title: Pirmās instances tiesas spriedums (astotā palāta paplašinātā sastāvā) 2008. gada 17.decembrī.#Ryanair Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Valsts atbalsts - Valonijas reģiona un Briseles Šarleruā dienvidu lidostas noslēgti nolīgumi ar aviokompāniju Ryanair - Ekonomiskas priekšrocības esamība - Kritērija par privāto investoru tirgus ekonomikā piemērošana.#Lieta T-196/04.

text:
      Lieta T‑196/04
      Ryanair Ltd
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Valsts atbalsts – Valonijas reģiona un Briseles Šarleruā dienvidu lidostas noslēgti nolīgumi ar aviosabiedrību Ryanair – Ekonomiskas priekšrocības esamība – Kritērija par privāto ieguldītāju tirgus ekonomikā piemērošana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.      Valsts atbalsts – Jēdziens – Novērtējums atbilstoši privātā ieguldītāja kritērijam
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      2.      Valsts atbalsts – Jēdziens – Novērtējums atbilstoši privātā ieguldītāja kritērijam – Valsts iestāde, kas pārvalda lidostu
            aprīkojumu publiskajā jomā
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      1.      Privātā ieguldītāja kritērija piemērošanas ietvaros komercdarījums ir jāapskata tā kopumā, lai izvērtētu, vai valsts vienība
         un tās kontrolēta vienība, kopumā ņemot, ir rīkojušās kā racionāli tirgus ekonomikas dalībnieki. Komisijai, novērtējot strīdīgos
         pasākumus, ir jāņem vērā visa atbilstošā informācija un tās konteksts, tostarp tas, kas attiecas uz minēto pasākumu finansējošās
         iestādes vai finansējošo iestāžu situāciju.

      (sal. ar 59. punktu)
      2.      Lai noteiktu, vai valsts pasākums ir priekšrocība EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, ir jānošķir pienākumi, kas valstij ir
         jāuzņemas kā uzņēmumam, kurš veic saimniecisko darbību, un pienākumi, kas tai var tikt noteikti kā valsts varas pārstāvei.
         Ja gadījumā, kad valsts rīkojas kā uzņēmums, kurš darbojas kā privātais ieguldītājs, izrādās nepieciešams tā rīcību analizēt
         privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa kontekstā, tad minētā principa piemērošana būtu jāizslēdz, ja tā rīkojas kā
         valsts varas pārstāvis. Faktiski šajā pēdējā minētajā gadījumā valsts rīcību nekad nevar salīdzināt ar komersanta vai privātā
         ieguldītāja tirgus ekonomikā rīcību.

      Saimnieciska darbība ir visu veidu darbība, saskaņā ar kuru attiecīgajā tirgū tiek piedāvātas preces vai pakalpojumi. Faktiski
         pacelšanās–nolaišanās maksas apmērs, kā arī zaudējumu atlīdzības garantija, kas ar to ir saistīta, ir darbības, ko var tieši
         sasaistīt ar lidostu infrastruktūras pārvaldi, kas ir saimnieciska darbība. Valsts iestādes noteikta lidostu maksa ir jāatzīst
         par atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem lidostā, kaut arī starp maksas apmēru un lietotājiem sniegtajiem pakalpojumiem
         esošā tiešā un acīmredzamā saite ir vāja.

      Arī to, ka valsts iestāde aviosabiedrībām nodod izmantošanai lidostas aprīkojumu, kā arī tā apsaimniekošanu, prasot par to
         samaksu, kuras likmi šī iestāde brīvi nosaka, var uzskatīt par saimniecisku darbību, jo, lai arī tā tiek veikta publiskajā
         sektorā, tomēr vien šī fakta dēļ tā nav kvalificējama kā valsts varas īstenošana. Faktiski šīs darbības savu iezīmju, to objekta
         un noteikumu, kas tās regulē, dēļ nekādi nav saistāmas ar tādu pilnvaru īstenošanu, kas ir raksturīgas valsts varai.

      Apstāklis, ka publiskajam sektoram piederošu lidostu aprīkojuma īpašnieks ir valsts iestāde, tātad neizslēdz iespēju to uzskatīt
         par saimniecisku darbību veicošu vienību.

