saskaņotās darbības, ņemot vērā to mērķa identiskumu, iekļaujas tādās periodisko sanāksmju, cenu un kvotu mērķu
         noteikšanas sistēmās, kuras savukārt iekļaujas virknē attiecīgo uzņēmumu centienu sagrozīt cenu attīstību, tie ir nevis atsevišķi
         pārkāpumi, bet vienots pārkāpums.

      Ja uzņēmums zināja par citu vienota pārkāpuma dalībnieku pārkāpjošām darbībām vai ja tas varēja saprātīgi tās paredzēt un
         ja tas bija gatavs uzņemties risku, šis uzņēmums ir arī atbildīgs – attiecībā uz visu tā līdzdalības pārkāpumā laiku – par
         citu uzņēmumu darbībām šī paša pārkāpuma ietvaros. Šāds secinājums nepārkāpj principu, ka atbildībai par šādiem pārkāpumiem
         ir jābūt personīgai.

      Lai pietiekami pierādītu, ka attiecīgais uzņēmums bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks, pietiek ar to, ka Komisija pierāda,
         ka šis uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās slēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi, aktīvi pret tiem neiebilstot. Ja piedalīšanās
         šādās sanāksmēs ir konstatēta, uzņēmumam ir jāpierāda, ka tā dalība šajās sanāksmēs nekādā ziņā nebija vērsta pret konkurenci,
         pierādot, ka tas bija norādījis saviem konkurentiem, ka tas šajās sanāksmēs piedalās ar citu nostāju. Iemesls, kas ir pamatā
         šim tiesību principam, ir tas, ka, piedaloties minētajās sanāksmēs un publiski nenorobežojoties no to satura, uzņēmums ir
         ļāvis pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt šajā sanāksmē nolemtajam un rīkosies saskaņā ar to. Tas attiecas arī uz
         uzņēmuma dalību vienota nolīguma īstenošanā. Lai noteiktu uzņēmuma dalību šādā nolīgumā, Komisijai ir jāpierāda, ka uzņēmums
         ar savu paša rīcību ir vēlējies dot ieguldījumu kopējiem mērķiem, kas bija visiem dalībniekiem, un ka tas zināja par citu
         uzņēmumu iecerētajām vai veiktajām materiālajām darbībām, īstenojot šos pašus mērķus, vai ka tas varēja tos saprātīgi paredzēt
         un ka bija gatavs uzņemties par to risku.

      (sal. ar 32., 33. un 37. punktu)
      2.      Nedrīkst jaukt pārkāpuma smaguma novērtējumu, kas ir nepieciešams, lai noteiktu naudas soda vispārējo sākumsummu, ar katra
         no iesaistītajiem uzņēmumiem dalības pārkāpumā relatīvā smaguma novērtējumu – jautājumu, kurš ir jāizvērtē, nosakot, vai ir
         jāpiemēro atbildību pastiprinoši vai mīkstinoši apstākļi.

      Turklāt, kamēr naudas soda sākumsumma ir nosakāma atbilstoši pārkāpumam, tā relatīvo smagumu nosaka, ņemot vērā virkni citu
         faktoru, attiecībā uz kuriem Komisijai ir zināma rīcības brīvība. Turklāt no Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas sodu] noteikšanai,
         piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, izriet, ka pārkāpuma smaguma vērtēšana tiek
         veikta divos posmos. Pirmajā posmā vispārīgais smagums tiek vērtēts vienīgi atkarībā no paša pārkāpuma elementiem, tādiem
         kā tā raksturs un ietekme uz tirgu, un otrajā posmā relatīvais smagums tiek precizēts, ņemot vērā attiecīgā uzņēmuma apstākļus,
         kas turklāt liek Komisijai ņemt vērā ne tikai iespējamos atbildību pastiprinošos apstākļus, bet – attiecīgā gadījumā – arī
         atbildību mīkstinošos apstākļus. Šāda pieeja ļauj, tostarp tādu pārkāpumu gadījumos, kuros iesaistīti vairāki uzņēmumi, ņemt
         vērā, vērtējot pārkāpuma smagumu, katra uzņēmuma atšķirīgo lomu un tā attieksmi pret Komisiju procesa laikā.

      (sal. ar 46. un 48. punktu)
      3.      Uzņēmums, kas ir piedalījies tādā Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumā, kuram ir dažādas izpausmes, ar savām darbībām,
         kuras ietilpst nolīguma vai saskaņotu darbību, kam ir pret konkurenci vērsts mērķis EKL 81. panta 1. punkta izpratnē, jēdzienā
         un kuru mērķis ir sekmēt pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu darbībām šī paša pārkāpuma ietvaros
         attiecībā uz visu savu piedalīšanās minētajā pārkāpumā laiku, ja ir konstatēts, ka minētais uzņēmums zināja par citu uzņēmumu
         prettiesisko rīcību vai ka tas varēja to saprātīgi paredzēt un ka tas bija gatavs uzņemties risku.

      (sal. ar 33. punktu)
      4.      Samērīguma princips nozīmē, ka Kopienu iestāžu akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu
         vēlamo mērķi.

      Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus elementus, un nevienam no šiem elementiem
         nevajag piešķirt nesamērīgu nozīmīgumu attiecībā pret citiem novērtējuma elementiem.

      Samērīguma princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas sods proporcionāli apstākļiem, kas ņemami vērā,
         lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā sakarā ir jāpiemēro šie elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā.

      Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti
         Līguma 81. un 82. pantā, 23. panta 2. punktu Komisija uzņēmumiem var noteikt naudas sodus, kuru apmērs nepārsniedz 10 % no
         apgrozījuma, ko katrs no uzņēmumiem, kas ir piedalījušies pārkāpumā, īstenojis iepriekšējā finanšu gadā. Lai noteiktu naudas
         soda apmēru, ievērojot šo robežu, šie noteikumi paredz ņemt vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Turklāt atbilstoši Pamatnostādnēm
         naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, Komisija nosaka
         naudas soda sākumsummu atkarībā no pārkāpuma smaguma, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, faktisko ietekmi uz tirgu, ja to iespējams
         noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu.

      Tādējādi nedz Regulā Nr. 17, nedz arī Regulā Nr. 1/2003 vai Pamatnostadnēs nav noteikts, ka naudas soda apmērs jānosaka tieši
         atkarībā no konkrētā tirgus apmēra, jo šis faktors ir tikai viens no vairākiem faktoriem, kuriem ir nozīme. Šīs tiesiskais
         regulējums kā tāds nenosaka Komisijai prasību ņemt vērā nelielo preču tirgus apmēru. Tomēr, novērtējot pārkāpuma smagumu,
         Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida
         un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem. Nevar izslēgt, ka viens no šiem elementiem, kuri apliecina pārkāpuma smagumu,
         attiecīgajā gadījumā var būt preces tirgus apmērs. Tā rezultātā, lai gan tirgus apmērs var būt elements, kas ir jāņem vērā,
         lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un īpašajiem apstākļiem.

      Darbības, ko veido apmaiņa ar sensiblu informāciju par cenrāžiem un/vai atsevišķiem klientiem noteiktām cenām, vienošanās
         par cenu paaugstināšanu un/vai mērķa cenām, izvairīšanās no konkurences, izmantojot pastāvīgajiem piegādātājiem izdevīgas
         cenas, un klientu sadale, ir horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi Pamatnostādņu izpratnē un tādējādi ir pēc sava rakstura
         “sevišķi smags” pārkāpums. Šajā kontekstā nelielam konkrētā tirgus apmēram, pieņemot, ka tas tāds bija, ir maza nozīme salīdzinājumā
         ar visiem citiem apstākļiem, kuri apstiprina pārkāpuma smagumu.

      (sal. ar 60.–65. punktu)
      5.      Vienīgā tiešā atsauce uz uzņēmuma, kas piedalījies pārkāpumā, kopējo apgrozījumu, kura ietverta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā
         un Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā, 23. panta 2. punktā,
         attiecas uz augstāko līmeni, kuru naudas soda apmērs nevar pārsniegt. Ievērojot šo augstāko līmeni, Komisija principā var
         noteikt naudas sodu, pamatojoties uz apgrozījumu pēc savas izvēles preču ģeogrāfiskā mēroga un attiecīgo preču ziņā, un tai
         nav pienākuma precīzi ņemt vērā [uzņēmuma] kopējo apgrozījumu vai to, kas ir iegūts attiecīgajā ģeogrāfiskā tirgū, vai apgrozījumu,
         kas ir iegūts attiecīgās preces tirgū. Turklāt, lai gan Pamatnostādnēs naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17
         15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nav paredzēts aprēķināt naudas sodus atkarībā no noteikta apgrozījuma,
         tomēr tajās nav liegts tas, ka attiecīgo uzņēmumu īstenotais apgrozījums attiecīgajā tirgū tiek ņemts vērā, nosakot naudas
         soda apmēru, lai ievērotu Savienības tiesību vispārējos principus un ja apstākļi to prasa. Apgrozījums tātad var būt viens
         no elementiem, kam ir nozīme naudas soda apmēra aprēķināšanā, atbilstoši Pamatnostādņu 1.A punkta ceturtajai un sestajai daļai.

      No tā izriet, ka Komisija var ņemt vērā apgrozījumu pēc savas izvēles, ja vien tas šķiet atbilstoši, ņemot vērā lietas apstākļus.
         Tāpat Komisijai, ja naudas sodi tiek uzlikti vairākiem uzņēmumiem, kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, nav jānodrošina,
         lai naudas sodu galīgie apmēri atspoguļotu visas atšķirības šo uzņēmumu starpā saistībā ar to kopējo apgrozījumu vai atbilstošo
         apgrozījumu.

      Attiecībā uz izvēli, ko var izdarīt Komisija par labu vienam un/vai citam apgrozījumam, – veiktajā analīzē, lai noteiktu naudas
         sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, attiecībā uz pārkāpēju faktisko ekonomisko spēju nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei,
         kas ietver arī novērtējumu par šo uzņēmumu reālo nozīmi konkrētajā tirgū, proti, to ietekmi uz tirgu, kopējais apgrozījums
         sniedz tikai nepilnīgu informāciju par faktisko situāciju. Nevarētu izslēgt to, ka spēcīgs uzņēmums, kas veic dažāda veida
         darbību, specifisku preču tirgū ir pārstāvēts nenozīmīgi. Tāpat nevar izslēgt, ka uzņēmumam, kam ir spēcīgs stāvoklis ģeogrāfiskā
         tirgū ārpus Savienības, ir nenozīmīgs stāvoklis Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas tirgū. Šādos gadījumos tas vien, ka
         attiecīgais uzņēmums īsteno lielu kopējo apgrozījumu, ne vienmēr nozīmē, ka tam ir noteicoša ietekme konkrētajā tirgū. Tādēļ,
         lai gan uzņēmuma apgrozījumam konkrētajā tirgū nevar būt noteicoša nozīme secinājumā par uzņēmuma ekonomisko varenību, tas
         tomēr ir svarīgs, lai noteiktu ietekmi, kuru tas var īstenot tirgū.

      Tādējādi apgrozījuma daļa, kas realizēta ar precēm, uz kurām attiecas pārkāpums, var diezgan labi liecināt par konkrētajā
         tirgū izdarītā pārkāpuma apmēru. Apgrozījuma daļa, kas rodas no pārkāpumā iesaistītām precēm, diezgan labi liecina par katra
         attiecīgā uzņēmuma atbildību konkrētajā tirgū, ievērojot, ka tas ir objektīvs apstāklis, ar kuru var precīzi noteikt, cik
         pārkāpjošā rīcība ir kaitīga normālai konkurencei, un tātad ir labs rādītājs katra attiecīgā uzņēmuma spējai radīt kaitējumu
         konkurencei.

      (sal. ar 76.–79. punktu)
      6.      Ir likumīgi Komisijai pamatot savu vērtējumu attiecībā uz konkurences tiesību pārkāpuma izdarītāju faktisko ekonomisko spēju
         nodarīt kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem uz apgrozījuma datiem un uz tirgus daļām konkrētajā tirgū ar mērķi novērtēt šī
         pārkāpuma smagumu un noteikt naudas soda sākumsummu, ja vien īpaši apstākļi, tādi kā šī tirgus raksturojumi, būtiski nesamazina
         šo datu nozīmīgo raksturu un neliek, lai vērtētu uzņēmumu ietekmi tirgū, ņemt vērā citus attiecīgos faktorus, tostarp, attiecīgajā
         gadījumā, vertikālo integrāciju un preču klāsta apmēru.

      (sal. ar 82. punktu)
      7.      Komisijai, nosakot naudas sodu apmēru atkarībā no attiecīga pārkāpuma smaguma un ilguma, nav jānodrošina, lai naudas sodu
         galīgie apmēri, kas noteikti vairākiem uzņēmumiem, kuri iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, atspoguļotu visas atšķirības
         starp uzņēmumiem attiecībā uz to kopējo apgrozījumu vai attiecīgo apgrozījumu.

      Šajā sakarā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti
         Līguma 81. un 82. pantā, 23. panta 2. punktā tāpat nav prasīts, lai gadījumos, kad naudas sods tiek noteikts vairākiem uzņēmumiem,
         kuri iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, mazam vai vidējam uzņēmumam nosakāmais naudas sods procentuāli no apgrozījuma
         nebūtu lielāks par lielākiem uzņēmumiem noteikto naudas sodu. Faktiski no šīm normām izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru
         gan maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan lieliem uzņēmumiem, ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums. Ja vienā un tajā pašā
         pārkāpumā iesaistītiem uzņēmumiem Komisija uzliek attiecībā uz katru no tiem pamatotus naudas sodus samērīgi ar pārkāpuma
         smagumu un ilgumu, tai nevar pārmest, ka dažiem uzņēmumiem naudas soda apmērs salīdzinājumā ar apgrozījumu ir lielāks nekā
         citiem uzņēmumiem.

      (sal. ar 89. un 90. punktu)
      8.      Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt vērā uzņēmuma finanšu situāciju, kam raksturīgi zaudējumi. Šāda
         ņemšana vērā nozīmētu nepamatotu konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas nav tik veiksmīgi pielāgojušies tirgus
         apstākļiem. Pat pieņemot, ka iestādes veiktais pasākums izraisa uzņēmuma likvidāciju šāda uzņēmuma konkrētajā juridiskajā
         formā, šis pasākums, lai gan tas var kaitēt uzņēmuma īpašnieku, akcionāru vai daļu turētāju interesēm, tomēr nenozīmē, ka
         arī uzņēmuma personīgie, materiālie un nemateriālie resursi zaudē savu vērtību.

      (sal. ar 95. un 96. punktu)
      9.      Lai pierādītu sanāksmju laikā noslēgtu pret konkurenci vērstu nolīgumu īstenošanas neesamību, uzņēmumam, pret kuru saistībā
         ar aizliegto vienošanos ir uzsākts administratīvais process, ir jāpierāda, ka laika posmā, kurā tas bija aizliegtās vienošanās
         dalībnieks, tas faktiski atturējās no tās piemērošanas, rīkojoties tirgū atbilstoši konkurencei, vai vismaz tas, ka uzņēmums
         skaidri un būtiski pārkāpa pienākumus, kas attiecās uz aizliegtās vienošanās īstenošanu, tādā mērā, ka izjauca tās darbību.

      (sal. ar 111. punktu)
      10.    Pasīvā vērotāja loma, ko saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu
         un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, var ņemt vērā kā atbildību mīkstinošu apstākli aizliegtās vienošanās īstenošanā, nozīmē,
         ka attiecīgajam uzņēmumam ir “nenozīmīga loma”, t.i., tas aktīvi nepiedalās viena vai vairāku pret konkurenci vērstu nolīgumu
         izstrādāšanā. Starp pierādījumiem, kas norāda uz uzņēmuma pasīvo lomu aizliegtajā vienošanās, varētu ņemt vērā to, ka uzņēmuma
         piedalīšanās sanāksmēs bija ievērojami fragmentārāka nekā aizliegtās vienošanās parasto dalībnieku piedalīšanās, tāpat tā
         vēlo ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma priekšmets, neatkarīgi no tā piedalīšanās ilguma pārkāpumā, vai arī to, ka pārkāpumā
         piedalījušos trešo uzņēmumu pārstāvji ir snieguši šajā sakarā skaidrus paziņojumus.

      Apstāklis, ka uzņēmums, kura dalība nelikumīgā saskaņošanā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam ir pierādīta, tirgū nerīkojas
         tā, kā tas bija vienojies ar saviem konkurentiem, ne vienmēr ir vērā ņemams apstāklis. Faktiski uzņēmums, kurš, neņemot vērā
         sadarbību ar saviem konkurentiem, veic atšķirīgu politiku no tās, par kuru ir panākta vienošanās, vienkārši var mēģināt izmantot
         aizliegto vienošanos savā labā.

      (sal. ar 119., 120. un 129. punktu)
      11.    Nosakot naudas sodu par Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumu apmēru, tāda sadarbība izmeklēšanā, kura nav nekas vairāk
         kā pienākumi, kas uzņēmumiem uzlikti atbilstoši Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punktam, nepamato naudas soda samazināšanu.
         Savukārt šāda samazināšana ir pamatota, ja uzņēmums ir sniedzis daudz plašāku informāciju nekā tā, ko Komisija var pieprasīt
         sniegt saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu.

