title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2011. gada 3.februārī. # Donat Cornelius Ebert pret Budapesti Ügyvédi Kamara. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Fővárosi Ítélőtábla - Ungārija. # Advokāti - Direktīva 89/48/EEK - Tādu augstākās izglītības diplomu atzīšana, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību - Direktīva 98/5/EK - Pastāvīga praktizēšana advokāta profesijā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija - Profesionālā nosaukuma izmantošana uzņemošajā dalībvalstī - Nosacījumi - Iekļaušana uzņemošās dalībvalsts advokātu profesionālajā kolēģijā. # Lieta C-359/09.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2011. gada 3. februārī (*)

      Advokāti – Direktīva 89/48/EEK – Tādu augstākās izglītības diplomu atzīšana, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību – Direktīva 98/5/EK – Pastāvīga praktizēšana advokāta profesijā dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija – Profesionālā nosaukuma izmantošana uzņemošajā dalībvalstī – Nosacījumi – Iekļaušana uzņemošās dalībvalsts advokātu profesionālajā kolēģijā
      Lieta C‑359/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Fővárosi Ítélőtábla (Ungārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 23. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 7. septembrī, tiesvedībā

      Donat Cornelius Ebert
      pret
      Budapesti Ügyvédi Kamara.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen] (referents), K. Toadere [C. Toader] un A. Prehala [A. Prechal],

      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 16. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        D. K. Eberts [Ebert], Rechtsanwalt, kurš sevi pārstāv pats,

      –        Budapesti Ügyvédi Kamara vārdā – P. Kišs [P. Kiss] un P. Kovešs [P. Köves], ügyvédek,

      –        Ungārijas valdības vārdā – J. Fazekaša [J. Fazekas], M. Fehērs [M. Fehér] un Ž. Tota [Zs. Tóth], pārstāvji,

      –        Čehijas valdības vārdā – M. Smoleks [M. Smolek], pārstāvis,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Lopess‑Medels Baskoness [J. López‑Medel Bascones], pārstāvis,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – B. Simons [B. Simon] un H. Stēvlbeks [H. Støvlbæk], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/48/EEK par vispārēju
         sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (OV 1989, L 19,
         16. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK (OV L 206, 1. lpp.; turpmāk
         tekstā – “Direktīva 89/48”), un Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīvu 98/5/EK par pasākumiem, lai
         atvieglotu advokāta profesijas pastāvīgu praktizēšanu dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija (OV L 77,
         36. lpp.).

      2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp D. K. Ebertu – Vācijas pilsoni un advokātu –, kurš Diseldorfas [Düsseldorf] (Vācija) advokātu kolēģijā reģistrēts ar profesionālo nosaukumu “Rechtsanwalt”, un Budapesti Ügyvédi Kamara (Budapeštas advokātu kolēģija) (Ungārija) saistībā ar D. K. Eberta celto prasību par tiesībām izmantot profesionālo nosaukumu
         “ügyvéd” (advokāta profesijas nosaukums Ungārijā), lai gan viņš nav šīs advokātu kolēģijas biedrs.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesības
       Direktīva 89/48
      3        Direktīvas 89/48 preambulas septītais un desmitais apsvērums, kuri ratione temporis ir piemērojami pamata lietā, ir formulēti šādi:

      “[..] būtu jādefinē termins “reglamentēta profesionālā darbība”, ņemot vērā valstu no socioloģiskā viedokļa atšķirīgās situācijas;
         tā kā terminam būtu jāattiecas ne tikai uz profesionālu darbību, kuras veikšanai dalībvalstī ir nepieciešams diploms, bet
         arī uz tādu profesionālu darbību, kas nav ierobežota, ja to veic, izmantojot profesionālu nosaukumu, ko piešķir noteiktu kvalifikāciju
         ieguvušām personām; [..]

      [..] vispārējā augstākās izglītības diplomu atzīšanas sistēma nav domāta nedz, lai grozītu noteikumus, to skaitā tos, kas
         saistīti ar profesionālo ētiku un ko piemēro jebkurai personai, kura strādā kvalificētu darbu dalībvalsts teritorijā, nedz
         arī, lai izslēgtu ieceļotājus no šo noteikumu piemērošanas jomas; [..] minētā sistēma skar piemērotas kārtības noteikšanu
         nolūkā nodrošināt to, ka ieceļotāji izpilda dalībvalsts profesionālos noteikumus.”

      4        Direktīvas 89/48 1. panta a) punktā jēdziens “diploms” ir definēts šādi:

      “[..] jebkāds diploms, sertifikāts vai cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments [..]:
      –        ko ir piešķīrusi kompetenta iestāde dalībvalstī, kura ir nozīmēta saskaņā ar valsts normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem,
      –        kas apliecina, ka tā īpašnieks ir sekmīgi pabeidzis vismaz trīs gadu vai līdzvērtīga ilguma nepilna laika pēcvidusskolas programmu
         universitātē vai augstskolā, vai kādā citā līdzīga līmeņa mācību iestādē un, ja vajadzīgs, ka tas ir sekmīgi pabeidzis profesionālās
         mācības, kas ir nepieciešamas papildus pēcvidusskolas programmai, un

      –        kas apliecina, ka tā īpašniekam ir vajadzīgā profesionālā kvalifikācija, lai uzņemtos vai veiktu reglamentētu kvalificētu
         darbu attiecīgajā dalībvalstī,

      [..].”
      5        Direktīvas 89/48 2. pantā ir noteikts:

      “Šī direktīva attiecas uz jebkuru dalībvalsts pilsoni, kurš vēlas veikt reglamentētu kvalificētu darbu attiecīgajā dalībvalstī
         kā pašnodarbināta persona vai darbinieks.

      Šo direktīvu nepiemēro profesijām, uz kurām attiecas atsevišķa direktīva, kas nosaka dalībvalstu diplomu savstarpējo atzīšanas
         kārtību.”

      6        Direktīvas 89/48 3. panta pirmajā daļā ir paredzēts:

      “Ja attiecīgajā dalībvalstī, lai sāktu vai veiktu reglamentētu kvalificētu darbu, ir vajadzīgs diploms, kompetentā iestāde
         nedrīkst, pamatojoties uz nepietiekamu kvalifikāciju, atteikt dalībvalsts pilsonim atļauju sākt vai veikt attiecīgo kvalificēto
         darbu ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz tās pilsoņiem:

      a)      ja kandidātam ir tāds diploms, kas tiek prasīts citā dalībvalstī, lai uzņemtos vai veiktu attiecīgo kvalificēto darbu tās
         teritorijā, un ja šāds diploms ir ticis piešķirts dalībvalstī; [..]

      [..].”
      7        Direktīvas 89/48 4. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Neatkarīgi no 3. panta attiecīgā dalībvalsts var arī pieprasīt, lai kandidāts:
      [..]
      b)      pabeigtu adaptācijas laikposmu, kas nepārsniedz trīs gadus, vai veiktu kvalifikācijas atbilstības pārbaudi:
      –        ja izglītības, ko tas saņēmis, kā noteikts 3. panta a) un b) apakšpunktā, saturs ievērojami atšķiras no attiecīgās dalībvalsts
         pieprasītā, vai

      –        ja gadījumā, kas minēts 3. panta a) apakšpunktā, attiecīgajā dalībvalstī reglamentēts kvalificēts darbs ietver vienu vai vairākas
         reglamentētas profesionālas darbības, kas neietilpst tajā dalībvalstī reglamentētajā kvalificētajā darbā, no kurienes ieradies
         kandidāts, un šī atšķirība atbilst īpašajai izglītībai, ko pieprasa attiecīgajā dalībvalstī, un attiecas uz saturu, kurš ievērojami
         atšķiras no tā, kam atbilst kandidāta minētais diploms, [..]

      [..]
      Ja attiecīgā dalībvalsts izmanto šo iespēju, tai ir jādod kandidātam tiesības izvēlēties starp adaptācijas laikposmu un kvalifikācijas
         atbilstības pārbaudi. Atkāpjoties no šā principa, profesijām, kuru praksē ir nepieciešamas precīzas attiecīgās valsts tiesību
         aktu zināšanas, un attiecībā uz kuriem konsultāciju un/vai palīdzības sniegšana saistībā ar valsts tiesību aktiem ir būtisks
         un pastāvīgs profesionālās darbības aspekts, dalībvalsts drīkst noteikt vai nu adaptācijas laikposmu, vai arī kvalifikācijas
         atbilstības pārbaudi. [..]”

      8        Direktīvas 89/48 6. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ja attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde pieprasa personām, kuras vēlas uzņemties reglamentētu kvalificētu darbu, apliecinājumu
         labam raksturojumam un reputācijai, vai ka tās nav atzītas par bankrotējušām, vai arī aptur vai aizliedz attiecīgā kvalificētā
         darba veikšanu nopietna profesionālās ētikas pārkāpuma vai noziedzīga nodarījuma gadījumā, attiecīgā valsts par pietiekamu
         apliecinājumu attiecībā uz dalībvalstu pilsoņiem, kuri vēlas veikt attiecīgo kvalificēto darbu tās teritorijā, uzskata tos
         dokumentus, ko ir izsniegušas kompetentas iestādes izcelsmes dalībvalstī vai dalībvalstī, no kuras ir ieradies ārvalstnieks,
         un kas apliecina, ka šīs prasības ir izpildītas.

      [..]”
      9        Direktīvas 89/48 7. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Attiecīgās dalībvalsts kompetentās iestādes atzīst to dalībvalstu pilsoņu tiesības, kas atbilst nosacījumiem, lai uzņemtos
         un veiktu reglamentētu kvalificētu darbu to teritorijā, izmantot attiecīgajā dalībvalstī lietoto attiecīgajai profesijai atbilstīgo
         profesionālo nosaukumu.”

       Direktīva 98/5
      10      Direktīvas 98/5 preambulas otrais, trešais un septītais apsvērums ir formulēti šādi:

      “(2)      [..] saskaņā ar [..] Direktīvu 89/48 [..] advokāts, kurš ir pilnībā kvalificēts vienā dalībvalstī, var lūgt sava diploma atzīšanu,
         lai reģistrētos citā dalībvalstī, nolūkā praktizēt tur advokāta profesiju ar šajā valstī lietojamo profesionālo nosaukumu;
         [..] minētas direktīvas [..] mērķis ir nodrošināt, lai advokāts integrētos šajā profesijā uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī,
         un šīs direktīvas nolūks nav nedz grozīt noteikumus, kas reglamentē profesiju minētajā valstī, nedz arī izslēgt šādu advokātu
         no šo noteikumu darbības jomas;

      (3)      [..] daži advokāti var ātri integrēties profesijā uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī, inter alia, nokārtojot zināšanu kvalifikācijas pārbaudi, kā paredzēts Direktīvā 89/48 [..], bet citiem pilnībā kvalificētiem advokātiem
         vajadzētu spēt panākt šādu integrāciju pēc noteikta profesionālās prakses laikposmā [uzņemošajā] dalībvalstī ar savas mītnes
         valsts profesionālajiem nosaukumiem vai arī turpināt praktizēt ar savas mītnes valsts profesionālajiem nosaukumiem;

      [..]
      (7)      [..] ievērojot savu mērķi, šī direktīva neparedz jebkādas normas attiecībā uz vietēja rakstura situācijām un, ja tā skar valsts
         noteikumus, kuri reglamentē juridisko profesiju, tad ne vairāk kā nepieciešams tās mērķa efektīvai sasniegšanai; [..] šī direktīva
         neierobežo valsts tiesību aktus, kas reglamentē advokāta profesijas pieejamību un praksi ar uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī
         lietotajiem profesionālajiem nosaukumiem.”

      11      Direktīvas 98/5 2. pantā, kura nosaukums ir “Tiesības praktizēt ar mītnes valsts profesionālo nosaukumu”, ir noteikts:

      “Jebkuram advokātam ir tiesības ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu jebkurā citā dalībvalstī pastāvīgi veikt 5. pantā
         precizētās darbības.

      Integrēšanās advokāta profesijā uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī notiek, ievērojot 10. pantu.”
      12      Direktīvas 98/5 6. panta 1. punkts ir formulēts šādi:

      “Neatkarīgi no tām profesionālās ētikas normām, kas viņam jāievēro savā mītnes dalībvalstī, advokāts, kurš praktizē ar savas
         mītnes valsts profesionālo nosaukumu, attiecībā uz uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī veicamo profesionālo darbību, ievēro
         tās pašas profesionālās ētikas normas kā advokāti, kas praktizē ar [uzņemošās] dalībvalsts attiecīgajiem profesionālajiem
         nosaukumiem.”

      13      Direktīvas 98/5 10. pants, kura nosaukums ir “Tāda pati attieksme kā pret uzņēmējas [uzņemošās] dalībvalsts advokātu”, ir
         izteikts šādā redakcijā:

      “1.      Ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu praktizējošs advokāts, kas [uzņemošajā] dalībvalstī ir efektīvi un regulāri
         vismaz trīs gadus veicis darbību šīs valsts tiesību jomā, to skaitā Kopienas tiesību jomā, nolūkā saņemt atļauju darboties
         advokāta profesijā uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī, ir atbrīvots no Direktīvas 89/48 [..] 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā
         izklāstītajiem nosacījumiem. [..]

