title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 25.novembrī.#Eiropas Komisija pret Itālijas Republiku.#Tiesību aktu tuvināšana - Kakao un šokolādes produkti - Marķējums - Vārda "tīra" vai vārdu salikuma "tīra šokolāde" pievienošana noteiktu produktu marķējumā.#Lieta C-47/09.

text:
      Lieta C‑47/09
      Eiropas Komisija
      pret
      Itālijas Republiku
      Tiesību aktu tuvināšana – Kakao un šokolādes produkti – Marķējums – Vārda “tīra” vai vārdu salikuma “tīra šokolāde” pievienošana noteiktu produktu marķējumā
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesību aktu tuvināšana – Pārtikas produktu marķēšana un noformēšana – Direktīvas 79/112, 2000/13 un 2000/36 – Kakao un šokolādes
            produkti
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts un Direktīvas 2000/36 3. panta 1. un 5. punkts;
            Padomes Direktīva 79/112)
      Dalībvalsts, kuras tiesiskajā regulējumā ir paredzēta iespēja šokolādes produktu, kuri kā augu taukus satur vienīgi kakao
         sviestu, komercnosaukumu papildināt ar īpašības vārdu “tīra”, neizpilda savus pienākumus, kas tai noteikti Direktīvas 2000/36
         par kakao un šokolādes produktiem, kas paredzēti lietošanai pārtikā, 3. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar Direktīvas 2000/13
         par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu 2. panta 1. punkta
         a) apakšpunktu, kā arī Direktīvas 2000/36 3. panta 5. punktā.

      Direktīvā 2000/36 ir veikta pilnīga šokolādes produktu komercnosaukumu saskaņošana un Kopienu likumdevējs ir paredzējis, ka
         aizvietojošo augu tauku pievienošana izraisa nevis atšķirīgu šo produktu komercnosaukumu izmantošanu, bet gan papildu informācijas
         klātesamību marķējumā. Tāpēc, pievienojot kakao un šokolādes produktiem, kuri atbilst minētajā direktīvā paredzētajam minimālajam
         saturam, augu taukus, kas nav kakao sviests, nevar tik būtiski tikt mainīts šo produktu raksturs, lai tie kļūtu par citiem
         produktiem. Neitrālas un objektīvas norādes, kas informē patērētāju par augu tauku, kas nav kakao sviests, neesamību produktā,
         ietveršana kādā citā marķējuma daļā var būt pietiekama, lai nodrošinātu pareizu informāciju patērētājam.

      (sal. ar 29., 32., 39., 41., 45. un 49. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 25. novembrī (*)

      Tiesību aktu tuvināšana – Kakao un šokolādes produkti – Marķējums – Vārda “tīra” vai vārdu salikuma “tīra šokolāde” pievienošana noteiktu produktu marķējumā
      Lieta C‑47/09
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam, ko 2009. gada 30. janvārī cēla
      Eiropas Komisija, ko pārstāv F. Klotuša-Duvjesāra [F. Clotuche-Duvieusart] un D. Nardi [D. Nardi], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Itālijas Republiku, ko pārstāv Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], M. Ilešičs [M. Ilešič], E. Levits un M. Bergere [M. Berger] (referente),

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 10. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Itālijas Republika, paredzot iespēju šokolādes produktu,
         kuri kā augu taukus satur vienīgi kakao sviestu, marķējumu papildināt ar īpašības vārdu “tīra” vai norādi “tīra šokolāde”,
         nav izpildījusi savus pienākumus, kas tai noteikti, pirmkārt, Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 23. jūnija Direktīvas 2000/36/EK
         par kakao un šokolādes produktiem, kas paredzēti lietošanai pārtikā (OV L 197, 19. lpp.), 3. panta 5. punktā un, otrkārt,
         Direktīvas 2000/36 3. pantā, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvas 2000/13/EK
         par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu (OV L 109, 29. lpp.)
         2. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
      2        Kakao un šokolādes produktu marķējums tiek reglamentēts vienā “horizontālā” direktīvā, proti, Direktīvā 2000/13, un vienā
         “vertikālā” vai “nozares” direktīvā, proti, Direktīvā 2000/36, kura, salīdzinot ar Direktīvu 2000/13, ir lex specialis.

       Direktīva 2000/36
      3        Direktīvas 2000/36 mērķis ir, pirmkārt, paredzēt kopējas tiesību normas saistībā ar augu tauku, kas nav kakao sviests, pievienošanu
         kakao un šokolādes produktiem un, otrkārt, veikt komercnosaukumu saskaņošanu.

      4        Saistībā ar augu tauku, kas nav kakao sviests, izmantošanu Direktīvas 2000/36 preambulas piektā, sestā, devītā un desmitā
         apsvēruma redakcija ir šāda:

      “(5)      Dažās dalībvalstīs ir atļauts līdz 5 % maksimumam pievienot šokolādes produktiem augu taukus, kas nav kakao sviests.
      (6)      Tādu augu tauku pievienošanu šokolādes produktiem līdz 5 % maksimumam, kuri nav kakao sviests, vajadzētu atļaut visās dalībvalstīs;
         šiem augu taukiem vajadzētu būt kakao sviesta ekvivalentiem un tāpēc definētiem saskaņā ar tehniskiem un zinātniskiem kritērijiem.

      [..]
      (9)      Gadījumā, kad šokolādes produktiem tiek pievienoti augu tauki, kas nav kakao sviests, patērētāji jānodrošina ar pareizu, neitrālu
         un objektīvu informāciju kopā ar sastāvdaļu sarakstu.

      (10)      No otras puses, Direktīva 79/112/EEK neliedz šokolādes produktu marķēšanu, lai norādītu, ka augu tauki, kas nav kakao sviests,
         nav pievienoti, ar noteikumu, ka informācija ir pareiza, neitrāla, objektīva un nemaldina patērētāju.”

      5        Runājot par komercnosaukumiem, Direktīvas 2000/36 septītais apsvērums ir formulēts šādi:

      “Lai garantētu iekšējā tirgus vienotu būtību [vienveidīgumu], visiem šokolādes produktiem, uz ko attiecas šī direktīva, jānodrošina
         brīva aprite Kopienā ar pārdošanas nosaukumiem [komercnosaukumiem], kuri izklāstīti šīs direktīvas I pielikuma noteikumos.”

      6        Minētās direktīvas 2. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:

      “1.      Augu taukus, kas nav kakao sviests un kas definēti II pielikumā un uzskaitīti tajā, var pievienot tiem šokolādes produktiem,
         kuri definēti I pielikuma A daļas 3., 4., 5., 6., 8. un 9. punktā. Šī pievienotā daļa nedrīkst pārsniegt 5 % no gala produkta,
         atņemot jebkuras citas izmantotās ēdamvielas kopējo svaru saskaņā ar I pielikuma B daļu, nesamazinot minimālo kakao sviesta
         vai kopējo sausā kakao saturu.

      2.      Šokolādes produktus, kuri saskaņā ar 1. punktu satur augu taukus, kas nav kakao sviests, var tirgot visās dalībvalstīs, ar
         noteikumu, ka to marķējumu, kā noteikts 3. pantā, papildina skaidri redzams un labi salasāms uzraksts: “satur augu taukus
         līdztekus kakao sviestam”. Šis uzraksts ir vienā redzamības laukā ar sastāvdaļu sarakstu, skaidri atdalīts no šā saraksta,
         vismaz tikpat lieliem burtiem un treknā drukā, un tam blakus norādīts pārdošanas nosaukums [komercnosaukums]; neskarot šo
         prasību, pārdošanas nosaukums [komercnosaukums] var atrasties vēl arī citur.”

      7        Direktīvas 2000/36 3. pantā ir paredzēts:

      “Direktīva 79/112/EEK attiecas uz produktiem, kas definēti I pielikumā, ievērojot šādus nosacījumus.
      1)      Pārdošanas nosaukumi [komercnosaukumi], kas uzskaitīti I pielikumā, attiecas tikai uz tajā minētajiem produktiem un jāizmanto
         tirdzniecībā, lai tos apzīmētu.

      [..]
      5)      Pārdošanas nosaukumus [komercnosaukumus] “šokolāde”, “piena šokolāde” un “šokolādes glazūra”, kas aprakstīti I pielikumā,
         var papildināt informācija vai apraksts attiecībā uz kvalitātes kritērijiem, ar noteikumu, ka produkti satur:

      –        šokolādei – ne mazāk kā 43 % sausā kakao, ieskaitot ne mazāk kā 26 % kakao sviesta,
      –        piena šokolādei – ne mazāk kā 30 % kopējās kakao sausās masas un ne mazāk kā 18 % sausās piena masas, kas iegūts, daļēji vai
         pilnīgi dehidrējot pilnpienu, pienu ar daļēji vai pilnīgi pazeminātu tauku saturu, krējumu, vai no daļēji vai pilnīgi dehidrēta
         krējuma, sviesta vai piena taukiem, ieskaitot ne mazāk kā 4,5 % piena tauku,

      –        šokolādes glazūrai – ne mazāk kā 16 % kopējās beztauku kakao sausās masas.”
      8        Direktīvas 2000/36 4. pantā ir paredzēts:

      “I pielikumā definētajiem produktiem dalībvalstis nepieņem savus noteikumus, ko neparedz šī direktīva.”
       Direktīva 2000/13
      9        Padomes 1978. gada 18. decembra Direktīva 79/112/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz gala patērētājam
         paredzēto pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu (OV 1979, L 33, 1. lpp.) ir atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2000/13.
         Uz atcelto direktīvu izdarītās atsauces tātad ir jāuztver kā tādas, kas izdarītas uz Direktīvu 2000/13.

      10      Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “1.      Marķējums un izmantojamās metodes nedrīkst:
      a)      būt tādas, kas maldina pircēju, konkrēti:
      i)      par pārtikas produkta raksturīgajām pazīmēm un jo [it] īpaši tā raksturu, identitāti, īpašībām, sastāvu, daudzumu, derīgumu,
         izcelsmi vai pirmavotu, izgatavošanas vai ražošanas veidu;

      ii)      piedēvējot pārtikas produktam tādu iedarbību vai īpašības, kas tam nepiemīt;
      iii)      liekot saprast, ka pārtikas produktam piemīt īpašas pazīmes, kad īstenībā šādas pazīmes piemīt visiem līdzīgiem pārtikas produktiem;
      b)      ievērojot Kopienas noteikumus, ko piemēro dabiskajiem minerālūdeņiem un īpašam uzturam paredzētai pārtikai, piedēvēt jebkuram
         pārtikas produktam spējas novērst, ārstēt vai izārstēt kādu cilvēka slimību vai atsaukties uz šādām spējām.”