      Ja apsūdzētais uzņēmums ne tikai sniedzis faktiskos datus, bet arī nozīmīgus pierādījumus par attiecīgo pārkāpumu, un ja tas
         nav apstrīdējis lietas faktiskos apstākļus, ar kuriem Komisija pamatoja savas apsūdzības, minētajam uzņēmumam ir jāpiešķir
         samazinājums, kas ir lielāks nekā tas, kas tika piešķirts uzņēmumiem, kuru sadarbību, salīdzinot ar attiecīgā uzņēmuma sadarbību,
         Komisija ir atzinusi par nelietderīgu.

      (sal. ar 147.–151. punktu)
      12.    Lietas dalībniekam, kas izvirza jautājumu par Kopienas atbildību, ir jāiesniedz pierādījumi par tā norādīto zaudējumu esamību
         un apjomu un jāpierāda, ka starp šiem zaudējumiem un rīcību, kurā vainojama attiecīgā iestāde, pastāv pietiekami tieša cēloņsakarība.
         Šajā sakarā, ja ir jānosaka neiegūtās peļņas vērtība un tādējādi neizbēgami hipotētiskā ekonomisko darījumu vērtība, var būt
         grūti, pat neiespējami, prasītājam tieši izteikt skaitļos zaudējumus, kurus tas uzskata, ka esot cietis. Līdzīgos gadījumos
         tiesa var apmierināties ar pieņēmumiem, pamatojoties uz vidējām statistiskajām vērtībām. Tomēr tas nevar atbrīvot prasītāju
         no ikviena pierādīšanas pienākuma attiecībā uz izvirzītajiem zaudējumiem. Lai gan neiegūtās peļņas vērtība neizbēgami izsaka
         hipotētiskus datus, kuri ir jāpieņem, nepastāvot iespējai aprēķināt precīzā veidā, tomēr dati, uz kuriem pamatojas šis pieņēmums,
         lietas dalībniekam, kas uz tiem atsaucas, var tikt pierādīti un tie jebkurā iespējamā veidā ir jāpierāda.

      (sal. ar 167. un 168. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2010. gada 28. aprīlī (*)

      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Eiropas rūpniecisko diegu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums – Atbildību mīkstinoši apstākļi – Sadarbība – Ārpuslīgumiskā atbildība – Konfidenciālas informācijas izpaušana – Zaudējumi – Cēloņsakarība
      Lieta T‑452/05
      Belgian Sewing Thread (BST) NV, Dērlijka [Deerlijk] (Beļģija), ko pārstāv H. Žiljams [H. Gilliams] un J. Bokens [J. Bocken], avocats,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko pārstāv A. Bukē [A. Bouquet] un K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], pārstāvji

      atbildētāja,
      par prasību, pirmkārt, atcelt Komisijas 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu
         un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 – PO/Diegi), kurā izdarīti grozījumi ar Komisijas 2005. gada 13. oktobra Lēmumu C(2005) 3765, un, pakārtoti, samazināt naudas
         sodu, kas prasītājai piemērots ar minēto lēmumu, un, otrkārt, uz Eiropas Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības pamata piespriest
         Komisijai atlīdzināt prasītājas ciestos zaudējumus.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs M. Vilars [M. Vilaras], tiesneši M. Preks [M. Prek] (referents) un V. M. Čuke [V. M. Ciucǎ],

      sekretārs J. Plingerss [J. Plingers], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 18. decembra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1.     Prāvas priekšmets
      1        Ar 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par [EKL]
         81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 – PO/Diegi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar grozījumiem, kas paredzēti Komisijas 2005. gada 13. oktobra Lēmumā C(2005) 3765,
         kura kopsavilkums publicēts 2008. gada 26. janvāra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV C 21, 10. lpp.), Eiropas Kopienu Komisija konstatēja, ka prasītāja – Belgian Sewing Thread (BST) NV – bija piedalījusies virknē nolīgumu un saskaņotu darbību diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības
         nozares klienti, Beniluksa valstīs, Dānijā, Somijā, Zviedrijā un Norvēģijā (turpmāk tekstā – “Ziemeļvalstis”) laika periodā
         no 1991. gada jūnija līdz 2001. gada septembrim.

      2        Komisija noteica prasītājai naudas sodu EUR 0,979 miljonu apmērā par tās piedalīšanos kartelī saistībā ar diegu rūpnieciskiem
         klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības nozares klienti, Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.

      2.     Administratīvais process
      3        2001. gada 7. un 8. novembrī Komisija, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par [EKL
         81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) – 14. panta 3. punktu, veica pārbaudes vairāku šujamdiegu ražošanas
         uzņēmumu telpās. Šīs pārbaudes tika veiktas, ņemot vērā informāciju, ko 2000. gada augustā sniedza The English Needle & Tackle Co. Ltd.

      4        2001. gada 26. novembrī Coats Viyella plc (turpmāk tekstā – “Coats”) iesniedza pieteikumu par iecietības režīma piemērošanu atbilstoši Komisijas paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu vai
         to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”),
         kam bija pievienoti sagatavotie dokumenti, lai pierādītu šādu aizliegto vienošanos esamību: pirmkārt, aizliegtā vienošanās
         diegu automobiļu rūpniecības nozares klientiem, tirgū Eiropas Ekonomikas zonā (EEZ), otrkārt, aizliegtā vienošanās diegu rūpnieciskiem
         klientiem, tirgū Apvienotajā Karalistē, un, treškārt, aizliegtā vienošanās diegu tirgū rūpnieciskiem klientiem, kas nav automobiļu
         rūpniecības nozares klienti, Beniluksa valstīs, kā arī Ziemeļvalstīs (turpmāk tekstā – “aizliegtā vienošanās diegu tirgū rūpniecības
         nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs”).

      5        Pamatojoties uz pārbaužu laikā iegūtajiem un Coats iesniegtajiem dokumentiem, Komisija 2003. gada martā un augustā attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja informācijas pieprasījumus
         atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam.

      6        2004. gada 15. martā Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kuru tā nosūtīja vairākiem uzņēmumiem to piedalīšanās dēļ
         vienā vai vairākās aizliegtās vienošanās, kas minētas šī sprieduma 4. punktā, ietverot aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpniecības
         nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Visiem uzņēmumiem bija piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem
         CD‑ROM kopijas formātā, kas tiem tika nosūtīta 2004. gada 7. aprīlī.

      7        Visi uzņēmumi, kam bija adresēts paziņojums par iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus.

      8        Uzklausīšana notika 2004. gada 19. un 20. jūlijā.

      9        2004. gada 24. septembrī lietas dalībniekiem tika piešķirta piekļuve atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem nekonfidenciālajai
         versijai un lietas dalībnieku uzklausīšanas laikā sniegtajiem apsvērumiem un tiem tika noteikts termiņš citu apsvērumu iesniegšanai.

      10      2005. gada 14. septembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.

      3.     Apstrīdētais lēmums
       Konkrētā tirgus definīcija
      11      Apstrīdētajā lēmumā tiek nošķirts, pirmkārt, diegs automobiļu rūpniecības nozares klientiem no, otrkārt, diega rūpnieciskiem
         klientiem, kas nav automobiļu rūpniecības nozares klienti. Šajā pašā apstrīdētajā lēmumā Komisija norādīja, ka preču tirgus,
         attiecībā uz kuru tika vērtēts prasītājai pārmestais pārkāpums, ir diegu tirgus rūpnieciskiem klientiem.

      12      Ğeogrāfiskais tirgus, ko skar pārkāpums, kuru, kā apgalvots, izdarījusi pieteicēja, ir Beniluksa valstu un “Ziemeļvalstu”
         tirgus.

       Konkrētā tirgus lielums un struktūra
      13      Komisija apstrīdētajā lēmumā ir precizējusi, ka rūpniecībai paredzēto diegu pārdošanas apgrozījums Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
         2000. gadā sasniedza aptuveni EUR 50 miljonus un 2004. gadā – aptuveni EUR 40 miljonus.

      14      Komisija arī ir norādījusi, ka 90. gadu beigās galvenie rūpniecībai paredzēto diegu piegādātāji Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs
         citu starpā bija prasītāja, Gütermann AG (turpmāk tekstā – “Gütermann”), Zwicky & Co. AG (turpmāk tekstā – “Zwicky”), Amann und Söhne GmbH & Co. KG (turpmāk tekstā – “Amann”), Barbour Threads Ltd (turpmāk tekstā – “Barbour”), pirms tam, kad to pārņēma Coats, un Coats.

       Pārkāpjošo darbību apraksts
      15      Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka prasītājai pārmestais pārkāpums attiecībā uz diegu tirgū rūpniecības nozares
         klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs esot izdarīts no 1990. līdz 2001. gadam.

      16      Pēc Komisijas domām, attiecīgie uzņēmumi satikās vismaz vienu reizi gadā un sanāksmes tika sadalītas divās daļās, no kurām
         viena bija sēde, kas bija veltīta Beniluksa valstu tirgum, bet otra – Ziemeļvalstu tirgum. Sanāksmju galvenais mērķis bija
         augstu cenu saglabāšana katrā no šiem abiem tirgiem.

      17      Dalībnieki bija apmainījušies ar cenrāžiem un informāciju par atlaidēm, par cenas paaugstināšanas piemērošanu, par atlaižu
         samazināšanu un piemērojamo īpašo cenu paaugstināšanu atsevišķiem klientiem. Tika arī noslēgti nolīgumi par nākotnē paredzamajiem
         cenrāžiem, par augstāko atlaižu līmeni, par atlaižu samazināšanu un piemērojamo īpašo cenu paaugstināšanu atsevišķiem klientiem,
         kā arī nolīgumi par izvairīšanos no cenu samazināšanas par labu pašreizējam piegādātājam un par klientu sadalīšanu savā starpā
         (apstrīdētā lēmuma 99.–125. apsvērums).

       Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
      18      Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā Komisija konstatēja, ka astoņi uzņēmumi, ieskaitot prasītāju, ir pārkāpuši EKL 81. pantu
         un EEZ līguma 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumos un saskaņotās darbībās diegu tirgū rūpniecības nozarei Beniluksa
         valstīs un Ziemeļvalstīs laika periodā no 1991. gada jūnija līdz 2001. gada septembrim tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju.

      19      Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmajai daļai tika noteikti naudas sodi par aizliegto vienošanos diegu tirgū rūpniecības
         nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, it īpaši šādiem uzņēmumiem:

      –        Coats: EUR 15,05 miljoni;

      –        Amann: EUR 13,09 miljoni;

      –        prasītāja: EUR 0,979 miljoni;
      –        Gütermann: EUR 4,021 miljons;

      –        Zwicky: EUR 0,174 miljoni.

      20      Apstrīdētā lēmuma 3. pantā Komisija ir pieprasījusi minētajiem uzņēmumiem nekavējoties izbeigt minētos pārkāpumus, ja tie
         vēl nebija izbeigti. Tā tiem arī uzlika pienākumu atturēties atkārtot ikvienu apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto darbību un
         ikvienu darbību vai praksi ar līdzvērtīgu mērķi vai sekām.

      4.     Process un lietas dalībnieku prasījumi
      21      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 27. decembrī, prasītāja cēla šo prasību.

      22      Tā kā Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas piektajā
         palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.

      23      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju;
      –        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl Komisija tai ir noteikusi naudas sodu EUR 0,979 miljonus, vai, pakārtoti,
         būtiski samazināt naudas soda apmēru;

      –        piespriest Komisiju atlīdzināt nodarītos zaudējumus prasības pieteikumā norādītajā apmērā;
      –        iecelt ekspertu, lai noteiktu zaudējumu daļu, kuru vēl nevar aprēķināt;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      24      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību atcelt tiesību aktu;
      –        prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīt kā nepamatotu;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      25      Šī prasība ietver, pirmkārt, prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, prasību par noteiktā naudas soda apmēra
         samazināšanu un, otrkārt, prasību par zaudējumu atlīdzību.

      1.     Par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju
       Ievada apsvērumi
      26      Vispirms ir jānorāda, ka pirmā izvirzītā pamata ietvaros, lai pamatotu savu prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, prasītāja
         apgalvo, ka apstākļi, kas veido pārkāpumu, kura izdarīšanu tā neapstrīd, nevarēja tikt pielīdzināti “sevišķi smagam” pārkāpumam,
         kas tai ir pārmests apstrīdētā lēmuma 1. pantā. Šajā sakarā tā apgalvo, ka pārkāpums, kuru tā atzīst par izdarītu, ir jānošķir
         no pārkāpumiem, kurus ir izdarījuši citi uzņēmumi. Tā arī būtībā norāda, ka pārkāpums, kura izdarītāja tā ir, neietilpst vienotajā
         un turpinātajā pārkāpumā diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, kas minēts šajā 1. pantā.
         Tātad ir jāuzskata, ka ar šiem argumentiem prasītāja apstrīd tai pārmestā pārkāpuma esamību.

      27      Tomēr lielākoties prasītājas sniegtā argumentācija šī paša pamata ietvaros attiecas uz Komisijas veikto pārkāpuma smaguma
         novērtējumu un ar to saistīto naudas soda summas noteikšanu, ņemot vērā prasītājas individuālo lomu šajā pārkāpumā. Šāda argumentācija
         tādējādi attiecas nevis uz pašu pārkāpuma esamību, bet uz naudas soda un tā apmēra apstrīdēšanu. Tātad šī argumentācija tiks
         analizēta pamatu par naudas soda atcelšanu vai samazināšanu ietvaros.

       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      28      Lai gan prasītāja neapstrīd lietas faktiskos apstākļus, kuri minēti 2004. gada 15. marta paziņojumā par iebildumiem, tā apstrīd
         to, ka tai pārmestie apstākļi var tikt pielīdzināti to uzņēmumu izdarītajiem pārkāpumiem, kuri plānoja un organizēja šo pārkāpumu.
         Prasītāja šajā sakarā norāda, ka aizliegto vienošanos plānoja un organizēja citi uzņēmumi un prasītāja šajos pasākumos nepiedalījās.

      29      Komisija uzskata, ka šis pamats ir jānoraida.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      30      Ir jāvērtē prasītājas arguments, ar kuru būtībā tiek apgalvots, ka tai pārmestos apstākļus nevarēja uzskatīt par tādiem, uz
         kuriem attiecas vienotais un turpinātais pārkāpums diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs,
         kas konstatēts apstrīdētā lēmuma 1. pantā, un ka šos apstākļus tādējādi esot bijis jāvērtē atsevišķā un īpašā veidā.

      31      Pirmkārt, no judikatūras izriet, ka, ņemot vērā konkurences tiesību normu attiecīgo pārkāpumu būtību, kā arī par tiem piemērojamo
         sankciju būtību un bardzības pakāpi, atbildībai par šo pārkāpumu izdarīšanu ir personīgs raksturs. Nolīgumiem un saskaņotām
         darbībām EKL 81. panta 1. punkta izpratnē obligāti jāizriet no vairāku uzņēmumu, kuri visi ir pārkāpuma līdzdalībnieki, bet
         kuru līdzdarbība var notikt dažādās formās atkarībā no attiecīgā tirgus īpatnībām un konkrēta uzņēmuma stāvokļa attiecīgajā
         tirgū, īstenojamiem mērķiem un izvēlētā vai paredzētā īstenošanas veida, savstarpējas sadarbības. Tomēr konkrēta uzņēmuma
         atbildību par visu pārkāpumu kopumā, tostarp par darbībām, kuras gan veikuši citi uzņēmumi, bet kurām ir tie paši pret konkurenci
         vērstie mērķi vai ietekme, nevar izslēgt tāpēc vien, ka katrs uzņēmums citādā veidā iesaistās pārkāpuma izdarīšanā (Tiesas
         1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 78.–80. punkts).

      32      Tādējādi uzņēmumu var saukt pie atbildības par vispārējo aizliegto vienošanos arī tad, ja tas tieši ir piedalījies tikai vienā
         vai dažos to veidojošajos elementos, ja, pirmkārt, tas zināja vai tam noteikti bija jāzina, ka vienošanās, kuras dalībnieks
         tas bija, sevišķi vairāku gadu gaitā piedaloties regulāri organizētās sanāksmēs, bija daļa no kopējiem pasākumiem, kas paredzēti,
         lai deformētu parastos konkurences spēles noteikumus, un, otrkārt, šie pasākumi ietvēra visus aizliegto vienošanos veidojošos
         elementus (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑48/00 Corus UK/Komisija, Krājums, II‑2325. lpp., 176. punkts). Tāpat arī fakts, ka dažādiem uzņēmumiem ir bijušas dažādas lomas kopējā mērķa
         sasniegšanā, nenozīmē, ka pret konkurenci vērsts mērķis un pārkāpums nav identiski, ja katrs uzņēmums savā līmenī sniedzis
         ieguldījumu kopējā mērķa sasniegšanā (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās
         lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz
         T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95 Cimenteries CBR u.c./Komisija, Recueil, II‑491. lpp., 4123. punkts).