      [..]
      2.      Advokāts, kurš praktizē ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu [uzņemošajā] dalībvalstī, jebkurā laikā var lūgt sava
         diploma atzīšanu saskaņā ar Direktīvu 89/48 [..], nolūkā saņemt atļauju darboties advokāta profesijā [uzņemošajā] dalībvalstī
         un to praktizēt ar profesionālo nosaukumu, kurš atbilst šai profesijai šajā dalībvalstī.

      3.      Ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu praktizējošs advokāts, kas ir vismaz trīs gadus efektīvi un regulāri veicis
         profesionālo darbību uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī, bet šīs valsts tiesību jomā darbojies īsāku laiku, var saņemt no minētās
         valsts kompetentās iestādes atļauju darboties advokāta profesijā uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī un tiesības to praktizēt
         ar profesionālo nosaukumu, kurš atbilst šai profesijai šajā dalībvalstī, neizpildot Direktīvas 89/48[..] 4. panta 1. punkta
         b) apakšpunktā minētos nosacījumus, bet saskaņā ar turpmāk minētajiem nosacījumiem un procedūrām:

      [..]
      6.      Advokātam, kurš saņēmis atļauju darboties advokāta profesijā uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī, saskaņā ar 1., 2. un 3. punktu
         ir tiesības lietot savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu, kas izteikts viņa mītnes dalībvalsts oficiālajā valodā vai
         vienā no oficiālajām valodām, līdz ar profesionālo nosaukumu, kurš atbilst advokāta profesijai uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī.”

       Valsts tiesības
      14      Advokāta profesijas praktizēšana Ungārijā ir regulēta šādos likumos:

      –        2001. gada Likums Nr. C par ārvalstu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu un diplomu atzīšanu (A külföldi bizonyítványok és oklevelek elismeréséről szóló 2001. évi C. törvény, turpmāk tekstā – “Likums par kvalifikāciju apliecinošu dokumentu un diplomu atzīšanu”);

      –        1998. gada Likums Nr. XI par advokāta profesiju (Az ügyvédekről szóló 1998. évi XI. Törvény, turpmāk tekstā – “Likums par advokāta profesiju”).

       Likums par kvalifikāciju apliecinošu dokumentu un diplomu atzīšanu.
      15      Laika posmā no 2004. gada 1. maija līdz 2007. gada 20. oktobrim likuma par kvalifikāciju apliecinošu dokumentu un diplomu
         atzīšanu attiecīgie noteikumi bija formulēti šādi:

      “21. pants
      1)      Šīs daļas noteikumi attiecas uz dalībvalsts pilsoni, kurš vēlas veikt reglamentētu kvalificētu darbu Ungārijā, un ja viņam
         ir tiesības darboties šajā profesijā izcelsmes valstī vai mītnes valstī.

      [..]
      35. pants
      1)      attiecīgā iestāde drīkst noteikt vai nu adaptācijas laikposmu, kas nepārsniedz trīs gadus, vai arī kvalifikācijas atbilstības
         pārbaudi,

      a)      ja kandidāta izglītības praktiskā vai teorētiskā daļa būtiski atšķiras no tās izglītības, kas nepieciešama, lai iegūtu diplomu
         Ungārijā reglamentētā kvalificētā darba veikšanai,

      [..]
      2)      Attiecīgā iestāde nodrošina, ka kandidāts var izvēlēties starp adaptācijas laikposmu un kvalifikācijas atbilstības pārbaudi.
      3)      Attiecīgā iestāde var atkāpties no 2. punkta saistībā ar visām profesijām, kuru praksē ir nepieciešamas precīzas Ungārijas
         tiesību aktu zināšanas, un attiecībā uz kurām konsultāciju sniegšana saistībā ar Ungārijas tiesību aktiem ir būtisks un pastāvīgs
         profesionālās darbības aspekts. Šādā gadījumā attiecīgā iestāde pieprasa kandidātam pabeigt adaptācijas laikposmu vai arī
         veikt kvalifikācijas atbilstības pārbaudi.

      [..]”
      16      Saskaņā ar reglamentēto profesiju sarakstu, kas bija spēkā no 2004. gada 1. maija līdz 2009. gada 8. maijam un ko publicējis
         Ungārijas izglītības ministrs, kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas nepieciešams advokāta profesijas praktizēšanai, izriet
         no jēdziena “diploms” Likuma par kvalifikāciju apliecinošu dokumentu un diplomu atzīšanu nozīmē.

       Likums par advokāta profesiju
      17      Dienā, kurā tika celta prasība, no kuras izriet pamata lieta, proti, 2006. gada 13. decembrī, Likuma par advokātu profesiju
         attiecīgie noteikumi bija izteikti šādā redakcijā:

      “6. pants
      1)      Advokāts
      a)      nedrīkst būt saistīts ar darba līgumu, sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas līgumu vai citu līgumu, saskaņā ar kuru tam ir pienākums
         veikt kādu darbu, un nedrīkst būt nodarbināts publiskajā sektorā, nedz ierēdniecībā, nedz arī strādāt par notāru, vai ieņemt
         pilsētas mēra amatu uz pilnu slodzi,

      b)      nedrīkst pats personīgi nodarboties ar uzņēmējdarbību vai arī ar tādu uzņēmējdarbību, kas saistīta ar neierobežotu atbildību.
      [..]
      3)      Advokātam ir pienākums paziņot advokātu kolēģijai par jebkuru neatbilstību šiem kritērijiem 15 dienu laikā pēc tās iestāšanās.
      [..]
      13. pants
      1)      Advokāta profesijā, izņemot algota jurista profesiju, drīkst praktizēt personas, kuras ir uzņemtas advokātu kolēģijā un devušas
         advokāta zvērestu.

      [..]
      3)      Uzņemšana advokātu kolēģijā advokāta statusā notiek pēc lūguma, ko izsaka ieinteresētā persona:
      a)      kurai ir jābūt Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu [1992. gada 2. maijs (OV 1994, L 1, 3. lpp.)] dalībvalsts [līgumslēdzējas
         valsts] pilsonim,

      [..]
      c)      kurai nedrīkst būt agrāka sodāmība,
      d)      kurai ir jābūt sekmīgi pabeigušai studijas tiesību zinātnē,
      e)      kurai ir jābūt Ungārijā nokārtojušai arodeksāmenu tieslietās,
      f)      kurai ir jābūt ieguvušai Ügyvédek Biztosító és Segélyező Egyesülete [Ungārijas advokātu apdrošināšanas biedrības] vai citu advokātu kolēģijai pieņemamu civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu,

      g)      kuras rīcībā ir jābūt advokāta pastāvīgai praksei piemērotam birojam advokātu kolēģijas piekritības teritorijā,
      h)      uz kuru neattiecas neviens no 4. punktā uzskaitītajiem izslēgšanas gadījumiem.
      4)      Advokātu kolēģijā nedrīkst uzņemt personu:
      a)      uz kuru attiecas kāds no 6. pantā paredzētajiem neatbilstības kritērijiem un kura nav novērsusi šo situāciju,
      b)      kurai ir uzlikts papildsods, kurš aizliedz tai piedalīties valsts pārvaldē vai aizliedz tai ieņemt jebkādu amatu, kas saistīts
         ar jurista kvalifikāciju,

      c)      kurai tiesa piespriedusi brīvības atņemšanas sodu par tīši nodarītu pārkāpumu [..]
      d)      kura ir izslēgta no advokātu kolēģijas [..]
      e)      kura atrodas aizgādnībā, kas tai ierobežo vai atņem rīcībspēju, vai kura nav rīcībspējīga bez atrašanās aizgādnībā [..]
      f)      kura, ņemot vērā tās dzīvesveidu vai uzvedību, nav pelnījusi sabiedrības uzticību, kas nepieciešama, lai praktizētu advokāta
         profesijā,

      [..]
      89/A pants
      1)      Šā likuma noteikumus, ievērojot šajā nodaļā paredzētos izņēmumus, piemēro darbībai, ko Ungārijas Republikas teritorijā veic
         Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalsts pilsoņi, kuri drīkst praktizēt advokāta profesijā ar kādu no attiecīgajos tiesību aktos
         paredzētajiem profesionālajiem nosaukumiem kādā no Eiropas Ekonomikas zonas dalībvalstīm (turpmāk tekstā – “Eiropas juristi”).

      [..]
      89/B pants
      1)      Personām, kuras Ungārijas Republikas teritorijā vēlas pastāvīgi praktizēt advokāta profesijā Eiropas jurista statusā, jālūdz
         advokātu kolēģijai sevi reģistrēt Eiropas juristu reģistrā (turpmāk šajā nodaļā – “reģistrācija”), kas nav obligāta personām,
         kuras vēlas ar šo darbību nodarboties laiku pa laikam kā pakalpojumu sniedzēji.

      2)      Reģistrē pieteicēju, kurš:
      a)      iesniedzot minētajā valstī par advokātu reģistrāciju atbildīgās organizācijas ne senāk kā pirms trijiem mēnešiem izdotas apliecības
         ar zvērestu apliecinātu tulkojumu ungāru valodā, apliecina, ka viņam ir tiesības praktizēt advokāta profesijā savā dalībvalstī,

      [..]
      89/F pants
      1)      Pēc ieinteresētās personas lūguma advokātu kolēģijā “ügyvéd” [advokāta] statusā jāuzņem reģistrētie Eiropas juristi, kuri:
      a)      atbilst 13. panta 3. punkta c) un f)–h) apakšpunktā izklāstītajiem nosacījumiem;
      b)      ar kārtoto lietu skaitu un raksturu apliecinošu dokumentāciju vai pēc īpaša advokātu kolēģijas lūguma rīkotās individuālās
         pārrunās ticami pierāda, ka nepārtrauktā trīs gadu laikposmā Ungārijas Republikas teritorijā ir praktizējuši advokāta profesijā
         saistībā ar Ungārijas tiesībām (kas ietver Eiropas Savienības tiesību piemērošanu Ungārijā), un

      c)      individuālās pārrunās apliecina ungāru valodas zināšanas līmenī, kas vajadzīgs, lai praktizētu advokāta profesijā.
      2)      Pēc ieinteresētās personas lūguma advokātu kolēģijā var uzņemt advokāta statusā arī reģistrētos Eiropas juristus, kuri praktizējuši
         advokāta profesijā Ungārijā nepārtrauktu trīs gadu laikposmu, pat ja ne vienmēr saistībā ar Ungārijas tiesībām (kas ietver
         Eiropas Savienības tiesību piemērošanu Ungārijā), un atbilst pārējiem 1) punktā [paredzētajiem] nosacījumiem.

      [..]
      4)      Pēc uzņemšanas Eiropas jurists kļūst pilntiesīgs advokātu kolēģijas biedrs. Papildus nosaukumam “ügyvéd” viņš drīkst savā
         darbībā turpināt izmantot savā dalībvalstī piešķirto profesionālo nosaukumu.

      [..]
      89/I pants
      [..]
      2)      Savā darbībā Eiropas jurists drīkst izmantot tikai un vienīgi savā dalībvalstī piešķirto profesionālo nosaukumu, un viņam
         jānorāda arodorganizācijas, kurai viņš ir piederīgs, nosaukums savas dalībvalsts valsts valodā. Jāiekļauj arī profesionālā
         nosaukuma papildu paskaidrojums ungāru valodā gadījumā, ja to iespējams sajaukt ar “ügyvéd”.”

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      18      D. K. Eberts, Vācijas pilsonis, ir studējis tiesību zinātni Vācijā un ir tiesīgs “Rechtsanwalt” statusā praktizēt advokāta
         profesijā kā Diseldorfas advokātu kolēģijas biedrs kopš 1997. gada. Kopš deviņdesmito gadu nogales D. K. Eberts dzīvo Ungārijā,
         kur pēc studijām Miškolcas [Miskolc] universitātē viņš 2002. gadā ieguva doktora grādu tiesību zinātnē.

      19      2004. gadā D. K Eberts noslēdza sadarbības līgumu ar advokātu biroju Ungārijā un saskaņā ar Likuma par advokāta profesiju
         89/A pantu ar Budapesti Ügyvédi Kamara 2002. gada 20. septembra lēmumu tika iekļauts Eiropas juristu sarakstā, tādējādi viņam šajā dalībvalstī bija tiesības praktizēt
         advokāta profesijā ar mītnes valsts profesionālo nosaukumu.

      20      Saskaņā ar norādēm, kas ietvertas lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, D. K. Eberts 2005. gadā atvēra pats savu advokātu
         biroju Ungārijā un Budapesti Ügyvédi Kamara ar 2005. gada 6. aprīļa lēmumu reģistrēja šo biroju.

      21      Tomēr saskaņā ar lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izklāstīto D. K. Eberts 2006. gada 13. decembrī lūdza Fővárosi Bíróság (Budapeštas pirmās instances tiesa) atzīt viņa tiesības izmantot Ungārijā ungāru advokāta profesionālo nosaukumu “ügyvéd”,
         lai gan viņš nav šīs advokātu kolēģijas biedrs.

      22      Fővárosi Bíróság šo lūgumu noraidīja, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar Direktīvas 89/48 1. pantu un 7. panta 1. un 3. punktu D. K. Eberts
         profesionālo nosaukumu “ügyvéd” varētu izmantot tikai tādā gadījumā, ja viņš pierādītu savu advokātu kolēģijas biedra statusu.
         D. K. Eberts par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Fővárosi Ítélőtábla (Budapeštas apgabaltiesa).