       Valsts tiesības
      11      2002. gada 1. marta Likuma Nr. 39 par noteikumiem, kas pieņemti, lai izpildītu ar Itālijas dalību Eiropas Kopienās saistītos
         pienākumus – Kopienu Likums 2001 (2002. gada 26. marta GURI Nr. 72 papildu izdevums, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 39/2002”) 28. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Direktīvas 2000/36/EK par kakao un šokolādes produktiem, kas paredzēti lietošanai pārtikā, īstenošana
      Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 23. jūnija Direktīvas 2000/36/EK par kakao un šokolādes produktiem, kas paredzēti
         lietošanai pārtikā, īstenošana atbilst šādiem principiem un galvenajiem kritērijiem:

      a)      ir jāgarantē, ka kakao un šokolādes produktu marķējums nodrošina ne tikai pārskatāmību, bet ka tas ietver arī atšķirīgu norādi
         atkarībā no tā, vai produkts ir ražots, pievienojot augu taukus, kas nav kakao sviests, vai izmantojot tikai kakao sviestu;
         pirmajā gadījumā marķējumā ir jāietver norāde “šokolāde”, turpretī otrajā gadījumā var tikt izmantota norāde “tīra šokolāde”;

      b)      ir jānosaka to tipveida produktu kvalitātes sertificēšanas mehānismi, kuros šokolādes ražošanai izmanto tikai kakao sviestu.”
      12      2003. gada 12. jūnija Dekrētlikuma Nr. 178 par Direktīvas 2000/36/EK par kakao un šokolādes produktiem, kas paredzēti lietošanai
         pārtikā, īstenošanu (2003. gada 18. jūlija GURI Nr. 165, turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 178/2003”) 6. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Norādes “tīra šokolāde” izmantošana
      Šokolādes produkti, kas minēti I ielikuma 3., 4., 5., 6., 7., 8., 9. un 10. punktā un kas nesatur augu taukus, kas nav kakao
         sviests, izņemot pildījumu, ja tas nesastāv no kakao un šokolādes produktiem, marķējumā kā piebildi vārdam “šokolāde” var
         ietvert vārdu “tīra”, kas pievienots vai ietverts I pielikumā paredzētā komercnosaukumā, vai citā vietā marķējumā ietvert
         norādi “tīra šokolāde”.”

      13      Minētā dekrētlikuma 7. panta 8. punktā ir paredzēts:

      “Naudas sodi
      Ikvienai personai, kas I pielikuma 3., 4., 5., 6., 7., 8., 9. un 10. punktā minēto tādu produktu marķējumā, kuri satur augu
         taukus, kas nav kakao sviests, izņemot pildījumu, kas nesastāv no kakao vai šokolādes produktiem, kā piebildi vārdam “šokolāde”
         izmanto vārdu “tīra”, nosaka administratīvu naudas sodu no EUR 3000 līdz EUR 8000.”

       Pirmstiesas procedūra
      14      Ar 2004. gada 22. marta vēstuli Komisija vērsa Itālijas iestāžu uzmanību uz Likuma Nr. 39/2002 un Dekrētlikuma Nr. 178/2003
         nesaderību ar Direktīvu 2000/13 un Direktīvu 2000/36. Itālijas iestādes atbildēja ar Rūpniecības ministrijas 2004. gada 23. aprīļa
         notu.

      15      Tā kā Komisiju šī atbilde neapmierināja, tā uzsāka EKL 226. pantā paredzēto procedūru sakarā ar valsts pienākumu neizpildi
         un līdz ar to 2004. gada 13. oktobrī nosūtīja Itālijas Republikai brīdinājuma vēstuli.

      16      Nesaņemot no Itālijas iestādēm atbildi, ar 2005. gada 5. jūlija vēstuli Komisija nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot šo
         dalībvalsti divu mēnešu laikā pēc tā saņemšanas veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šī atzinuma prasības.

      17      Atbildot Itālijas iestādes ar 2005. gada 21. oktobra un 4. novembra vēstulēm norādīja, ka tā ir iecerējusi grozīt Dekrētlikuma
         Nr. 178/2003 6. un 7. pantu, un, pamatojoties uz to, lūdza izbeigt šo procedūru.

      18      Konstatējot, ka, neraugoties uz turpmāko saraksti, situācija nemainās, Komisija nolēma celt šo prasību.

       Par prasību
       Lietas dalībnieku argumenti
      19      Komisija norāda, ka, paredzot iespēju, piemērojot Likuma Nr. 39/2002 28. panta 1. punktu un Dekrētlikuma Nr. 178/2003 6. pantu,
         šokolādes produktu marķējumu, konkrētāk, šī dekrētlikuma I pielikumā paredzētos komercnosaukumus, papildināt ar īpašības vārdu
         “tīra” vai ar norādi “tīra šokolāde”, attiecībā uz produktiem, kuri nesatur augu taukus, kas nav kakao sviests, Itālijas tiesiskajā
         regulējumā ir paredzēts papildu komercnosaukums attiecībā uz šokolādes produktiem atkarībā no tā, vai tos var uzskatīt par
         “tīriem” vai tādiem, kas nav “tīri”. Šī nodalīšana būtībā nozīmējot Direktīvas 2000/36 3. panta 1. un 5. punkta pārkāpumu
         un tā esot pretrunā Tiesas judikatūrai, kurā ir atzīts šokolādes produktu, kuri satur līdz maksimāli 5 % noteiktu augu tauku,
         identiskais raksturs (2003. gada 16. janvāra spriedums lietā C‑14/00 Komisija/Itālija, Recueil, I‑513. lpp., 87. punkts).

      20      Komisija atgādina, ka augu tauku, kas nav kakao sviests, izmantošana ir stigri reglamentēta. Šāda izmantošana ir ierobežota
         ne tikai ar sešām vielām, kuras ir izsmeļoša tāda saraksta priekšmets, kas ietverts Direktīvas 2000/36 II pielikumā, bet turklāt
         arī to pievienošana nedrīkst pārsniegt 5 % no gala produkta. Turklāt, kā tas ir prasīts šīs direktīvas preambulas devītajā
         apsvērumā, informācijai par augu tauku klātesamību ir jābūt pareizai, neitrālai un objektīvai, un tādai, kas nemaldina patērētāju.
         Līdz ar to minētās direktīvas 2. panta 2. punktā ir paredzēts, ka norādei “satur augu taukus līdztekus kakao sviestam” ir
         jāatrodas “blakus” komercnosaukumam, nevis jābūt ietvertai tajā. Kopienu likumdevējs esot paredzējis informēt patērētāju par
         to, vai šokolādes produkts satur vai nesatur augu taukus, kas nav kakao sviests, marķējumā, nevis izmantojot atšķirīgu komercnosaukumu.

      21      Komisija norāda, ka Itālijas tiesiskajā regulējumā ieviestā nošķiršana no vidusmēra patērētāja viedokļa ir divkārši maldinoša.
         Tā uzskata, ka īpašības vārda “tīra” izmantošana nav nedz pareiza, nedz neitrāla, nedz objektīva un tātad tā pati par sevi
         ir maldinoša.

      22      Pirmām kārtām vārds “tīra” automātiski piešķirot negatīvu nozīmi produktam, uz kura šī norāde nav izvietota.

      23      Turklāt fakts, ka ir izveidotas divas šokolādes produktu kategorijas, lai gan likumā ir paredzēta tikai viena, varot maldināt
         patērētāju, liekot tam domāt, ka pastāv divu kategoriju šokolāde.

      24      Visbeidzot, norāde “tīra šokoāde” neesot pietiekami skaidra, lai patērētāju informētu par faktu, ka attiecīgā šokolāde satur
         tikai kakao sviestu un tai nav pievienoti citi augu tauki.

      25      Itālijas Republika neapstrīd faktu, ka komercnosaukumi, kas minēti Direktīvas 2000/36 I pielikumā, ir obligāti un ir uzskaitīti
         izsmeļoši. Tomēr tā norāda, ka komercnosaukumi nav vienīgais, kas ir ietverts marķējumā. Esot acīmredzami, ka dalībvalstis
         marķējumā varot pievienot citas norādes, it īpaši ar mērķi parādīt patērētājiem, ka nav izmantoti nekādi citi augu tauki kā
         tikai kakao sviests. Tātad marķējumā esot iespējams ietvert visas norādes, kuras neizraisa sajaukšanu ar komercnosaukumu,
         kuram ir jāpaliek tādam, kāds minēts minētajā I pielikumā.

      26      Itālijas likumdevējs neesot vēlējies ieviest nedz jaunu komercnosaukumu, nedz kvalitātes kritērija norādi, kura būtu pamatota
         nevis ar kakao saturu, kurš pārsniedz prasīto minimumu, bet tikai ar kakao sviesta izmantošanu. Īpašības vārdam “tīra” neesot
         kvalitātes nozīmes, bet tas esot tikai aprakstošs. Tādējādi tā mērķis esot tikai norādīt produkta sastāvu, nevis iepriekš
         spriest par [produkta] augsto vai zemo kvalitāti. Pēc Itālijas Republikas domām, Dekrētlikuma Nr. 178/2003 6. pantā tātad
         esot ievērots Direktīvas 2000/36 3. panta 1. un 5. punkts.

      27      Itālijas Republika apgalvo, ka īpašības vārda “tīra” pievienošanas mērķis ir norādīt, ka izmantotie augu tauki ir tikai kakao
         sviests, izslēdzot jebkādu citu [augu tauku izmantošanu]. Šis mērķis paskaidrojot, kādā ziņā īpašības vārda “tīra” pievienošana
         produktu komercnosaukumam, kurš paliek nemainīgs, tajā neiejaucas. Šī iemesla dēļ nevarot apgalvot, ka tiek ieviests jauns
         komercnosaukums, kas nav paredzēts Direktīvas 2000/36 I pielikumā.

      28      Itālijas Republika norāda, ka vārdu salikums “tīra šokolāde” ir tikai aprakstošs, jo ar to patērētājam tikai tiekot sniegta
         informācija – informācija, uz kuru patērētājam ir tiesības atbilstoši Direktīvas 2000/36 un Direktīvas 2000/13 preambulas
         desmitajam apsvērumam. Pamatojoties uz šo informāciju, patērētājs pēc tam brīvi izlemj, kura produkta iegādei tas dod priekšroku.
         Tādā kontekstā, kurā patērētājs ir pilnībā informēts, ka šokolādes produktu sastāvā var būt ietverti augu tauki, kas nav kakao
         sviests, šāda veida norādes tiekot uztvertas tikai kā informācija par to, vai ir vai nav pievienoti šie augu tauki.

       Tiesas vērtējums
       Par iebildumu, kas attiecas uz Direktīvas 2000/36 3. panta 1. punktā un Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā
         paredzēto pienākumu neizpildi

      29      Runājot par valsts pienākumu neizpildi, kas izriet no Direktīvas 2000/36 3. panta 1. punkta un Direktīvas 2000/13 2. panta
         1. punkta a) apakšpunkta, pirmām kārtām ir jāsecina, ka Direktīvas 2000/36 3. pantā, kā norādījusi Komisija, ir veikta pilnīga
         produktu komercnosaukumu saistībā ar kakao un šokolādes, kas paredzēta lietošanai pārtikā, produktiem saskaņošana, kuras mērķis
         ir nodrošināt vienveidību iekšējā tirgū. Direktīvas 2000/36 I pielikumā paredzētie produktu komercnosaukumi atbilstoši [šīs
         direktīvas] 3. panta 1. punktam vienlaicīgi ir gan saistoši, gan attiecas tikai uz minētajā pielikumā ietvertajiem produktiem.
         Uz kvalitāti norādošu īpašības vārdu pievienošana ir pakļauta Direktīvas 2000/36 3. panta 5. punktā norādīto īpašo priekšnosacījumu
         ievērošanai. Turklāt minētās direktīvas 4. pantā ir paredzēts, ka minētajā I pielikumā norādītajiem produktiem dalībvalstis
         nepieņem valsts tiesību noteikumus, kas nav paredzēti pašā Direktīvā 2000/36. No tā izriet, ka šīs direktīvas 3. pantā ir
         veikta pilnīga šokolādes produktu komercnosaukumu saskaņošana, kuras saistošo raksturu Itālijas Republika turklāt nekad nav
         apstrīdējusi.