      33      Visbeidzot, ja konstatētie nolīgumi un saskaņotās darbības, ņemot vērā to mērķa identiskumu, iekļaujas tādās periodisko sanāksmju,
         cenu un kvotu mērķu noteikšanas sistēmās, kuras savukārt iekļaujas virknē attiecīgo uzņēmumu centienu, kuriem ir viens vienīgs
         ekonomisks mērķis, proti, cenu attīstības sagrozīšana, būtu mākslīgi, ja šīs nepārtrauktās darbības, ko raksturo viens vienīgs
         mērķis, tiktu sadalītas un tādējādi apskatītas kā vairāki patstāvīgi pārkāpumi, lai gan runa tomēr ir par vienotu pārkāpumu,
         kas pakāpeniski īstenojās, izmantojot gan nolīgumus, gan saskaņotas darbības. Uzņēmums, kas ar savu rīcību ir piedalījies
         šādā pārkāpumā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktā sniegtajai nolīguma vai saskaņotas prakses, ar mērķi, kas ir vērsts pret
         konkurenci, definīcijai, ja šī rīcība ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, ir arī atbildīgs par citu uzņēmumu rīcību
         šī paša pārkāpuma ietvaros attiecībā uz visu savu piedalīšanās minētajā pārkāpumā laiku. Tā tas ir, ja tiek konstatēts, ka
         minētais uzņēmums zināja par citu uzņēmumu pārkāpjošām darbībām vai ka tas varēja saprātīgi tās paredzēt un ka tas bija gatavs
         uzņemties risku. Šāds secinājums nepārkāpj principu, ka atbildībai par šādiem pārkāpumiem ir jābūt personīgai. Tas atbilst
         dalībvalstu tiesību sistēmās plaši izplatītajai koncepcijai, kas paredz atbildības par vairāku personu izdarītiem pārkāpumiem
         noteikšanu, ņemot vērā to dalību pārkāpumā kopumā, kas šajās tiesību sistēmās netiek uzskatīts pretrunā principam, ka atbildībai
         par šādiem pārkāpumiem ir personīgs raksturs (šajā ziņā skat. iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 82.–84. punkts).

      34      Tādējādi ir jānosaka, vai prasītājai pārmestie apstākļi iekļaujas kopējos pasākumos, kas paredzēti, lai izkropļotu konkurenci
         diegu tirgū rūpniecības nozarei Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, un tādējādi ietilpst vienotajā un turpinātajā pārkāpumā,
         kas veido aizliegto vienošanos tirgū.

      35      Šajā sakarā prasītāja neapstrīd, ka ir piedalījusies sanāksmēs par diegu tirgu rūpniecības nozarei Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs.
         Tā arī neapstrīd apstākli, ka šo sanāksmju gaitā dalībnieki apmainījās ar cenrāžiem un informāciju par atlaidēm, par cenu
         paaugstināšanas piemērošanu, par atlaižu samazināšanu un īpašu piemērojamo cenu paaugstināšanu atsevišķiem klientiem, noslēdza
         vienošanās par nākotnē paredzamajiem cenrāžiem, par augstākiem atlaižu līmeņiem, par atlaižu samazināšanu un īpašu piemērojamo
         cenu paaugstināšanu atsevišķiem klientiem, lai izvairītos no cenām, kas ir zemākas par pašreizējā piegādātāja cenām, un sadalītu
         klientus, un nodibināja sakarus, lai iedrošinātu sanāksmēs piedalīties piegādātājus, kuri tajās nepiedalījās.

      36      Turklāt prasītāja atzina, ka ir piedalījusies šajās sanāksmēs, labi zinādama, ka to organizatoriem bija nolūks to iesaistīt
         pret konkurenci vērstos nolīgumos. Tā pat apgalvo, ka esot gaidījusi, ka Komisija tai konstatēs šo pārkāpumu.

      37      Turklāt saskaņā ar judikatūru, lai juridiski pietiekami pierādītu, ka attiecīgais uzņēmums bijis aizliegtās vienošanās dalībnieks,
         pietiek ar to, ka Komisija pierāda, ka šis uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās slēgti pret konkurenci vērsti nolīgumi,
         aktīvi pret tiem neiebilstot. Ja piedalīšanās šādās sanāksmēs ir konstatēta, uzņēmumam ir jāpierāda, ka tā dalība šajās sanāksmēs
         nekādā ziņā nebija vērsta pret konkurenci, pierādot, ka tas bija norādījis saviem konkurentiem, ka tas šajās sanāksmēs piedalās
         ar citu nostāju (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑199/92 P Hüls/Komisija, Recueil, I‑4287. lpp., 155. punkts, un iepriekš 31. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 96. punkts). Iemesls, kas ir pamatā šim tiesību principam, ir tas, ka, piedaloties minētajās sanāksmēs un publiski nenorobežojoties
         no to satura, uzņēmums ir ļāvis pārējiem dalībniekiem domāt, ka tas piekrīt šajā sanāksmē nolemtajam un rīkosies saskaņā ar
         to. Tas attiecas arī uz uzņēmuma dalību vienota nolīguma īstenošanā. Lai noteiktu uzņēmuma dalību šādā nolīgumā, Komisijai
         ir jāpierāda, ka uzņēmums ar savu paša rīcību ir vēlējies dot ieguldījumu kopējiem mērķiem, kas bija visiem dalībniekiem,
         un ka tas zināja par citu uzņēmumu iecerētajām vai veiktajām materiālajām darbībām, īstenojot šos pašus mērķus, vai ka tas
         varēja tos saprātīgi paredzēt un ka bija gatavs uzņemties par to risku (iepriekš 31. punktā minētais spriedums lietā Komisija/Anic Partecipazioni, 87. punkts).

      38      Prasītāja nav pierādījusi, ka tā saviem konkurentiem bija norādījusi, ka tā sanāksmē piedalījās ar citu nostāju.

      39      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka prasītāja ir atbildīga par vienotu pārkāpumu,
         kurš tika izdarīts diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, kurš ir minēts apstrīdētā
         lēmuma 1. pantā.

      40      Līdz ar to pamats, ar kuru prasītāja noliedz, ka būtu izdarījusi apstrīdētā lēmuma 1. pantā minēto pārkāpumu, ir jānoraida.

      2.     Par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, vai, pakārtoti, samazināt naudas soda
            apmēru
      41      Prasītāja būtībā izvirza četrus pamatus par naudas soda un tā apmēra apstrīdēšanu. Pirmais ir par attiecīgā pārkāpuma kļūdainu
         novērtējumu par “sevišķi smagu”. Otrais, kas ietver četrus iebildumus, ir par naudas soda sākumsummas kļūdainu noteikšanu
         un prasītājas kļūdainu kvalifikāciju otrajā kategorijā, jo neesot attiecīgi ņemts vērā konkrētā tirgus lielums, faktiskā ekonomiskā
         spēja radīt kaitējumu konkurencei, prasītājas situācija attiecībā uz citiem uzņēmumiem un šī uzņēmuma nestabils finansiāls
         stāvoklis. Trešais ir par atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu. Ceturtais ir par sadarbības kļūdainu vērtējumu.

       Par pamatu par pārkāpuma kļūdainu kvalifikāciju kā “sevišķi smagu”
       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      42      Prasītāja norāda, ka Komisija esot kļūdaini klasificējusi tai pārmesto pārkāpumu kā “sevišķi smagu”. Tā pārmet Komisijai,
         ka tā esot uzskatījusi, ka tai nevajadzēja ņemt vērā īpašus apstākļus, kas attiecas tikai uz prasītājas personīgo lomu. Komisija
         tādējādi neesot ņēmusi vērā tās īpašo lomu attiecīgajā pārkāpumā un konkrētos apstākļus par tās piedalīšanos sanāksmēs par
         diegu tirgu rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka tai neesot
         bijusi nekāda loma attiecīgā pārkāpuma plānošanā un organizēšanā, tai neesot bijis mērķis, piedaloties šajās sanāksmēs, noslēgt
         pret konkurenci vērstus nolīgumus, un tā nekad neesot īstenojusi šo sanāksmju laikā noslēgtos nolīgumus.

      43      Komisija prasa atzīt šo pamatu par nepamatotu.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      44      Pirmkārt, kā tas tika norādīts pamata ietvaros par pārkāpuma apstrīdēšanu, it īpaši šī sprieduma 39. punktā, Komisija ir pamatoti
         uzskatījusi, ka prasītāja bija piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa
         valstīs un Ziemeļvalstīs, kas minēts apstrīdētā lēmuma 1. pantā.

      45      Otrkārt, vienotais un turpinātais pārkāpums diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs attiecībā
         uz iesaistītajiem uzņēmumiem galvenokārt nozīmēja apmaiņu ar sensiblu informāciju par cenrāžiem un/vai atsevišķiem klientiem
         noteiktām cenām, vienošanos par cenu paaugstināšanu un/vai mērķa cenām, izvairīšanos no cenām, kas ir zemākas par pašreizējā
         piegādātāja cenām, un pircēju sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. un 345. apsvērums). Šāda prakse ir horizontāli “cenu karteļu”
         tipa ierobežojumi Pamatnostādņu sodanaudas [naudas sodu] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK] līguma
         65. panta 5. punktu (OV [1998], C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), izpratnē un tādējādi ir pēc sava rakstura
         “sevišķi smags” pārkāpums. Tādējādi Komisija nav pieļāvusi kļūdu, kvalificējot šādu pārkāpumu kā “sevišķi smagu”.

      46      Visbeidzot, prasītājas izvirzītie argumenti, lai apstrīdētu faktisko apstākļu, kuri tai ir pārmesti, smagumu, pamatojas uz
         tās individuālo lomu attiecīgajā pārkāpumā un tādējādi nevarot atspēkot šī pārkāpuma kvalifikāciju kā “sevišķi smagu”. Šādi
         argumenti izriet no pārkāpuma smaguma novērtējuma, kas ir nepieciešams, lai noteiktu naudas soda vispārējo sākumsummu, sajaukšanas
         ar novērtējumu, cik nopietni katrs no iesaistītajiem uzņēmumiem ir piedalījies pārkāpumā – jautājumu, kurš ir jāizvērtē, nosakot,
         vai ir jāpiemēro atbildību pastiprinoši vai mīkstinoši apstākļi.

      47      Ir jānoraida arī prasītājas arguments, saskaņā ar kuru naudas soda vispārējai sākumsummai, kas tiek noteikta atbilstoši vispārējam
         pārkāpuma smagumam, jābūt saistītai ar tās individuālo dalību tajā.

      48      Kamēr naudas soda sākumsumma ir nosakāma atbilstoši pārkāpumam, tā smagumu nosaka, ņemot vērā virkni citu faktoru, attiecībā
         uz kuriem Komisijai ir zināma rīcības brīvība (Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑308/04 P SGL Carbon/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 71. punkts). Turklāt no Pamatnostādnēm izriet, ka pārkāpuma smaguma vērtēšana tiek veikta
         divos posmos. Pirmajā posmā vispārīgais smagums tiek vērtēts vienīgi atkarībā no paša pārkāpuma elementiem, tādiem kā tā raksturs
         un ietekme uz tirgu, un otrajā posmā tas tiek precizēts, ņemot vērā attiecīgā uzņēmuma apstākļus, kas turklāt liek Komisijai
         ņemt vērā ne tikai iespējamos atbildību pastiprinošos apstākļus, bet – attiecīgā gadījumā – arī atbildību mīkstinošos apstākļus.
         Šāda pieeja ļauj, tostarp tādu pārkāpumu gadījumos, kuros iesaistīti vairāki uzņēmumi, ņemt vērā, vērtējot pārkāpuma smagumu,
         katra uzņēmumu atšķirīgo lomu un tā attieksmi pret Komisiju procesa laikā (Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums
         apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98 un T‑207/98 Tate & Lyle u.c./Komisija, Recueil, II‑2035. lpp., 109. punkts). Tādējādi, uzskatot to par nenozīmīgu, prasītājas individuālā loma nevarēja atspēkot vienotā
         pārkāpuma kvalifikāciju kā “sevišķi smagu”.

      49      Prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tās dalība sanāksmēs iekļāvās uzņēmuma pārdošanas perspektīvā, un ka tai tādējādi nav
         bijis nekāda nolūka tajās noslēgt pret konkurenci vērstus nolīgumus, nevar tikt atbalstīts. Pārdošanas iespēja nekādi nevar
         attaisnot dalību sanāksmēs, kas ir vērstas pret konkurenci. Turklāt jānoraida prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tās dalība
         sanāksmēs bija notikusi arī stiprā spiediena no citu attiecīgo uzņēmumu puses rezultātā. Pirmkārt, šī iespējamā spiediena
         esamība neko neizmaina pārkāpuma, kurā prasītāja piedalījusies, smagumā. Otrkārt, pat pieņemot, ka uz prasītāju tika izdarīts
         spiediens, tā nevar pamatoties uz šo apstākli, tāpēc ka tā varēja paziņot par šo spiedienu kompetentajām iestādēm un iesniegt
         Komisijai sūdzību atbilstoši Regulas Nr. 17 3. pantam, nevis piedalīties attiecīgajās darbībās (šajā ziņā skat. Pirmās instances
         tiesas 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑62/02 Union Pigments/Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 63. punkts).

      50      Secinājums – pamats par pārkāpuma kļūdainu kvalifikāciju kā “sevišķi smagu” ir jānoraida.

       Par pamatu par naudas soda sākumsummas un naudas soda apmēra kļūdainu noteikšanu, kā arī par prasītājas kļūdainu klasifikāciju
            otrajā kategorijā
       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      51      Četri iebildumi ir izvirzīti, lai pamatotu pamatu par naudas soda sākumsummas kļūdainu noteikšanu un naudas soda apmēru, kā
         arī par prasītājas kļūdainu klasifikāciju otrajā kategorijā. Tie ir attiecīgi par nelielā konkrētā tirgus lieluma neievērošanu,
         par kļūdainu prasītājas faktisko ekonomisko spēju būtiski ierobežot konkurenci vērtējumu, par prasītājai noteiktās naudas
         soda sākumsummas nesamērīgo raksturu salīdzinājumā ar to, kas piemērots citiem uzņēmumiem, un par tās sliktā finansiālā stāvokļa
         neņemšanu vērā.

      52      Pirmkārt, prasītāja iebilst, ka Komisija neesot ņēmusi vērā nelielo konkrētā tirgus lielumu un līdz ar to esot noteikusi naudas
         soda sākumsummu pārāk augstu attiecībā uz minēto lielumu. Pēc tās domām, Komisija esot ņēmusi vērā diegu tirgus automobiļu
         rūpniecības nozares klientiem EEZ nelielo apmēru, nosakot naudas soda sākumsummu EUR 5 miljonu apmērā attiecībā uz tirgu,
         kas ir novērtēts EUR 20 miljonu apmērā 1999. gadā. Attiecībā uz diegu tirgu rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs
         un Ziemeļvalstīs Komisija esot noteikusi naudas soda sākumsummu EUR 14 miljonu apmērā attiecībā uz tirgu, kas ir novērtēts
         EUR 40 miljonu apmērā 2004. gadā.

      53      Prasītāja arī apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini novērtējusi diegu tirgu rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un
         Ziemeļvalstīs EUR 40 miljonu apmērā 2004. gadā, jo tā neesot ņēmusi vērā apstākli, ka lielāko daļu rūpniecībai paredzēto diegu,
         kas pārdoti EEZ, bija iegādājušies uzņēmumi, kuri tos eksportēja uzņēmumiem, kas atrodas ārpus EEZ. Tā apgalvo, ka apgrozījums,
         kas aptver saražoto preču eksportu, esot bijis jāatskaita no EUR 40 miljonu apgrozījuma, un ka tādējādi attiecīgais tirgus
         būtu bijis jānovērtē mazāk nekā EUR 20 miljonu apmērā. Prasītāja secina, ka, neņemot vērā šī tirgus nelielo apmēru, nosakot
         naudas soda sākumsummu, Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus. Turklāt tā uzskata, ka lēmums
         nesniedz pienācīgu pamatojumu šajā sakarā.

      54      Otrkārt, prasītāja iebilst, ka Komisija esot kļūdaini vērtējusi tās faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt būtisku kaitējumu
         citiem dalībniekiem, it īpaši patērētājiem. Pēc tās domām, Komisijai esot bijusi jāņem vērā tās tirgus daļa un “kopējais apgrozījums,
         kuru tā gūst no attiecīgajām precēm”.

      55      Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija nepamatoti uzskatot, ka attiecīgo uzņēmumu faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt kaitējumu
         konkurencei varēja tikt novērtētas, pamatojoties uz veiktajām piegādēm konkrētajā tirgū. Pēc tās domām, Komisija neesot sniegusi
         pierādījumus, lai pamatotu savu apgalvojumu, saskaņā ar kuru tai attiecīgajā tirgū bija tirgus spēja, kas atbilda apgrozījumam,
         kuru tā īsteno Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Prasītāja norāda, ka attiecīgo uzņēmumu īstenoto ietekmi uz konkurenci
         nevarot pareizi novērtēt, neņemot vērā īpašus apstākļus, kuri raksturo tirgu. Vispirms, lielāko daļu Beniluksa valstīs un
         Ziemeļvalstīs pārdoto diegu esot bijis paredzēts nekavējoties eksportēt. Turpinot, rūpniecībai paredzētie diegi esot bijuši
         intensīvas tirdzniecības priekšmets. Turklāt neesot pastāvējis nekāds tehnisks vai normatīvs šķērslis diegu tirdzniecībā.
         Visbeidzot, diegus esot bijis viegli uzglabāt un transportēt. Komisija turklāt esot atzinusi šo apstākļu esamību, tomēr no
         tiem neesot izdarījusi secinājumus, vērtējot prasītājas faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt kaitējumu konkurencei. Otrkārt,
         prasītāja uzskata, ka Komisija neesot ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu tirgus daļu. Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija
         arī neesot ņēmusi vērā apstākli, ka prasītāja nebija “vertikāli integrēta” un tādējādi tai nebija spējas ražot ārpus EEZ.
         Ceturtkārt, prasītāja atsaucas uz Komisijas 2001. gada 5. decembra Lēmumu 2002/759/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas
         procedūru (Lieta COMP/37.800/F3 – Luksemburgas alus darītavas) (OV 2002, L 253, 21. lpp.), kurā Komisija bija piemērojusi
         acīmredzami zemāku summu.