      23      Šādos apstākļos Fővárosi Ítélőtábla nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Padomes Direktīvu 89/48 [..] un [..] Direktīvu 98/5 [..] var interpretēt tādējādi, ka prasītājam – Vācijas pilsonim, kurš
         ir nokārtojis eksāmenu advokāta profesijas praktizēšanai Vācijā, kur viņš ir [Vācijas] advokātu kolēģijas biedrs, un kuram
         ir uzturēšanās atļauja un tiesības strādāt Ungārijā, – ir tiesības tiesās un administratīvos procesos papildus vācu valodas
         profesionālajam nosaukumam “Rechtsanwalt” un ungāru valodas nosaukumam “európai közösségi jogász” (Eiropas jurists) izmantot
         uzņemošajā valstī (Ungārija) par oficiālu atzīto profesionālo nosaukumu “ügyvéd”, lai arī viņš nav nedz uzņemts advokātu kolēģijā
         Ungārijā, nedz arī saņēmis kādu atļauju?

      2)      Vai Direktīva 98/5 [..] papildina Direktīvas 89/48 [..] noteikumus tādējādi, ka Direktīva 98/5 [..] attiecībā uz advokāta
         profesijas praktizēšanu būtu uzskatāma par lex specialis šajā jomā, savukārt ar Direktīvu 89/48 [..] vispārīgi tiek regulēta vienīgi augstākās izglītības diplomu atzīšana?”

      24      Savos rakstveida apsvērumos, kā arī tiesas sēdē D. K. Eberts apgalvoja, ka patiesībā viņš bija vienīgi lūdzis Ungārijas Izglītības
         un kultūras ministram iespēju veikt kvalifikācijas atbilstības pārbaudi, lai saņemtu atļauju praktizēt advokāta profesijā
         ar viņa uzņemošās dalībvalsts profesionālo nosaukumu saskaņā ar Direktīvu 89/48, un ka minētais ministrs uz šo lūgumu netika
         atbildējis, bet gan pārsūtījis to Budapesti Ügyvédi Kamara, kura arī neesot atbildējusi uz šo lūgumu.

      25      Tiesas sēdē Budapesti Ügyvédi Kamara apstiprināja, ka ir saņēmusi minēto Izglītības un kultūras ministrijas lūgumu, bet apgalvoja, ka saskaņā ar valsts tiesību
         aktiem tai nav nekādas kompetences attiecībā uz augstākās izglītības diplomu atzīšanu saskaņā ar Direktīvu 89/48; tas esot
         minētās ministrijas kompetencē, kura vēl neesot pieņēmusi lēmumu attiecībā uz D. K. Eberta lūgumu. Budapesti Ügyvédi Kamara norādīja, ka šī iemesla dēļ tā neesot varējusi atbildēt uz šo lūgumu, bet tā ir iekļāvusi D. K. Ebertu Eiropas juristu sarakstā.

      26      Tiesā Ungārijas valdība apgalvoja, ka saskaņā ar Likumu par kvalifikāciju apliecinošu dokumentu un diplomu atzīšanu, ar kuru
         Ungārijas tiesībās ir transponēta Direktīva 89/48, D. K. Eberta diplomu atzīšana ir Izglītības un kultūras ministrijas kompetencē.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par otro jautājumu
      27      Ar savu otro jautājumu, kurš jāapskata vispirms, minētā tiesa būtībā jautā, vai Direktīva 98/5 izslēdz Direktīvas 89/48 piemērošanu
         tādā nozīmē, ka Direktīvas 98/5 10. panta 1. un 3. punktā paredzētie noteikumi ir vienīgais veids, kā citu dalībvalstu advokāti
         var saņemt atļauju izmantot uzņemošās dalībvalsts advokāta profesionālo nosaukumu, vai arī abas direktīvas viena otru papildina,
         paredzot dalībvalstu advokātiem divas iespējas piekļūt advokāta profesijai uzņemošajā dalībvalstī ar šīs valsts profesionālo
         nosaukumu.

      28      D. K. Eberts, Ungārijas, Čehijas, Spānijas un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija apgalvo, ka Direktīvās 98/5 un 89/48
         ir paredzētas divas iespējas piekļūt advokāta profesijai uzņemošajā dalībvalstī. Budapesti Ügyvédi Kamara Tiesas sēdē norādīja, ka piekrīt šim viedoklim.

      29      Šajā ziņā Direktīvas 89/48 2. panta otrajā daļā ir noteikts, ka šo direktīvu nepiemēro profesijām, uz kurām attiecas atsevišķa
         direktīva, kas nosaka dalībvalstu diplomu savstarpējo atzīšanas kārtību.

      30      Tomēr no Direktīvas 98/5 10. panta 1. punkta izriet, ka ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu praktizējošs advokāts,
         kas uzņemošajā dalībvalstī ir efektīvi un regulāri vismaz trīs gadus veicis darbību šīs valsts tiesību jomā, tostarp Savienības
         tiesību jomā, lai saņemtu atļauju darboties advokāta profesijā uzņemošajā dalībvalstī, ir atbrīvots no Direktīvas 89/48 4. panta
         1. punkta b) apakšpunktā izklāstītajiem nosacījumiem.

      31      Turklāt Direktīvas 98/5 10. panta 3. punktā aprakstītajos apstākļos, ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu praktizējošs
         advokāts, kas ir vismaz trīs gadus efektīvi un regulāri veicis profesionālo darbību uzņemošajā dalībvalstī, bet šīs valsts
         tiesību jomā darbojies īsāku laiku, var arī saņemt atļauju darboties advokāta profesijā uzņemošajā dalībvalstī un tiesības
         to praktizēt ar profesionālo nosaukumu, kurš atbilst šai profesijai minētajā dalībvalstī, neizpildot Direktīvas 89/48 4. panta
         1. punkta b) apakšpunktā minētos nosacījumus.

      32      Tomēr, ja šo noteikumu, kas attiecas uz atļauju praktizēt advokāta profesijā ar uzņemošās dalībvalsts profesionālo nosaukumu,
         ietvaros citas dalībvalsts kvalificēts advokāts ir atbrīvots no Direktīvas 89/48 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta nosacījumiem,
         ir jākonstatē, ka Direktīva 98/5 neatņem šādam advokātam, tostarp, ja viņš vēl nav efektīvi un regulāri veicis profesionālo
         darbību uzņemošajā dalībvalstī vismaz trīs gadus, iespēju iegūt tiesības piekļūt advokāta profesijai ar šīs dalībvalsts profesionālo
         nosaukumu, pamatojoties uz Direktīvu 89/48. Patiesībā, kā tas arī atspoguļots Direktīvas 98/5 preambulas otrajā un trešajā
         apsvērumā, it īpaši tās 10. panta 2. punkta izriet, ka advokāts, kurš praktizē ar savas mītnes valsts profesionālo nosaukumu
         uzņemošajā dalībvalstī, jebkurā laikā var lūgt sava diploma atzīšanu saskaņā ar Direktīvu 89/48, lai saņemtu atļauju darboties
         advokāta profesijā uzņemošajā dalībvalstī un tajā praktizētu ar profesionālo nosaukumu, kurš piešķirts šai profesijai šajā
         dalībvalstī.

      33      Šādā situācijā tādai personai, kura ir diploma īpašniece Direktīvas 89/48 1. panta a) punkta nozīmē kā D. K Eberts, saskaņā
         ar šīs direktīvas 3. panta pirmās daļas a) punktu ir tiesības piekļūt darbam reglamentētā advokāta profesijā attiecīgajā dalībvalstī.
         Tomēr, tā kā runa ir par profesiju, kuras praktizēšanai ir nepieciešamas detalizētas valsts tiesību zināšanas un kuras būtisks
         un pastāvīgs elements ir konsultāciju un/vai palīdzības sniegšana ar valsts tiesībām saistītos jautājumos, Direktīvas 89/48
         3. pants nav šķērslis, piemērojot tās 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu, lai uzņemošā dalībvalsts varētu izvirzīt prasību
         arī par to, ka pieprasījuma iesniedzējam ir jānokārto kvalifikācijas atbilstības pārbaudījums, ar nosacījumu, ka šī dalībvalsts
         ir iepriekš pārbaudījusi, vai zināšanas, ko pieprasījuma iesniedzējs ieguvis savas profesionālās pieredzes gaitā, ir pietiekamas,
         lai pilnībā vai daļēji izlīdzinātu pēdējās minētās normas pirmajā daļā norādīto būtisko atšķirību (skat. 2010. gada 22. decembra
         spriedumu lietā C‑118/09 Koller, Krājums, I‑0000. lpp., 38. un 39. punkts).

      34      No tā izriet, ka dalībvalsts advokāts var saņemt atļauju darboties advokāta profesijā uzņemošajā dalībvalstī, kurā šī profesija
         ir reglamentēta, un praktizēt to ar minētajā valstī piešķirto profesionālo nosaukumu vai nu saskaņā ar Direktīvu 89/48, vai
         arī saskaņā ar Direktīvas 98/5 10. panta 1. un 3. punktu.

      35      Līdz ar to uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 89/48 un 98/5 viena otru papildina, paredzot dalībvalstu advokātiem
         divas iespējas saņemt atļauju darboties advokāta profesijā uzņemošajā dalībvalstī ar šīs valsts profesionālo nosaukumu.

       Par pirmo jautājumu
      36      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvām 89/48 un 98/5 pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums,
         saskaņā ar kuru, lai praktizētu advokāta profesijā ar uzņemošās dalībvalsts advokāta profesionālo nosaukumu, ir jābūt tādas
         apvienības kā advokātu kolēģija biedram.

      37      No Direktīvas 89/48 3. panta izriet, ka, ja kandidātam ir tāds diploms, kas tiek prasīts citā dalībvalstī, lai uzņemtos vai
         veiktu attiecīgo kvalificēto darbu, tam ir tiesības veikt šo pašu kvalificēto darbu uzņemošajā dalībvalstī ar tādiem pašiem
         nosacījumiem, kādi attiecas uz tās pilsoņiem, izņemot tos, kas attiecas uz diploma saņemšanu uzņemošajā dalībvalstī.

      38      Turklāt no Direktīvas 89/48 6. panta, skatot to kopā ar šīs direktīvas preambulas 10. apsvērumu, izriet, ka personai, kura
         uzņemas veikt kvalificētu darbu, kas ir reglamentēta profesija uzņemošajā dalībvalstī, pamatojoties uz saskaņā ar šīs direktīvas
         1. panta a) punktu atzītu diplomu, ir jāatbilst šīs dalībvalsts profesionālās darbības noteikumiem, it īpaši saistībā ar profesionālo
         ētiku.

      39      Arī no Direktīvas 98/5 6. panta 1. punkta izriet, ka pat tāds advokāts, kurš uzņemošajā dalībvalstī praktizē ar savas mītnes
         valsts profesionālo nosaukumu, attiecībā uz uzņemošajā dalībvalstī veicamo profesionālo darbību ievēro tās pašas profesionālās
         ētikas normas kā advokāti, kas praktizē ar šīs dalībvalsts attiecīgajiem profesionālajiem nosaukumiem (šajā ziņā skat. 2010. gada
         2. decembra spriedumu lietā C‑225/09 Jakubowska, Krājums, I‑0000. lpp., 57. punkts).

      40      Līdz ar to ir jākonstatē, ka ne Direktīvai 89/48, ne arī Direktīvai 98/5 nav pretrunā tādu valsts tiesību aktu – vai tie būtu
         normatīvi vai administratīvi akti – kurus pamato tādas vispārējās intereses kā organizācijas, profesionālās ētikas, kontroles
         un atbildības noteikumi, piemērošana personām, kas praktizē advokāta profesijā dalībvalstī, it īpaši saistībā ar atļauju darboties
         šajā profesijā (šajā ziņā attiecībā uz Direktīvu 89/48 skat. 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil, I‑4165. lpp., 35. punkts un tajā minētā judikatūra).

      41      Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai Budapesti Ügyvédi Kamara šos noteikumus ir piemērojusi saskaņā ar Savienības tiesībām un it īpaši saskaņā ar nediskriminācijas principu (šajā ziņā
         skat. 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92 Kraus, Recueil, I‑1663. lpp., 32. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Gebhard, 37. punkts, un 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑564/07 Komisija/Austrija, Krājums, I‑100. lpp., 31. punkts).

      42      Līdz ar to uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka ne Direktīvai 89/48, ne arī Direktīvai 98/5 pretrunā nav tāds valsts
         tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, lai praktizētu advokāta profesijā ar uzņemošās dalībvalsts advokāta profesijas nosaukumu,
         ir jābūt tādas apvienības kā advokātu kolēģija biedram.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      43      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      ne Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvai 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai,
            ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija
            Direktīvu 2001/19/EK, ne arī Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 16. februāra Direktīvai 98/5/EK par pasākumiem, lai
            atvieglotu advokāta profesijas pastāvīgu praktizēšanu dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā iegūta kvalifikācija, nav
            pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, lai praktizētu advokāta profesijā ar uzņemošās dalībvalsts advokāta
            profesijas nosaukumu, ir jābūt tādas apvienības kā Advokātu kolēģija biedram;
      2)      Direktīvas 89/48 un 98/5 viena otru papildina, paredzot dalībvalstu advokātiem divas iespējas saņemt atļauju darboties advokāta
            profesijā uzņemošajā dalībvalstī ar šīs valsts profesionālo nosaukumu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – ungāru.