      30      Turklāt šādu interpretāciju apstiprina minētās direktīvas vēsture. Padomes 1973. gada 24. jūlija Direktīvā 73/241/EEK par
         dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kakao un šokolādes produktiem, kas paredzēti lietošanai pārtikā (OV L 228,
         23. lpp.), tās preambulas septītajā apsvērumā ir norādīts, “ka augu tauku, kas nav kakao sviests, izmantošana šokolādes produktos
         dažās dalībvalstīs ir atļauta un ka šī atļauja ir plaši izmantota; ka tomēr nevar jau tagad pieņemt lēmumu par šo augu tauku
         izmantošanas iespēju un nosacījumu attiecināšanu uz visu Kopienu, jo šobrīd pieejamā saimnieciskā un tehniskā informācija
         neļauj pieņemt galīgu nostāju, un ka līdz ar to situācija būtu jāpārskata, ņemot vērā attīstību nākotnē”.

      31      Tādējādi ar Direktīvu 73/241 Kopienu likumdevējs, ņemot vērā atšķirības starp dalībvalstu tiesiskajiem regulējumiem, tās pieņemšanas
         brīdī nespēja pieņemt galīgu nostāju jautājumā par sekām komercnosaukumu vai marķējuma jomā attiecībā uz augu tauku, kas nav
         kakao sviests, izmantošanu šokolādes produktos. Līdz ar to Eiropas Savienības Padome attiecībā uz augu tauku, kas nav kakao
         sviests, izmantošanu ieviesa tikai pagaidu tiesību normu, kuru atbilstoši minētās direktīvas 14. panta 2. punkta a) apakšpunktam
         bija paredzēts pārskatīt trīs gadu termiņā.

      32      Kopienu likumdevējs Direktīvā 2000/36 ir paredzējis, ka aizvietojošo augu tauku pievienošana izraisa nevis atšķirīgu šo produktu
         komercnosaukumu izmantošanu, bet gan papildu informācijas klātesamību marķējumā. Runājot par šokolādes produktiem, kuriem
         ir pievienoti augu tauki, kas nav kakao sviests, Direktīvas 2000/36 2. pantā, lasot to, ņemot vērā tās preambulas devīto apsvērumu,
         – papildus tās sastāvdaļu sarakstam izmantojot formulējumu “satur augu taukus līdztekus kakao sviestam” – patērētājam tiek
         nodrošināta pareiza, neitrāla un objektīva informācija par attiecīgo produktu.

      33      Šajā ziņā, tomēr neuzliekot pienākumu izmantot jebkādu īpašu norādi, Direktīvas 2000/36 preambulas desmitajā apsvērumā ir
         noteikts, ka marķējumā var tikt norādīts, ka nav pievienoti augi tauki, kas nav kakao sviests, ja vien šī informācija ir pareiza,
         neitrāla un objektīva un nemaldina patērētāju.

      34      Runājot par Itālijas tiesiskā regulējuma ar Direktīvas 2000/36 normām, kā tās ir atgādinātas un kuru konteksts ir izskaidrots,
         saderības novērtējumu, jākonstatē, pirmkārt, ka Dekrētlikuma Nr. 178/2003 6. pantā ir paredzēts, ka noteikti šokolādes produkti,
         kuri nesatur augu taukus, kas nav kakao sviests, to marķējumā blakus vārdam “šokolāde” var ietvert vārdu “tīra”, kas pievienots
         vai iekļauts produkta komercnosaukumā. Tomēr, ja vārdu “piena” vai “baltā” vai arī “pildītā” pievienošana vārdam “šokolāde”
         ir uzskatāma par jaunu produkta komercnosaukumu, tas tā ir arī attiecībā uz vārda “tīra” pievienošanu.

      35      Tomēr ir jākonstatē, ka Direktīvā 2000/36 nav paredzēts nedz produkta komercnosaukums “tīra šokolāde”, nedz arī šāda komercnosaukuma
         ieviešana ar valsts likumdevēja palīdzību.

      36      Šādos apstākļos, pieļaujot šādus produktu komercnosaukumu grozījumus, Dekrētlikuma Nr. 178/2003 6. pants ir pretrunā saistošajai
         un izsmeļošajai Direktīvas 2000/36 3. panta 1. punktā ieviestajai un minētās direktīvas 4. pantā ierobežotajai komercnosaukumu
         sistēmai.

      37      Otrkārt, jānorāda arī, ka Itālijas likumdevēja ieviestā divu komercnosaukumu sistēma, kā atzīmējusi Komisija, neatbilst arī
         Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā izvirzītajām prasībām, kurās ir paredzēts, ka patērētāja rīcībā ir jābūt
         pareizai, neitrālai un objektīvai informācijai, kura to nemaldina.

      38      Pat ja Itālijas Republika pamatoti ir uzsvērusi patērētāja tiesības uz pareizu informāciju, tomēr, lai sasniegtu šo mērķi,
         tādu grozījumu komercnosaukumā kā izskatāmajā lietā aplūkotie izdarīšana nav piemērota metode.

      39      Jāatgādina, ka Tiesa ir konstatējusi, ka augu tauku, kas nav kakao sviests, pievienošanas kakao un šokolādes produktiem, kuri
         atbilst Direktīvā 73/241, kas tagad aizstāta ar Direktīvu 2000/36, paredzētajam minimālajam saturam, rezultātā nevar tik būtiski
         tikt mainīts šo produktu raksturs, lai tie kļūtu par citiem produktiem (skat. 2003. gada 16. janvāra spriedumu lietā C‑12/00
         Komisija/Spānija, Recueil, I‑459. lpp., 92. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 87. punkts).

      40      No šīs judikatūras izriet, ka augu tauku, kas nav kakao sviests, izmantošana tādos apmēros, kādi paredzēti Direktīvas 2000/36
         2. panta 1. punktā, pati par sevi neizraisa pietiekamas šo produktu izmaiņas, kas ļautu pamatot to komercnosaukumu nošķiršanu.

      41      Turpretī neitrālas un objektīvas norādes, kas informē patērētāju par augu tauku, kas nav kakao sviests, neesamību produktā,
         ietveršana kādā citā marķējuma daļā var būt pietiekama, lai nodrošinātu pareizu informāciju patērētājam (šajā ziņā skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietā Komisija/Spānija, 93. punkts, un lietā Komisija/Itālija, 88. punkts).

      42      No tā izriet, ka pat tad, ja saskaņā ar Itālijas tiesisko regulējumu īpašības vārda “tīra” izmantošana nav obligāta, atļauja
         ieviest komercnosaukumus, kas atšķiras no tiem, kas paredzēti Direktīvā 2000/36, var izraisīt nošķiršanu starp attiecīgo produktu
         būtiskajām īpašībām.

      43      Tādējādi tiktāl, ciktāl Dekrētlikuma Nr. 178/2003 6. pants ļauj saglabāt divas komercnosaukumu kategorijas, kuras būtībā aptver
         vienus un tos pašus produktus, tas var maldināt patērētājus, un līdz ar to var tikt pārkāptas [šo patērētāju] tiesības uz
         pareizu, neitrālu un objektīvu informāciju.

      44      No iepriekš izklāstītā izriet, ka šajā 6. pantā nav ievērotas Direktīvas 2000/36 3. panta 1. punkta un Direktīvas 2000/13
         2. panta 1. punkta a) apakšpunkta prasības. Līdz ar to pirmais iebildums ir pamatots.

       Par iebildumu, kas attiecas uz Direktīvas 2000/36 3. panta 5. punktā paredzēto pienākumu neizpildi
      45      Lai atbildētu uz šo Komisijas izvirzīto iebildumu, ir jākonstatē, ka Direktīvas 2000/36 3. pantā, kas ierobežots tās 4. pantā,
         kā tika atgādināts iepriekš šī sprieduma 29.–36. punktā, ir veikta pilnīga šokolādes produktu komercnosaukumu saskaņošana.
         Šīs saistošās un izsmeļošās sistēmas ietvaros kvalitāti norādošu īpašības vārdu pievienošana ir pakļauta minētās direktīvas
         3. panta 5. punktā noteikto īpašo priekšnosacījumu izpildei.

      46      Ir jākonstatē, ka, nebūt neievērojot šos nosacījumus, Dekrētlikuma Nr. 178/2003 6. pantā ir paredzēta iespēja, ka attiecībā
         uz noteiktiem šokolādes produktiem, kuri tostarp ir minēti Direktīvas 2000/36 3. panta 5. punktā, komercnosaukumos vārdam
         “šokolāde” tiek pievienots vai tas tiek apvienots ar vārdu “tīra”, ja vien šie produkti nesatur augu taukus, kas nav kakao
         sviests.

      47      No tā izriet, ka, atļaujot ar šādu norādi, kas saistīta ar kvalitātes kritēriju, papildināt Direktīvas 2000/36 3. panta 5. punktā
         norādītos produktu komercnosaukumus, Dekrētlikuma Nr. 178/2003 6. pants nešķiet saderīgs ar šajā normā paredzētajām prasībām.

      48      Līdz ar to otrais iebildums ir pieņemams.

      49      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, jāsecina, ka Itālijas Republika, paredzot iespēju šokolādes produktu, kuri kā
         augu taukus satur vienīgi kakao sviestu, komercnosaukumu papildināt ar īpašības vārdu “tīra”, nav izpildījusi pienākumus,
         kas tai noteikti, pirmkārt, Direktīvas 2000/36 3. panta 5. punktā un, otrkārt, minētās direktīvas 3. panta 1. punktā, lasot
         to kopsakarā ar Direktīvas 2000/13 2. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      50      Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas
         Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Itālijas Republikai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Itālijas Republika, paredzot iespēju šokolādes produktu, kuri kā augu taukus satur vienīgi kakao sviestu, komecnosaukumu papildināt
            ar īpašības vārdu “tīra”, nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti, pirmkārt, Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada
            23. jūnija Direktīvas 2000/36/EK par kakao un šokolādes produktiem, kas paredzēti lietošanai pārtikā, 3. panta 5. punktā un,
            otrkārt, minētās direktīvas 3. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta Direktīvas 2000/13/EK
            par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu 2. panta 1. punkta
            a) apakšpunktu;
      2)      piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.


title: Tiesas spriedums 1979. gada 20. februārī. # Rewe-Zentral AG pret Bundesmonopolverwaltung für Branntwein. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hessisches Finanzgericht - Vācija. # Pasākumi ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību. # Lieta 120/78.