      56      Treškārt, prasītāja uzskata, ka naudas soda sākumsumma, kas tai tika noteikta, esot pārāk augsta salīdzinājumā ar naudas sodu
         sākumsummu apmēriem, kuri tika noteikti citiem attiecīgiem uzņēmumiem, un tas esot tās atšķirīgās lomas attiecīgajā pārkāpumā,
         citu attiecīgo uzņēmumu lieluma un to augstākas tirgus spējas dēļ. Komisijas piemērotā aprēķināšanas metode balstoties uz
         pieņēmumu, kam neesot pamata un kas neesot motivēts, saskaņā ar kuru tai ir bijusi tirgus spēja atbilstoši īstenotajam apgrozījumam
         konkrētā tirgū. Pat ja pieņemtu, ka Komisija varēja likumīgi ierobežot šo apgrozījumu, tas esot nesamērīgi ņemts vērā attiecībā
         uz citiem vērtējuma apstākļiem (proti, vertikāla integrācija, spēja ražot valstīs, kurās ir zemas algas, un importa nozīmīgums,
         kura izcelsme ir šajās valstīs), kā rezultātā esot notikusi nesamērīga naudas soda sākumsummas noteikšana. Prasītāja visbeidzot
         norāda, ka pat pēc noteikuma par augstākās robežas 10 % apmērā no apgrozījuma, kuru iepriekšējā finanšu gadā īstenojis ikviens
         uzņēmums, kas piedalījies pārkāpumā, piemērošanas un pēc samazinājuma, kas saistīts ar sadarbību, naudas sods, kas tai tika
         noteikts, ir 8 % no tās 2004. gada kopējā apgrozījuma, savukārt “tirgus līderim” noteiktais naudas sods ir tik tikko 1,1 %
         no tā kopējā apgrozījuma.

      57      Ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka naudas soda sākumsumma, kas tai tika noteikta, esot acīmredzami pārāk augsta saistībā ar
         tās nestabilo finansiālo stāvokli, uz ko norāda ļoti nelielais apgrozījums.

      58      Komisija iebilst pret visiem šiem argumentiem un prasa noraidīt pamatu.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      –       Par iebildumu par nelielā konkrētā tirgus apmēra neņemšanu vērā
      59      Pirmkārt, prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā nelielo konkrētā tirgus apmēru, un tādējādi noteikusi naudas
         soda aprēķināšanas sākumsummu, kas saistībā ar šo apmēru ir nesamērīga.

      60      Vispirms ir jānorāda, ka samērīguma princips nozīmē, ka Kopienu iestāžu akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir piemērots un nepieciešams,
         lai sasniegtu vēlamo mērķi. Naudas sodu aprēķināšanas kontekstā pārkāpumu smagums ir jānosaka, ievērojot vairākus elementus,
         un nevienam no šiem elementiem nevajag piešķirt nesamērīgu nozīmīgumu attiecībā pret citiem novērtējuma elementiem. Samērīguma
         princips šajā kontekstā paredz, ka Komisijai ir jānosaka naudas sods proporcionāli apstākļiem, kas ņemami vērā, lai noteiktu
         pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā sakarā ir jāpiemēro šie elementi saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā (Pirmās instances
         tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑43/02 Jungbunzlauer/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 226.–228. punkts).

      61      Attiecībā uz Komisijai izteikto pārmetumu, ka tā neesot ņēmusi vērā konkrētā tirgus lielumu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar
         Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu Komisija uzņēmumiem var noteikt naudas sodus,
         kuru apmērs nepārsniedz 10 % no apgrozījuma, ko katrs no uzņēmuma, kas ir piedalījies pārkāpumā, īstenojis iepriekšējā finanšu
         gadā. Lai noteiktu naudas soda apmēru, ievērojot šo robežu, šie noteikumi paredz ņemt vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Turklāt
         atbilstoši Pamatnostādnēm Komisija nosaka naudas soda sākumsummu, ņemot vērā pārkāpuma raksturu, faktisko ietekmi uz tirgu,
         ja to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjomu.

      62      Tādējādi nedz Regulā Nr. 17, nedz arī Regulā Nr. 1/2003 vai Pamatnostadnēs nav noteikts, ka naudas soda apmērs jānosaka tiešā
         atkarībā no konkrētā tirgus apmēra, jo šis faktors ir tikai viens no vairākiem faktoriem. Šīs tiesiskais regulējums kā tāds
         nenosaka Komisijai prasību ņemt vērā nelielo preču tirgus apmēru (Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums
         lietā T‑322/01 Roquette Frères/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 148. punkts).

      63      Tomēr saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs
         un nozīme atšķiras atkarībā no attiecīgā pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem (Tiesas 1983. gada 7. jūnija
         spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80 Musique diffusion française u.c./Komisija, Recueil, 1825. lpp., 120. punkts). Nevar izslēgt, ka viens no elementiem, kuri apliecina pārkāpuma smagumu attiecīgajā gadījumā var
         būt preces tirgus apmērs.

      64      Tā rezultātā, lai gan tirgus apmērs var būt elements, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras
         atkarībā no pārkāpuma veida un konkrētā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.

      65      Šajā lietā pārkāpums attiecībā uz iesaistītajiem uzņēmumiem galvenokārt nozīmēja apmaiņu ar sensiblu informāciju par cenrāžiem
         un/vai atsevišķiem klientiem noteiktām cenām, vienošanos par cenu paaugstināšanu un/vai mērķa cenām, izvairīšanos no konkurences,
         izmantojot pastāvīgajiem piegādātājiem izdevīgas cenas, un pircēju sadali (apstrīdētā lēmuma 99.–125. un 345. apsvērums).
         Šāda prakse ir horizontāli “cenu karteļu” tipa ierobežojumi Pamatnostādņu izpratnē, un tādējādi ir pēc sava rakstura “sevišķi
         smags” pārkāpums. Šajā kontekstā nelielam konkrētā tirgus apmēram, pieņemot, ka tas tāds bija, ir maza nozīme salīdzinājumā
         ar visiem citiem apstākļiem, kuri apstiprina pārkāpuma smagumu.

      66      Katrā ziņā ir jāņem vērā, ka Komisija uzskatīja, ka pārkāpums bija jāuzskata par sevišķi smagu atbilstoši Pamatnostādnēm,
         kurās attiecībā uz šādiem gadījumiem ir paredzēts, ka Komisija var “paredzēt” sākumsummu, kura pārsniedz EUR 20 miljonus.
         Šajā lietā apstrīdētā lēmumā Komisija iedalīja attiecīgos uzņēmumus vairākās kategorijās pēc to nozīmīguma konkrētajā tirgū.
         No apstrīdētā lēmuma 358. apsvēruma izriet, ka Komisija noteica tikai naudas soda sākumsummu EUR 14 miljonu apmērā uzņēmumiem,
         kuri ietilpst pirmajā kategorijā, EUR 5,2 miljonus tiem, kas ietilpst otrajā kategorijā (šajā lietā – prasītāja), EUR 2,2 miljonus
         tiem, kuri ietverti trešajā kategorijā, un EUR 0,1 miljons tam, kurš ietilpst ceturtajā kategorijā. No tā izriet, ka sākumsumma,
         kas ir bijusi pamats prasītājai noteiktā naudas soda aprēķināšanai, atbilda summai, kas ir acīmredzami zemāka nekā tā, kuru
         Komisija atbilstoši Pamatnostādnēm būtu varējusi “paredzēt” par sevišķi smagiem pārkāpumiem. Šī naudas soda sākumsummas noteikšana
         norāda uz apstiprinājumu, ka attiecīgo preču tirgus apmērs bija ņemts vērā.

      67      Prasītājas arguments, saskaņā ar kuru Komisija neesot ņēmusi vērā konkrētā tirgus apmēru un tātad esot noteikusi naudas sodu
         aprēķināšanas sākumsummu, kas saistībā ar šo apmēru ir nesamērīga, tādējādi ir jānoraida.

      68      Otrkārt, prasītāja nepamatoti apgalvo, ka, nosakot naudas soda sākumsummu, esot pārkāpti vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma
         principi, tāpēc ka atšķirībā no veiktā aprēķina saistībā ar attiecīgo pārkāpumu Komisija esot ņēmusi vērā diegu tirgus automobiļu
         rūpniecības nozares klientiem EEZ nelielo apmēru un tādējādi esot noteikusi naudas soda sākumsummu samērīgi šī tirgus lielumam.

      69      Vienlīdzīgas attieksmes princips aizliedz vienādas situācijas aplūkot dažādi un dažādas situācijas aplūkot vienādi, ja vien
         šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Šajā lietā aizliegtā vienošanās diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem
         EEZ un aizliegtā vienošanās diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs ir divi atšķirīgi
         pārkāpumi, kuri attiecas uz atšķirīgiem preču un ģeogrāfiskiem tirgiem. Prasītāja tādējādi nav tieši tādā pašā situācijā kā
         uzņēmumi, uz kuriem attiecas aizliegtā vienošanās diegu tirgū automobiļu rūpniecības nozares klientiem EEZ, un nevarēja līdz
         ar to šajā sakarā likumīgi atsaukties uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.

      70      Treškārt, prasītājas argumentu par to, ka konkrētā tirgus apmērs pēc saražoto preču eksporta atskaitīšanas esot bijis jāsamazina
         līdz EUR 20 miljonu apmēram, nevar atbalstīt. Pirmkārt, darījumi saistībā ar attiecīgajām precēm, kas ietvertas saražotajās
         precēs, kuras tikušas eksportētas ārpus konkrētā tirgus, bija katrā ziņā veikti šajā pēdējā tirgū un šī apstākļa dēļ bija
         neatņemama tirgus daļa. Otrkārt, prasītāja nekādā ziņā nav pierādījusi, ka saražoto gala preču, kas ietver attiecīgās preces,
         kuras tika tirgotas šajā tirgū, eksports ārpus šī tirgus samazina minētā tirgus lielumu.

      71      Turklāt attiecībā uz argumentu par apgalvoto pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu – tas ir jānoraida. No šī sprieduma 65. un
         66. punkta noteikti izriet, ka apstrīdētais lēmums ietver pietiekamus apstākļus attiecībā uz naudas soda sākumsummas noteikšanu.

      72      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka iebildums par nelielo konkrētā tirgus apmēru neņemšanu vērā ir jānoraida.

      –       Par iebildumu par šķietami kļūdaino prasītājas faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt kaitējumu konkurencei vērtējumu
      73      Prasītāja būtībā nepamatoti norāda, ka pretēji Pamatnostādnēm Komisija esot noteikusi naudas soda sākumsummu neatkarīgi no
         tās kopējā apgrozījuma, ka tā neesot ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu faktisko ekonomisko spēju nodarīt kaitējumu konkurencei
         un ka tā tādējādi esot pārkāpusi samērīguma principu.

      74      No apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai noteiktu naudas soda sākumsummu, Komisija vispirms ir ņēmusi vērā pārkāpuma raksturu,
         tā konkrēto ietekmi uz tirgu un tā ģeogrāfisko lielumu. Ievērojot šos faktorus, Komisija secināja par pārkāpuma “sevišķi smago”
         raksturu, kuru izdarījuši attiecīgie uzņēmumi (apstrīdētā lēmuma 344.–353. apsvērums).

      75      Turpinot, Komisija uzskatīja par nepieciešamu atšķirīgi aplūkot uzņēmumus, kuri piedalījušies kartelī, lai ņemtu vērā to faktisko
         ekonomisko spēju nodarīt kaitējumu konkurencei, kā arī noteikt naudas sodu tādā līmenī, lai nodrošinātu pietiekamu preventīvu
         iedarbību. Tā piebilda, ka esot bijis nepieciešams ņemt vērā katra uzņēmuma nelikumīgās rīcības īpašo nozīmi, un tādējādi
         tās faktisko ietekmi uz konkurenci. Tā uzsvēra, ka par attiecīgo uzņēmumu relatīvās nozīmes salīdzinājuma pamatu tā izmantojusi
         katra uzņēmuma tirgū ar attiecīgajām precēm īstenoto apgrozījumu. Līdz ar to tā ir iedalījusi uzņēmumus četrās kategorijās.
         Amann un Coats ar apgrozījumu no EUR 14 līdz EUR 18 miljoniem tika iedalīti pirmajā kategorijā. Prasītāja ar EUR 6 miljonu apgrozījumu tika
         iedalīta otrajā kategorijā. Gütermann, Barbour un Bieze Stork BV ar apgrozījumu no EUR 2 līdz EUR 4 miljoniem ir trešajā kategorijā un Zwicky no EUR 0 līdz EUR 1 miljona apgrozījumam – ceturtajā kategorijā. Komisija, pamatojoties uz šiem apsvērumiem, noteica naudas
         soda sākumsummu, kas noteikta atkarībā no pārkāpuma smaguma, Coats un Amann EUR 14 miljonus, prasītājai EUR 5,2 miljonus, Gütermann, Barbour un Bieze Stork BV EUR 2,2 miljonus un Zwicky EUR 0,1 miljonu (apstrīdētā lēmuma 356.–358. apsvērums).

      76      Pirmkārt, tiktāl, ciktāl prasītāja apgalvo, ka tās apgrozījums konkrētajā tirgū vien neesot ļāvis noteikt tās faktisko ekonomisko
         spēju nodarīt kaitējumu konkurencei un ka esot bijis jāņem vērā tās kopējais apgrozījums, t.i., tas, kuru tā īstenojusi, pārdodot
         visus savus rūpnieciskos diegus pasaules līmenī, vispirms jāatgādina, ka vienīgā tiešā atsauce uz uzņēmuma, kas piedalījies
         pārkāpumā, kopējo apgrozījumu, kura ietverta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā,
         attiecas uz augstāko līmeni, kuru naudas soda apmērs nevar pārsniegt. Ievērojot šo augstāko līmeni, Komisija principā var
         noteikt naudas sodu, pamatojoties uz apgrozījumu pēc savas izvēles preču ģeogrāfiskā mēroga un attiecīgo preču ziņā, bet tai
         nav pienākuma precīzi ņemt vērā [uzņēmuma] kopējo apgrozījumu vai to, kas ir iegūts attiecīgajā ģeogrāfiskā tirgū, vai apgrozījumu,
         kas ir iegūts attiecīgās preces tirgū. Turklāt, lai gan Pamatnostādnēs nav paredzēts aprēķināt naudas sodus atkarībā no noteikta
         apgrozījuma, tomēr tajās nav liegts tas, ka attiecīgo uzņēmumu īstenotais apgrozījums attiecīgajā tirgū tiek ņemts vērā, nosakot
         naudas soda apmēru, lai ievērotu Savienības tiesību vispārējos principus un ja apstākļi to prasa. Apgrozījumam var būt nozīme
         tad, ja tiek ņemti vērā iepriekš 75. punktā minētie dažādie apstākļi, kas ietverti Pamatnostādņu naudas sodu aprēķināšanai
         1.A punkta ceturtajā un sestajā daļā (Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑220/00 Cheil Jedang/Komisija, Recueil, II‑2473. lpp., 82. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01,
         T‑251/01 un T‑252/01 Tokai Carbon u.c./Komisija, Recueil, II‑1181. lpp., 195. punkts).

      77      No tā izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisija var ņemt vērā apgrozījumu pēc savas izvēles, ja vien tas šķiet atbilstoši,
         ņemot vērā lietas apstākļus. Turklāt Komisijai, nosakot naudas sodu apmēru, ja naudas sodi tiek uzlikti vairākiem uzņēmumiem,
         kas iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, nav jānodrošina, lai naudas sodu galīgie apmēri atspoguļotu visas atšķirības
         šo uzņēmumu starpā saistībā ar to kopējo apgrozījumu vai atbilstošo apgrozījumu (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās
         lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 312. punkts; Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedums lietā T‑241/01
         Scandinavian Airlines System/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 166. punkts, un 2006. gada 4. jūlija spriedums lietā T‑304/02 Hoek Loos/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 84. punkts).

      78      Attiecībā uz izvēli, ko var izdarīt Komisija par labu vienam un/vai citam apgrozījumam, judikatūrā ir precizēts, ka veiktajā
         analīzē, lai noteiktu naudas sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, attiecībā uz pārkāpēju faktisko ekonomisko spēju
         nodarīt būtisku kaitējumu konkurencei, kas ietver arī novērtējumu par šo uzņēmumu reālo nozīmi konkrētajā tirgū, proti, to
         ietekmi uz tirgu, kopējais apgrozījums sniedz tikai nepilnīgu informāciju. Nevarētu izslēgt to, ka spēcīgs uzņēmums, kas veic
         dažāda veida darbību, specifisku preču tirgū ir pārstāvēts nenozīmīgi. Tāpat nevar izslēgt, ka uzņēmumam, kam ir spēcīgs stāvoklis
         ģeogrāfiskā tirgū ārpus Savienības, ir nenozīmīgs stāvoklis Savienības vai EEZ tirgū. Šādos gadījumos tas vien, ka attiecīgais
         uzņēmums īsteno lielu kopējo apgrozījumu, ne vienmēr nozīmē, ka tam ir noteicoša ietekme konkrētajā tirgū (iepriekš 76. punktā
         minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā Cheil Jedang/Komisija, 88. punkts, un 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑224/00 Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, Recueil, II‑2597. lpp., 194. punkts). Tādēļ, lai gan uzņēmuma apgrozījumam konkrētajā tirgū nevar būt noteicoša nozīme secinājumā
         par uzņēmuma ekonomisko varenību, tas tomēr ir svarīgs, lai noteiktu ietekmi, kuru tas var īstenot tirgū (šajā ziņā skat.
         Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. novembra spriedumu lietā T‑52/02 SNCZ/Komisija, Krājums, II‑5005. lpp., 65. punkts, un iepriekš 49. punktā minēto spriedumu lietā Union Pigments/Komisija, 152. punkts).