Civildienesta tiesas (trešā palāta) spriedums 2014. gada 9.aprīlī. # Thierry Rouffaud pret Eiropas Ārējās darbības dienestu (EĀDD). # Lieta F-59/13.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta), 2017. gada 6. jūlijs.#Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM) pret Eiropas Komisiju.#Valsts atbalsts – Atbalsts, ko SNCM labā īstenojusi Francija – Pārstrukturēšanas atbalsts un privatizācijas plāna ietvaros veikti pasākumi – Privāta ieguldītāja tirgus ekonomikā kritērijs – Lēmums, ar kuru atbalsts atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu – Dalībvalstu sociālā politika – Formālas izmeklēšanas procedūras atkārtota sākšana – Pienākums norādīt pamatojumu – Vienlīdzīga attieksme – Pamattiesību hartas 41. pants.#Lieta T-1/15.


Pirmās instances tiesas spriedums (tiesnesis vienpersoniski) 2003. gada 10.decembrī. # Pierre Tomarchio pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-173/02.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta) 2007. gada 19.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Luksemburgas Lielhercogisti. # Valsts pienākumu neizpilde - Regula (EK) Nr. 261/2004 - 16. panta 3. punkts - Kompensācija un atbalsts pasažieriem - Vajadzīgie pasākumi. # Lieta C-264/06.

text:
      Tiesas (astotā palāta) 2007. gada 19. aprīļa spriedums – Komisija/Luksemburga
      (lieta C‑264/06)
      Valsts pienākumu neizpilde – Regula (EK) Nr. 261/2004 – 16. panta 3. punkts – Kompensācija un atbalsts pasažieriem – Vajadzīgie pasākumi
      Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Pamatotības pārbaude Tiesā – Vērā ņemamais stāvoklis – Stāvoklis argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās (EKL 226. pants) (sal. ar 7. punktu)
      Priekšmets

         Valsts pienākumu neizpilde – Tādu noteikumu nepieņemšana, kas vajadzīgi, lai izpildītu 16. panta 3. punktu Eiropas Parlamenta
                  un Padomes 2004. gada 11. februāra Regulā (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu
                  pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91
                  (OV L 46, 1. lpp.) – Efektīvu, samērīgu un atturošu sankciju pieņemšana

            Rezolutīvā daļa:

                  neparedzot sankcijas par Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 11. februāra Regulas (EK) Nr. 261/2004, ar ko paredz kopīgus
                     noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos
                     un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91, pārkāpumiem, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti
                     saskaņā ar šīs regulas 16. panta 3. punktu;

                  Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (astotā palāta), 2017. gada 28. jūnijs.#Novartis Europharm Ltd pret Eiropas Komisiju.#Apelācija – Cilvēkiem paredzētas zāles – Tirdzniecības atļauja – Regula (EK) Nr. 2309/93 – Savienības līmenī centralizēta procedūra – Tādu zāļu izstrāde, uz kurām attiecas tirdzniecības atļauja citām terapeitiskajām indikācijām – Atsevišķa tirdzniecības atļauja un jauns komercnosaukums – Direktīva 2001/83/CE – 6. panta 1. punkta otrā daļa un 10. panta 1. punkts – “Visaptverošas atļaujas” jēdziens – Datu normatīvas aizsardzības laikposms.#Apvienotās lietas C-629/15 P un C-630/15 P.

text:
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2017. gada 28. jūnijā (*)
Apelācija – Cilvēkiem paredzētas zāles – Tirdzniecības atļauja – Regula (EEK) Nr. 2309/93 – Savienības līmenī centralizēta procedūra – Tādu zāļu izstrāde, uz kurām attiecas tirdzniecības atļauja citām terapeitiskajām indikācijām – Atsevišķa tirdzniecības atļauja un jauns komercnosaukums – Direktīva 2001/83/EK – 6. panta 1. punkta otrā daļa un 10. panta 1. punkts – “Visaptverošas atļaujas” jēdziens – Datu normatīvas aizsardzības laikposms
Apvienotās lietas C‑629/15 P un C‑630/15 P
par divām apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2015. gada 24. novembrī iesniedza

Novartis Europharm Ltd, Kemberlijā [Camberley] (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv C. Schoonderbeek, advocaat,
prasītāja,
pārējās lietas dalībnieces:

Eiropas Komisija, ko pārstāv K. Mifsud-Bonnici un A. Sipos, kā arī M. Šimerdová, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,

Teva Pharma BV, Utrehtā [Utrecht] (Nīderlande), ko pārstāv K. Bacon, QC, kuru pilnvarojis C. Firth, solicitor,
persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē (C‑629/15 P),

Hospira UK Ltd, Meidenhedā [Maidenhead] (Apvienotā Karaliste), ko pārstāv J. Stratford, QC, kuru pilnvarojuši E. Vickers un N. Stoate, solicitors,
persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē (C‑630/15 P).
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: J. Malenovskis [J. Malenovský], kas pilda palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši M. Safjans [M. Safjan] un D. Švābi [D. Šváby] (referents),
ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek],
sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 21. decembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.

Spriedums

1        Ar apelācijas sūdzībām Novartis Europharm Ltd (turpmāk tekstā – “Novartis”) lūdz atcelt attiecīgi lietās C‑629/15 P un C‑630/15 P Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 15. septembra spriedumus Novartis Europharm/Komisija (T‑472/12, EU:T:2015:637) un Novartis Europharm/Komisija (T‑67/13, nav publicēts, EU:T:2015:636) (turpmāk tekstā kopā – “pārsūdzētie spriedumi”), ar kuriem tā noraidīja prasības, kas celtas pret attiecīgi Komisijas 2012. gada 16. augusta Īstenošanas lēmumu C(2012) 5894 final par tirdzniecības atļaujas piešķiršanu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 726/2004 attiecībā uz cilvēkiem paredzētām zālēm Zoledronic acid Teva Pharma – zoledronic acid un Komisijas 2012. gada 19. novembra Īstenošanas lēmumu C(2012) 8605 final par tirdzniecības atļaujas piešķiršanu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 726/2004 attiecībā uz cilvēkiem paredzētām zālēm Zoledronic acid Hospira – zoledronic acid (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie lēmumi”).
 Atbilstošās tiesību normas

 Direktīva 65/65

2        Padomes 1965. gada 26. janvāra Direktīvas 65/65/EEK par normatīvajos vai administratīvajos aktos izklāstīto noteikumu tuvināšanu attiecībā uz medikamentiem (OV 1965, 22, 369. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/39/EEK (OV 1993, L 214, 22. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 65/65”), tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvu 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV 2001, L 311, 67. lpp.). Direktīvas 65/65 4. pantā bija noteikts:
“Lai saņemtu 3. pantā paredzēto tirdzniecības atļauju, persona, kas ir atbildīga par zāļu laišanu tirgū, iesniedz pieteikumu attiecīgās dalībvalsts kompetentajai iestādei.
[..]
Šim pieteikumam pievieno šādus datus un dokumentus:
[..]
8.      Rezultātus, kas iegūti:
–        fizikāli ķīmiskajos, bioloģiskajos vai mikrobioloģiskajos testos,
–        farmakoloģiskās un toksikoloģiskās pārbaudēs,
–        klīniskajā izpētē.
Tomēr, neskarot tiesību aktus, kas attiecas uz rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzību:
a)      pretendentam nav jāiesniedz toksikoloģisko un farmakoloģisko pārbaužu vai klīniskās izpētes rezultāti, ja viņš var pierādīt:
[..]
iii)      vai nu ka zāles ir ļoti līdzīgas zālēm, kas saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienu noteikumiem vismaz sešus gadus ir atļautas Kopienā un ko tirgo dalībvalstī, kurā ir iesniegts pieteikums; [..] dalībvalsts [..] var pagarināt šo laikposmu līdz 10 gadiem ar vienotu lēmumu, kas attiecas uz visām zālēm, kuras tiek tirgotas tās teritorijā, ja tā to uzskata par vajadzīgu sabiedrības veselības interesēs [..]
[..].”
 Direktīva 2001/83

3        Direktīvas 2001/83, kurā grozījumi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Regulu (EK) Nr. 1901/2006 (OV 2006, L 378, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2001/83”), 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Zāles nedrīkst laist dalībvalsts tirgū, ja vien minētās dalībvalsts kompetentās iestādes nav izsniegušas tirdzniecības atļauju saskaņā ar šo direktīvu vai atļauja nav piešķirta saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Regulu (EK) Nr. 726/2004, ar ko nosaka cilvēkiem paredzēto un veterināro zāļu reģistrēšanas un uzraudzības Kopienas procedūras un izveido Eiropas Zāļu aģentūru (OV 2004, L 136, 1. lpp.)] [..]
Kad saskaņā ar pirmo daļu zālēm piešķir sākotnēju tirdzniecības atļauju, katram papildu stiprumam, zāļu formai, lietošanas veidam, noformējumam, kā arī katrai atļaujas modifikācijai un pagarinājumam [papildu attiecināšanai] arī jāpiešķir atsevišķa atļauja saskaņā ar pirmo daļu vai šīs modifikācijas iekļauj sākotnējā tirdzniecības atļaujā. Visas šīs tirdzniecības atļaujas uzskata par visaptverošas tirdzniecības atļaujas daļām, jo īpaši 10. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā.”

4        Šīs direktīvas 8. panta 3. punktā ir noteikts:
“”[Tirdzniecības atļaujas] pieprasījumam pievieno šādus datus un dokumentus [..]:
[..]
i)      rezultāt[us] kas iegūti:
–        farmaceitiskajos (fizikāli ķīmiskajos, bioloģiskajos vai mikrobioloģiskajos) testos,
–        pirmsklīniskajos (toksikoloģiskajos un farmakoloģiskajos) testos,
–        klīniskajā izpētē;
[..].”

5        Saskaņā ar minētās direktīvas 10. panta 1. un 2. punktu:
“1.      Atkāpjoties no 8. panta 3. punkta i) apakšpunkta prasībām un neierobežojot tiesību aktus, kas attiecas uz rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzību, nav jāprasa pieteikuma iesniedzējam sniegt pirmsklīnisko testu un klīniskās izpētes rezultātus, ja viņš var pierādīt, ka zāles ir ģenēriskas atsauces (references) zālēm, kam saskaņā ar 6. pantu ir piešķirta atļauja dalībvalstī vai Kopienā vismaz uz astoņiem gadiem.
Ģenēriskas zāles, kam piešķirta atļauja saskaņā ar šo noteikumu, nevar laist tirgū līdz nav pagājuši desmit gadi no sākotnējās atļaujas piešķiršanas atsauces (references) zālēm.
[..]
Otrajā daļā minēto desmit gadu ilgo laika posmu var pagarināt maksimāli līdz vienpadsmit gadiem, ja pirmo astoņu gadu laikā no šiem desmit gadiem tirdzniecības atļaujas turētājs iegūst atļauju attiecībā uz vienu vai vairākām jaunām terapeitiskām indikācijām, saistībā ar kurām zinātniskās novērtēšanas laikā pirms reģistrēšanas zāles ir izrādījušās ievērojami klīniski labākas, salīdzinot ar esošajām terapijām.
2.      Šajā pantā:
a)      “atsauces (references) zāles” ir zāles, kuras reģistrētas 6. panta izpratnē saskaņā ar 8. panta noteikumiem;
b)      “ģenēriskās zāles” ir zāles, kurās ir tāds pats aktīvo vielu kvalitatīvais un kvantitatīvais sastāvs un tāda pati zāļu forma kā atsauces (references) zālēm un kuru bioekvivalence ar atsauces (references) zālēm ir pierādīta attiecīgos bioloģiskās pieejamības pētījumos. [..]”
 Regula (EEK) Nr. 2309/93

6        Padomes 1993. gada 22. jūlija Regula (EEK) Nr. 2309/93, ar ko nosaka Kopienas procedūru tam, kā apstiprināt un pārraudzīt zāles, kuras paredzētas izmantošanai cilvēkiem un veterinārijā, un ar ko nodibina Eiropas Zāļu novērtēšanas aģentūru (OV 1993, L 214, 1. lpp.), ir atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 726/2004. Regulas Nr. 2309/93 13. panta 4. punktā bija paredzēts:
“Attiecībā uz zālēm, ko Kopiena ir atļāvusi saskaņā ar šīs regulas nosacījumiem, spēkā ir priekšrocības, ko paredz 10 gadu aizsardzība, kas minēta Direktīvas [65/65] 4. panta otrās daļas 8. punktā.”
 Regula Nr. 726/2004

7        Regulas Nr. 726/2004 14. panta 11. punktā ir noteikts:
“Neierobežojot tiesību aktus par rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzību, cilvēkiem paredzētās zāles, kas ir reģistrētas saskaņā ar šīs regulas noteikumiem, izmanto astoņu gadu datu tirdzniecības aizsardzības laika posmu un desmit gadu realizācijas laika posmu, saistībā ar ko pēdējo minēto laika posmu pagarina maksimāli līdz 11 gadiem, ja pirmajos astoņos gados no minētajiem desmit gadiem tirdzniecības atļaujas turētājs iegūst atļauju vienai vai vairākām jaunām terapeitiskām indikācijām, kurām zinātniskās novērtēšanas laikā pirms reģistrēšanas zāles ir izrādījušās ievērojami klīniski labākas, salīdzinot ar esošajām terapijām.”