      Tāpat tas vien, ka valsts iestādei ir reglamentējošas pilnvaras lidostu maksu noteikšanas jomā, neizslēdz, ka minēto maksājumu
         atlaides sistēmas vērtējums būtu jāveic privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa kontekstā, jo šādu sistēmu var ieviest
         arī privāts komersants.

      (sal. ar 84., 85., 87.–89., 91., 92. un 101. punktu)
PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta paplašinātā sastāvā)
      2008. gada 17. decembrī (*)

      Valsts atbalsts – Valonijas reģiona un Briseles Šarleruā dienvidu lidostas noslēgti nolīgumi ar aviosabiedrību Ryanair – Ekonomiskas priekšrocības esamība – Kritērija par privāto ieguldītāju tirgus ekonomikā piemērošana
      Lieta T‑196/04
      Ryanair Ltd, Dublina (Īrija), ko sākotnēji pārstāvēja D. Glīsons [D. Gleeson], A. Kolinss [A. Collins], SC, V. Pauers [V. Power] un D. Makans [D. McCann], solicitors, pēc tam Pauers, Makans, solicitors, Dž. Svifts [J. Swift], QC, Dž. Holmss [J. Holmes], barrister, un G. Berišs [G. Berrisch], advokāts,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv N. Kāns [N. Khan], pārstāvis,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Association of European Airlines (AEA), ko pārstāv S. Felkers [S. Völcker], F. Luiss [F. Louis] un J. Haitekers [J. Heithecker], advokāti,

      persona, kas iestājusies lietā,
      par prasību atcelt Komisijas 2004. gada 12. februāra Lēmumu 2004/393/EK par Valonijas reģiona un Brussels South Charleroi Airport piešķirtajām priekšrocībām aviosabiedrībai Ryanair tās darbības uzsākšanai laikā Šarleruā (OV L 137, 1. lpp.).

      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta paplašinātā sastāvā)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja E. Martinša Ribeiru [E. Martins Ribeiro], tiesneši D. Švābi [D. Šváby], S. Papasavs [S. Papasavvas], N. Vāls [N. Wahl] (referents) un A. Ditrihs [A. Dittrich],

      sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 12. marta tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
       Prāvas priekšvēsture
      1        Prasītāja Ryanair Ltd ir pirmā un vislielākā zemo cenu aviosabiedrība Eiropā. Tā pirmā ieviesa tā saukto “low cost” biznesa modeli Eiropā, kas
         nozīmē samazināt izdevumus un palielināt efektivitāti visās tās darbības nozarēs, lai piedāvātu viszemākās cenas ikvienā tirgū
         un līdz ar to piesaistītu lielu skaitu pasažieru.

      2        1997. gada maijā Ryanair savu darbību uzsāka Šarleruā [Charleroi] (Beļģija) lidostā, aizsākot gaisa satiksmi ar Dublinu.

      3        2000. gadā tika uzsāktas sarunas par Ryanair pirmās bāzes kontinentā atvēršanu Šarleruā.

      4        2001. gada novembrī Ryanair noslēdza divus dažādus nolīgumus (turpmāk tekstā – “strīdīgie nolīgumi”): vienu ar Valonijas reģionu, Šarleruā lidostas īpašnieku,
         otru – ar Brussels South Charleroi Airport (BSCA), Valonijas reģiona kontrolētu publisko tiesību uzņēmumu, kas kopš 1991. gada 4. jūlija kā koncesionārs pārvalda un izmanto
         šo lidostu.

      5        Saskaņā ar pirmo nolīgumu Valonijas reģions paralēli lidostas darba laika maiņai piešķīra Ryanair atlaidi 50 % apmērā no pacelšanās–nolaišanās maksas salīdzinājumā ar noteikto un apņēmās Ryanair atlīdzināt jebkādus zaudējumus, kas tieši vai netieši rodas grozījumu ar dekrētu vai noteikumiem lidostu nodokļos vai lidostas
         darba laika maiņas dēļ.

      6        Saskaņā ar otro nolīgumu Ryanair apņēmās Šarleruā lidostā novietot no divām līdz četrām lidmašīnām un 15 gadu laikā ar katru lidmašīnu veikt vismaz trīs lidojumus
         dienā. Tā arī apņēmās “atkāpšanās svarīgu iemeslu dēļ” gadījumā lidostai atmaksāt visus vai daļu no BSCA veiktajiem pārskaitījumiem (skat. tālāk 7. un 9. punktu).