      79      Tādējādi apgrozījuma daļa, kas realizēta ar precēm, uz kurām attiecas pārkāpums, var diezgan labi liecināt par konkrētajā
         tirgū izdarītā pārkāpuma apmēru (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Cheil Jedang/Komisija, 91. punkts, un iepriekš 78. punktā minētais spriedums lietā Archer Daniels Midland un Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija, 196. punkts). Apgrozījuma daļa, kas rodas no pārkāpumā iesaistītām precēm, diezgan labi liecina par katra attiecīgā
         uzņēmuma atbildību konkrētajā tirgū, ievērojot, ka tas ir objektīvs apstāklis, ar kuru var precīzi noteikt, cik pārkāpjošā
         rīcība ir kaitīga normālai konkurencei, un tātad ir labs rādītājs katra attiecīgā uzņēmuma spējai radīt kaitējumu konkurencei.
         Šajā lietā Komisijas izvēle atsaukties uz apgrozījumu konkrētajā tirgū, lai noteiktu katra attiecīgā uzņēmuma iespēju radīt
         kaitējumu konkurencei, tādējādi bija saskaņota un objektīvi pamatota.

      80      Īpašie apstākļi, uz kuriem atsaucas prasītāja, nevar atspēkot šo secinājumu. Vispirms ir jāatgādina, ka aizliegtā vienošanās
         nebija ar pasaules ģeogrāfisko nozīmi un ka ar pārkāpumu ierobežotā konkurence bija vienīgi diegu tirgū rūpniecības nozares
         klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Turpinot, prasītāja nepierāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka
         attiecīgo uzņēmumu īstenotie apgrozījumi attiecīgajā tirgū ietvēruši apgrozījumus, kurus tie īstenojuši ar rūpniecībai paredzētiem
         diegiem, kas ražoti citās valstīs, nevis Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, bet kuri tikuši izplatīti attiecīgajā tirgū,
         vai apgrozījumus, kurus tie īstenojuši ar rūpniecībai paredzētiem diegiem, kas ražoti Beniluksa valstīs vai Ziemeļvalstīs
         un pēc tam eksportēti uz citām valstīm. Visbeidzot, prasītājas argumentācija ir pretrunīga, jo tā paredz, ka jāņem vērā attiecīgo
         uzņēmumu kopējais apgrozījums, lai veiktu iedalījumu atšķirīgās kategorijās, un, otrkārt, ka attiecīgo uzņēmumu īstenotais
         apgrozījums konkrētajā tirgū esot izvēlēts, lai noteiktu naudas soda sākumsummu katram no tiem.

      81      Otrkārt, prasītāja nevarēja iebilst Komisijai, ka tā neesot ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu tirgus daļas. Vispirms ir jānorāda,
         ka apstrīdētā lēmuma 356. apsvērumā Komisija ir uzskatījusi, ka informācija attiecībā uz tirgus daļām nebija vispārējā veidā
         pietiekami precīza, lai varētu uz to atsaukties. Pieņemot, kā to apgalvo prasītāja, ka sniegtā informācija saistībā ar tās
         tirgus daļu Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs esot bijusi pietiekami precīza, lai varētu uz to atsaukties, šādu informāciju
         tomēr nevarēja izmantot, ievērojot informācijas nepietiekamību attiecībā uz citu aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļām.
         Šādos apstākļos Komisija ir pamatoti atsaukusies uz apgrozījumu attiecīgajā tirgū, kas labāk atspoguļojis šo uzņēmumu attiecīgo
         nozīmi aizliegtās vienošanās dalībnieku relatīvās nozīmes noteikšanas stadijā, lai tos iedalītu dažādās grupās.

      82      Treškārt, ir jānoraida prasītājas arguments, saskaņā ar kuru Komisijai bija jāņem vērā apstāklis, ka prasītāja nebija vertikāli
         integrēta, atšķirībā no citiem attiecīgiem uzņēmumiem. Ir likumīgi Komisijai pamatot savu vērtējumu attiecībā uz konkurences
         tiesību pārkāpuma izdarītāju faktisko ekonomisko spēju nodarīt kaitējumu konkurencei uz apgrozījuma datiem un uz tirgus daļām
         konkrētajā tirgū ar mērķi novērtēt šī pārkāpuma smagumu un noteikt naudas soda sākumsummu. Tomēr īpaši apstākļi, tādi kā šī
         tirgus raksturojumi, var būtiski samazināt šo datu būtisko raksturu un likt, lai vērtētu uzņēmumu ietekmi tirgū, ņemt vērā
         citus attiecīgos faktorus, it īpaši vertikālo integrāciju un preču klāsta apmēru (Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta
         spriedums lietā T‑26/02 Daichii Pharmaceutical/Komisija, Krājums, II‑713. lpp., 61. un 63. punkts). Lai gan vertikālo integrāciju un produkta klāsta plašumu attiecīgajā
         gadījumā var uzskatīt par apstākļiem, kam ir nozīme ietekmes, ko uzņēmums var īstenot tirgū, vērtējumā, un tie var būt par
         tirgus daļu vai apgrozījuma attiecīgajā tirgū faktoru papildinošiem šīs ietekmes raksturojumiem (šajā ziņā skat. Tiesas 1978. gada
         14. februāra spriedumu lietā 27/76 United Brands un United Brands Continental/Komisija, Recueil, 207. lpp., 67.–72. un 78.–81. punkts), šajā lietā jāuzskata, ka prasītājas argumenti par citu attiecīgo uzņēmumu vertikālo
         integrāciju nepierāda, ka minētajiem bija atsevišķas un īpašas konkurences priekšrocības attiecīgajā tirgū. Turklāt kā tas
         tika uzsvērts šī sprieduma 80. punktā, prasītāja nav pierādījusi, ka apgrozījumi, kurus citi attiecīgie uzņēmumi īstenojuši
         ar rūpniecībai paredzētiem diegiem, kas ražoti citās valstīs, nevis Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs, bet kas tikuši izplatīti
         attiecīgajā tirgū, vai apgrozījumi, kurus tie īstenojuši ar rūpniecībai paredzētiem diegiem, kas sākotnēji ražoti Beniluksa
         valstīs un Ziemeļvalstīs un pēc tam eksportēti uz citām valstīm, nav bijuši ietverti to apgrozījumos konkrētajā tirgū.

      83      Ceturtkārt, prasītājas veiktais apstrīdētā lēmuma salīdzinājums ar lēmumu “Luksemburgas alus darītavas” (šī sprieduma 55. punkts)
         nav atbilstošs. Komisija, lai noteiktu naudas sodas apmēru, ir izmantojusi tās rīcības brīvību, ievērojot Regulas Nr. 17 un
         Nr. 1/2003, kā arī noteikumus, kurus tā pati ir noteikusi Pamatnostādnēs naudas sodu noteikšanai. Turklāt Komisijas agrākā
         lēmumu pieņemšanas prakse pati neveido naudas sodu konkurences jomā juridisko ietvaru (Pirmās instances tiesas 2002. gada
         20. marta spriedums lietā T‑23/99 LR AF 1998/Komisija, Recueil, II‑1705. lpp., 234. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑53/03 BPB/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 257. punkts).

      84      Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.

      –       Par iebildumu par samērīguma principa pārkāpumu piemērotās naudas soda sākumsummas nesamērīgā rakstura dēļ salīdzinājumā ar
         to, kas piemērota citiem attiecīgiem uzņēmumiem

      85      Pirmkārt, prasītāja nepamatoti apgalvo, ka naudas soda sākumsumma, kas tai tika noteikta, proti, EUR 5,2 miljoni, ir nesamērīga
         salīdzinājumā ar sākumsummām naudas sodu aprēķināšanai, kuras noteiktas citiem attiecīgiem uzņēmumiem.

      86      No vienas puses, kā uz to tika norādīts pirmajā iebildumā, ir pamatoti, ka Komisija šajā lietā ir atsaukusies uz apgrozījumu,
         kuru īstenojuši attiecīgie uzņēmumi konkrētajā tirgū, lai noteiktu to relatīvo nozīmīgumu šajā tirgū.

      87      No otras puses, ir jāatgādina, ka no Pamatnostādnēm naudas sodu noteikšanai izriet, ka naudas soda sākumsumma, kas paredzēta
         par sevišķi smagiem pārkāpumiem, ir vismaz EUR 20 miljoni. Tā kā naudas soda sākumsummas samērīgā veidā izsaka atšķirību starp
         attiecīgajiem uzņēmumiem, un, ņemot vērā šī sprieduma 74. punktā atgādinātos apstākļus, Komisija tās ir noteikusi acīmredzami
         zemākos līmeņos par minimumu, kas noteikts Pamatnostādnēs, nekāds samērīguma principa pārkāpums nevar tikt noteikts.

      88      Otrkārt, prasītājas arguments par sākumsummas un tai noteiktā naudas soda galīgā apmēra nesamērīgi augsto raksturu, salīdzinot
         ar tiem naudas sodiem, kas noteikti citiem attiecīgiem uzņēmumiem, arī ir jānoraida. Prasītāja nevar pamatoti atsaukties uz
         diskriminējošu vai nesamērīgu attieksmi, jo noteiktā naudas soda sākumsumma ir pamatota ar kritēriju, kuru Komisija noteikusi,
         lai novērtētu katra uzņēmuma nozīmīgumu konkrētajā tirgū (šajā ziņā skat. iepriekš 83. punktā minēto spriedumu lietā LR AF 1998/Komisija, 304. punkts), turklāt ir jāteic, ka piemērotā sākumsumma – EUR 5,2 miljoni – atbilst acīmredzami zemākai robežai
         nekā tai, kas ir paredzēta Pamatnostādnēs attiecībā uz “sevišķi smagiem” pārkāpumiem.

      89      Turklāt, kā tas tika atgādināts šī sprieduma 77. punktā, Komisijai nebija jānodrošina, ka naudas sodu galīgie apmēri, kas
         noteikti vairākiem uzņēmumiem, kuri iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, atspoguļotu visas atšķirības starp uzņēmumiem
         attiecībā uz to kopējo apgrozījumu vai attiecīgo apgrozījumu.

      90      Jāpiebilst, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā tāpat nav prasīts, lai gadījumos,
         kad naudas sods tiek noteikts vairākiem uzņēmumiem, kuri iesaistīti vienā un tajā pašā pārkāpumā, mazam vai vidējam uzņēmumam
         nosakāmais naudas sods procentuāli no apgrozījuma nebūtu lielāks par lielākiem uzņēmumiem noteikto naudas sodu. Faktiski no
         šīm normām izriet, ka, nosakot naudas soda apmēru gan maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan lieliem uzņēmumiem, ir jāņem vērā
         pārkāpuma smagums un ilgums. Ja vienā un tajā pašā pārkāpumā iesaistītiem uzņēmumiem Komisija uzliek attiecībā uz katru no
         tiem pamatotus naudas sodus samērīgi ar pārkāpuma smagumu un ilgumu, tai nevar pārmest, ka dažiem uzņēmumiem naudas soda apmērs
         salīdzinājumā ar apgrozījumu ir lielāks nekā citiem uzņēmumiem (Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. decembra spriedums lietā
         T‑303/02 Westfalen Gassen Nederland/Komisija, Krājums, II‑4567. lpp., 174. punkts).

      91      Ņemot vērā iepriekš minēto, nevar pamatoti secināt par naudas soda sākumsummas, pamatsummas un galīgā apmēra, kas noteikts
         prasītājai, nesamērīgo raksturu.

      92      Tādējādi šis iebildums ir jānoraida.

      –       Par iebildumu par nesamērīgu sākumsummas noteikšanu saistībā ar prasītājas nestabilo finansiālo stāvokli
      93      Prasītājas iebildums, ka, ņemot vērā tās nestabilo finansiālo stāvokli un risku, ka naudas sods izraisīs tās likvidāciju,
         tai noteiktā naudas soda sākumsumma esot nesamērīga, ir jānoraida.

      94      Naudas soda sākumsumma ir starpsumma, kura vēlāk, piemērojot Pamatnostādnēs noteikto metodi, tiek pielāgota, ņemot vērā pārkāpuma
         ilgumu un atbildību mīkstinošus vai pastiprinošus apstākļus (šajā ziņā skat. iepriekš 76. punktā minēto spriedumu lietā Cheil Jedang/Komisija, 95. punkts). No tā izriet, ka vienīgi apstāklis, ka naudas soda sākumsumma ir 32 % no prasītājas kopējā apgrozījuma
         2001. gadā, neļauj secināt par tās nesamērīgo raksturu.

      95      Katrā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt vērā
         ieinteresētā uzņēmuma finanšu situāciju, kam raksturīgi zaudējumi, ievērojot, ka šāda pienākuma atzīšana nozīmētu nepamatotu
         konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas nav tik veiksmīgi pielāgojušies tirgus apstākļiem (iepriekš 77. punktā
         minētais spriedums apvienotajās lietās Dansk Rørindustri u.c./Komisija, 327. punkts, un iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā SGL Carbon/Komisija, 105. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82,
         104/82, 105/82, 108/82 un 110/82 IAZ International Belgium u.c./Komisija, Recueil, 3369. lpp., 54. un 55. punkts).

      96      Turklāt, pieņemot, ka iestādes veiktais pasākums izraisa uzņēmuma likvidāciju šāda uzņēmuma konkrētajā juridiskajā formā,
         likvidācija, lai gan tā var kaitēt uzņēmuma īpašnieku, akcionāru vai daļu turētāju interesēm, tomēr nenozīmē, ka arī uzņēmuma
         personīgie, materiālie un nemateriālie aspekti zaudē savu vērtību (iepriekš 76. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
         Tokai Carbon u.c./Komisija 372. punkts).

      97      Ievērojot visu iepriekš minēto, ir jānoraida pamats par naudas soda sākumsummas un naudas soda apmēra kļūdainu noteikšanu,
         kā arī prasītājas kļūdainu klasificēšanu otrajā kategorijā.

       Par pamatu par atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu
       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      98      Pirmām kārtām, prasītāja apgalvo, ka tā nekad nav ne īstenojusi, ne tai ir bijis nolūks īstenot nolīgumus, kuri noslēgti sanāksmju
         laikā.

      99      Pirmkārt, prasītāja norāda, ka Komisija neesot efektīvā veidā vērtējusi tās individuālo rīcību.

      100    Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka “pārkāpumus izraisošu nolīgumu vai prakses neīstenošanu” esot apstiprinājusi tās “faktisko
         tarifu” sarakstu paziņošanas neesamība un tās “fiktīvo pamata tarifu” sarakstu nodošana. Šajā sakarā tā apgalvo, ka neesot
         ne vienojusies, ne noslēgusi nolīgumus ar saviem pircējiem kā tikai uz individuāla pamata un tādējādi neīsteno atlaižu politiku
         uz klientiem paziņotajām kataloga cenām. Tā apgalvo, ka iekšējos cenrāžus tā piemērojot un nododot tikai savās attiecībās
         ar saviem starpniekiem (pārstāvjiem un izplatītājiem). Salīdzinājums starp, pirmkārt, fiktīvām pamata cenām un, otrkārt, cenām,
         kuras faktiski aprēķinātas tās klientiem, kā arī tās pārstāvjiem sniegtajiem cenrāžiem, skaidri pierādot saistības starp šo
         cenu veidu neesamību.

      101    Treškārt, prasītāja apgalvo, ka tā neesot piemērojusi tās rīcību cenu jomā tirgū atbilstoši “fiktīvo pamata tarifu” sarakstiem,
         kurus tā ir paziņojusi. Tā uzskata, ka esot pierādījusi, pamatojoties uz skaitļiem, ka tās faktiski īstenoto cenu izmaiņas
         esot bijušas pilnīgi neatkarīgas no sanāksmju laikā izplatīto tarifu izmaiņām, un tā esot bijis visā periodā no 1994. gada
         līdz 2001. gadam. Tā arī norāda, ka iecere paaugstināt [cenas] 3,5 % apmērā piegādēm Nīderlandē, ko tai pārmet Komisija, esot
         izrietējusi nevis no vienas no Budapeštā 2000. gada 19. septembra sanāksmes laikā noslēgtām apgalvotām aizliegtām vienošanās,
         bet gan no šajā sakarā pieņemta Beļģijas tekstila federācijas (Febeltex) tiesiskā regulējuma. Turpinot, Zviedrijā piemērotais cenu pieaugums 6 % apmērā attiecoties tikai uz neilona šķiedrām un
         esot tikai Lielbritānijas mārciņas kursa pieauguma dēļ.