8        Šīs regulas 89. pants ir formulēts šādi:
“[It īpaši] 14. panta 11. punktā paredzētie aizsardzības laika posmi nav piemērojami [..] atsauces (references) zālēm, par kurām reģistrācijas pieteikums ir iesniegts pirms [2005. gada 20. novembra].”
 Regula (EK) Nr. 1085/2003

9        Komisijas 2003. gada 3. jūnija Regula (EK) Nr. 1085/2003 par izmaiņu izskatīšanu cilvēkiem paredzētu zāļu un veterināro zāļu tirdzniecības atļaujas nosacījumos, uz ko attiecas Regula Nr. 2309/93 (OV 2003, L 159, 24. lpp.), tika atcelta ar Komisijas 2008. gada 24. novembra Regulu (EK) Nr. 1234/2008 par izmaiņu izskatīšanu cilvēkiem paredzētu zāļu un veterināro zāļu tirdzniecības atļaujas nosacījumos (OV 2008, L 334, 7. lpp.). Tomēr šajās lietās ratione temporis ir piemērojama Regula Nr. 1085/2003.

10      Regulas Nr. 1085/2003 2. pants “Darbības joma” bija formulēts šādi:
“Šī regula neattiecas uz:
a)      tirdzniecības atļauju papildu attiecināšanu, kura atbilst šīs regulas II pielikumā noteiktajiem nosacījumiem;
[..]
Pirmās daļas a) apakšpunktā minēto papildu attiecināšanu novērtē saskaņā ar [Regulu Nr. 2309/93] [..].”

11      Šīs regulas 3. pantā “Definīcijas” bija noteikts:
“Šajā regulā ir spēkā šādas definīcijas.
[..]
3.      “Nozīmīgas II tipa izmaiņas” ir izmaiņas, kuras nevar uzskatīt par nelielām izmaiņām vai par tirdzniecības atļaujas papildu attiecināšanu.
[..]”

12      Minētās regulas 6. pants “II tipa nozīmīgu izmaiņu apstiprināšanas procedūra” bija formulēts šādi:
“[..]
2.      Pieteikums attiecas tikai uz vienu II tipa izmaiņu. Ja vienā tirdzniecības atļaujā jāveic vairākas II tipa izmaiņas, par katru prasīto izmaiņu iesniedz atsevišķu pieteikumu; katrā šādā pieteikumā ir atsauce uz pārējiem pieteikumiem.
[..]
6.      [Eiropas Zāļu novērtēšanas aģentūras, kas kļuvusi par Eiropas Zāļu aģentūru (EMA)] kompetentā komiteja sešdesmit dienu laikā no procedūras sākuma sniedz atzinumu.
[..]
Šo periodu var pagarināt līdz deviņdesmit dienām, ja izmaiņas ir saistītas ar terapeitisko indikāciju mainīšanu vai papildināšanu.
[..]”

13      Šīs pašas regulas II pielikumā “Tirdzniecības atļaujas izmaiņas, par ko jāiesniedz 2. pantā minētais papildu attiecināšanas pieteikums” ir paredzēts:
“Šīs turpmāk uzskaitītās izmaiņas uzskata par 2. pantā minēto “papildu attiecināšanas” pieteikumu.
Esošās tirdzniecības atļaujas papildu attiecināšanas vai grozīšanas atļauju piešķir Kopiena.
Zāļu nosaukums “papildu attiecinājumā» ir tāds pats kā esošajā zāļu tirdzniecības atļaujā.
[..]
Izmaiņas, par ko jāiesniedz papildu attiecināšanas pieteikums
[..]
2.      Izmaiņas stiprumā [devā], zāļu formā vai lietošanas veidā:
[..]
iii)      izmaiņas vai jauna stipruma [jaunas devas]/iedarbības pievienošana;
[..]”
 Tiesvedības priekšvēsture

14      No pārsūdzētajiem spriedumiem izrietošā strīda priekšvēstures apkopojums ir šāds.

15      Divas Novartis iesniegtās apelācijas sūdzības attiecas uz diviem Eiropas Komisijas lēmumiem, kas pieņemti 2012. gadā, par tirdzniecības atļaujas (turpmāk tekstā – “TA”) piešķiršanu atbilstoši centralizētajai procedūrai, kas tolaik bija reglamentēta Regulā Nr. 726/2004, divām ģenēriskām zālēm, proti, Zoledronic acid Teva Pharma – zoledronic acid (turpmāk tekstā –“Z.a. Teva”), ko ražo Teva Pharma BV (turpmāk tekstā – “Teva”), un Zoledronic acid Hospira – zoledronic acid (turpmāk tekstā – “Z.a. Hospira”), ko ražo Hospira UK Ltd (turpmāk tekstā – “Hospira”). Abu šo ģenērisko zāļu atsauces zāles ir Aclasta, ko ražo Novartis.

16      2001. gada 20. martā centralizētā procedūrā Novartis saņēma TA zālēm Zometa, kuru aktīvā viela ir zoledronskābe, attiecībā uz onkoloģisku indikāciju kopumu, pamatojoties uz Regulu Nr. 2309/93. No Regulas Nr. 2309/93 13. panta 4. punkta, kurā ir atsauce uz Direktīvas 65/65 4. panta otrās daļas 8. punktu, izriet, ka Zometa ir 10 gadu datu aizsardzības laikposms, sākot no 2001. gada 20. marta.

17      Novartis turpināja savus pētījumus attiecībā uz šo pašu aktīvo vielu, bet attiecībā uz neonkoloģiskām indikācijām, kā rezultātā radās atšķirīgas klīniskās izstrādes programma, kas attiecas uz citu pacientu grupu un kurā tiek izmantotas atšķirīgas devas. 2005. gada 15. aprīlī, arī pamatojoties uz Regulu Nr. 2309/93, tā saņēma TA zālēm, kas radītas šo papildu pētījumu rezultātā, proti, Aclasta. Tātad šo zāļu aktīvā viela ir tāda pati kā Zometa, tas ir, zoledronskābe, bet to terapeitiskās indikācijas atšķiras no Zometa terapeitiskajām indikācijām, un to deva ir pielāgota šīm jaunajām indikācijām.

18      Attiecīgi 2011. gada 25. maijā un 22. jūnijā, t.i., pēc tam, kad bija beidzies Zometa datu aizsardzības laikposms, Teva un Hospira iesniedza TA pieteikumu, pamatojoties uz Regulu Nr. 726/2004, to attiecīgajām zālēm, t.i., Z.a. Teva un Z.a. Hospira, kuru aktīvā viela arī ir zoledronskābe. Teva pieteikums attiecās uz Aclasta ģenērisko kopiju. Hospira pieteikums pats par sevi ietvēra četrus atšķirīgus noformējumus, no kuriem trīs ir vai nu Zometa, vai Aclasta ģenēriskās kopijas.

19      Minētajos pieteikumos Teva un Hospira atsaucās uz pirmsklīnisko testu un klīniskās izpētes rezultātiem, ko Novartis iesniedza TA pieteikumos attiecībā uz Zometa un Aclasta.

20      Apstrīdētajos lēmumos Komisija piešķīra TA Z.a. Teva un Z.a. Hospira.
 Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētie spriedumi

21      Ar prasības pieteikumiem, kas iesniegti Vispārējā tiesā attiecīgi 2012. gada 30. oktobrī (lieta T‑472/12) un 2013. gada 1. februārī (lieta T‑67/13), Novartis lūdza atcelt apstrīdētos lēmumus daļā, kurā ir piešķirta TA Z.a. Teva un Z.a. Hospira noformējumam, kuras abas, tas ir, katra no tām, ir Aclasta ģenēriska kopija (turpmāk tekstā – “Aclasta ģenēriskas kopijas”).

22      Pamatojot katru no savām prasībām, Novartis iesniedza vienu vienīgu pamatu, kas attiecas uz Direktīvas 2001/83 10. panta 1. punkta un Regulas Nr. 2309/93 13. panta 4. punkta, skatītiem kopā ar Regulas Nr. 726/2004 14. panta 11. punktu un 89. pantu, pārkāpumu.

23      Savās prasībās Novartis apgalvoja, ka tai bija noteikts desmit gadu datu aizsardzības laikposms attiecībā uz Aclasta saskaņā ar Regulas Nr. 2309/93 13. panta 4. punktu, tādējādi neviens TA pieteikums Aclasta ģenēriskām zālēm nevarēja tikt apmierināts pirms 2015. gada 15. aprīļa. Tātad apstrīdētie lēmumi ir pretēji Regulas Nr. 2309/93 13. panta 4. punktam, jo ar tiem ir apmierināti TA pieteikumi Aclasta ģenēriskajām kopijām, kuri ir iesniegti pirms šī datuma.

24      Komisija, ko atbalsta Teva un Hospira, kuras brīvprātīgi iestājušās lietā Vispārējā tiesā tiesvedībā saistībā ar Aclasta ģenērisko kopiju, kas uz tām attiecīgi attiecas, pamatoja šo lēmumu, apgalvojot, ka Aclasta TA attiecas vienīgi uz Zometa aktīvās vielas jaunajām terapeitiskajām indikācijām, Aclasta TA ir ietverta Zometa TA, kas izsniegta 2001. gada 20. martā un kas ir “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, jo Novartis netika piešķirts neatkarīgs datu aizsardzības laikposms attiecībā uz Aclasta.

25      Katra pārsūdzētā sprieduma 44.–46. punktā Vispārējā tiesa ir analizējusi Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otro daļu un no tā secinājusi, ka “TA attiecībā uz sākotnējā medikamenta papildu stiprumu [devu], zāļu formu, lietošanas veidu un noformējumu, kā arī katru modifikāciju un papildu attiecināšanu ir jāiekļauj tās visaptverošajā tirdzniecības atļaujā”, līdz ar to “TA piešķiršana šādai izstrādei nesniedz tiesības uz neatkarīgu datu normatīvas aizsardzības laikposmu”. Šajā ziņā atsaucoties uz 1998. gada 3. decembra spriedumu Generics (UK) u.c. (C‑368/96, EU:C:1998:583), 2004. gada 29. aprīļa spriedumu Novartis Pharmaceuticals (C‑106/01, EU:C:2004:245), kā arī 2004. gada 9. decembra spriedumu Approved Prescription Services (C‑36/03, EU:C:2004:781), Vispārējā tiesa pārsūdzēto spriedumu 45. punktā ir uzsvērusi, ka sākotnējo zāļu jaunas terapeitiskās indikācijas, jauni stiprumi, devas un lietošanas veidi, kā arī farmaceitiskās formas ietilpst jēdzienā “visaptveroša atļauja” un tātad tiem nav neatkarīga datu normatīvas aizsardzības laikposma.

26      Katra pārsūdzētā sprieduma 47. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Aclasta ir tā pati aktīvā viela, kas ir Zometa, un tā atšķiras ar jaunām neonkoloģiskām terapeitiskām indikācijām un atšķirīgu devu, kas ir pielāgota šīm jaunajām indikācijām. Tiek uzskatīts, ka šīs jaunās terapeitiskās indikācijas ir II tipa nozīmīgas izmaiņas Regulas Nr. 1085/2003 izpratnē un ka devas izmaiņas vai jaunas devas pievienošana ir TA papildu attiecināšana, atsaucoties uz šīs regulas II pielikuma 2. punkta iii) apakšpunktu.

27      Turpinot katra pārsūdzētā sprieduma 52. punktā Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas analīzi, Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka šīs tiesību normas tekstā nav nošķirta tādu sākotnējo zāļu izstrāde, kuras ir atļautas ar šo zāļu sākotnējās TA modifikāciju, un tādu sākotnējo zāļu izstrāde, kas ir atļautas, saņemot jaunu atsevišķu TA ar atsevišķu nosaukumu, kā tas ir šajā gadījumā. Tādējādi jēdziens “visaptveroša atļauja” šīs tiesību normas izpratnē ir jāinterpretē funkcionāli un tas var ietvert vairākas no formālā viedokļa atsevišķas TA. Tādējādi nav nozīmes tam, vai sākotnējo zāļu deva, zāļu forma, lietošanas veids vai papildu noformējums vai arī modifikācija vai papildu attiecināšana ir bijusi pamats izmaiņām sākotnējā TA vai atsevišķai TA ar atšķirīgu nosaukumu. Abos gadījumos ir jāņem vērā tā pati visaptverošā TA attiecībā uz datu aizsardzības laikposmu.

28      Tādējādi katra pārsūdzētā sprieduma 53. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi Novartis piedāvāto jēdziena “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē interpretāciju, saskaņā ar kuru visaptveroša atļauja attiecas vienīgi uz izstrādēm, saistībā ar kurām tiek izdarīta sākotnējo zāļu TA modifikācija vai papildu attiecināšana, kas ir norādītas Regulā Nr. 1085/2003, un neattiecas uz atsevišķas TA piešķiršanu zālēm ar atšķirīgu nosaukumu.