text:
TIESAS SPRIEDUMS1979. gada 20. februārī (*)Pasākumi ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbībuLieta 120/78par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Hessisches Finanzgericht (Hesenes zemes Finanšu tiesa), lai tiesvedībā starpuzņēmumu Rewe‑Zentral AG, kura juridiskā adrese ir Ķelnē,unBundesmonopolverwaltung für Branntwein (Vācijas federālā Alkohola monopola pārvalde)saņemtu
 prejudiciālu nolēmumu par EEK līguma 30. un 37. panta
interpretāciju, ņemot vērā Vācijas Alkohola monopola likuma
100. panta 3. daļu.TIESAšādā sastāvā: tiesas priekšsēdētājs H. Kučers [H. Kutscher], palātu priekšsēdētāji Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars] un Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], tiesneši A. M. Donners [A. M. Donner], P. Peskatore [P. Pescatore], M. Sērensens [M. Sørensen], A. O’Kīfs [A. O’Keeffe], Ž. Bosko [G. Bosco], Ā. Tufē [A. Touffait],ģenerāladvokāts F. Kapotorti [F. Capotorti],sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar 1978. gada 28. aprīļa rīkojumu, kas Tiesā saņemts 22. maijā, Hessisches Finanzgericht,
 pamatojoties uz EEK līguma 177. pantu, ir uzdevusi divus
prejudiciālus jautājumus par EEK līguma 30. un 37. panta
interpretāciju, lai izvērtētu, vai Vācijas tiesību norma, kas nosaka
minimālo spirta koncentrāciju dažādu kategoriju alkoholiskajos
dzērienos, ir saderīga ar Kopienas tiesībām.2        No
 rīkojuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka prasītājs
pamattiesvedībā vēlas ievest noteiktu daudzumu Francijā ražotā “Cassis de Dijon” [Dižonas upeņu liķiera], lai to pārdotu Vācijas Federatīvajā Republikā.Prasītājs bija vērsies Bundesmonopolverwaltung (Vācijas
 federālā Alkohola monopola pārvalde), lai iegūtu atļauju ievest minēto
izstrādājumu, un minētā pārvalde prasītājam paziņoja, ka nepietiekamas
spirta koncentrācijas dēļ produkts neatbilst prasībām, kas noteiktas
tirdzniecībai Vācijas Federatīvajā Republikā.3        Šāds pārvaldes lēmums tiek pamatots ar Branntweinmonopolgesetz
 [Vācijas Alkohola monopola likuma] 100. pantu un tiesību aktiem,
kurus, pamatojoties uz minēto pantu, pārvalde ir pieņēmusi, lai noteiktu
 minimālo spirta koncentrāciju noteiktām liķieru un citu alkoholisko
dzērienu kategorijām (1958. gada 28. februāra Verordnung über den Mindestweingeistgehalt von Trinkbranntweinen [Rīkojums par minimālo spirta saturu alkoholiskajos dzērienos], Bundesanzeiger Nr. 48, 1958. gada 11. marts).Minētās normas paredz, ka, lai drīkstētu tirgot tādus augļu liķierus kā Cassis de Dijon,
 minimālajai spirta koncentrācijai tajos jābūt 25 %, taču šajā
lietā izskatāmajā produktā, kas bez ierobežojumiem tiek tirgots
Francijā, spirta koncentrācija ir no 15 līdz 20 %.4        Prasītājs
 uzskata, ka Vācijas tiesību aktos noteiktās minimālās spirta
koncentrācijas rezultātā plaši pazīstami alkoholiskie dzērieni, kas
ražoti citās Kopienas dalībvalstīs, Vācijas Federatīvajā Republikā nevar
 tikt pārdoti un ka tāpēc minētā tiesību norma uzskatāma par
ierobežojumu brīvai preču apritei starp dalībvalstīm un pārsniedz
tirdzniecības noteikumu, kas ir dalībvalstu kompetencē, robežas.Prasītājs
 arī uzskata, ka tie ir pasākumi ar importa kvantitatīviem
ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, kas neatbilst EEK līguma
30. panta noteikumiem.Turklāt, tā kā
šajā gadījumā ir runa par pasākumiem, kas pieņemti saistībā ar alkohola
monopola pārvaldīšanu, prasītājs uzskata, ka ir pārkāpts arī
37. pants, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir pakāpeniski jāpielāgo
komerciālie valsts monopoli tā, lai, beidzoties pārejas periodam,
attiecībā uz preču sagādes un tirdzniecības nosacījumiem nepastāvētu
nekāda dalībvalstu pilsoņu diskriminācija.5        Lai varētu izlemt šo lietu, Hessisches Finanzgericht ir iesniegusi divus jautājumus, kas formulēti šādi:a)      Vai
 pasākumi ar importa kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību
 EEK līguma 30. panta nozīmē ir jāizprot tā, ka šo jēdzienu var
piemērot arī attiecībā uz minimālās spirta koncentrācijas noteikšanu
alkoholiskiem dzērieniem, kā paredzēts Vācijas Alkohola monopola likumā,
 un tātad Vācijas Federatīvajā Republikā nevar laist apgrozībā
tradicionālus citu dalībvalstu izstrādājumus, kuru spirta koncentrācija
ir zemāka par noteikto robežu?b)      Vai
 uz minimālās spirta koncentrācijas noteikšanu var attiecināt
diskriminācijas jēdzienu attiecībā uz preču sagādes un tirdzniecības
nosacījumiem dalībvalstu pilsoņu starpā EEK līguma 37. panta
nozīmē?6        Valsts
 tiesa tādēļ lūdz sniegt interpretāciju, kas ļautu izvērtēt, vai uz
minimālās spirta koncentrācijas prasību varētu attiecināt Līguma
30. pantā paredzēto aizliegumu attiecībā uz pasākumiem, kam ir
importa kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīga iedarbība tirdzniecībā
 starp dalībvalstīm, un vai uz minimālās spirta koncentrācijas prasību
varētu attiecināt dalībvalstu uzņēmumu diskriminācijas aizliegumu
attiecībā uz preču sagādes un tirdzniecības nosacījumiem 37. panta
nozīmē?7        Jāpiebilst,
 ka 37. pants ir specifiska norma, kas regulē tikai komerciālus
valsts monopolus.Tāpēc 37. pants
neattiecas uz valsts tiesību normām, kuras neregulē valsts monopola
specifisko funkciju veikšanu, proti, tā ekskluzīvo tiesību izmantošanu,
bet gan vispārēji attiecas uz alkoholisko dzērienu ražošanu un
tirdzniecību neatkarīgi no tā, vai tie ietilpst konkrētajā monopolā vai
nē.Šajos apstākļos valsts tiesas minētā
pasākuma iedarbība uz tirdzniecību starp Kopienas dalībvalstīm jāizvērtē
 vienīgi saistībā ar 30. panta prasībām, kā tas paredzēts pirmajā
jautājumā.8        Tā
 kā alkohola ražošanas un tirdzniecības jomā nav kopīgu noteikumu
–1976. gada 7. decembrī Komisija iesniedza Padomei
priekšlikumu par regulu (OV C 309, 2. lpp.), ko Padome
vēl nav pieņēmusi, – alkohola un alkoholisko dzērienu ražošanu un
tirdzniecību savā teritorijā regulē katra atsevišķā dalībvalsts.Šķēršļi,
 ko valstu tiesību aktu atšķirības konkrētās produkcijas pārdošanā rada
preču apritei Kopienas iekšienē, ir jāakceptē tādā mērā, kādā šīs
tiesību normas var atzīt par nepieciešamām tādu obligāto prasību
izpildei, kas saistītas ar nodokļu kontroles efektivitāti, sabiedrības
veselības un patērētāju aizsardzību, kā arī tirdzniecības darījumu
godīgumu.9        Vācijas
 Federatīvās Republikas (VFR) valdība – persona, kas iestājusies lietā, –
 izvirzījusi dažādus argumentus, kuri, pēc tās domām, attaisno tādu
normu piemērošanu, kas regulē minimālo spirta koncentrāciju
alkoholiskajos dzērienos. VFR valdība atsaucas uz apsvērumiem, kas
pamatoti, no vienas puses, ar sabiedrības veselības aizsardzību, un, no
otras puses, – ar patērētāju aizsardzību pret netaisnīgiem tirdzniecības
 paņēmieniem.10      Saistībā
 ar sabiedrības veselības aizsardzību Vācijas valdība skaidro, ka valsts
 tiesību aktos minimālā spirta koncentrācija noteikta, lai samazinātu
alkoholisko dzērienu, it īpaši dzērienu ar zemu spirta koncentrāciju,
izplatīšanu vietējā tirgū, kas pēc Vācijas valdības ieskatiem ātrāk
izraisa atkarību no alkohola nekā stiprie alkoholiskie dzērieni.11      Šādi
 apsvērumi nav vērā ņemami, jo patērētāji tajā pašā tirgū var viegli
iegādāties ārkārtīgi plašu vieglo vai vidēji stipro alkoholisko dzērienu
 klāstu, un liela daļa stipro alkoholisko dzērienu, kas bez
ierobežojumiem tiek tirgoti Vācijas tirgū, parasti tiek patērēti
atšķaidītā veidā.12      Tāpat
 Vācijas valdība apgalvo, ka minimālās spirta koncentrācijas robežas
noteikšana dažiem liķiera veidiem paredzēta, lai aizsargātu patērētājus
no alkoholisko dzērienu ražotāju un izplatītāju negodīgas rīcības.Šāda
 argumentācija pamatota ar apsvērumu, ka spirta koncentrācijas
samazināšana konkurences cīņā nodrošinātu priekšrocības tiem, kas ražo
dzērienus ar zemu spirta koncentrāciju, jo spirts dzēriena sastāvā
pavisam noteikti ir visdārgākā sastāvdaļa, ievērojot augstās tam
piemērojamo nodokļu likmes.Turklāt, pēc
Vācijas valdības domām, alkoholisko dzērienu brīvas aprites atļaušana,
ja to spirta koncentrācija atbilst izgatavotājas valsts noteikumiem,
varētu izraisīt to, ka viszemākā spirta koncentrācija, kas noteikta kādā
 no dalībvalstīm, kļūtu par kopēju standartu Kopienā, kā arī to, ka
visas prasības šajā jomā tiktu padarītas neefektīvas, jo citu valstu
regulējumā nav noteikta minimālā robeža.13      Kā
 pamatoti uzsvērusi Komisija, ierobežojošo rādītāju noteikšana spirta
koncentrācijai dzērienos var radīt ierosmi pārdotās produkcijas un tās
nosaukumu sistēmas standartizācijai, lai veicinātu tirdzniecības
darījumu un pircējiem piedāvātās produkcijas pārskatāmību.Tomēr
 šos argumentus nevar vispārināt tādā ziņā, ka minimālās spirta
koncentrācijas obligāta noteikšana jāuzskata par būtisku garantiju
godīgu tirdzniecības darījumu nodrošināšanai, jo pircējam nepieciešamo
informāciju var sniegt, prasot uz izstrādājuma iesaiņojuma uzrādīt datus
 par tā izcelsmi un spirta koncentrāciju.14      No
 iepriekš minētā izriet, ka to prasību mērķis, kuras attiecas uz
minimālo spirta koncentrāciju alkoholiskajos dzērienos, nav saistīts ar
vispārējām sabiedrības interesēm, ko varētu uzskatīt par svarīgākām nekā
 preču brīvas aprites prasības, kas ir viens no Kopienas
pamatnoteikumiem.Faktiski šādas prasības
rada priekšrocības dzērieniem ar augstu spirta koncentrāciju, izstumjot
no vietējā tirgus citu dalībvalstu produkciju, kas neatbilst šiem
nosacījumiem. Tādējādi ir skaidrs, ka
dalībvalsts tiesību aktos vienpusēji noteiktā minimālā spirta
koncentrācija alkoholisko dzērienu tirdzniecībai rada tirdzniecības
šķēršļus, kas ir pretrunā ar Līguma 30. pantu.Tātad
 nav vērā ņemama iemesla kavēt alkoholisko dzērienu ievešanu kādā
dalībvalstī, ja tie ir likumīgi ražoti un tirgoti kādā no dalībvalstīm,
un šādu produktu tirdzniecību nevar pakļaut tiesību aktos noteiktam
aizliegumam tirgot dzērienus, kuros spirta koncentrācija ir zemāka par
robežu, kāda noteikta valsts tiesiskajā regulējumā.15      Līdz
 ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Līguma 30. pantā
 ietvertais jēdziens “pasākumi ar importa kvantitatīviem ierobežojumiem
līdzvērtīgu iedarbību” jāsaprot tā, ka šajā normā ietvertais aizliegums
attiecas arī uz dalībvalsts tiesību aktos paredzēto minimālās spirta
koncentrācijas noteikšanu alkoholiskajiem dzērieniem, kas paredzēti
lietošanai uzturā, ja runa ir par citā dalībvalstī likumīgi ražotu un
tirgotu alkoholisko dzērienu ievešanu. Par tiesāšanās izdevumiem16      Tiesāšanās
 izdevumi, kas radušies Dānijas Karalistes valdībai, Vācijas Federatīvās
 Republikas valdībai un Eiropas Kopienu Komisijai, kuras iesniegušas
apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata Hessisches Finanzgericht, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumuTIESA,atbildot uz jautājumiem, ko ar 1978. gada 28. aprīļa rīkojumu tai iesniegusi Hessisches Finanzgericht, nospriež:EEK
 līguma 30. pantā ietvertais jēdziens “pasākumi ar importa
kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību” jāsaprot tā, ka
šajā normā ietvertais aizliegums attiecas arī uz dalībvalsts tiesību
aktos paredzēto minimālās spirta koncentrācijas noteikšanu
alkoholiskajiem dzērieniem, kas paredzēti lietošanai uzturā, ja runa ir
par citā dalībvalstī likumīgi ražotu un tirgotu alkoholisko dzērienu
ievešanu.KutscherMertens de WilmarsMackenzie StuartDonnerPescatoreSørensenO’KeeffeBoscoTouffaitPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1979. gada 20. februārī.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       H. Kutscher* Tiesvedības valoda – vācu.