      102    Otrām kārtām, prasītāja norāda, ka, tai piešķirot samazinājumu tikai 15 % no naudas soda apmēra, Komisija neesot ņēmusi vērā
         apstākli, ka tās loma bija lielākā mērā ierobežota laikā tiktāl, ciktāl tā esot sākusi piedalīties sarunās saistībā ar Ziemeļvalstīm
         tikai 1997. gadā. Komisija turklāt neesot ņēmusi vērā apstākli, ka tā esot bijusi vienīgā no attiecīgajiem uzņēmumiem, kas
         neesot ne plānojusi, ne organizējusi attiecīgo pārkāpumu, un ka tā esot sākusi piedalīties sanāksmēs saistībā ar Beniluksa
         valstīm tikai 1991. gadā. Prasītāja tādējādi ir pārsteigta, ka tāda pati naudas soda samazinājuma procentuālā vērtība tika
         piešķirta Bieze Stork, kas tomēr piedalījās sarunās saistībā ar Beniluksa valstīm kopš attiecīgā pārkāpuma sākuma. Prasītāja apgalvo, ka esot tikai
         piedalījusies apmēram 85 % sanāksmju saistībā ar Beniluksa valstīm, 35 % saistībā ar Ziemeļvalstīm un vidēji 60 % no attiecīgā
         pārkāpuma kopējā ilguma. Līdz ar to Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un samērīguma principu.

      103    Komisija visus šos argumentus noraida un lūdz šo pamatu noraidīt.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      104    Pamatnostādņu 3. punktā ir paredzēts naudas soda pamatsummas samazinājums par “īpašiem atbildību mīkstinošiem apstākļiem”,
         tādiem kā faktiska slepeno nolīgumu nepiemērošana, vienīgi pasīva līdzdarbošanās vai tikai sekotāja loma pārkāpuma īstenošanā,
         pārkāpuma izbeigšana līdz ar pirmo Komisijas iejaukšanos un citi apstākļi, kuri tieši nav minēti.

      105    Pirmkārt, ir jāvērtē iebildums par prasītājas apgalvotās faktiskās slepeno nolīgumu nepiemērošanas neņemšanu vērā.

      106    Pirmkārt, attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru tā esot nodevusi tikai fiktīvos pamata tarifus konkurējošiem
         uzņēmumiem, ir jāatgādina, ka tā divreiz sniedza cenrāžus, apgalvojot, ka pirmie cenrāži, proti, tie, kurus tā bija nodevusi
         aizliegtās vienošanās dalībniekiem sanāksmju laikā, ietvēra fiktīvos pamata tarifus, un ka nākamie cenrāži ietvēra tās faktiskos
         tarifus. Turklāt ir jāuzsver, ka faktiskie cenrāži ietver vairākus tarifus atkarībā no diegu veida, kuri minēti astoņos stabiņos,
         bet apgalvoto fiktīvo pamata tarifu cenrāži ietvēra tikai vienu pamata tarifu katram diegu veidam, kas norādīts pirmajā stabiņā.

      107    Jākonstatē, ka divreiz sniegto faktisko tarifu un apgalvoto fiktīvo pamata tarifu cenrāžu pirmajā stabiņā ietvertās summas
         ir gandrīz vienādas. Šajā sakarā prasītāja atzina, ka tikai astotajā stabiņā minētais faktiskais tarifs bijis atbilstošs.

      108    Ir jānorāda tāpat kā Komisijai, ka faktisko tarifu cenrāžos vairākiem diegu veidiem neatbilda neviens astotajā stabiņā minētais
         tarifs, bet tikai pirmajos četros stabiņos minētie pamata tarifi. Līdz ar to ir grūti atzīt, ka tikai astotajā stabiņā minētie
         tarifi bija atbilstoši. Turklāt no Komisijas materiāliem izriet, ka atšķirīgie tarifi bija piemērojami atkarībā no pasūtītajiem
         daudzumiem. Tādējādi tarifi atšķīrās pēc preču svara (piemēram, poliestera somu diegiem pirmajā stabiņā minētie tarifi atbilda
         10 kilogramu svaram, otrajā stabiņā minētie tarifi atbilda 25 kilogramu svaram utt.) vai pēc preču iepakojumiem (piemēram,
         poliamīdam pirmajā stabiņā minētie tarifi atbilda pasūtītajiem daudzumiem, kas ir mazāk nekā viena iepakojuma vienība, otrajā
         stabiņā minētie tarifi atbilda pasūtītajiem daudzumiem, kas ir vienādi ar vismazāko iepakojuma vienību utt.). No šī konstatējuma
         var secināt, ka pirmajā stabiņā minētais tarifs ir faktiski tas, kas tika paziņots saistībā ar mazo iepirkumu kategoriju,
         un tādējādi nemaz nav fiktīvs. Pat pieņemot, kā to apgalvo prasītāja, ka pirmajos četros stabiņos minētie tarifi 2001. gada
         faktisko tarifu cenrāžos bija tikai “vēsturiska atsauce”, tomēr, pirmkārt, šie tarifi nebija pilnībā fiktīvi un, otrkārt,
         nevar izslēgt to, ka konkurējošie uzņēmumi bija varējuši no pirmajā stabiņā minētajiem pamata tarifiem izdomāt piemērojamos
         tarifus nozīmīgākiem pasūtījumiem. Līdz ar to var uzskatīt, ka prasītājas konkurējošiem uzņēmumiem paziņotie cenrāži bija
         nevis fiktīvi, bet tikai neprecīzi un nepilnīgi.

      109    Visbeidzot, Komisija ir pamatoti secinājusi apstrīdētā lēmuma 170. apsvērumā, ka prasītāja nebija pierādījusi pirmajā stabiņā
         minēto pamata tarifu fiktīvo raksturu.

      110    Šajā sakarā prasītājas arguments, kas pamatots ar rakstveida apsvērumiem pievienotiem pētījumiem, saskaņā ar kuriem tās klientiem
         piemērotās cenas bija zemākas par tām, par kurām vienojās sanāksmju laikā, nav pietiekams, lai atspēkotu iepriekš minēto Komisijas
         secinājumu. Komisija nav nekādi noliegusi atšķirības esamību starp prasītājas klientiem faktiski piemērotajām cenām un tām,
         par kurām vienojās sanāksmju laikā, bet Komisija ir pamatoti uzsvērusi, ka šī atšķirība nebija pārsteidzoša, jo katrs piegādātājs
         saviem klientiem esot piešķīris atlaides.

      111    Otrkārt, attiecībā uz prasītājas iebildumu par sanāksmju laikā noslēgto nolīgumu īstenošanas neesamību ir jāvērtē, vai tās
         izvirzītie argumenti ir pēc rakstura tādi, kas apstiprina, ka laika posmā, kurā prasītāja bija aizliegtās vienošanās dalībniece,
         tā faktiski atturējās, rīkojoties tirgū, no tās piemērošanas, ievērojot konkurenci, vai vismaz to, ka tā skaidri un būtiski
         pārkāpa pienākumus, kas attiecās uz aizliegtās vienošanās īstenošanu, tādā mērā, ka izjauca tās darbību (šajā ziņā skat. iepriekš
         82. punktā minēto spriedumu lietā Daiichi Pharmaceutical/Komisija, 113. punkts).

      112    Šajā lietā vispirms jāatgādina, ka Komisija ir juridiski pamatoti noteikusi, ka prasītāja bija piedalījusies vairākās aizliegtās
         vienošanās sanāksmēs un divpusējās sanāksmēs un atkārtoti piedalījusies saskaņotās darbībās, kas minētas apstrīdētā lēmumā.

      113    Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru tā nekad neesot īstenojusi vai izpildījusi inkriminētajās sanāksmēs nolemto,
         no apstrīdētā lēmuma 139. apsvēruma b) apakšpunkta un 143. apsvēruma izriet, ka tā bija divreiz paziņojusi, ka esot paaugstinājusi
         savas cenas.

      114    Pirmkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 139. apsvēruma b) apakšpunktā ir norādījusi, ka Prāgā 1998. gada 8. septembrī notikušās
         sanāksmes laikā prasītāja esot paziņojusi, ka tā ir paaugstinājusi savas cenas par 6 % attiecībā uz izplatītāju Zviedrijā.
         Prasītāja noraida, ka faktiski īstenojusi šo paaugstināšanu, bet attaisno savu apgalvojumu tikai ar vienīgo apstākli, ka faktiski
         piemērotās cenas Zviedrijā esot bijušas nemainīgas 1997.–1998. gada laika periodā. Šāds izskaidrojums nav pārliecinošs, jo
         prasītāja pati ir apstiprinājusi gan tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, gan savos rakstveida apsvērumos, ka no 1992. gada
         līdz 2002. gadam tirgus vispārējā tendence bija būtiski vērsta uz samazināšanos. Komisija tādējādi nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā,
         uzskatīdama, ka cenām vispārīgi bija jāsamazinās. No tā izriet, ka prasītājas īstenoto cenu stabilitāte Zviedrijā vairāk pierāda
         to, ka tās bija mākslīgi uzturētas noteiktā līmenī, un ļauj uzskatīt, nepastāvot pārliecinošam prasītājas izskaidrojumam,
         ka tā ir vismaz daļēji īstenojusi dažus noslēgtos nolīgumus.

      115    Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 143. apsvēruma izriet, ka 2000. gada 19. septembra sanāksmē Budapeštā tika noslēgts nolīgums
         par cenu paaugstināšanu par 3,5 % piegādēm uz Nīderlandi 2001. gadā un šo paaugstināšanu vispirms esot īstenojusi prasītāja.
         Tā neapstrīd to, ka faktiski bija paaugstinājusi šīs cenas par 3,5 %.

      116    Tomēr prasītāja nepamatoti apgalvo, ka šī paaugstināšana esot tikusi īstenota, atbildot uz pieprasījumu, kuru 2000. gadā iesniegusi
         Febeltbex, paaugstināt cenas par 5 %. Apstrīdētā lēmuma 170. apsvērumā Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka šis attaisnojums nav atbilstošs,
         ņemot vērā pietiekami līdzīgu norāžu esamību, lai pierādītu pretējo. Vispirms nolīgums paredzēja preču cenu paaugstināšanu
         par 3,5 % no 2001. gada janvāra līdz 2001. gada martam. Prasītāja neapstrīd, ka ir piemērojusi šādu paaugstināšanu no 2001. gada
         1. janvāra. Turpinot, Febeltbex vēstulē ietverts senāks datums, nekā nolīgumā. Visbeidzot, prasītājas piemērotā paaugstināšana bija 3,5 % apmērā, bet ne
         5 % apmērā.

      117    Šajos apstākļos prasītāja nepamatoti apgalvo, ka Komisijai attiecībā uz to esot bijis jāatzīst atbildību mīkstinošs apstāklis,
         pamatojoties uz “nolīgumu faktisku nepiemērošanu”.

      118    Otrkārt, attiecībā uz argumentu par tās apgalvoto pasīvo līdzdarbošanos vai sekotājas lomu pārkāpuma īstenošanā ir jāuzskata,
         ka tas ir nepamatots.

      119    Jāatgādina, ka kāda uzņēmuma vienīgi pasīva līdzdarbošanās nozīmē, ka attiecīgajam uzņēmumam ir “nenozīmīga loma”, t.i., tas
         aktīvi nepiedalās viena vai vairāku pret konkurenci vērstu nolīgumu izstrādāšanā (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā
         Cheil Jedang/Komisija, 167. punkts).

      120    Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka starp pierādījumiem, kas norāda uz uzņēmuma pasīvo lomu aizliegtajā vienošanās, varētu
         ņemt vērā to, ka uzņēmuma piedalīšanās sanāksmēs bija ievērojami fragmentārāka nekā aizliegtās vienošanās parasto dalībnieku
         piedalīšanās, tāpat tā vēlo ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma priekšmets, neatkarīgi no tā piedalīšanās ilguma pārkāpumā,
         vai arī to, ka pārkāpumā piedalījušos trešo uzņēmumu pārstāvji ir snieguši šajā sakarā skaidrus paziņojumus (iepriekš 76. punktā
         minētie spriedumi lietā Cheil Jedang/Komisija, 168. punkts, un apvienotajās lietās Tokai Carbon u.c./Komisija, 331. punkts, un iepriekš 49. punktā minētais spriedums lietā Union Pigments/Komisija, 126. punkts).

      121    Šajā lietā Komisija ir precīzi ņēmusi vērā prasītājas un Bieze Stork dalības sanāksmēs gadījuma raksturu saistībā ar Ziemeļvalstīm, katrai no tām piešķirot samazinājumu 15 % apmērā no naudas
         soda pamatsummas (apstrīdētā lēmuma 372. apsvērums). Prasītāja un Bieze Stork faktiski piedalījās sarunās saistībā ar Ziemeļvalstīm tikai attiecīgi no 1997. gada un 1998. gada.

      122    Pirmkārt, prasītāja nepamatoti norāda uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka Bieze Stork esot piešķirts tāds pats naudas soda apmēra procentuālais samazinājums, lai gan šis uzņēmums esot piedalījies no paša sākuma
         attiecīgajā pārkāpumā. Prasītājas argumentācija izriet no sajaukšanas starp pārkāpuma ilguma jautājumu un jautājumu par atbildību
         mīkstinošu apstākļu esamību. Attiecībā uz attiecīgā pārkāpuma ilgumu Komisija naudas soda sākumsummām ir piemērojusi procentuālās
         vērtības, kas noteiktas prasītājai un Bieze Stork proporcionāli to attiecīgās dalības ilgumam šajā pārkāpumā, proti, 100 % pirmajai un 115 % otrajai. Prasītājai jo vairāk
         nav pamata izvirzīt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu tāpēc, ka prasītājai piešķirtais samazinājums ir identisks
         Bieze Stork, lai gan minētais uzņēmums ir piedalījies sarunās saistībā ar rūpniecībai paredzēto diegu Ziemeļvalstīs gadu pēc prasītājas.

      123    Otrkārt, prasītāja nevarēja pamatoti apgalvot, ka naudas soda samērīguma princips tika pārkāpts, pamatojoties uz to, ka piešķirtais
         samazinājums 15 % apmērā par atbildību mīkstinošiem apstākļiem esot bijis nepietiekams.

      124    Vispirms prasītāja savos dokumentos ir pati atzinusi, ka esot bijusi klātesoša 85 % gadījumu sanāksmēs saistībā ar Beniluksa
         valstīm. Tādējādi tā bija klātesoša lielākajā daļā slepeno sanāksmju un nevarēja uz sevi attiecināt atbildību mīkstinošu apstākli,
         pamatojoties uz kādu pasīvo līdzdarbošanos. Turklāt apstāklis, ka tā ir piedalījusies tikai 35 % gadījumu sanāksmēs saistībā
         ar Ziemeļvalstīm un apstāklis, ka tā esot bijusi klātesoša tikai 60 % no kopējā attiecīgā pārkāpuma ilguma, šajā sakarā neko
         nemaina. Ja Komisija piešķir samazinājumu par šādu atbildību mīkstinošu apstākli, tai nav pienākuma veikt tikai matemātisku
         aprēķinu, ietverot tieši samērīgas procentuālās vērtības piemērošanu katra uzņēmuma dalības līmenim sanāksmēs, kuras organizētas
         aizliegtās vienošanās ietvaros. Ņemot vērā šīs lietas apstākļus, prasītājai piešķirtais 15 % līmenis par tās novēloto piedalīšanos
         sanāksmēs saistībā ar Ziemeļvalstīm šķiet pamatots.

      125    Turpinot, apstāklis, ka prasītāja sāka piedalīties attiecīgajā pārkāpumā pēc sanāksmju uzsākšanas, turklāt nenozīmē, ka tā
         nepiedalījās minētā pārkāpuma plānošanā un organizēšanā. Kā to pamatoti uzsver Komisija, aizliegtās vienošanās darbība nebija
         organizēta un noteikta tikai pirmajās sanāksmēs.

      126    Visbeidzot, gan no apstrīdētā lēmuma 139. apsvēruma e) apakšpunkta, gan no prasītājas paziņojumiem, atbildot uz paziņojumu
         par iebildumiem, izriet, ka tai nav bijusi vienīgi pasīva līdzdarbošanās vai sekotāja loma. 1998. gada 8. septembra sanāksmē
         Prāgā pēc Amann pieprasījuma vienojās, ka prasītāja nodibinās sakarus ar Danfield, lai ierosinātu tai ietekmēt tās vienīgo importētāju un izplatītāju Vācijā un Beniluksa valstīs, sabiedrību Heinke, kura īstenoja īpaši zemas cenas. Prasītāja atzina, ka tā neesot atklāti noraidījusi atbildēt uz šo pieprasījumu, un to attaisnoja
         ar apstākli, ka tā neesot varējusi atteikties, ņemot vērā tās situācijas vājumu attiecībā pret Coats un Amann. Tomēr apgalvotā Amann un Coats īstenotā piespiešana attiecībā uz to nekādi nav attaisnojošs iemesls, jo tā varēja tieši ziņot par spiedienu, kas tiek uz
         to izdarīts, kompetentajām iestādēm un iesniegt Komisijai sūdzību, piemērojot Regulas Nr. 17 3. pantu.

      127    Turklāt apstrīdētā lēmuma 139. apsvēruma b) apakšpunktā Komisija ir norādījusi, ka 1998. gada 8. septembra sanāksmē Prāgā
         prasītāja bija paziņojusi uzņēmumiem, kuri piedalījās, ka tā esot paaugstinājusi piemērojamās cenas tās izplatītājam par 6 %
         1998. gada februārī. Prasītāja neapstrīd, ka ir nodevusi šādu informāciju. Tostarp tā neatspēko Komisijas konstatējumu apstrīdētā
         lēmuma 143. apsvērumā, saskaņā ar kuru tā esot pirmā piemērojusi cenu paaugstināšanu 3,5 % apmērā Dānijā un Zviedrijā.

      128    Ir jāprecizē, ka jautājums par to, vai prasītāja faktiski bija sazinājusies ar Danfield, vai tā reāli paaugstinājusi cenas un bijusi pirmā, kas to darījusi, nav nozīmīgs šajā lietā, ievērojot, ka uzņēmuma pasīvā
         vai cita līdzdarbošanās ir jānosaka tikai pēc tā rīcības slepenajās sanāksmēs.