      7        BSCA uzņēmās segt Ryanair izdevumus, kas tai radušies, iekārtojot bāzi. Šie izdevumi bija:

      –        pārskaitījums līdz pat EUR 250 000 par viesnīcas izdevumiem un izdevumiem par Ryanair personāla uzturēšanu;

      –        pārskaitījums EUR 160 000 par katru jaunu maršrutu papildus maksimāli trīs maršrutiem katrai lidmašīnai, kas atrodas Šarleruā,
         nepārsniedzot EUR 1 920 000;

      –        pārskaitījums EUR 768 000 saistībā ar tās apkalpes pieņemšanu darbā un mācībām jaunajiem maršrutiem, kas apkalpos Šarleruā
         lidostu;

      –        pārskaitījums EUR 4000 biroja iekārtu iegādei;
      –        dažādu telpu tehniskām vai biroja vajadzībām nodošana “par minimālu samaksu vai bez maksas”.
      8        Turklāt saskaņā ar šo nolīgumu BSCA pieprasa no Ryanair vienu euro par pasažieri par palīdzību pakalpojumu, kas saistīti ar izkāpšanu, sniegšanā, un nevis desmit euro, kas tiek prasīti
         citiem lietotājiem piemērotajam tarifam.

      9        Visbeidzot BSCA un Ryanair nodibināja kopēju sabiedrību Promocy, kuras mērķis ir finansēt Ryanair un lidostas darbības attīstību Šarleruā. Abas puses vienādās daļās apņēmās līdzdarboties Promocy darbībā, pirmkārt, ieguldot EUR 62 500 pamatkapitālā un, otrkārt, veicot gada iemaksas Promocy budžetā četru euro apmērā par katru izbraukušo pasažieri.

      10      Šie pasākumi netika paziņoti Komisijai.

      11      Pēc sūdzību saņemšanas un presē publicētās informācijas Komisija ar 2002. gada 11. decembra vēstuli (SG (2002) D/233141) informēja
         Beļģijas Karalisti par tās lēmumu pret šiem pasākumiem uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Tā, šo lēmumu publicējot
         Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī 2003. gada 25. janvārī (OV C 18, 3. lpp.), arī aicināja ieinteresētās personas iesniegt savus apsvērumus par strīdīgajiem
         pasākumiem.

      12      Izanalizējot ieinteresēto personu un Beļģijas Karalistes komentārus, Komisija 2004. gada 12. februārī pieņēma Lēmumu 2004/393/EK
         par Valonijas reģiona un Brussels South Charleroi Airport piešķirtajām priekšrocībām aviosabiedrībai Ryanair tās darbības uzsākšanas laikā Šarleruā (OV L 137, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

       Apstrīdētais lēmums
      13      Apstrīdētajā lēmumā Komisija, vispirms aprakstīdama notiekošo administratīvo procedūru (1.–6. apsvērums), īsi atgādina faktus
         un lēmumā par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanas ietverto vērtējumu (7.–15. apsvērums). Turpinājumā tā izklāsta ieinteresēto
         personu apsvērumus (16.–75. apsvērums) un Beļģijas Karalistes komentārus (76.–136. apsvērums).

      14      Strīdīgo pasākumu izvērtējuma ietvaros, pirmkārt, Komisija vērtē atbalsta esamību EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (137.–250. apsvērums).

      15      Šajā sakarā tā atkāpjas no principa par privāto ieguldītāju tirgus ekonomikā piemērošanas Valonijas reģionam. Tā būtībā uzskata,
         ka pacelšanās–nolaišanās maksas noteikšana ietilpst Valonijas reģiona likumdevējvaras un izpildvaras kompetencē un tā nav
         uzņēmējdarbība, kura būtu jāvērtē principa par privāto ieguldītāju tirgus ekonomikā kontekstā. Tai vietā, lai rīkotos valsts
         varas prerogatīvas ietvaros, Valonijas reģions, pēc Komisijas domām, ir rīkojies nelikumīgi un diskriminējoši, ar Ryanair vienojoties turpmāko 15 gadu laikā, pamatojoties uz civiltiesisku līgumu, piemērot samazinātu lidostu maksu, kas nav piešķirta
         citām aviosabiedrībām. No tā Komisija secina, ka lidostas maksas samazinājums un zaudējumu atlīdzības garantija ir priekšrocība
         EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (139.–160. apsvērums).