29      Turklāt katra pārsūdzētā sprieduma 54.–60. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Savienības tiesiskajā regulējumā zāļu jomā, kas bija piemērojams laikā, kad tika iesniegts Aclasta TA pieteikums, nebija reglamentēts jautājums, vai šo zāļu izstrāde ir jāatļauj, izmainot sākotnējās TA saturu, vai tai var tikt izsniegta atsevišķa TA. Tikai pēc Regulas Nr. 726/2004 stāšanās spēkā tika ieviests vairāku TA piešķiršanas ierobežojums. Tātad brīdī, kad Novartis iesniedza savu TA pieteikumu attiecībā uz Aclasta, tai bija tiesības izvēlēties vai nu iesniegt pieteikumu par izmaiņām saturā un Zometa TA papildu attiecināšanu, vai arī atsevišķu TA pieteikumu zālēm, kam ir cits nosaukums, kā tā izdarīja komerciālu iemeslu dēļ, kā to apliecina tās 2001. gada 26. februāra vēstule EMA un publiskais novērtējuma ziņojums par Aclasta. Vispārējā tiesa uzskata, ka uzņēmuma tirgus stratēģija nevar ietekmēt attiecīgās aktīvās vielas datu aizsardzības laikposmu.Šajā ziņā tā atsaucās uz 57. punktu ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [F. J. Jacobs] secinājumos lietā Novartis Pharmaceuticals (C‑106/01, EU:C:2003:49, 57. punkts), saskaņā ar kuru šīs judikatūras piemērošana nevar tikt izslēgta katru reizi, kad atsauces zāļu variants, kas ir atļauts pēc tām, tiek no jauna apzīmēts, pretējā gadījumā tiktu dota priekšroka formai salīdzinājumā ar būtību un tiktu ļauts saņemt papildu datu aizsardzību, apejot 1998. gada 3. decembra spriedumā Generics (UK) u.c. (C‑368/96, EU:C:1998:583) ietverto judikatūru. Vispārējā tiesa uzskata, ka, ja atļauja modifikācijām, kas izpaužas kā atsauces zāļu uzlabošana, piešķirot atsevišķu TA, automātiski uzsāk neatkarīgu datu aizsardzības laikposmu, atsauces zāļu TA turētājs varētu bezgalīgi pagarināt ar šīm zālēm saistīto datu aizsardzības laikposmu.

30      Katra pārsūdzētā sprieduma 62.–66. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šāda iespēja būtu pretēja Eiropas Savienības likumdevēja mērķiem šajā ziņā, kas izriet no Direktīvas 2001/83 preambulas 9. un 10. apsvēruma, t.i., saskaņot pētniecības un izstrādes darbu, ko veic inovatīvi farmācijas uzņēmumi, pietiekamu aizsardzību, no vienas puses, un gribu novērst nevajadzīgus izmēģinājumus uz cilvēkiem un dzīvniekiem, no otras puses. Šāda iespēja būtu pretēja arī jēdzienam “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, kuras mērķis ir ļaut ietaupīt laiku un izdevumus, kas nepieciešami pirmsklīnisko un klīnisko pētījumu rezultātu iegūšanai, kā arī izvairīties no atkārtotu pārbaužu veikšanas uz cilvēkiem vai dzīvniekiem. Turklāt būtu veltīgi norādīt uz vajadzību aizsargāt ieguldījumus, kas var būt nepieciešami, lai uzlabotu vai attīstītu sākotnējās zāles, jo Savienības likumdevējs šo jautājumu ir skaidri noregulējis Direktīvas 2001/83 10. panta 1. punkta ceturtajā daļā un Regulas Nr. 726/2004 14. panta 11. punktā, paredzot papildu aizsardzības gadu gadījumā, ja tiek piešķirta atļauja attiecībā uz ievērojamu jauninājumu pirmo astoņu gadu laikā pēc sākotnējās TA saņemšanas. Vispārējā tiesa tostarp norāda, ka šī papildu aizsardzība nebūtu lietderīga, ja atsevišķas TA saņemšana zāļu jaunām terapeitiskām indikācijām un jaunai devai automātiski ļautu pieteicējiem saņemt jaunu datu normatīvas aizsardzības laikposmu, sākot no šīs atsevišķās TA saņemšanas brīža.

31      Ar pārsūdzētajiem spriedumiem Vispārējā tiesa ir noraidījusi Novartis celtās prasības pilnībā un piespriedusi tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
 Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi

32      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2016. gada 4. oktobra rīkojumu atbilstoši Tiesas Reglamenta 54. pantam lietas C‑629/15 P un C‑630/15 P tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.

33      Katrā no divām lietām Novartis lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

34      Katrā no divām lietām Komisija lūdz Tiesu:
–        noraidīt apelācijas sūdzību un
–        piespriest Novartis atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

35      Lietā C‑629/15 P Teva lūdz Tiesu:
–        noraidīt apelācijas sūdzību un
–        piespriest Novartis atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

36      Lietā C‑630/15 P Hospira lūdz Tiesu:
–        noraidīt apelācijas sūdzību un
–        piespriest Novartis atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
 Par apelācijas sūdzībām

37      Pamatojot abas apelācijas sūdzības, Novartis būtībā izvirza divus identiskus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz jēdziena “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē pārkāpumu un otrais – uz nepietiekamu pamatojumu, interpretējot šo tiesību normu.
 Par pirmo pamatu

 Lietas dalībnieču argumenti

38      Novartis uzskata, ka ar pārsūdzētajiem spriedumiem ir pārkāpts jēdziens “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, jo tajos esot nolemts, ka jebkura atļauja, kas piešķirta saistībā ar izstrādi pastāvošu zāļu jaunas terapeitiskas indikācijas vai jaunas devas formā, katrā gadījumā ir šo zāļu “vispārējās atļaujas” sastāvdaļa. Novartis uzskata, ka šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka šāda pielīdzināšana notiek tikai tad, ja TA, kas attiecas uz minēto zāļu izstrādi, tika izsniegta, pamatojoties uz pieteikumu, kas tieši attiecas uz sākotnējās TA izmaiņām, un nenotiek, ja par šo izstrādi centralizētā procedūrā ir izsniegta atsevišķa TA attiecībā uz zālēm, kam ir jauns nosaukums.

39      Pirmā pamata pirmajā daļā Novartis tādējādi pārmet, ka Vispārējā tiesa ir izdarījusi jēdziena “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē plašu interpretāciju, pārsūdzēto spriedumu 45. punktā kļūdaini pamatojoties uz Tiesas judikatūru, it īpaši uz 1998. gada 3. decembra spriedumu Generics (UK) u.c. (C‑368/96, EU:C:1998:583); 2004. gada 29. aprīļa spriedumu Novartis Pharmaceuticals (C‑106/01, EU:C:2004:245), kā arī 2004. gada 9. decembra spriedumu Approved Prescription Services (C‑36/03, EU:C:2004:781). Vairāki iemesli liedz no šīs judikatūras secināt šādu interpretāciju.

40      Pirmkārt, minētā judikatūra attiecās uz iepriekš spēkā bijušo Savienības tiesisko regulējumu. Šis tiesiskais regulējums divos aspektos atšķiras no tā, kas ir piemērojama šajās lietās. No vienas puses, tā regulēja datu aizsardzības jautājumu, atsaucoties uz vienu vienīgu kritēriju, tas ir, ka abas zāles ir “ļoti līdzīgas”. No otras puses, iepriekš spēkā bijušajā Savienības tiesiskajā regulējumā nebija ierobežota iespēja pieteicējam lūgt jau atļautu zāļu izstrādei to jaunu TA ar jaunu nosaukumu.

41      Otrkārt, Savienības likumdevējs, ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/27/EK, ar ko groza Direktīvu 2001/83 (OV 2004, L 136, 34. lpp.), ieviešot jēdzienu “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. pantā, ratione temporis nevarēja ņemt vērā 2004. gada 29. aprīļa spriedumu Novartis Pharmaceuticals (C‑106/01, EU:C:2004:245) un 2004. gada 9. decembra spriedumu Approved Prescription Services (C‑36/03, EU:C:2004:781).

42      Treškārt, runājot par 1998. gada 3. decembra spriedumu Generics (UK) u.c. (C‑368/96, EU:C:1998:583), ciktāl tajā ir nolemts, ka zāļu izstrāde, kas izpaužas kā jauna terapeitiska indikācija, nesaņem autonomu datu aizsardzību, Savienības likumdevējs nav apstiprinājis šo interpretāciju, jo Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā modifikāciju vidū, kas jebkurā gadījumā ietilpst “visaptverošajā atļaujā”, nav minētas terapeitiskas indikācijas.

43      Ar pirmā pamata otro daļu Novartis pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot uzskatījusi, it īpaši pārsūdzēto spriedumu 47. un 56. punktā, ka, ņemot vērā to, ka Aclasta un Zometa satur vienu un to pašu aktīvo vielu, Aclasta varēja tikt atļautas kā Zometa (II tipa) izmaiņas, kā rezultātā Aclasta tiktu iekļauta Zometa visaptverošajā atļaujā. Tādējādi jēdziens “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā ietver jebkuru izstrādi, kas var tikt atļauta kā sākotnējo zāļu TA modifikācija vai papildu attiecināšana, neatkarīgi no fakta, ka saistībā ar šo izstrādi faktiski ir piešķirta jauna TA jaunām zālēm ar jaunu nosaukumu.

44      Šāda interpretācija esot pretēja šīs tiesību normas tekstam. Saskaņā ar pēdējo minēto “visaptverošā atļaujā” ir jāietver vienīgi tās atļaujas, kas faktiski ir izsniegtas saistībā ar zāļu, uz ko attiecas pirmā TA, devas, zāļu formas, lietošanas veida un noformējuma izmaiņām, kā arī jebkuru modifikāciju un papildu attiecināšanu, nevis daudz plašāk atļaujas, kas varēja tikt ietvertas šajā visaptverošajā atļaujā, pamatojoties uz minēto tiesību normu. Tik plaša Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas interpretācija turklāt neatbilstu Savienības likumdevēja nodomam, jo, ja tajā vispārīgi ir norādīts, ka atļauja, kas attiecas uz “katru modifikāciju un papildu attiecināšanu” zālēm, uz kurām attiecas pirmā TA, kopā ar pēdējo minēto ir visaptverošas atļaujas daļa, šajā tiesību normā ir precizēts, ka tas tā ir arī attiecībā uz atļauju, kas attiecas uz šādu zāļu “katru papildu devu, zāļu formu, lietošanas veidu un noformējumu”. Novartis uzskata, ka, ja Savienības likumdevēja nodoms bija uzskatīt, ka vispārīgi visas izmaiņas, kas “varētu tikt” atļautas kā zāļu, uz ko attiecas pirmā TA, modifikācijas vai papildu attiecināšana, ir jāuzskata par iekļautām visaptverošajā TA, tas turklāt nebūtu atsaucies uz šīm īpašajām izmaiņām, jo tās būtu ietvertas jēdzienā “jebkura modifikācija un papildu attiecināšana”.

45      Turklāt tiesiskā noteiktība tiktu apdraudēta, ja faktiskajam atļaujas veidam, izdarot sākotnējās TA modifikāciju vai jaunu attiecināšanu vai izsniedzot jaunu TA ar jaunu nosaukumu, nebūtu izšķirošas nozīmes, lai noteiktu, ko ietver jēdziens “visaptveroša atļauja”.

46      Visbeidzot Novartis pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav atrisinājusi jautājumu par to, vai tās jēdziena “visaptveroša atļauja” interpretācija piedāvā taisnīgu kompensāciju par farmācijas uzņēmumu jaunajiem un inovatīvajiem pētījumiem.

47      Ar pirmā pamata trešo daļu Novartis apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi pārsūdzēto spriedumu 54. un nākamajos punktos, ka Novartis ir izvēle prasīt vai nu Zometa TA izmaiņas attiecībā uz jaunajām terapeitiskajām indikācijām un jaunu attiecināšanu attiecībā uz šo zāļu jaunām devām, vai arī jaunu TA pieteikumu ar jaunu komercnosaukumu.

48      Novartis uzskata, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1085/2003 pieteikums attiecībā uz jaunu terapeitisku indikāciju Zometa aktīvajai vielai principā tiktu aplūkots kā izmaiņu Zometa TA pieteikums un, pat pieņemot, ka, pamatojoties uz šo pieteikumu, tiek izsniegta šo zāļu TA kā sākotnējās TA jauna attiecināšana, zāļu nosaukumam būtu bijis jāpaliek tam pašam, proti, nevis Aclasta, bet Zometa saskaņā ar šīs regulas II pielikuma trešo daļu. Šajā gadījumā, lai iegūtu jaunu TA ar jaunu nosaukumu, Novartis bija jāiesniedz savs pieteikums, pamatojoties uz pilnīgiem lietas materiāliem, un jāļauj tas izvērtēt centralizētā procedūrā, ievērojot spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā noteiktos kritērijus. Novartis uzskata, ka šajā gadījumā tas tā var būt tikai tādēļ, ka ar Aclasta izdarītā izstrāde ir ievērojams jauninājums no terapeitiskā, zinātniskā vai tehniskā viedokļa. Centralizētā procedūra vai nu atbilstoši Regulai Nr. 2309/93, vai Regulai Nr. 726/2004, kas ir piemērojama šajās lietās, ļaujot noteiktiem jauninājumiem, kas teorētiski varētu tikt atļauti kā pastāvošas TA modifikācija vai papildu attiecināšana, piešķirt atsevišķu TA kā jaunām zālēm ar jaunu nosaukumu. Vispārējās tiesas apgalvojums, ka Savienības tiesiskajā regulējumā nav atrisināts jautājums par to, kad zāļu izstrāde ir jāatļauj, izdarot izmaiņas pastāvošā TA, un kad – piešķirot atsevišķu TA, tādējādi esot neprecīzs vai katrā ziņā nesaprotams paskaidrojuma trūkuma dēļ.

49      Ar pirmā pamata ceturto daļu Novartis apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzēto spriedumu 60. un 61. punktā kļūdaini ir pamatojusi savu jēdziena “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē interpretāciju, nospriežot, ka, ja atsevišķa TA, kas ir piešķirta zāļu izstrādei, netiktu uzskatīta par šo zāļu “visaptverošās atļaujas” daļu kopā ar sākotnējo TA, datu aizsardzības laikposms tām pašām zālēm varētu tikt bezgalīgi pagarināts pretēji tiesiskā regulējuma mērķiem.