      129    Šajā sakarā apstāklis, ka uzņēmums, kura dalība nelikumīgā sadarbībā atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam ir pierādīta, tirgū
         nerīkojas tā, kā tas bija vienojies ar saviem konkurentiem, ne vienmēr ir apstāklis, kas būtu vērā ņemams. Faktiski uzņēmums,
         kurš, neņemot vērā sadarbību ar saviem konkurentiem, veic atšķirīgu politiku no tās, par kuru ir panākta vienošanās, vienkārši
         var mēģināt izmantot aizliegto vienošanos savā labā (šajā ziņā skat. iepriekš 49. punktā minēto spriedumu lietā Union Pigments/Komisija, 130. punkts).

      130    No tā izriet, ka Komisija pamatoti secināja, ka prasītājai nebija pamatojuma atsaukties uz atbildību mīkstinošu apstākli par
         tās pasīvo līdzdarbošanos vai sekotāja lomu attiecīgajā pārkāpumā.

      131    Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, šis pamats ir jānoraida.

       Par pamatu par kļūdainu sadarbības vērtējumu
       Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      132    Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka 20 % samazinājums no naudas soda apmēra, kas piešķirts atbilstoši Paziņojuma par sadarbību
         D punkta 2) apakšpunkta noteikumiem, esot nepietiekams, ņemot vērā apstākļus, uz kuriem tā uzskata, ka var pamatoties, un
         kuri tieši izrietot no apstrīdētā lēmuma. Tā apgalvo, ka tā neesot apstrīdējusi lietas faktiskos apstākļus, esot sniegusi
         pierādījumus, kuri palīdzējuši Komisijai pierādīt pārkāpumu, esot bijusi nozīmīgs faktiskās informācijas avots (dažkārt pat
         vienīgais avots), kura ietverta paziņojumā par iebildumiem, esot sniegusi informāciju, kura pierāda vairāku sanāksmju saturu,
         tādu, kā Cīrihes 1997. gada 9. septembra nolīguma būtiskais saturs, un, visbeidzot, esot bijusi vienīgā, kura sniegusi cenrāžus,
         kurus tā bija saņēmusi no konkurentiem, tādējādi nododot vairāk informācijas nekā to, kas tai tika pieprasīta, kā arī nozīmīgus
         pierādījumus. Tā esot arī nodevusi vairākus datus, ar kuriem tā sevi pati apsūdzēja, un pat esot nodevusi savus ikgadējos
         pārskatus, pilnīgu tās izmaksu struktūru un tās iekšējos cenrāžus. Līdz ar to tās īpaši izsmeļošā sadarbība esot bijusi jāatlīdzina
         ar samazinājumu vismaz 40 % apmērā.

      133    Otrkārt, prasītāja uzskata, ka ir pārkāpti samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principi, jo saistībā ar tās sadarbību izmeklēšanā
         piešķirtais samazinājums 20 % apmērā esot lielā mērā nepietiekams salīdzinājumā ar samazinājumu 15 % apmērā, kas piešķirts
         Amann, Gütermann un Zwicky, lai gan Komisija kvalificēja šo trīs uzņēmumu sniegto informāciju kā nelietderīgu.

      134    Komisija apgalvo, ka jau bija ieguvusi relatīvi nozīmīgu daudzumu informācijas pārbaudēs un sadarbībā ar Coats. Prasītājas pienesums esot bijis lielā mērā saistīts ar tās pienākumu iesniegt dokumentus, kas tai tika pieprasīts likumīga
         informācijas pieprasījuma ietvaros. Turklāt Komisija uzskata, ka apstākļu apstrīdēšanas neesamība, kas bija ņemta vērā naudas
         soda samazināšanai, esot bijusi faktiski relatīvi ierobežota, jo prasītāja esot samazinājusi savu pašas lomu. Visbeidzot,
         prasītāja neesot apstrīdējusi, ka samazinājums bija jāietver no 10 % līdz 50 % apmērā, piemērojot paziņojuma par iecietību
         D punktu, ka 20 % apmērs ir iekļāvies šajā amplitūdā un ka, ņemot vērā sadarbību, vienīgi sniedzot atbildes uz likumīgu informācijas
         pieprasījumu un nepastāvot apstākļu apstrīdēšanai, samazinājumu 20 % apmērā varēja kvalificēt kā normālu.

      135    Attiecībā uz iebildumu par samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu – tas ir nepamatots. Pēc Komisijas domām,
         prasītājas apgalvojumi ir vairāk vērsti pierādīt, ka trijiem iepriekš minētajiem uzņēmumiem piešķirtais samazinājums 15 %
         apmērā bija nelikumīgs, lai gan neviens nevar sev par labu atsaukties uz nelikumību, kas izdarīta par labu citam. Visbeidzot,
         tā norāda, ka prasītājas apgalvojumi nesniedzas tiktāl, lai pielīdzinātu savu sadarbību Coats sadarbībai, tomēr tā lūdz Komisijai piešķirt līdzīgu samazinājumu.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      136    Paziņojumā par sadarbību Komisija ir definējusi nosacījumus, kurus izpildot, uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju tās veiktās
         izmeklēšanas gaitā par aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts naudas sods, kas
         tam citādi tiktu uzlikts (Paziņojuma par sadarbību A punkta 3) apakšpunkts).

      137    Paziņojuma par sadarbību D punktā ir noteikts:

      “1. Gadījumā, kad uzņēmums sadarbojas un nav izpildīti visi B un C [punktā] paredzētie nosacījumi, tam tiek piemērots naudas
         soda, kas tam tiktu uzlikts sadarbības neesamības gadījumā, samazinājums no 10 līdz 50 % apmērā.

      2. Samazinājums it īpaši var tikt piešķirts gadījumā, ja:
      –        pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums iesniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, ar
         kuru palīdzību tiek apstiprināts izdarītais pārkāpums;

      –        pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas uzņēmums informē Komisiju, ka tas neapstrīd faktus [lietas faktiskos apstākļus],
         ar kuriem Komisija pamato savas apsūdzības.”

      138    Šajā gadījumā prasītājai tika piemērots tai noteiktā naudas soda apmēra samazinājums 20 % apmērā atbilstoši Paziņojuma par
         sadarbību D punktam.

      139    Sava novērtējuma pamatojumam Komisija apstrīdētā lēmuma 393. apsvērumā norāda:

      “BST iesniedza Komisijai pierādījumus, kuri ir lielā mērā palīdzējuši noteikt pārkāpumus un tai palīdzējuši tos vieglāk pierādīt.
         BST ir arī minēta paziņojumā par iebildumiem kā faktisko secinājumu, līdz kuriem ir nonākusi Komisija, nozīmīgs informācijas avots.
         BST vēstules uz Komisijas informācijas pieprasījumu 14. pielikums ir līdzējis Komisijai pierādīt vairāku sanāksmju saturu, tādu
         kā 90. gadu sākuma nolīgumu būtiskais saturs, Vīnes sanāksmes saturs un Cīrihes 1997. gada 9. septembra nolīguma saturs. BST bija vienīgais, kas iesniedza Komisijai cenrāžus, kurus tā saņēma nolīguma laikā ar saviem konkurentiem. Savā 2003. gada 23. aprīļa
         vēstulē BST ir ne tikai sniegusi faktiskos datus, bet “Neformālo sanāksmju sarunu satura” 4.3. punktā tā faktiski iesniegusi Komisijai
         nozīmīgus pierādījumus.”

      140    Komisija arī norādīja, ka, saņēmusi paziņojumu par iebildumiem, prasītāja to informēja, ka tā neapstrīd lietas faktiskos apstākļus,
         ar kuriem Komisija pamatoja savas apsūdzības (apstrīdētā lēmuma 392. apsvērums).

      141    Ir arī jānorāda, ka Amann, Gütermann un Zwicky tika piešķirts samazinājums par 15 % no naudas soda apmēra, kas tiem bija noteikts. Apstrīdētā lēmuma 395. un 396. apsvērumā
         Komisija pamatoja šo samazinājumu ar diviem iemesliem. Pirmkārt, šie trīs uzņēmumi bija snieguši informāciju, dokumentus un
         citus pierādījumus, kuri materiāli veicinājuši pierādīt pārkāpuma esamību, tostarp vienlaikus uzsverot, ka šo uzņēmumu sniegto
         informāciju nevarēja uzskatīt par lietderīgu, salīdzinot ar to, kuru sniegusi prasītāja. Otrkārt, tie nebija būtiski apstrīdējuši
         apstākļus, uz kuru pamata Komisija bija balstījusi savus apgalvojumus.

      142    Turklāt, izvērtējot sadarbību, ko ir izrādījuši vienas un tās pašas aizliegtās vienošanās dalībnieki, apstrīdēt var tikai
         Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo, novērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā
         ar citu uzņēmumu ieguldījumu, Komisijai ir plaša rīcības brīvība (Tiesas 2007. gada 10. maija spriedums lietā C‑328/05 P SGL Carbon/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 88. punkts). Tomēr šī vērtējuma ietvaros Komisija nevar pārkāpt vienlīdzīgas attieksmes
         principu.

      143    Tādējādi, ņemot vērā šo judikatūru, ir jāpārbauda, vai, nepārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu un nepārsniedzot savu
         rīcības brīvību, Komisija varēja piešķirt prasītājai naudas soda samazinājumu 20 % apmērā par tās sadarbību.

      144    Pirmkārt, ir svarīgi uzsvērt, ka apstrīdētā lēmuma 393. apsvērumā ietvertie Komisijas apsvērumi nerada nekādas domstarpības
         attiecībā uz prasītājas sadarbības ļoti lielo nozīmi administratīvā procesa laikā. Vispirms šī sadarbība “ievērojami” palīdzēja
         Komisijai pierādīt pārkāpumus. Turpinot, tā bez divdomības atzīst, ka prasītāja ir bijusi “nozīmīgs” faktisko secinājumu avots,
         līdz kuriem tā ir nonākusi, un ka tā ir bijusi “vienīgā”, kas sniegusi cenrāžus, ar kuriem apmainījās sanāksmju laikā. Šādiem
         dokumentiem ir acīmredzams nozīmīgums, lai pierādītu pārkāpuma, kāds tas ir šajā gadījumā, esamību, kas galvenokārt aptver
         apmainīšanos ar sensiblu informāciju par atsevišķiem klientiem noteiktiem cenrāžiem un/vai cenām, lai vienotos par cenu paaugstināšanu
         un/vai mērķa cenām. Visbeidzot, Komisija ir uzsvērusi, ka prasītāja “ne tikai” sniedza faktiskos datus, bet tā arī ir iesniegusi
         “nozīmīgus pierādījumus”.

      145    Komisijas paskaidrojumi, lai samazinātu prasītājas sadarbības, kas ir aprakstīta apstrīdētajā lēmumā, nozīmi nav visai pārliecinoši.
         Pamatojums, ka Komisija jau bija ieguvusi relatīvi nozīmīgu daudzumu informācijas pārbaudēs un sadarbībā ar Coats, pats par sevi tomēr nevar samazināt prasītājas lomas nozīmīgumu administratīvās procedūras laikā. Pieņemot, kā to apgalvo
         Komisija, ka Coats tai jau bija paziņojusi par vairāku iepriekš minētu sanāksmju norisi, tomēr no apstrīdētā lēmuma 131., 133., 135., 137., 139. un
         146. apsvēruma izriet, ka prasītāja ir bieži minēta kā avots, pat kā vienīgais informācijas avots par šīm sanāksmēm.

      146    Šajā sakarā Komisija savos apsvērumos tiecas arī samazināt prasītājas sadarbību izmeklēšanā, apgalvojot, ka tās ir biežās
         atsauces uz cenrāžiem, kas rada iespaidu, ka tā bieži atsaucas uz prasītājas dokumentiem. Šīs biežās atsauces uz prasītājas
         nodoto 14. pielikumu un šī pielikuma tieša minēšana apstrīdētā lēmuma 393. apsvērumā, tieši pretēji, drīzāk pierāda nozīmi,
         kādu Komisija ir atzinusi tās pierādījumiem. Tādējādi, kā tas tika uzsvērts šī sprieduma 144. punktā, šiem pierādījumiem ir
         vēl acīmredzamāks nozīmīgums, jo pārkāpums ir aptvēris cenu karteli.

      147    Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru prasītājas pienesums bija lielā mērā saistīts ar tās pienākumu iesniegt dokumentus,
         kas tai tika pieprasīts likumīga informācijas pieprasījuma ietvaros, arī ir jānoraida. Jāatgādina, ka sadarbība izmeklēšanā,
         kas nav nekas vairāk kā pienākumi, kas uzņēmumiem uzlikti atbilstoši Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punktam, nepamato naudas
         soda samazināšanu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑12/89 Solvay/Komisija, Recueil, II‑907. lpp., 341. un 342. punkts). Savukārt šāda samazināšana ir pamatota, ja uzņēmums ir sniedzis daudz plašāku informāciju
         nekā tā, ko Komisija var pieprasīt sniegt saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas spriedumu
         lietā T‑308/94 Cascades/Komisija, Recueil, II‑925. lpp., 260. un 262. punkts, un 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑230/00 Daesang un Sewon Europe/Komisija, Recueil, II‑2733. lpp., 137. punkts). Šajā lietā Komisija ir tieši atzinusi, ka prasītāja ne tikai sniegusi faktiskos datus, bet
         ka tā faktiski bija sniegusi nozīmīgus pierādījumus par attiecīgo pārkāpumu.

      148    Otrkārt, Komisija ir atgādinājusi, ka prasītāja nav apstrīdējusi lietas faktiskos apstākļus, ar kuriem Komisija pamatoja savas
         apsūdzības.

      149    Treškārt, jākonstatē, ka Amann, Gütermann un Zwicky sadarbība tika kvalificēta kā nelietderīga, salīdzinot ar prasītājas sadarbību. Turklāt šie trīs uzņēmumi nav “būtiski” apstrīdējuši
         apstākļus.

      150    Jākonstatē, ka, runājot par prasītājas papildus īstenotiem centieniem, tie tika atlīdzināti ar samazinājumu, kas tikai par
         5 % ir augstāks nekā tas, kas tika piešķirts Amann, Gütermann un Zwicky, lai gan tie neīstenoja tādus centienus administratīvā procesa laikā. Šī atšķirība starp prasītājai piešķirto naudas soda
         samazinājumu un to, kas piešķirts iepriekš minētajiem trim uzņēmumiem, ir nepamatoti neliela.

      151    Visu šo iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka prasītājai piešķirtais samazinājums 20 % apmērā par tās sadarbību ir nepietiekams un
         ka tādējādi Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      152    No tā izriet, ka prasītājas pamats par kļūdainu sadarbības vērtējumu ir pamatots.

      153    Šādos apstākļos Vispārējai tiesai ir jānosaka atbilstoša samazināšanas likme. Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu Vispārējai
         tiesai EKL 229. panta izpratnē ir neierobežota jurisdikcija attiecībā uz prasībām, kas vērstas pret lēmumiem, ar kuriem Komisija
         noteikusi soda naudu, un tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Īstenojot savu neierobežoto jurisdikciju,
         Vispārējā tiesa uzskata, ka papildus jau piešķirtajam samazinājumam 20 % apmērā prasītājai ir jāpiešķir par tās sadarbību
         papildus samazinājums par 10 %. Tādējādi jāpiemēro samazinājums par 30 % no naudas soda apmēra pēc noteikuma par augstāko
         robežu 10 % apmērā no apgrozījuma piemērošanas, proti, EUR 1,224 miljoni, līdz ar ko noteiktais galīgais naudas soda apmērs
         ir EUR 856 800.

      3.     Par prasību atlīdzināt zaudējumus
       Lietas dalībnieku argumenti
      154    Prasītāja konstatē, ka Komisija kļūdas dēļ esot izpaudusi iekšējos cenrāžus, kurus tā bija nodevusi Komisijai saistībā ar
         izmeklēšanu aizliegtās vienošanās diegu tirgū rūpniecības nozares klientiem Beniluksa valstīs un Ziemeļvalstīs. Prasītāja
         uzskata, ka Eiropas Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība varot iestāties, jo ir izpildīti tālāk minētie trīs nepieciešamie nosacījumi.

      155    Pēc prasītājas domām, pirmais nosacījums, kas saistīts ar atbildības iestāšanos, proti, ārpuslīgumiska pārkāpuma esamība,
         esot izpildīts. Šis nosacījums ietver to, ka tiesību normai, kas piešķir tiesības privātpersonām, ir jābūt pārkāptai pietiekami
         būtiskā veidā, kā tas ir šajā lietā.

      156    Pirmkārt, normas, kuras pārkāpums ir izvirzīts, proti, konfidencialitātes pienākuma, kas paredzēts EKL 287. pantā un Regulas
         Nr. 1/2003 28. pantā, kā arī tiesiskās paļāvības aizsardzības principa mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām.

      157    Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka šādas tiesību normas pārkāpums esot pats par sevi pietiekami būtisks. Šī tiesību norma esot
         tik neapstrīdama un imperatīva, ka tā tikai atstāj ļoti ierobežotu lomu attiecīgai iestādei, vai pat nekādu rīcības brīvību.