title: Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 13.jūlijā. # Trade-Stomil sp. z o.o. pret Eiropas Komisiju. # Konkurence - Aizliegtas vienošanās - Butadiēnkaučuka un emulsijas polimerizācijā iegūta butadiēnstirolkaučuka tirgus - Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums - Dalība aizliegtajā vienošanās - Vainojamība pārkāpjošā rīcībā - Naudas sodi - Pārkāpuma smagums un ilgums - Atbildību mīkstinoši apstākļi. # Lieta T-53/07.

text:
      Lieta T‑53/07
      Trade‑Stomil sp. z o.o.
      pret
      Eiropas Komisiju
      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Butadiēnkaučuka un emulsijas polimerizācijā iegūta butadiēnstirolkaučuka tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Dalība aizliegtajā vienošanās – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      Sprieduma kopsavilkums
      Konkurence – Administratīvais process – Komisijas lēmums, ar kuru konstatēts pārkāpums – Sniedzamie pierādījumi
      (EKL 81. panta 1. punkts)
      Saistībā ar pierādījumu sniegšanu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu Komisijai ir pienākums pierādīt tās konstatētos pārkāpumus
         un sniegt piemērotus pierādījumus, lai juridiski pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu esamību. Tādējādi Komisijai
         ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka izdarīts pārkāpums.

      Tiesas šaubām ir jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma konstatēšanu adresātam. Tādējādi tiesa nevar secināt,
         ka Komisija ir juridiski pietiekamā veidā pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo jautājumu tai vēl ir šaubas.

      Turklāt parasti darbības, ko ietver pret konkurenci vērstas darbības un nolīgumi, notiek slepeni, sanāksmes notiek slepus
         un ar tām saistītā dokumentācija ir ierobežota līdz minimumam. No tā izriet, ka, pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas
         tieši apliecina prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti un tādēļ noteiktas
         ziņas bieži vien jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci vērstas darbības vai nolīguma
         esamība jāizsecina no vairākām sakritībām un norādēm, kuras, vērtējot kopumā, var būt pierādījums konkurences tiesību normu
         pārkāpumam, ja nepastāv cits loģisks izskaidrojums.

      Ja Komisijas izmantotie elementi, kaut arī tiem varētu būt zināma pierādījuma vērtība, nav pietiekami, lai pamatotu pārkāpuma
         esamības konstatēšanu attiecībā uz konkrēto uzņēmumu, ņemot vērā attiecīgajā Komisijas lēmumā esošās pretrunas, tostarp attiecībā
         uz aizliegtās vienošanās ietvaros rīkotajām sanāksmēm, un šaubas, kurām ir jābūt vērstām par labu attiecīgajam uzņēmumam,
         Komisijas lēmums ir jāatceļ.

      (sal. ar 63., 64., 76. un 78. punktu)
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 13. jūlijā (*)

      Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Butadiēnkaučuka un emulsijas polimerizācijā iegūta butadiēnstirolkaučuka tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums – Dalība aizliegtajā vienošanās – Vainojamība pārkāpjošā rīcībā – Naudas sodi – Pārkāpuma smagums un ilgums – Atbildību mīkstinoši apstākļi
      Lieta T‑53/07
      Trade-Stomil sp. z o.o., Lodza [Łódź] (Polija), ko pārstāv F. Karlina [F. Carlin], barrister, un E. Bačelors [E. Batchelor], solicitor,

      prasītājs,
      pret
      Eiropas Komisiju, ko sākotnēji pārstāvēja K. Lūiss [X. Lewis] un V. Botka [V. Bottka], vēlāk – V. Botka un V. Di Buči [V. Di Bucci], pārstāvji,

      atbildētāja,
      par prasību atcelt, ciktāl tas attiecas uz Trade-Stomil sp. z o.o., Komisijas 2006. gada 29. novembra Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ
         līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks) vai, pakārtoti,
         par Trade-Stomil uzliktā naudas soda atcelšanu vai samazināšanu.

      VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: F. Deuss [F. Dehousse] (referents), kas veic priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši I. Višņevska‑Bjalecka [I. Wiszniewska‑Białecka] un N. Vāls [N. Wahl],

      sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 20. oktobra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Tiesvedības priekšvēsture
      1        Ar 2006. gada 29. novembra Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā
         iegūts butadiēnstirolkaučuks; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Eiropas Kopienu Komisija ir konstatējusi, ka vairāki
         uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, piedaloties aizliegtā
         vienošanās iepriekš minēto ražojumu tirgū.

      2        Uzņēmumi, kam adresēts apstrīdētais lēmums, ir:

      –        Bayer AG, Lēverkūzene [Leverkusen] (Vācija);

      –        The Dow Chemical Company, Midlande [Midland], Mičigana (Amerikas Savienotās Valstis) (turpmāk tekstā – “Dow Chemical”);

      –        Dow Deutschland Inc., Švalbaha [Schwalbach] (Vācija);

      –        Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (agrāk – Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), Švalbaha;

      –        Dow Europe, Horgena [Horgen] (Šveice);

      –        Eni SpA, Roma (Itālija);

      –        Polimeri Europa SpA, Brendīzi [Brindisi] (Itālija) (turpmāk tekstā – “Polimeri”);

      –        Shell Petroleum NV, Hāga (Nīderlande);

      –        Shell Nederland BV, Hāga;
      –        Shell Nederland Chemie BV, Roterdama (Nīderlande);

      –        Unipetrol a.s., Prāga (Čehijas Republika);

      –        Kaučuk a.s., Kralupinadvltavu [Kralupy nad Vltavou] (Čehijas Republika);

      –        Trade-Stomil sp. z o.o., Lodza (Polija) (turpmāk tekstā – “Stomil”).

      3        Dow Chemical tieši vai netieši pilnībā kontrolē Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft un Dow Europe (turpmāk tekstā visi kopā – “Dow”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 16.–21. apsvērums).

      4        Eni darbību saistībā ar attiecīgajiem ražojumiem sākotnēji nodrošināja EniChem Elastomeri Srl, kuru netieši kontrolēja Eni ar savas meitas sabiedrības EniChem SpA (turpmāk tekstā – “EniChem SpA”) starpniecību. 1997. gada 1. novembrī EniChem Elastomeri apvienojās ar EniChem SpA. Eni kontrolēja 99,97 % no EniChem SpA. 2002. gada 1. janvārī EniChem SpA nodeva savu stratēģisko ķīmijas darbību (tajā skaitā darbību saistībā ar butadiēnkaučuku un emulsijas polimerizācijā iegūtu
         butadiēnstirolkaučuku) savai 100 % piederošai meitas sabiedrībai Polimeri. Kopš 2002. gada 21. oktobra Eni tieši un pilnībā kontrolē Polimeri. Kopš 2003. gada 1. maija EniChem SpA nomainīja savu nosaukumu uz Syndial SpA (apstrīdētā lēmuma preambulas 26.–32. apsvērums). Komisija apstrīdētajā lēmumā, atsaucoties uz jebkuru Eni piederošo sabiedrību (turpmāk tekstā – “EniChem”) lieto nosaukumu “EniChem” (apstrīdētā lēmuma preambulas 36. apsvērums).

      5        Shell Nederland Chemie ir Shell Nederland meitas sabiedrība, savukārt Shell Nederland pilnībā pieder Shell Petroleum (apstrīdētā lēmuma preambulas 38.–40. apsvērums).

      6        Kaučuk tika izveidots 1997. gadā, apvienojot Kaučuk Group a.s. un Chemopetrol Group a.s. 1997. gada 21. jūlijā Unipetrol pilnībā pārņēma visus apvienoto uzņēmumu aktīvus, tiesības un saistības. Unipetrol pieder 100 % daļu Kaučuk kapitālā (apstrīdētā lēmuma preambulas 45. un 46. apsvērums). Turklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu no 1991. gada līdz 2003. gada
         28. februārim Tavorex s.r.o. (turpmāk tekstā – “Tavorex”), kas reģistrēts Čehijas Republikā, pārstāvēja Kaučuk (un tā priekšteci Kaučuk Group) eksporta jautājumos. Tāpat saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Tavorex kopš 1996. gada pārstāvēja Kaučuk Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma preambulas 49. apsvērums).

      7        Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Stomil pārstāvēja Polijas ražotāju Chemical Company Dwory S.A. (turpmāk tekstā – “Dwory”) eksporta jomā jau aptuveni 30 gadus, vismaz līdz 2001. gadam. Turklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Stomil no 1997. gada līdz 2000. gadam pārstāvēja Dwory Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma preambulas 51. apsvērums).

      8        Pārkāpuma ilguma noteiktais laika periods ir no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim (Bayer, Eni un Polimeri), no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam (Shell Petroleum, Shell Nederland un Shell Nederland Chemie), no 1996. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 28. novembrim (Dow Chemical), no 1996. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 27. novembrim (Dow Deutschland), no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim (Unipetrol un Kaučuk), no 1999. gada 16. novembra līdz 2000. gada 22. februārim (Stomil), no 2001. gada 22. februāra līdz 2002. gada 28. februārim (Dow Deutschland Anlagengesellschaft) un no 2001. gada 26. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim (Dow Europe) (apstrīdētā lēmuma preambulas 476.–485. apsvērums un rezolutīvās daļas 1. pants).

      9        Butadiēnkaučuks (turpmāk tekstā – “BK”) un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks (turpmāk tekstā – “EPBK”)
         ir sintētiski kaučuki, kurus galvenokārt izmanto riepu ražošanā. Šie abi produkti ir aizvietojami savā starpā un ar citiem
         sintētiskajiem kaučukiem, kā arī ar dabisko kaučuku (apstrīdētā lēmuma preambulas 3.–6. apsvērums).

      10      Papildus šā lēmuma adresātiem arī citi ražotāji, kas atrodas Āzijā un Austrumeiropā, ierobežotā daudzumā tirgoja BK un EPBK
         EEZ teritorijā. Turklāt ievērojamu daļu BK ražo tieši lielie riepu ražotāji (apstrīdētā lēmuma preambulas 54. apsvērums).

      11      2002. gada 20. decembrī Bayer sazinājās ar Komisijas dienestiem un izteica vēlmi sadarboties atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas
         [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums
         par sadarbību”) saistībā ar BK un EPBK. Attiecībā uz EPBK Bayer sniedza mutisku paziņojumu, kurā bija aprakstītas karteļa darbības. Šis mutiskais paziņojums ir ierakstīts kasetē (apstrīdētā
         lēmuma preambulas 67. apsvērums).

      12      2003. gada 14. janvārī Bayer sniedza mutisku paziņojumu, kurā bija aprakstītas karteļa darbības saistībā ar BK. Šis mutiskais paziņojums ir ierakstīts
         kasetē. Bayer iesniedza arī Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas BK komitejas sanāksmju protokolus (apstrīdētā lēmuma preambulas 68. apsvērums).