50      Iespēja saņemt atsevišķu TA attiecībā uz zālēm, kam ir jauns komercnosaukums, lai gan faktiski ir runa par to pašu, iepriekš atļautu zāļu izstrādi, būtu stingri ierobežota un attiecināta tikai uz izņēmuma gadījumiem, kuros ir izpildīti centralizētās procedūras īpašie kritēriji. Turklāt šajā gadījumā, tā kā runa esot par atsevišķu TA, kas piešķirta attiecībā uz jaunām zālēm un ar jaunu reģistrāciju Kopienu zāļu reģistrā, pastāvot neatkarīga datu aizsardzība un tātad neesot iedarbības attiecībā uz datu aizsardzību, kas attiecas uz jebkurām citām zālēm, šajā gadījumā attiecībā uz Zometa saistībā ar tās terapeitiskajām indikācijām.

51      Komisija, Teva un Hospira lūdz noraidīt pirmo pamatu.
 Tiesas vērtējums

52      Pirmā pamata pirmā daļa ir balstīta uz iebildumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot kļūdaini izdarījusi jēdziena “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē plašu interpretāciju, pamatojoties uz Tiesas judikatūru, kas neattiecas uz šo lietu.

53      Šajā ziņā jākonstatē, ka Vispārējā tiesa, protams, pārsūdzēto spriedumu 45. un 64. punktā ir atsaukusies uz Tiesas judikatūru par iepriekš spēkā bijušo tiesisko regulējumu attiecībā uz zāļu datu aizsardzību. Tomēr savā jēdziena “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. pantā 1. punkta otrās daļas izpratnē interpretācijā Vispārējā tiesa pamatojās, kā tas izriet no pārsūdzēto spriedumu 52.–67. punkta, uz pašas veiktu dokumentu, konteksta un sistēmas attiecībā uz datu aizsardzību šīs direktīvas ietvaros analīzi.

54      Attiecībā uz Tiesas judikatūras, uz kuru Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētajos spriedumos, atbilstību ir jāatgādina, ka Tiesa 1998. gada 3. decembra sprieduma Generics (UK) u.c. (C‑368/96, EU:C:1998:583) 36. punktā ir definējusi “ļoti līdzīgu” farmaceitisko produktu jēdzienu Direktīvas 65/65 ietvaros. Pēdējā minētā sprieduma 42. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka terapeitisko indikāciju identitāte nav viens no tiem kritērijiem, kas ir jāizpilda, lai divus farmaceitiskos produktus varētu uzskatīt par ļoti līdzīgiem. Šīs definīcijas rezultātā Tiesa minētā sprieduma 43. punktā secināja, ka saīsinātajā procedūrā pieteikuma iesniedzējs var balstīties ne tikai uz datiem, kas sniegti attiecībā uz sākotnējām zālēm, bet arī uz jaunākiem datiem, kas ir saistīti ar šīm sākotnējām zālēm vēlāk izstrādātām terapeitiskajām indikācijām. No šīs judikatūras izriet, ka dati, kas ir iesniegti attiecībā uz jaunām terapeitiskām indikācijām, nerada nekādu autonomu normatīvas aizsardzības laikposmu.

55      Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka tiesību normas, kas attiecas uz atsauces zāļu datu aizsardzību, pamatos nav grozītas salīdzinājumā ar tām, attiecībā uz kurām tika taisīts 1998. gada 3. decembra spriedums Generics (UK) u.c. (C‑368/96, EU:C:1998:583). Jēdzienam “ļoti līdzīgas zāles”, kas bija noteicošais datu izmantošanas jautājumam TA pieteikumam ģenēriskām zālēm Direktīvas 65/65 ietvaros, turpmāk atbilst jēdzieni “ģenēriskas zāles” un “atsauces zāles”. Jēdziena “ģenēriskas zāles” definīcijā, kas ir minēta Direktīvas 2001/83 10. panta 2. punkta b) apakšpunktā, ir pārņemti trīs jēdziena “ļoti līdzīgas zāles” kritēriji, ko Tiesa ir izstrādājusi minētā sprieduma 36. punktā.

56      Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1085/2003 6. pantu, kas ir piemērojams šajās lietās, jaunu terapeitisko indikāciju pievienošana tiek uzskatīta par II tipa nozīmīgu izmaiņu, uz ko pamatojoties šī izstrāde tiek iekļauta sākotnējā TA, un tātad tā nesniedz neatkarīgu datu aizsardzības laikposmu. No minētā izriet, ka attiecībā uz jauno terapeitisko indikāciju datu aizsardzības laikposmu likumdevējs nav noraidījis interpretāciju, ko Tiesa ir izdarījusi 1998. gada 3. decembra spriedumā Generics (UK) u.c. (C‑368/96, EU:C:1998:583).

57      Attiecībā uz 2004. gada 29. aprīļa sprieduma Novartis Pharmaceuticals (C‑106/01, EU:C:2004:245) un 2004. gada 9. decembra sprieduma Approved Prescription Services (C‑36/03, EU:C:2004:781) atbilstību ir jānorāda, ka tajos atrastais risinājums, tas ir, ka jaunā deva, jaunais lietošanas veids un jaunā zāļu forma neiegūst neatkarīgu datu aizsardzības laikposmu, turpmāk ir pārņemts Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā.

58      No iepriekš minētā izriet, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 79. punktā, ka saistībā ar atsauces zāļu datu aizsardzību pastāv agrākā tiesiskā regulējuma nepārtrauktība, kāds tas arī ir ticis attīstīts Tiesas judikatūrā.

59      Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, lai interpretētu jēdzienu “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē, atsaucoties uz šī sprieduma 54. un 57. punktā norādītajiem Tiesas spriedumiem, lai gan tie attiecas uz tiesisko regulējumu, kas vairs nebija piemērojams šajās lietās.

60      Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

61      Attiecībā uz pirmā pamata otro un trešo daļu, kas ir jāpārbauda kopā, Novartis attiecīgi kritizē to, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, ka zāļu izstrāde, kas varētu tikt atļauta kā šo zāļu TA izmaiņas vai papildu attiecināšana, ir vienas “visaptverošas atļaujas” daļa neatkarīgi no tā, ka saistībā ar šo izstrādi ir izsniegta atsevišķa TA, un Vispārējās tiesas apsvērumus, ka Novartis varēja izvēlēties starp sākotnējo zāļu TA izmaiņām un atsevišķu TA pieteikumu.

62      Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta pirmajai daļai dalībvalsts tirgū nevar laist nevienas zāles, ja šīs dalībvalsts kompetentā iestāde neizsniedz TA saskaņā ar šo direktīvu vai atļauja nav izsniegta saskaņā ar Regulu Nr. 2309/93, kas bija piemērojama brīdī, kad TA tika izsniegta attiecībā uz Aclasta.

63      Jēdziens “visaptveroša atļauja” ir norādīts Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā, kurā ir paredzēts, “kad saskaņā ar [šī 1. punkta] pirmo daļu zālēm piešķir sākotnēju [TA], katram papildu stiprumam [devai], zāļu formai, lietošanas veidam, noformējumam, kā arī katrai atļaujas modifikācijai un pagarinājumam [papildu attiecināšanai] arī jāpiešķir atsevišķa atļauja saskaņā ar [šī 1. punkta] pirmo daļu vai šīs modifikācijas iekļauj sākotnējā [TA]. Visas šīs [TA] uzskata par visaptverošas tirdzniecības atļaujas daļām, jo īpaši [šīs direktīvas] 10. panta 1. punkta piemērošanas nolūkā”.

64      Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 59. punktā, Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā ir atsauce uz šīs direktīvas 10. panta 1. punktu un tādējādi jēdziens “visaptveroša atļauja” ir tieši saistīts ar atsauces zāļu datu normatīvas aizsardzības laikposmu, kas ir paredzēts minētajā 10. panta 1. punktā, neatkarīgi no tā, ka minētajā jēdzienā ir ietvertas sākotnējo zāļu dažādas izstrādes, attiecībā uz kurām atsevišķi dati ir jāiesniedz dažādos brīžos.

65      No minētā izriet, ka “visaptverošai atļaujai” tiek piešķirts tikai viens datu normatīvas aizsardzības laikposms, kas tiek piemērots gan datiem par sākotnējām zālēm, gan šīm izstrādēm iesniegtajiem datiem, kā, piemēram, papildu deva, farmaceitiskā forma, lietošanas veids un noformējums, kā arī modifikācija un papildu attiecināšana. Minētais laikposms sākas ar sākotnējo zāļu TA izsniegšanu.

66      Jānorāda, ka frāze “katra modifikācija un papildu attiecināšana”, kas ietverta Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā, faktiski attiecas uz “[TA] satura modifikāciju” vai “[TA] papildu attiecināšanu” Regulas Nr. 1085/2003 izpratnē, kas ir piemērojama šajās lietās. Šīs modifikācijas precīzi “iekļauj sākotnējā [TA]” attiecīgās izstrādes, un tātad [tās] ir jāuzskata par “visaptverošas atļaujas” daļu.

67      Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka Novartis nekritizē Vispārējās tiesas konstatējumu, ka Zometa un Aclasta atšķiras ar jaunām terapeitiskajām indikācijām un atšķirīgu devu, kas ir pielāgota šīm jaunajām indikācijām.

68      Turklāt, kā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi pārsūdzēto spriedumu 47. punktā, pirmkārt, devas izmaiņas vai devas pievienošana tiek uzskatīta par “papildu attiecināšanu” saskaņā ar Regulas Nr. 1085/2003 II pielikuma 2. punkta iii) apakšpunktu un, otrkārt, jaunu terapeitisku indikāciju pievienošana ir II tipa izmaiņa saskaņā ar šīs regulas 6. pantu.

69      No minētā izriet, ka TA turētāja izdarītas izmaiņas zāļu devā, kā arī terapeitiskajās indikācijās ir “modifikācijas” Regulas Nr. 1085/2003 izpratnē jeb šo zāļu izstrādes, kas norādītas Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā, līdz ar to, kā tas izriet no šī sprieduma 65. punkta, TA piešķiršana šādām izstrādēm nerada neatkarīgu datu normatīvas aizsardzības laikposmu.

70      Ir taisnība, ka Novartis vēlējās saņemt TA attiecībā uz Aclasta nevis kā zāļu Zometa modifikācijai atbilstoši Regulai Nr. 1085/2003, bet gan kā jaunām zālēm ar jaunu nosaukumu, šajā ziņā saņemot atsevišķu TA.

71      Tomēr, paziņojot, ka “katram papildu stiprumam [devai], zāļu formai, lietošanas veidam, noformējumam, kā arī katrai atļaujas modifikācijai un pagarinājumam [papildu attiecināšanai] arī jāpiešķir atsevišķa [TA] saskaņā ar pirmo daļu vai šīs modifikācijas iekļauj sākotnējā [TA]”, Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā nav nošķirtas, kā pareizi norāda Vispārējā tiesa pārsūdzēto spriedumu 52. punktā, izstrādes, kas tiek atļautas, saņemot atsevišķu TA, un sākotnējo zāļu izstrādes, kuras tiek atļautas ar sākotnējās TA satura izmaiņām.

72      No minētā izriet, ka jēdziens “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē ietver visas sākotnējo zāļu vēlākas izstrādes neatkarīgi no to atļaušanas procedūras, tas ir, ar šo zāļu sākotnējās TA izmaiņām vai saņemot atsevišķu TA.

73      Šādos apstākļos jautājums, vai Novartis bija vai nebija iespēja brīvi izvēlēties starp šīm divām TA procedūrām attiecībā uz Aclasta, nav izšķirošs.

74      Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzēto spriedumu 87. punktā pamatoti ir nospriedusi, ka tāda izstrāde, kāda Aclasta ir salīdzinājumā ar Zometa, attiecas uz Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrajā daļā norādīto situāciju, jo Aclasta ir papildu deva un modifikācija, ko veido jaunas terapeitiskas indikācijas, salīdzinājumā ar Zometa, un tātad tā ir jāiekļauj tās “visaptverošajā atļaujā” saistībā ar datu normatīvās aizsardzības laikposmu.

75      Attiecībā uz Novartis argumentāciju, ka ir jākompensē inovatīvi pētījumi saistībā ar jaunām indikācijām tirgū jau esošām zālēm, ir jānorāda, ka Tiesa 1998. gada 3. decembra sprieduma Generics (UK) u.c. (C‑368/96, EU:C:1998:583) 52. punktā jau ir nospriedusi, ka pašreiz spēkā esošajās Savienības tiesībās nepastāv nekāda īpaša aizsardzība un ka vajadzības gadījumā Savienības likumdevējam ir jāveic pasākumi, lai pastiprinātu aizsardzības režīmu gadījumā, ja tiek noteiktas jaunas terapeitiskas indikācijas attiecībā uz zālēm, kurām jau ir izsniegta TA.

76      Kā ģenerāladvokāts norāda secinājumu 69. punktā, Direktīvas 2001/83 10. panta 1. punkta ceturtā daļa ir Savienības likumdevēja reakcija uz šiem Tiesas apsvērumiem.

77      Šajā tiesību normā turpmāk ir precizēts, ka desmit gadu ilgais komerciālās ekskluzivitātes laikposms atsauces zālēm tiek pagarināts par vienu gadu, “ja pirmo astoņu gadu laikā no šiem desmit gadiem [TA] turētājs iegūst atļauju attiecībā uz vienu vai vairākām jaunām terapeitiskām indikācijām, saistībā ar kurām zinātniskās novērtēšanas laikā pirms reģistrēšanas zāles ir izrādījušās ievērojami klīniski labākas, salīdzinot ar esošajām terapijām”.