      16      Savukārt, neraugoties uz ieviešanas grūtībām, Komisija vērtē, vai privātā ieguldītāja kritēriju var uzskatīt par izpildītu
         BSCA veikto pasākumu kontekstā (161.–170. apsvērums). Uzskatīdama, ka pēdējais minētais nav rīkojies saskaņā ar privātā ieguldītāja
         tirgus ekonomikā principu, Komisija nolemj, ka BSCA piešķirtās priekšrocības Ryanair ir priekšrocības EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (161.–238. apsvērums). Tā tostarp norāda, ka brīdī, kad tā pieņēma lēmumu
         par investīcijām, “[BSCA] nebija veicis loģisku analīzi saistībā ar līguma, ko tika plānots noslēgt starp to pašu un Ryanair, iespējām”. Tā rīkodamies, BSCA pieļāva risku, ka netiks ņemts privātais ieguldītājs, kas darbojas tirgus ekonomikā. Šie riski attiecas gan uz darbības plānam
         raksturīgiem datiem, gan arī uz datiem par attiecībām starp BSCA un Valonijas Reģionu (184. un 185. apsvērums).

      17      Tā kā citi atbalstu raksturojoši kritēriji, proti, kas saistīti ar specifiku (239.–242. apsvērums), valsts līdzekļu piešķiršanu
         Ryanair (243.–246. apsvērums) un tirdzniecības Kopienā veikšanu un konkurenci (247.–249. apsvērums), pēc Komisijas domām, esot izpildīti,
         tad tā secina, ka “Valonijas reģiona un BSCA piešķirtās priekšrocības Ryanair ir valsts atbalsts”.

      18      It īpaši Komisija norāda, ka attiecīgās priekšrocības, ko piešķīris vai nu BSCA, vai Valonijas reģions, ir piešķirtas tikai Ryanair un tādējādi tās ir īpašas. Tā arī norāda, ka šīs priekšrocības, ko Valonijas reģions tieši piešķīra kā zaudējumu atlīdzības
         garantiju (vajadzības gadījumā izmantojot reģiona līdzekļus) un pacelšanās–nolaišanās maksas samazināšanu (valstij zaudējot
         iespēju nopelnīt), netieši mobilizējot BSCA resursus, nozīmē valsts līdzekļu piešķiršanu Ryanair. Tā visbeidzot precizē, ka minētās priekšrocības, kas piešķirtas kā valsts uzņemšanās segt ekspluatācijas izmaksas, ko parasti
         uzņemas aviosabiedrība, neizkropļo vien konkurenci vienā vai vairākos maršrutos un noteikta tirgus segmentā, bet visā Ryanair apkalpojošā tīklā kopumā.

      19      Otrkārt, Komisija vērtē, vai šo atbalstu var atzīt par saderīgu, pamatojoties uz EK līgumā paredzētajiem izņēmumiem. Tā būtībā
         secina, ka Valonijas reģiona piešķirtais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu. Ryanair piešķirtā atlaide esot diskriminējoša un neesot saderīga ar Beļģijas tiesībām un samērīguma principu (263.–266. apsvērums).

      20      Attiecībā uz BSCA piešķirto atbalstu Komisija uzskata, ka ar kopējo tirgu ir saderīgs atbalsts jaunu līniju atvēršanai, kura apmērs nepārsniedz
         50 % no uzsākšanas izmaksām un kurš ilgst ne vairāk kā piecus gadus. Kas attiecas uz visu, kas pārsniedz šīs robežas, tā prasa
         atgūt atbalstu, kuru BSCA ir piešķīris Ryanair (267.–344. apsvērums).

      21      Visbeidzot Komisija atgādina par politisko virzību saistībā ar lidostu finansēšanu un aviosakariem (345.–356. apsvērums).