      13      2003. gada 5. februārī Komisija paziņoja Bayer savu lēmumu par šī uzņēmuma nosacītu atbrīvošanu no naudas soda (apstrīdētā lēmuma preambulas 69. apsvērums).

      14      2003. gada 27. martā Komisija veica pārbaudes apmeklējumu saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmās
         regulas par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) 14. panta 3. punktu Dow Deutschland & Co telpās (apstrīdētā lēmuma preambulas 70. apsvērums).

      15      Laikā no 2003. gada septembra līdz 2006. gada jūlijam Komisija uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, ir nosūtījusi
         vairākus informācijas pieprasījumus atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam un Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003
         par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. pantam (apstrīdētā
         lēmuma preambulas 71. apsvērums).

      16      2003. gada 16. oktobrī Dow Deutschland un Dow Deutschland & Co. tikās ar Komisijas dienestiem un izteica vēlmi sadarboties atbilstoši paziņojumam par sadarbību. Šīs tikšanās laikā tika
         sniegti mutvārdu paskaidrojumi par karteļa darbībām saistībā ar BK un EPBK. Šie mutvārdu paskaidrojumi tika ierakstīti. Tāpat
         tika iesniegti dokumenti saistībā ar karteli (apstrīdētā lēmuma preambulas 72. apsvērums).

      17      2005. gada 4. martā Dow Deutschland tika informēts par Komisijas nodomu tam samazināt naudas sodu par 30–50 % (apstrīdētā lēmuma preambulas 73. apsvērums).

      18      2005. gada 7. jūnijā Komisija uzsāka procesu un nosūtīja uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, izņemot Unipetrol, kā arī uzņēmumam Dwory pirmo paziņojumu par iebildumiem. Pirmais paziņojums par iebildumiem tika pieņemts arī attiecībā uz Tavorex, bet netika tam paziņots, ņemot vērā, ka kopš 2004. gada oktobra Tavorex ir bankrotējis. Līdz ar to process attiecībā uz Tavorex ir izbeigts (apstrīdētā lēmuma preambulas 49. un 74. apsvērums).

      19      Iesaistītie uzņēmumi ir iesnieguši savus rakstveida apsvērumus saistībā ar šo pirmo paziņojumu par iebildumiem (apstrīdētā
         lēmuma preambulas 75. apsvērums). Tiem bija arī sniegta pieeja lietas materiāliem CD‑ROM formātā, kā arī mutiskiem paziņojumiem un ar tiem saistītiem dokumentiem Komisijas telpās (apstrīdētā lēmuma preambulas 76. apsvērums).

      20      2005. gada 3. novembrī Manufacture française des pneumatiques Michelin (turpmāk tekstā – “Michelin”) iesniedza lūgumu atļaut tam iestāties procesā. 2006. gada 13. janvārī tas iesniedza rakstveida apsvērumus (apstrīdētā lēmuma
         preambulas 78. apsvērums).

      21      2006. gada 6. aprīlī Komisija pieņēma otro paziņojumu par iebildumiem, ko tā nosūtīja uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma
         adresāti. Iesaistītie uzņēmumi iesniedza rakstveida apsvērumus saistībā ar minēto paziņojumu (apstrīdētā lēmuma preambulas
         84. apsvērums).

      22      2006. gada 12. maijā Michelin iesniedza sūdzību saskaņā ar Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL]
         81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123, 18. lpp.), 5. pantu (apstrīdētā lēmuma preambulas 85. apsvērums).

      23      2006. gada 22. jūnijā uzņēmumi, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, izņemot Stomil, un uzņēmums Michelin piedalījās Komisijas rīkotā noklausīšanās (apstrīdētā lēmuma preambulas 86. apsvērums).

      24      Iztrūkstot pietiekamiem pierādījumiem par Dwory dalību kartelī, Komisija pieņēma lēmumu izbeigt procesu pret to (apstrīdētā lēmuma preambulas 88. apsvērums). Līdzīgi Komisija
         pieņēma lēmumu izbeigt procesu arī pret Syndial (apstrīdētā lēmuma preambulas 89. apsvērums).

      25      Turklāt, lai gan sākotnēji tika izmantoti divi dažādi lietu numuri (viens attiecībā uz BK un otrs attiecībā uz EPBK – COMP/E‑1/38.637
         un COMP/E‑1/38.638), Komisija pēc pirmā paziņojuma par iebildumiem lieto vienotu numuru (COMP/F/38.638) (apstrīdētā lēmuma
         preambulas 90. un 91. apsvērums).

      26      2006. gada 29. novembrī administratīvais process tika izbeigts ar apstrīdētā Komisijas lēmuma pieņemšanu.

      27      Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantu turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. pantu un EEZ līguma
         53. pantu, norādītajos laika periodos piedaloties vienotā un turpinātā nolīgumā, kura ietvaros tie ir vienojušies par cenu
         mērķu noteikšanu, par klientu sadali, izmantojot līgumus par otras puses klientu nepiesaistīšanu, un par sensitīvas informācijas
         apmaiņu saistībā ar cenām, konkurentiem un klientiem BK un EPBK nozarē:

      a)      Bayer no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim;

      b)      Dow Chemical no 1996. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 28. novembrim; Dow Deutschland no 1996. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 27. novembrim; Dow Deutschland Anlagengesellschaft no 2001. gada 22. februāra līdz 2002. gada 28. februārim; Dow Europe no 2001. gada 26. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim;

      c)      Eni no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim; Polimeri no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim;

      d)      Shell Petroleum no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam; Shell Nederland no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam; Shell Nederland Chemie no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam;

      e)      Unipetrol no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim; Kaučuk no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim;

      f)      Stomil no 1999. gada 16. novembra līdz 2000. gada 22. februārim.

      28      Pamatojoties uz apstrīdētajā lēmumā konstatētajiem faktiem un veikto juridisko vērtējumu, Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem
         uzlika naudas sodus, kuru summa tika aprēķināta, piemērojot metodiku, kas izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda]
         noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk
         tekstā – “pamatnostādnes”), kā arī paziņojumā par sadarbību.

      29      Ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantu ir uzlikti šādi naudas sodi:

      a)      Bayer: EUR 0;

      b)      Dow Chemical: EUR 64,575 miljoni, no kuriem:

      i)      EUR 60,27 miljoni solidāri ar Dow Deutschland;

      ii)      EUR 47,355 miljoni solidāri ar Dow Deutschland Anlagengesellschaft un Dow Europe;

      c)      Eni un Polimeri solidāri: EUR 272,25 miljoni;

      d)      Shell Petroleum, Shell Nederland un Shell Nederland Chemie solidāri: EUR 160,875 miljoni;

      e)      Unipetrol un Kaučuk solidāri: EUR 17,55 miljoni;

      f)      Stomil: EUR 3,8 miljoni.

      30      Ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantu 1. pantā minētajiem uzņēmumiem ir noteikts pienākums nekavējoties izbeigt,
         ja tie to vēl nav izdarījuši, šajā pantā minētos pārkāpumus un turpmāk atturēties no jebkādas 1. pantā minētās darbības vai
         rīcības, kā arī no visa veida pasākumiem, kuriem ir līdzvērtīgs mērķis vai sekas.

       Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
      31      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas [tolaik – Pirmās instances tiesa] kancelejā iesniegts 2007. gada 19. februārī,
         Stomil cēla šo prasību.

      32      Ar Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 2. aprīļa lēmumu N. Vāls tika norīkots par tiesnesi, lai papildinātu palātas
         sastāvu viena no tiesnešiem nespējas piedalīties dēļ.

      33      Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (pirmā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.

      34      Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzētajiem procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa lūdza puses
         atbildēt uz dažiem jautājumiem un tai nosūtīt noteiktus dokumentus. Puses šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.

      35      Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti
         2009. gada 20. oktobra tiesas sēdē.

      36      Stomil prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        galvenokārt – pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu, it īpaši tā 1.–4. pantu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Stomil;

      –        pakārtoti:
      –        atcelt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl tas ir adresēts Stomil, vai

      –        grozīt apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl tas ir adresēts Stomil, lai būtiski samazinātu uzlikto naudas sodu;

      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      37      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

      –        noraidīt prasību;
      –        piespriest Stomil atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Juridiskais pamatojums
      38      Stomil pārsūdzība balstīta uz četrpadsmit pamatiem. Ar šiem pamatiem tas būtībā tiecas apstrīdēt Stomil dalību kartelī, to, ka Komisija piedēvējusi Stomil atbildību, kaut arī tas darbojies kā Dwory starpnieks, pārkāpuma ilgumu un naudas soda apmēru. Turklāt Stomil lūdz procesa organizatorisko pasākumu ietvaros likt Komisijai darīt pieejamus paziņojuma par sadarbību ietvaros uzņēmumu sniegtos
         paziņojumus.

      39      Vispirms ir jāizvērtē Stomil izvirzītais pirmais pamats saistībā ar pierādījumu neesamību par Stomil dalību kartelī.

       Par pirmo pamatu saistībā ar pierādījumu neesamību par Stomil dalību kartelī
       Lietas dalībnieku argumenti
      –       Stomil argumenti

      40      Stomil uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 81. pantu, nenorādot juridiski pietiekamu pamatojumu par tā dalību kartelī.

      41      Komisija norāda, ka Stomil esot piedalījies divās karteļa sanāksmēs, proti, 1999. gada 16. novembrī Frankfurtē (Vācija) un 2000. gada 22. februāra sanāksmē
         Vermelskirhenē (Wermelskirchen) (Vācija). Pēc Stomil uzskatiem, Komisijas secinājumi ir nepamatoti. Turklāt Stomil uzskata, ka neviens cits elements nepierāda tā dalību konkrētajā kartelī.

      –       Par Stomil dalību 1999. gada 16. novembra sanāksmē Frankfurtē

      42      Pēc Stomil domām, Komisijas izvirzītie pierādījumi neapliecina, ka Stomil 1999. gada 16. novembra vakarā viesnīcā “Méridien” būtu piedalījies neoficiālā sanāksmē ārpus Eiropas sintētiskā kaučuka
         asociācijas oficiālās sanāksmes.

      43      Īpaši Stomil precizē, ka L. (Stomil) neesot uzturējies viesnīcā “Méridien” un ka pēc Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas oficiālās sanāksmes, kura beidzās
         1999. gada 16. novembrī plkst. 11.00, viņš esot devies prom. Stomil šajā ziņā iesniedz divus L. (Stomil) paziņojumus, kā arī viesnīcas rēķinu. Stomil uzskata, ka tā nav mainījusi savu versiju, kā to norāda Komisija savos procesuālajos dokumentos. Stomil esot vienmēr noliedzis savu dalību konkrētajā prettiesiskajā sanāksmē. Stomil iesniegtie pierādījumi esot pieņemami, un Komisija esot nepamatoti atsaukusies uz Vispārējās tiesas 2007. gada 8. marta spriedumu
         lietā T‑339/04 France Télécom/Komisija (Recueil, II‑521. lpp.).

      44      Apstrīdētā lēmuma preambulas 202. apsvērumā minētajam Dow paziņojumam nav pierādījuma spēka, jo to esot apliecinājis vienīgi P. (Bayer), kurš 1999. gada 16. novembra vakarā neesot bijis Frankfurtē. Stomil šajā ziņā atsaucas uz vairākiem izmeklēšanas lietas dokumentiem. Līdz ar to, pēc Stomil domām un saskaņā ar judikatūru, neapstiprinātais Dow apgalvojums, kuru Stomil un citi atbildētāji apstrīdēja administratīvā procesa laikā, nav uzskatāms par piemērotu pierādījumu par Stomil dalību šajā sanāksmē. Stomil uzsver arī, ka L. (EniChem) nevarēja atrasties Frankfurtē 1999. gada 16. novembra vakarā.