78      Šī jaunā tiesību norma, kā būtībā uzsver ģenerāladvokāts secinājumu 65. un 66. punktā, priekšlikuma paskaidrojumos, kura rezultātā ir pieņemta Direktīva 2004/27, ar kuru Direktīvā 2001/83 ir ieviests 10. pants, ir pamatota ar vēlmi “[veicināt] pētījumus par jaunām terapeitiskām indikācijām, kas ir ievērojami klīniski labākas un uzlabo pacienta dzīves kvalitāti un labklājību”, vienlaikus “[saglabājot] atbilstošu līdzsvaru starp šādām inovācijām un nepieciešamību veicināt ģenērisko zāļu ražošanu”. Šis komerciālās ekskluzivitātes laikposma pagarinājums par vienu gadu tādējādi, pēc Savienības likumdevēja domām, ir priekšrocība, kas ir piemērota, lai kompensētu ieguldījumus jaunās terapeitiskajās indikācijās.

79      Tādējādi apelācijas pirmā pamata otrā un trešā daļa ir nepamatotas.

80      Attiecībā uz pirmā pamata ceturto daļu Novartis pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzēto spriedumu 60. un 61. punktā ir uzskatījusi, ka to apgalvojums ļauj bezgalīgi pagarināt sākotnējo zāļu datu aizsardzības laikposmu.

81      Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai noteiktu, vai pārsūdzētajos spriedumos Vispārējās tiesas izdarītā interpretācija satur kļūdu tiesību piemērošanā, nav nozīmes Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas piemērošanas faktisko seku vērtēšanai, ja šī tiesību norma ir jāinterpretē saskaņā ar Novartis aizstāvēto apgalvojumu.

82      No tā izriet, ka pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida kā nelietderīga.

83      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji nepamatots un daļēji nelietderīgs.
 Par otro pamatu

 Lietas dalībnieču argumenti

84      Ar otro pamatu Novartis apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav sniegusi “atbilstošu pamatojumu”, lai pamatotu tās veikto Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas interpretāciju. Vispārējā tiesa neesot sniegusi konkrētu paskaidrojumu attiecībā uz jēdziena “visaptveroša atļauja” precīzu definīciju un piemērošanas jomu. Tā esot vienīgi paskaidrojusi, kāpēc argumenti par labu Novartis aizstāvētajai interpretācijai nav pamatoti. Šāds pamatojums neesot pietiekams, jo tas neļaujot novērst neskaidrības attiecībā uz minētās “visaptverošās atļaujas” piemērošanas jomu.

85      Komisija un Teva lūdz noraidīt otro pamatu.
 Tiesas vērtējums

86      Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Vispārējai tiesai saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantā un 53. panta pirmajā daļā noteiktais pienākums norādīt sprieduma pamatojumu nav saistīts ar prasību tai izsmeļoši un vienu pēc otra uzskaitīt visus lietas dalībnieku sniegtos argumentus. Tādēļ pamatojums var tikt pausts arī netieši – ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām uzzināt pamatojumu, uz kuru balstās Vispārējā tiesa, un sniedz Tiesai pietiekamu informāciju, lai tā varētu veikt savu pārbaudi apelācijas ietvaros (spriedums, 2016. gada 8. marts, Grieķija/Komisija, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 38. punkts).

87      Novartis pārmet Vispārējai tiesai, nevis ka tā nebūtu atbildējusi uz tās argumentiem, bet ka tā tikai ir uz tiem atbildējusi, tādējādi neinterpretējot jēdzienu “visaptveroša atļauja” Direktīvas 2001/83 6. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē pietiekami aptveroši un atbilstoši, lai novērstu neskaidrības par šī jēdziena piemērošanas jomu.

88      Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Vispārējās tiesas pamatojums, kas it īpaši ir norādīts pārsūdzēto spriedumu 52.–67. punktā, ļāva ieinteresētajām personām uzzināt iemeslus, ar kuriem Vispārējā tiesa pamatoja tās argumentu noraidīšanu, un Tiesas rīcībā ir pietiekama informācija, lai veiktu savu pārbaudi saistībā ar šīs apelācijas sūdzību.

89      Tādējādi otrais pamats ir noraidāms kā acīmredzami nepamatots.

90      Tātad apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
 Par tiesāšanās izdevumiem

91      Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.

92      Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

93      Tā kā Komisija, Teva un Hospira ir prasījušas piespriest Novartis atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai nolēmums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Novartis atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
1)      apelācijas sūdzības lietās C‑629/15 P un C‑630/15 P noraidīt;

2)      Novartis Europharm Ltd sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas, Teva Pharma BV un Hospira UK Ltd tiesāšanās izdevumus lietās C‑629/15 P un C‑630/15 P.

[Paraksti]

*      Tiesvedības valoda – angļu.


Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 16. maijs.#Mühlbauer Technology GmbH pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju.#Eiropas Savienības preču zīme – Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “Magicrown” reģistrācijas pieteikums – Absolūti atteikuma pamati – Atšķirtspējas neesamība – Aprakstošs raksturs – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts.#Lieta T-218/16.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1987. gada 24. septembrī. # Acciaierie e Ferriere di Porto Nogaro SpA pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Naudas sods. # Lieta 340/85.


Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2015. gada 28. oktobrī. # Al-Bashir Mohammed Al-Faqih un citi pret Eiropas Komisiju. # Lieta T-134/11.


title: Lieta T-754/21: Prasība, kas celta 2021. gada 29. novembrī – Peace United/EUIPO – 1906 Collins (“bâoli”)

text:
               31.1.2022

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 51/35

      Prasība, kas celta 2021. gada 29. novembrī – Peace United/EUIPO – 1906 Collins (“bâoli”)
      (Lieta T-754/21)
      (2022/C 51/48)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Peace United Ltd (Londona, Apvienotā Karaliste) (pārstāvis: M. Artzimovitch, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: 1906 Collins LLC (Maiami, Florida, Amerikas Savienotās Valstis)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes īpašniece: prasītāja Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiska preču zīme “bâoli” – Eiropas Savienības preču zīme Nr. 6 619 977

         Process EUIPO: spēkā neesamības pasludināšanas process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas otrās padomes 2021. gada 14. septembra lēmums lietā R 275/2020-2

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu, jo Apelācijas padome, pieļaujot dažādas kļūdas faktu vērtējumā un tiesību kļūdas un neizpildot labas pārvaldības pienākumu, ir uzskatījusi, ka Eiropas Savienības preču zīme Nr. 6 619 977 “bâoli” netika faktiski izmantota strīdīgajā laikposmā attiecībā uz pieteiktajiem pakalpojumiem, kas ietilpst 41. un 43. klasē;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 63. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpums, jo Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūda vērtējumā attiecībā uz pieteikuma par atcelšanu ļaunprātīgo raksturu;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 58. panta 1. punkta a) apakšpunkta pārkāpums, jo Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūda vērtējumā attiecībā uz preču zīmes faktisko izmantošanu.


title: Lieta T-758/21: Prasība, kas celta 2021. gada 1. decembrī – Dorsum/EUIPO – ID Quantique (“Clavis”)

text:
               31.1.2022

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 51/36

      Prasība, kas celta 2021. gada 1. decembrī – Dorsum/EUIPO – ID Quantique (“Clavis”)
      (Lieta T-758/21)
      (2022/C 51/49)
      Tiesvedības valoda – ungāru

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Dorsum Informatikai Fejlesztő és Szolgáltató Zrt. (Budapešta, Ungārija) (pārstāvis: Gy. Hajdu, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: ID Quantique SA (Karūza, Šveice)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Savienības vārdiska preču zīme “Clavis” – reģistrācijas pieteikums Nr. 18064876

         Process EUIPO: iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas pirmās padomes 2021. gada 22. septembra lēmums lietā R 189/2021-1

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  galvenokārt, grozīt apstrīdēto lēmumu un apmierināt prasītājas prasību;

                  —

                  pakārtoti, atcelt apstrīdēto lēmumu, attiecinot atcelšanas sekas arī uz EUIPO2020. gada 27. novembrī pieņemto lēmumu;

                  —

                  piespriest, lai prasītājai tiktu atlīdzināti tās tiesāšanās izdevumi.

         Izvirzītie pamati

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 47. panta 1. punkta pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 107. panta pārkāpums;

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 95. panta pārkāpums;

                  —

                  būtisko formas prasību pārkāpums.


title: Lieta T-760/21: Prasība, kas celta 2021. gada 29. novembrī – DCM Film Distribution/Komisija

text:
               31.1.2022

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 51/37

      Prasība, kas celta 2021. gada 29. novembrī – DCM Film Distribution/Komisija
      (Lieta T-760/21)
      (2022/C 51/50)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: DCM Film Distribution GmbH (Berlīne, Vācija) (pārstāvji: A. Huttenlauch, M. Klasse un P. Hesse, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas 2021. gada 28. septembra Lēmumu C(2021) 7095 final, ar kuru atbilstoši Padomes Regulai (EK) Nr. 58/2003 (1) un pamatojoties uz LESD 264. panta pirmo daļu ir pārbaudīts Eiropas Izglītības un kultūras izpildaģentūras akta tiesiskums; un

                  —

                  piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza septiņus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka termina “Eiropas sabiedrība” interpretācija, ko veikusi Eiropas Komisija, nav saderīga ar Pamatnostādnēs un Darba programmā burtiski formulēto tās nozīmi.

                              —

                              Tiek apgalvots, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot valstspiederības kritēriju tādējādi, ka tas attiecas tikai uz fiziskām personām, kurām pieder pieteikumu iesniegusī sabiedrība. Tādējādi Komisija jēdzienu “īpašnieks” nepareizi saprotot kā “galīgais īpašnieks”. Formulējums neļaujot izdarīt secinājumu, ka prasītāja klasificēšanai par Eiropas sabiedrību izšķiroša ir “galīgo akcionāru vai dalībnieku” valstspiederība, nevis vienīgi tiešo akcionāru vai dalībnieku valstspiederība. Komisijas šaurajai interpretācijai ne vien nav pamata teksta formulējumā, bet tā arī esot nesaderīga ar ES tiesību normās nostiprināto vispārējo izpratni par jēdzieniem “valstspiederība”, “ES sabiedrība” un “Eiropas darbs” un ir pretrunā šai izpratnei.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas veiktā termina “Eiropas sabiedrība” interpretācija nav saderīga ar augstāka ranga ES tiesību aktiem.

                              —

                              Tiek apgalvots – tā kā Komisijas lēmums uz šo kļūdaino interpretāciju ir balstīts, neņemot pienācīgi vērā lietas faktus, tas ir pretrunā piemērojamo ES tiesību aktu mērķiem.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas lēmums ir pretrunā Regulai (ES) Nr. 1295/2013 (2), kura ir pamatā programmas “Radošā Eiropa” apakšprogrammas “MEDIA” finansēšanas shēmai.

                              —

                              Tiek apgalvots, ka regulā, ar ko izveido programmu “Radošā Eiropa”, nav atrodams pamats tam, ka pieteikumu iesniegušās sabiedrības galīgo īpašnieku valstspiederība būtu izšķirošs finansējuma piešķiršanas kritērijs; gluži pretēji – tas ir pretrunā “Radošā Eiropa” apakšprogrammas “MEDIA” vispārīgo un konkrēto mērķu konsekventas īstenošanas apsvērumam.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas lēmumā nav ievērotas arī Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 (3) prasības.

                              —

                              Tiek apgalvots, ka Komisijas veiktajā atbilstības kritēriju interpretācijā nav ievēroti vienlīdzīgas attieksmes un diskriminācijas aizlieguma principi, kuri Komisijai ir jāievēro finansēšanas lēmumos par dotācijām.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka ar Komisijas lēmumu esot pārkāpts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. pants.

                              —

                              Tiek apgalvots, ka Komisijas lēmums izraisa konkrētiem subjektiem nelabvēlīgu atšķirīgu attieksmi pret līdzīgām lietām, kura nav objektīvi attaisnojama.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka Komisija ir pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas.

                              —

                              Tiek apgalvots, ka Komisija – izvēlēdamās interpretāciju, kurā nav ņemti vērā ES tiesību akti un kura ir tiem pretrunā, kaut gan bija iespējamas vairākas atšķirīgas interpretācijas, kas ir saderīgas ar ES tiesību aktiem, – ir nepareizi izmantojusi savu rīcības brīvību.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka Komisijas lēmumā nav ievērots samērīguma princips.

                              —

                              Tiek apgalvots, ka finansējuma piešķiršana ar nosacījumu, ka tiek novērsta peļņas noplūde uz trešām valstīm, būtu tikpat iedarbīgs, bet mazāk apgrūtinošs līdzeklis.

         (1)  Padomes Regula (EK) Nr. 58/2003 (2002. gada 19. decembris), ar ko nosaka statūtus izpildaģentūrām, kurām uztic konkrētus Kopienas programmu pārvaldības uzdevumus (OV 2003, L 11, 1. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1295/2013 (2013. gada 11. decembris), ar ko izveido programmu “Radošā Eiropa” (2014.–2020. gads) un atceļ Lēmumu Nr. 1718/2006/EK, Lēmumu Nr. 1855/2006/EK un Lēmumu Nr. 1041/2009/EK (OV 2013, L 347, 221. lpp.).

         (3)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES, Euratom) Nr. 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.).