      158    Praktisku apsvērumu dēļ prasītāja veic pārkāpuma konkrētu analīzi, lai pierādītu, ka tas ir “būtisks”. Pirmkārt, tā norāda,
         ka komercnoslēpumiem, kuri ir tikuši izpausti, neesot nekādas saistības ar attiecīgo pārkāpumu (attiecīgi 2002. un 2003. gada
         tabulas par Īriju, Spāniju, Itāliju un Apvienoto Karalisti), vai ka tiem neesot nozīmes pārkāpumā (attiecīgi tabulas par Nīderlandi
         vai Zviedriju, tomēr neietverot 2000. un 2001. gadu). Otrkārt, prasītāja uzskata, ka Komisija nevarot pamatoti apgalvot, ka
         tā nezināja vai tai nebija jāzina, ka runa bija par īpaši sensiblu un konfidenciālu informāciju par cenām. Prasītāja šajā
         sakarā atsaucas uz Komisijas paziņojuma par noteikumiem attiecībā uz piekļuvi Komisijas lietas materiāliem, ievērojot EK līguma
         81. un 82. pantu, EEZ līguma 53., 54. un 57. pantu un Padomes Regulu (EK) Nr. 139/2004 (OV C 325, 7. lpp.), 18. punktu. Prasītāja
         uzskata, ka esot skaidri norādījusi savā 2004. gada 18. aprīļa vēstulē uz šīs informācijas konfidenciālo raksturu, ko turklāt
         Komisija pati esot apstiprinājusi savā 2004. gada 15. janvāra vēstulē. Treškārt, Komisija neesot veikusi nekādus pasākumus,
         lai ierobežotu zaudējumus, kurus cietusi prasītāja.

      159    Prasītāja arī norāda, ka izpaustās tabulas attiecoties arī uz citām valstīm, kuras nebija minētas sanāksmēs par attiecīgo
         tirgu, kā arī 2002. un 2003. gadā, un ka šīs tabulas esot daudz detalizētākas un apjomīgākas. Attiecībā uz Komisijas argumentu,
         saskaņā ar kuru šīs tabulas varēja būt nekonfidenciālas, prasītāja to noliedz. Pat ja tas prasītājai būtu bijis prasīts, tā
         nekad nepiekristu paziņot savu pilnīgo un detalizēto tarifu struktūru saviem konkurentiem. Turklāt Komisijas izvirzītajam
         pieņēmumam, saskaņā ar kuru tā esot varējusi saņemt saistošu lēmumu no auditorpadomnieka, neesot nozīmes, ņemot vērā, ka esot
         pierādīts, ka Komisija neesot ievērojusi “Akzo” procedūru, un ka šī iemesla dēļ prasītājas tiesības un intereses vispār nav
         ņemtas vērā.

      160    Attiecībā uz tās kaitējumu prasītāja apgalvo, ka tas aptver, pirmkārt, neiegūto peļņu, kas izsaka starpību starp ienākumiem,
         kurus tā būtu guvusi, neizpaužot tās cenu tabulas, un ienākumiem, kurus tā faktiski saņēmusi, un, otrkārt, strukturālās izmaksas,
         kuras saistītas ar apgrozījuma samazinājuma, kas rodas no ienākumu zaudējuma, kompensācijas. Tā uzsver, ka tās zaudējumi neesot
         vēl pilnībā izpaudušies, bet ka daļu no šiem zaudējumiem pašlaik varot izteikt skaitļos, un tas izriet no tās galvenā klienta
         zaudēšanas, proti, VF Europe.

      161    Pēc prasītājas domām, cēloņsakarība starp Komisijas pieļauto kļūdu un tās galvenā klienta zaudēšanu arī esot pierādīta. American & Efird esot zinājis (tieši un ar tās filiāles Bieze Stork starpniecību) par prasītājas cenu struktūru un tādējādi esot varējis piedāvāt VF Europe zemāku cenu piedāvājumus nekā prasītājas piedāvājums. VF Europe esot apstiprinājusi, ka tā nekad neesot nodevusi prasītājas piedāvājumus citiem diegu ražotājiem, tādiem kā American & Efird.

      162    Komisija uzskata, ka šis prasījums ir jānoraida.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      163    No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība par tās iestāžu nelikumīgu rīcību EKL 288. panta otrās
         daļas izpratnē ir pakļauta vairākiem nosacījumiem, proti, iestādēm pārmestajai rīcībai jābūt nelikumīgai, zaudējumiem ir patiesi
         jāpastāv un ir jāpastāv cēloņsakarībai starp attiecīgo rīcību un zaudējumiem (Tiesas 1982. gada 29. septembra spriedums lietā 26/81
         Oleifici Mediterranei/EEK, Recueil, 3057. lpp., 16. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra spriedums lietā T‑383/00 Beamglow/Parlaments u.c., Krājums, II‑5459. lpp., 95. punkts).

      164    Ja nav izpildīts viens no trīs nosacījumiem, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, zaudējumu atlīdzības prasība
         ir noraidāma, neizvērtējot abus pārējos nosacījumus (Tiesas 1994. gada 15. septembra spriedums lietā C‑146/91 KYDEP/Padome un Komisija, Recueil, I‑4199. lpp., 81. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. februāra spriedums lietā T‑170/00 Förde‑Reederei/Padome un Komisija, Recueil, II‑515. lpp., 37. punkts), Kopienu tiesai turklāt nav jāņem vērā noteikta izvērtēšanas kārtība (Tiesas 1999. gada 9. septembra
         spriedums lietā C‑257/98 P Lucaccioni/Komisija, Recueil, I‑5251. lpp., 13. punkts).

      165    Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka attiecībā uz zaudējumu – tam ir jābūt reālam un noteiktam (Pirmās instances tiesas
         2003. gada 2. jūlija spriedums lietā T‑99/98 Hameico Stuttgart u.c./Padome un Komisija, Recueil, II‑2195. lpp., 67. punkts), kā arī novērtējamam (Pirmās instances tiesas 1996. gada 16. janvāra spriedums lietā T‑108/94
         Candiotte/Padome, Recueil, II‑87. lpp., 54. punkts). Savukārt tikai iespējami un nekonkrēti zaudējumi nerada tiesības uz atlīdzību (šajā ziņā skat.
         Pirmās instances tiesas 1997. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑267/94 Oleifici Italiani/Komisija, Recueil, II‑1239. lpp., 72. un 73. punkts).

      166    Attiecībā uz nosacījumu par cēloņsakarību ir jāuzsver, ka Kopienu var saukt pie atbildības tikai par kaitējumu, kas pietiekami
         tieši ir saistīts ar attiecīgas iestādes prettiesisku rīcību (šajā ziņā skat. Tiesas 1979. gada 4. oktobra spriedumu apvienotajās
         lietās 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 un 45/79 Dumortier u.c./Padome, Recueil, 3091. lpp., 21. punkts; Pirmās instances tiesas 2003. gada 13. februāra spriedumu lietā T‑333/01 Meyer/Komisija, Recueil, II‑117. lpp., 32. punkts, un 2007. gada 27. novembra spriedumu apvienotajās lietās T‑3/00 un T‑337/04 Pitsiorlas/Padome un ECB, Krājums, II‑4779. lpp., 292. punkts). Šīs faktiskās un tiešās cēloņsakarības pierādījums starp attiecīgās
         iestādes pieļauto kļūdu un norādītajiem zaudējumiem ir jāsniedz prasītājai (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 15. janvāra
         spriedumu lietā 253/84 GAEC de la Ségaude/Padome un Komisija, Recueil, 123. lpp., 20. punkts, un 1992. gada 30. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑363/88 un C‑364/88 Finsider u.c./Komisija, Recueil, I–359. lpp., 25. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑149/96 Coldiretti u.c./Padome un Komisija, Recueil, II‑3841. lpp., 101. punkts).

      167    Visbeidzot, lietas dalībniekam, kas apstrīd Kopienas atbildību, ir jāiesniedz pārliecinoši pierādījumi par minēto zaudējumu
         esamību un apjomu un jāpierāda, ka starp šiem zaudējumiem un rīcību, kurā vainojama attiecīgā iestāde, pastāv pietiekami tieša
         cēloņsakarība (iepriekš 166. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās Dumortier u.c./Padome, 21. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 24. oktobra spriedums lietā T‑178/98 Fresh Marine/Komisija, Recueil, II‑3331. lpp., 118. punkts).

      168    Šajā sakarā, ja ir jānosaka neiegūtās peļņas vērtība un tādējādi neizbēgami hipotētiskā ekonomisko darījumu vērtība, var būt
         grūti, pat neiespējami, prasītājai tieši izteikt skaitļos zaudējumus, kurus tā uzskata, ka esot cietusi. Līdzīgos gadījumos
         tiesnesis var apmierināties ar pieņēmumiem, pamatojoties uz vidējām statistiskajām vērtībām (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada
         27. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑104/89 un C‑37/90 Mulder u.c./Padome un Komisija, Recueil, I‑203. lpp., 63.–65. punkts). Tomēr tas nevar atbrīvot prasītāju no ikviena pierādīšanas pienākuma attiecībā uz izvirzītajiem
         zaudējumiem. Lai gan neiegūtās peļņas vērtība neizbēgami izsaka hipotētiskus datus, kuri ir jāpieņem, nepastāvot iespējai
         aprēķināt precīzā veidā, tomēr dati, uz kuriem pamatojas šis pieņēmums, lietas dalībniekam, kas uz tiem atsaucas, var tikt
         pierādīti un tie jebkurā iespējamā veidā ir jāpierāda (Pirmās instances tiesas 2007. gada 29. augusta rīkojums lietā T‑186/05
         SELEX Sistemi Integrati/Komisija, Krājumā nav publicēts, 27. punkts).

      169    Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāvērtē, vai, kļūdas dēļ izpaužot prasītājas cenrāžus, citus, nevis tos, uz kuriem neattiecas
         konfidencialitāte, var iestāties Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība.

      170    Ir jāatzīst, ka vismaz viens no nosacījumiem, lai iestātos Kopienas ārpuslīgumiskā atbildība, šajā lietā nav īstenojies.

      171    Attiecībā uz prasītājas izvirzītajiem zaudējumiem ir jānorāda, ka tie aptver ne tikai tās acīmredzamu ienākumu samazināšanos,
         ko secīgi izraisījusi tās galvenā klienta zaudēšana, bet arī citu ienākumu zaudēšanu, saistībā ar kuriem tā apgalvo, ka tai
         jāsaskaras ikdienā, kā arī strukturālos izdevumus, kas saistīti ar tās apgrozījuma samazinājuma, kas izriet no ienākumu zaudēšanas,
         kompensācijas.

      172    Pirmkārt, attiecībā uz “citu ienākumu zaudēšanu” un strukturāliem izdevumiem prasītāja nav iesniegusi pierādījumus, kuri ļautu
         noteikt, vai zaudējumi ir reāli un noteikti.

      173    Šajā sakarā vienīgais prasītājas iesniegtais pierādījums ir tabula, kurā norādīts būtisks apgrozījuma samazinājums no 2003. gada
         maija līdz 2004. gada janvārim, proti, pirms prezumētās konfidenciālās informācijas izpaušanas. Ja pastāv zaudējumi, tajos
         jebkurā gadījumā nevarētu ietvert ienākumu zaudēšanu šajā periodā.

      174    Otrkārt, attiecībā uz ienākumu samazināšanos, ko secīgi izraisījusi galvenā klienta zaudēšana, vispirms ir jānorāda, ka noslēgtais
         līgums starp šo klientu un prasītājas konkurentu tika noslēgts tikai uz diviem gadiem, proti, uz 2005. un 2006. gadu. Tāpēc
         nekas nekavēja prasītāju no 2007. gada atgūt šo klientu, kuru tā bija zaudējusi. Līdz ar to zaudējumus jebkurā gadījumā nevar
         uzskatīt par reāliem un noteiktiem pēc 2005. un 2006. gada.

      175    Turpinot, prasītājas iesniegtie pierādījumi, lai pierādītu tās zaudējumu patiesumu, ir neskaidri. Tabula, kas iekļauta prasības
         pieteikumā, lai pierādītu bruto apmēra samazinājumu, kas izriet no prasītājas galvenā klienta zaudēšanas, ietver datus, kuru
         patiesums nav pierādīts ar kādiem dokumentiem. Turklāt tabulā esošos datus ir sarežģīti interpretēt.

      176    Tomēr nav tālāk jāvērtē jautājums, lai noskaidrotu, vai prasītājas sniegtais pierādījums juridiski pietiekami pierāda daļu
         no zaudējumiem, kas izriet no tās klienta zaudēšanas, lai no šī brīža vērtētu jautājumu par cēloņsakarību starp kļūdu un apgalvoto
         zaudējumu. Pat pieļaujot, ka ir pierādīti zaudējumi, kuri izriet no VF Europe zaudēšanas 2005. un 2006. gadā, nav pierādīts, ka nosacījums par tiešo cēloņsakarību starp šo notikumu un Komisijas kļūdu
         būtu izpildīts.

      177    Prasītājas galvenā klienta zaudēšanu var pilnībā izskaidrot ar VF Corporation USA grupas lēmumu centralizēt tās iepirkumu lēmumus. Turklāt jākonstatē, ka Komisijai nosūtītajā 2005. gada 2. marta vēstulē,
         proti, pēc cenrāžu izpaušanas, prasītāja pati norādīja, ka nevis VF Europe, bet gan VF Corporation USA ir tā, kas lemj par tās apgādi un pasūtījumu sadalīšanu. Tā piebilst, ka tagad tās galvenā klienta apgāde ir pilnībā uzticēta
         angloamerikāņu uzņēmumiem.

      178    Prasītājas apgalvojums, kas ir šajā pašā vēstulē, saskaņā ar kuru 2004. gada beigās tā esot spontāni piedāvājusi galvenajam
         klientam samazināt cenas par 10 % no 2005. gada janvāra, arī tiecas apstiprināt jebkādas cēloņsakarības neesamību starp Komisijai
         pārmesto rīcību un šī klienta zaudēšanu. Kā Komisija pamatoti uzsver, ja konkurents būtu vēlējies piedāvāt cenas, kuras zemākas
         par prasītājas iepriekšējām cenām, konkurenta [cenu] piedāvājums būtu bijis acīmredzami zemāks. Iespējamā prasītājas cenu
         apzināšanās tādējādi neesot tās galvenā klienta zaudēšanas patiesais iemesls.

      179    No tā izriet, ka cēloņsakarības nosacījums nav izpildīts.

      180    No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasījumi atlīdzināt zaudējumus ir jānoraida to kopumā.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      181    Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un
         daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās
         izdevumus paši.

      182    Tā kā prasība tika daļēji apmierināta, [Vispārējā tiesa,] taisnīgi izvērtējot lietas apstākļus, nolemj, ka prasītāja sedz
         90 % savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina 90 % Komisijas tiesāšanās izdevumu, Komisija sedz 10 % savu tiesāšanās izdevumu
         un atlīdzina 10 % prasītājas tiesāšanās izdevumu.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
      nospriež:
      1)      Belgian Sewing Thread(BST) NV Komisijas 2005. gada 14. septembra Lēmumu C(2005) 3452 par procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu [par
            [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/38.337 – PO/Diegi) 2. punktā noteiktā naudas soda apmērs tiek noteikts EUR 856 800 apmērā;
      2)      prasību par tiesību akta atcelšanu pārējā daļā noraidīt;
      3)      prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīt;
      4)      BST sedz 90 % savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina 90 % Komisijas tiesāšanās izdevumu, Komisija sedz 10 % savu tiesāšanās izdevumu
            un atlīdzina 10 % BST tiesāšanās izdevumu.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 28. aprīlī.
      [Paraksti]
      Satura rādītājs

      Prāvas priekšvēsture
      1.  Prāvas priekšmets
      2.  Administratīvais process
      3.  Apstrīdētais lēmums
      Konkrētā tirgus definīcija
      Konkrētā tirgus lielums un struktūra
      Pārkāpjošo darbību apraksts
      Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
      4.  Process un lietas dalībnieku prasījumi
      Juridiskais pamatojums
      1.  Par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju
      Ievada apsvērumi
      Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      Vispārējās tiesas vērtējums
      2.  Par prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, vai, pakārtoti, samazināt naudas
         soda apmēru

      Par pamatu par pārkāpuma kļūdainu kvalifikāciju kā “sevišķi smagu”
      Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      Vispārējās tiesas vērtējums
      Par pamatu par naudas soda sākumsummas un naudas soda apmēra kļūdainu noteikšanu, kā arī par prasītājas kļūdainu klasifikāciju
         otrajā kategorijā

      Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      Vispārējās tiesas vērtējums
      –  Par iebildumu par nelielā konkrētā tirgus apmēra neņemšanu vērā
      –  Par iebildumu par šķietami kļūdaino prasītājas faktiskās ekonomiskās spējas nodarīt kaitējumu konkurencei vērtējumu
      –  Par iebildumu par samērīguma principa pārkāpumu piemērotās naudas soda sākumsummas nesamērīgā rakstura dēļ salīdzinājumā
         ar to, kas piemērota citiem attiecīgiem uzņēmumiem

      –  Par iebildumu par nesamērīgu sākumsummas noteikšanu saistībā ar prasītājas nestabilo finansiālo stāvokli
      Par pamatu par atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu
      Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      Vispārējās tiesas vērtējums
      Par pamatu par kļūdainu sadarbības vērtējumu
      Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
      Vispārējās tiesas vērtējums
      3.  Par prasību atlīdzināt zaudējumus
      Lietas dalībnieku argumenti
      Vispārējās tiesas vērtējums
      Par tiesāšanās izdevumiem
      ** Tiesvedības valoda – holandiešu.