      45      Neviens pierādījums neapliecina L. (Stomil) klātbūtni [sanāksmē]. F. (Dow) izdevumu tāme neatspoguļoja ne veiktā maksājuma iemeslu, ne iespējamos sanāksmes dalībniekus. N. (Dow) rokraksta piezīmēs nav pieminēts ne L. (Stomil), ne Stomil. Esot ļoti iespējams, ka šīs piezīmes patiesībā bija N. atgādne. Protams, Dwory esot pieminēts šajās piezīmēs (ar saīsinājumu “OS”). Tomēr vairāki Stomil izvirzītie elementi pierādot, ka tas nevarēja būt minēto ziņu avots konkrētajās piezīmēs. Šīs rokraksta piezīmes tātad esot
         N. personīgie novērtējumi jeb esot radušās no publiskiem avotiem. Īpaši Stomil attiecībā uz Michelin norāda, ka tam nav bijusi ne mazākā saziņa ar šo klientu kopš 1998. gada otrā semestra, kad Dwory tam darīja zināmu, ka tas pārņems šī klienta EPBK pārdošanu. Saistībā ar uzņēmumu “Goodyear” Stomil neesot veicis piegādi šim klientam no 1999. līdz 2000. gadam. Stomil neatpazīst uzņēmumu “TGA” kā savu klientu. Visbeidzot, Stomil nevarēja zināt Dwory iekšzemes potenciālu saistībā ar EPBK, jo tas bija tikai eksportētājs. Turklāt Stomil trīs galvenie klienti, proti, sabiedrības Vredestein, Nokian un Pegasus, neesot minētas sarakstā. Stomil cita starpā norāda, ka karteļa dalībnieki regulāri un atkārtoti jauca Stomil un Dwory.

      46      Stomil piebilst, ka Komisija iebildumu rakstā atzīst, ka 1999. gada 16. novembra sanāksme, kura ir minēta apstrīdētajā lēmumā, nemaz
         nav notikusi. Komisija esot centusies aizvietot apstrīdētā lēmuma uz faktiem balstītos secinājums ar teoriju, saskaņā ar kuru
         prettiesiskā sanāksme esot notikusi 1999. gada 15. novembrī. Stomil uzsver, ka neviens pierādījums neapstiprina šo teoriju. Vienīgais Komisijas iesniegtais pierādījums esot tā paša datuma rēķins,
         kurš apliecinot, ka dzērieni bārā esot servēti par 89,50 Vācijas markām (DEM). Pēc Stomil domām, šis rēķins nepierāda to, kas ir ticis pārrunāts, vai to, ka diskusijai esot prettiesisks raksturs. Turklāt no apstrīdētā
         lēmuma izriet, ka bāra rēķinu esot samaksājis F. (Dow), nevis P. (Bayer), un ka samaksa esot veikta 1999. gada 16. novembrī. Visbeidzot, Stomil uzsver, ka Komisija apgalvo, ka T. (Kralupy) esot piedalījies prettiesiskās diskusijās, kaut gan no P. izdevumu tāmes izriet, ka T. tajās nav piedalījies.

      47      Šīs jaunās sanāksmes ieviešana esot aizskārusi Stomil aizstāvības tiesības un pienākumu norādīt pamatojumu attiecībā uz Stomil, kuram nekad nav bijusi iespēja atbildēt uz šo apsūdzību administratīvā procesa laikā.

      48      Turklāt Komisijas kļūda liekot apšaubīt apstrīdētā lēmuma 1. panta tiesiskumu, kurā norādīts, ka Stomil ir piedalījies konkrētajā pārkāpumā sākot ar 1999. gada 16. novembri. Atsaucoties uz Vispārējās tiesas 2003. gada 11. decembra
         spriedumu lietā T‑59/99 Ventouris/Komisija (Recueil, II‑5257. lpp., 31.–33. punkts), Stomil piebilst, ka kāda lēmuma rezolutīvā daļa var tikt interpretēta šo iemeslu izpratnē vienīgi tajā lietoto terminu skaidrības
         trūkuma gadījumā. Konkrētajā gadījumā Stomil uzskata, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā nav nevienas pretrunas.

      –       Par Stomil dalību 2000. gada 22. februāra sanāksmē Vermelskirhenē

      49      Stomil apgalvo, ka neesot pierādījumu tam, ka 2000. gada 22. februāra Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas apakškomitejas sanāksmes
         Vermelskirhenē dalībnieki esot rīkojušies prettiesiski.

      50      Komisija tomēr apstrīdētā lēmuma preambulas 446. apsvērumā atzina, ka šī sanāksme noslēdz Stomil darbību kartelī.

      –       Par citu pierādījumu neesamību saistībā ar Stomil dalību kartelī

      51      Stomil uzskata, ka, ja vienīgais Komisijas pierādījums nenorāda uz tā dalību kartelī, citi apstrīdētajā lēmumā minētie vispārējie
         apgalvojumi neesot pārliecinoši.

      52      Pirmkārt, Stomil īpaši uzsver pierādījumu neesamību par tā iesaisti [jebkādā] mazākā nolīgumā par cenu noteikšanu. Stomil šajā ziņā uzskata, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 114. apsvērumā minētais Bayer paziņojums attiecas uz Dwory, nevis uz Stomil, kā to norāda Komisija. Stomil norāda, ka tā esot kopā ar Dwory piedalījusies Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēs laika periodā pēc 1999. gada. Dow arī nenorāda uz Stomil kā uz diskusiju par cenām dalībnieku. Stomil šajā ziņā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas 115. apsvērumu. Tas pats attiecas uz Shell pierādījumiem, kuri attiecas uz laika periodu no 1995. gada 30. augusta līdz 1999. gada 31. maijam (apstrīdētā lēmuma preambulas
         119., 120. un 123. apsvērums).

      53      Otrkārt, Stomil apgalvo, ka neesot pierādījumu par tā dalību tirgus sadalē. Apstrīdētā lēmuma preambulas 125. apsvērumā minētais Dow paziņojums neprecizē ne nolīguma priekšmetu, ne tā datumu, ne arī to, ka Stomil vai Dwory būtu iesaistīti. Komisijas secinājums, saskaņā ar kuru Dow vēlējās apsūdzēt Stomil, nav balstīts ne uz vienu pamatu.

      54      Treškārt, Stomil norāda, ka tikai 1999. gada novembrī Frankfurtē notikusī sanāksme ir saistīta ar sensitīvas komerciālās informācijas apmaiņu.
         Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 133. apsvērumā minētajam Shell apliecinājumam nav nozīmes attiecībā uz periodu, kurš skar Stomil. Turklāt, kā jau tas iepriekš esot pierādīts, Stomil rīcībā nebija sensitīvas informācijas par Dwory veiktajām EPBK piegādēm apstrīdētajā lēmumā norādītajā laika periodā.

      55      Turklāt citi apstrīdētā lēmuma preambulā ietvertie vispārējie apgalvojumi nav pietiekami, lai pierādītu Stomil dalību kartelī. Apstrīdētā lēmuma preambulas 155., 156., 158. un 159. apsvērums vai nu apsūdz Dwory, vai nepierāda Stomil prettiesiskas rīcības esamību.

       Komisijas argumenti
      –       Par Stomil dalību 1999. gada 16. novembra sanāksmē Frankfurtē

      56      Komisija vispirms precizē, ka no apstrīdētā lēmuma preambulā veiktā apraksta (apstrīdētā lēmuma preambulas 199.–212. apsvērums)
         izriet, ka 1999. gada 16. novembra pirmajās stundās ir notikusi neoficiāla sanāksme, kuras laikā tikuši noslēgti nolīgumi
         par cenām un notikusi apmaiņa ar informāciju par galvenajiem klientiem.

      57      Komisija uzskata, ka Stomil savā prasības pieteikumā ir mainījis savu versiju par notikušo. Stomil konkrētajā brīdī pamato noliegumu par savu dalību konkrētajā prettiesiskajā sanāksmē ar L. (Stomil) atrašanās vietu 1999. gada 16. novembra vakarā. Stomil šos faktus nepiemin administratīvajā procesā. Līdz ar to saskaņā ar judikatūru Vispārējai tiesai savu argumentu pamatošanai
         vajadzēja uzskatīt Stomil apgalvojumus (proti, divus L. (Stomil) paziņojumus un viesnīcas rēķinu) par nepieņemamiem. Komisija piebilst, ka šie dokumenti patiesībā ir neatbilstoši. Turklāt
         Komisijas rīcībā esot pierādījumi saistībā ar neoficiālas sanāksmes 1999. gada 15. novembra vakarā norisi, kā arī par L. (Stomil) dalību šajā sanāksmē. Komisija īpaši iesniedz viesnīcas rēķinu, kā arī izmeklēšanas lietā iekļauto P. izdevumu tāmes veidlapu.

      58      Pretēji Stomil aizbildinājumiem Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 204. apsvērumā minētais Dow paziņojums ietver skaidras norādes par L. (Stomil) klātbūtni karteļa diskusijās. Šo paziņojumu esot apstiprinājis Bayer (apstrīdētā lēmuma preambulas 205. apsvērums). Saistībā ar N. (Dow) rokraksta piezīmēm Komisija norāda, ka tā pirmā daļa attiecas uz plašāku tirgu nekā EPBK tirgus, kurā Stomil noteikti bija ieinteresēts. Turklāt Komisija uzskata, ka tikai nesen un pakāpeniski daļēji izbeigtas Stomil attiecības ar Dwory un ka līdz ar to, ļoti iespējams, informācijā, ar kuru [tie] apmainījās, bija ieinteresēts Stomil un tā uz to attiecās. Komisijas rīcībā tātad esot pietiekami pierādījumi par Stomil klātbūtni karteļa 1999. gada 15. un 16. novembra sanāksmē.

      59      Komisija apstrīdētā lēmuma 4.3.8. iedaļā piebilst, ka tā ir nodrošinājusi pierādījumus par “1999. gada 15.–16. novembra” sanāksmes
         norisi. 1999. gada 15. novembra sanāksme tātad nebija “pirmā”. Turklāt Stomil esot sajaucis divus rēķinus. P. esot samaksājis bāra “Casablanca” rēķinu. F. savukārt esot norēķinājies par sanāksmes telpas īri. Notikumu gaita līdz ar to neesot mainīta. Neesot arī neatbilstību Komisijas
         izraudzītajos pierādījumos.

      60      Visbeidzot, Komisija uzskata, ka apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā un it īpaši tā 1. panta f) punktā nav skaidri minēts,
         ka Stomil piedalījies 1999. gada 15. novembra sanāksmē. Apstrīdētais lēmums norādot, ka Stomil ir piedalījies EKL 81. panta pārkāpumā laika periodā no 1999. gada 16. novembra līdz 2000. gada 22. februārim. Komisija norāda,
         ka tā nekad nav apgalvojusi, ka šajā sanāksmē 1999. gada 15. novembra vakarā panāktiem lēmumiem ir bijusi tūlītēja iedarbība.
         Katrā ziņā sanāksme turpinājās līdz 1999. gada 16. novembra pirmajām stundām.

      –       Par Stomil dalību 2000. gada 22. februāra sanāksmē Vermelskirhenē

      61      Komisija precizē, ka, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma preambulas 213.–215. apsvēruma, tā neapgalvo, ka kāda prettiesiska
         darbība būtu notikusi 2000. gada 22. februāra sanāksmes Vermelskirhenē laikā. Līdz ar to Stomil izvirzītie argumenti šajā ziņā paliek bez iedarbības.

      –       Par citu pierādījumu saistībā ar Stomil darbību kartelī neesamību

      62      Komisija precizē, ka tā nav apstrīdētajā lēmumā apgalvojusi, ka 1999. gada 15.–16. novembra sanāksmē esot nonākts pie skaidra
         nolīguma par tirgus sadali. Komisija tomēr norāda, ka tās rīcībā ir pierādījumi par Stomil klātbūtni un dalību šīs sanāksmes laikā diskusijās saistībā ar cenām un informācijas apmaiņu. Stomil dalību apstiprina Dow rokraksta piezīmes un paziņojumi (apstrīdētā lēmuma preambulas 201. un 202. apsvērums). L. (Stomil) dalību un tā Stomil darbinieka statusu apstiprina Dow un Komisijas iesniegtais oficiālās sanāksmes protokols. Tāpat arī apstrīdētā lēmuma preambulas 155. un 156. apsvērumā minētie
         Bayer pierādījumi apstiprinot L. (Stomil) dalību.

       Vispārējās tiesas vērtējums
      63      Ir jāatgādina, ka saistībā ar pierādījumu sniegšanu par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu Komisijai ir pienākums pierādīt
         tās konstatētos pārkāpumus un sniegt piemērotus pierādījumus, lai juridiski pietiekami pierādītu pārkāpumu veidojošo apstākļu
         esamību (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe/Komisija, Recueil, I‑8417. lpp., 58. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/Anic Partecipazioni, Recueil, I‑4125. lpp., 86. punkts). Tādējādi Komisijai ir jāsniedz precīzi un atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību,
         ka pārkāpums ir izdarīts (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā T‑62/98 Volkswagen/Komisija, Recueil, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra). Vienlaikus ir jāatgādina, ka, lai varētu uzskatīt, ka pastāv nolīgums
         EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši kopēju vēlmi darboties tirgū noteiktā veidā
         (Tiesas 1970. gada 15. jūlija spriedums lietā 41/69 ACF Chemiefarma/Komisija, Recueil, 661. lpp., 112. punkts, un 1980. gada 29. oktobra sprieduma apvienotajās lietās no 209/78 līdz 215/78 un 218/78 Van Landewyck u.c./Komisija, Recueil, 3125. lpp., 86. punkts; Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89 Hercules Chemicals/Komisija, Recueil, II‑1711. lpp., 256. punkts). Tiesas šaubām jābūt vērstām par labu uzņēmumam – lēmuma par pārkāpuma konstatēšanu adresātam.
         Tādējādi tiesa nevar secināt, ka Komisija ir tiesiski pietiekamā veidā pierādījusi attiecīgā pārkāpuma esamību, ja par šo
         jautājumu tai vēl ir šaubas (Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02 Groupe Danone/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 215. punkts).

      64      Turklāt parasti darbības, ko ietver pret konkurenci vērstā prakse un nolīgumi, notiek slepeni, sapulces notiek slepus un ar
         tām saistītā dokumentācija tiek ierobežota līdz minimumam. No tā izriet, ka, pat tad, ja Komisija atklāj pierādījumus, kas
         tiešā veidā apliecina prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti un tādēļ noteiktas
         detaļas bieži jārekonstruē, izmantojot dedukciju. Līdz ar to vairumā gadījumu pret konkurenci vērstu darbību vai nolīgumu
         pastāvēšana ir jāsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā, nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam,
         var būt pierādījums konkurences noteikumu pārkāpumam (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P,
         C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija, Receuil, I‑123. lpp., 55.–57. punkts, un 2007. gada 25. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑403/04 P un C‑405/04 P Sumitomo Metal Industries un Nippon Steel/Komisija, Krājums, I‑729. lpp., 51. punkts).

      65      Aplūkojamā gadījumā ir jānorāda, ka Stomil piedēvēta dalība saistībā ar konkrēto karteli tikai prettiesiskajā 1999. gada 15.–16. novembra sanāksmē, kura notika Frankfurtē.

      66      Šajā ziņā, precīzāk, Komisija norāda uz ārpus Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas oficiālās sanāksmes “1999. gada novembra
         vakarā un naktī” notikušo karteļa sanāksmi (apstrīdētā lēmuma preambulas 212. apsvērums). Šajā prettiesiskajā sanāksmē piedalījās
         P. (Bayer), F., N., V. (Dow), L. (Stomil), L. (EniChem) un T. (Tavorex). Iesaistītās personas vispirms satikās kādas viesnīcas bārā un pēc tam noīrēja telpu sanāksmei (apstrīdētā lēmuma preambulas
         202. apsvērums).

      67      Vispirms ir jānoraida Komisijas argumenti, saskaņā ar kuriem tas, ka Stomil apstrīd L. (Stomil) atrašanos 16. novembra vakarā Frankfurtē, kā arī šajā ziņā lietas materiālos iekļautie dokumenti neesot pieņemami. Patiesībā,
         ir jāuzskata, ka Stomil Vispārējā tiesā apstrīd apstrīdētajā lēmumā pret to izvirzītos iebildumus. Turklāt no lietā iekļautiem materiāliem izriet,
         ka Stomil vienmēr administratīvā procesa laikā ir apstrīdējis savu dalību prettiesiskajā sanāksmē. Katrā ziņā un turpmāk izklāstīto
         iemeslu dēļ ir jānorāda, ka iesaistītie dokumenti nav atbilstoši strīdus risināšanai, kā cita starpā norāda Komisija savos
         procesuālajos dokumentos.

      68      Būtībā, pirmkārt, kā apgalvo Stomil, no lietas materiāliem izriet, ka P. (Bayer) 1999. gada 16. novembra vakarā neatradās Frankfurtē. Komisija atzīst šo faktu.

      69      Otrkārt, ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā ir vairākas pretrunas saistībā ar minētās prettiesiskās sanāksmes norises laiku.
         Tādējādi Komisija, pamatojoties uz Dow paziņojumu, apstrīdētā lēmuma preambulas 212. apsvērumā atsaucas uz “1999. gada 16. novembra vakaru [..] un nakti”. Tāpat
         apstrīdētā lēmuma preambulas 297. apsvērumā Komisija atzīst, ka šī prettiesiskā sanāksme ir notikusi “naktī no 1999. gada
         15. uz 16. novembri”. Turklāt apstrīdētā lēmuma 4.3.8. iedaļā ir norāde uz 1999. gada 15. un 16. novembri. Visbeidzot, apstrīdētā
         lēmuma rezolutīvajā daļā par pārkāpuma sākuma datumu attiecībā uz Stomil ir noteikts 1999. gada 16. novembris.

      70      Treškārt, vairāki lietas materiāli norāda uz pretrunām saistībā ar pieņemto minētās prettiesiskās sanāksmes norises datumu
         un citiem Komisijas sniegtajiem iespējamiem paskaidrojumiem. Piemēram, P. (Bayer) izdevumu tāmē, kas tostarp attiecas uz maksājumu viesnīcas bārā DEM 84,5 apmērā, ir norādīts 1999. gada 15. novembris. Savukārt
         samaksa par sanāksmei paredzētās telpas īri DEM 436 apmērā reģistrēta 1999. gada 16. novembrī. Turklāt N. (Dow) rokraksta piezīmēs ir pieminēts tikai 1999. gada 16. novembris. Visbeidzot, Dow paziņojumā, kurš ir iztirzāts apstrīdētā lēmuma preambulas 202. apsvērumā, precizēts, ka prettiesiskā sanāksme notikusi pēc
         oficiālās Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmes, kura notika 16. novembra rītā.

      71      Ceturtkārt, apstrīdētā lēmuma preambulas 202. apsvērumā iekļautie Dow izteikumi norāda, ka P. (Bayer), F., N., V. (Dow), L. (Stomil), L. (EniChem) un T. (Tavorex) esot satikušies viesnīcas bārā un tad noīrējuši telpu sanāksmei. Tomēr P. izdevumu tāmē saistībā ar bārā veiktajiem maksājumiem, ko Komisija uzsver savos procesuālajos dokumentos, norāda arī uz tā
         laika Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas ģenerālsekretāres (C.) klātbūtni. Tomēr no apstrīdētā lēmuma preambulas 95. un 115. apsvēruma izriet, ka minētā ģenerālsekretāre nekad nav piedalījusies
         karteļa sanāksmēs. Līdz ar to no L. (Stomil) klātbūtnes tikšanās laikā viesnīcas bārā nevar secināt, ka viņš piedalījies prettiesiskajā sanāksmē.

      72      Piektkārt, atbilstoši N. (Dow) rokraksta piezīmēm Komisija sistemātiski nevaino Stomil saistībā ar karteli par BK. N. rokraksta piezīmju daļai saistībā ar BK attiecībā uz Stomil nav pierādījuma spēka. Attiecībā uz N. rakstveida piezīmēm saistībā ar EPBK ir jāatzīst, ka bez karteļa dalībniekiem arī citi ražotāji, kuri nav karteļa dalībnieki,
         ir pieminēti kā atsevišķu klientu piesaistītāji. Šajos īpašajos apstākļos nav izslēgts, ka piegāžu aprēķini tika veikti tikai
         starp atsevišķiem ražotājiem, tādējādi ņemot vērā pretrunas par prettiesiskās sanāksmes pieņemto norises laiku, nespējot ar
         pārliecību apgalvot Stomil iesaisti.

      73      Ņemot vērā konkrētajai lietai raksturīgo elementu kopību, Vispārējā tiesa uzskata, ka pastāv šaubas par Stomil dalību prettiesiskajā sanāksmē Frankfurtē 1999. gada 15. un 16. novembrī. Šīm šaubām jābūt vērstām par labu Stomil.

      74      Šajos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka apstrīdētā lēmuma daļā par karteļa sanāksmēm minētā informācija nav pietiekama,
         lai secinātu, ka šis uzņēmums piedalījies attiecīgajos prettiesiskajos nolīgumos.

      75      Apstrīdētā lēmuma daļā par karteļa aprakstu minētā informācija (apstrīdētā lēmuma 4.2. iedaļa) nevar likt apšaubīt šo secinājumu.

      76      Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskata, ka, lai gan dažiem apstrīdētā lēmuma 4.2. iedaļā minētajiem elementiem, tostarp apstrīdētā
         lēmuma preambulas 156. apsvērumā minētajam Bayer vispārīgajam paziņojumam, varētu būt zināma pierādījuma vērtība, tie nav pietiekami, lai, ņemot vērā iepriekš saistībā ar
         karteļa sanāksmēm minēto specifisko informāciju un šaubas, kuras tulkojamas par labu prasītājam, pamatotu pārkāpuma esamības
         konstatēšanu attiecībā uz Unipetrol.

      77      Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus un to visaptveroša izvērtējuma ietvaros, Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisija,
         konstatējot Stomil dalību kartelī, ir pieļāvusi kļūdu.

      78      Līdz ar to apstrīdētais lēmums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tas attiecas uz Stomil, un nav jāizskata citi prasības pamati, it īpaši jautājums par attiecībām starp pilnvarotājiem un starpniekiem konkurences
         tiesību normu pārkāpumu ietvaros un prasītāja pieteikums par procesa organizatoriskajiem pasākumiem.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      79      Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanas izdevumus saskaņā ar Stomil prasījumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
      nospriež:
      1)      atcelt Komisijas 2006. gada 29. novembra Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un
            EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks) tiktāl,
            ciktāl tas attiecas uz Trade-Stomil sp. z o.o.;
      2)      Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

               Dehousse

               Wiszniewska-Białecka

               Wahl

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 13. jūlijā.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.