      22      Apstrīdētā lēmuma lemjošās daļas redakcija ir šāda:

      “1. pants
      Beļģijas [Karalistes] piešķirtais atbalsts, pamatojoties uz 2001. gada 6. novembra līgumu, kas noslēgts starp Valonijas reģionu
         un Ryanair, samazinot lidostu pacelšanās–nolaišanās maksu, kas atšķiras no Valonijas valdības 1998. gada 16. jūlija nolēmuma par ieturamo
         maksu par Valonijas reģiona lidostu izmantošanu 3. pantā noteiktā oficiālā tarifa un minētā nolēmuma 7. panta 1. un 2. punktā
         minētajām atlaidēm, nav saderīgs ar kopējo tirgu Līguma 87. panta 1. punkta izpratnē.

      2. pants
      Beļģijas [Karalistes] piešķirtais atbalsts, pamatojoties uz 2001. gada 2. novembra līgumu, kas noslēgts starp uzņēmumu Brussels South Charleroi Airport (BSCA) un aviosabiedrību Ryanair, piešķirot cenu atlaidi attiecībā uz palīdzību pakalpojumu, kas saistīti ar izkāpšanu, sniegšanā, salīdzinājumā ar lidostas
         oficiālo tarifu, nav saderīgs ar kopējo tirgu Līguma 87. panta 1. punkta izpratnē.

      Beļģijas [Karaliste] nosaka atgūstamā atbalsta summu, aprēķinot starpību starp ekspluatācijas izmaksām, ko uzņēmusies BSCA un kas saistītas ar Ryanair saņemtajiem palīdzības pakalpojumiem, kuri saistīti ar pasažieru izkāpšanu, un aviosabiedrībai noteikto cenu. Līdz brīdim,
         kad nav sasniegti Direktīvā 96/67/EK paredzētie divi miljoni pasažieru, Beļģijas [Karaliste] no šīs summas var atskaitīt iespējamo
         BSCA gūto peļņu, kas gūta vienīgi komercdarbības rezultātā.

      3. pants
      Beļģijas [Karaliste] apstiprina, ka, pamatojoties uz 2001. gada 6. novembra līgumu, Valonijas reģiona piešķirtās garantijas
         atlīdzināt zaudējumus, ko Ryanair cietīs, ja Valonijas reģions izmantos savas reglamentējošās pilnvaras, neesot spēkā. Valonijas reģionam attiecībā pret Ryanair tāpat kā pret citām aviosabiedrībām ir vajadzīgā rīcības brīvība noteikt lidostu nodevas, lidostas darba laiku vai paredzēt
         citus reglamentējošus noteikumus.

      4. pants
      Cita veida BSCA piešķirtais atbalsts, tostarp ieguldījums mārketinga jomā, “one‑shot” kampaņas un biroju nodošana rīcībā, kā atbalsts jauno
         aviolīniju atvēršanā tiek atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu ar šādiem nosacījumiem:

      1)      ieguldījumiem ir jābūt saistītiem ar jaunas līnijas atvēršanu un tiem jābūt ierobežotiem laikā. Ņemot vērā galamērķus Kopienas
         teritorijā, šis laiks nedrīkst būt ilgāks par pieciem gadiem, sākot no līnijas atvēršanas brīža. Šos ieguldījumus nevar veikt,
         ja tiek atvērta jauna līnija, iepriekšējos piecos gados Ryanair slēdzot citu līniju. Turpmāk valsts atbalsts nedrīkst tikt piešķirts līnijām, ko Ryanair nodrošinās, aizstājot citu līniju, ko tas iepriekš ir apkalpojis, no citas lidostas tikpat no ekonomiskā vai no populācijas
         viedokļa atraktīvā zonā;

      2)      ieguldījumi mārketinga jomā, kas pašlaik ir noteikti EUR 4 par pasažieri, katrai attiecīgai līnijai ir jāpamato ar Ryanair izstrādātu un BSCA apstiprinātu attīstības plānu. Šajā plānā ir jāprecizē izdevumi, kuri tieši attiecas uz līnijas veicināšanu, lai šīs līnijas
         vēlāk pēc pirmā piecu gadu perioda būtu spējīgas darboties. BSCA arī a posteriori ir jāapstiprina uzsākšanas izdevumi, kas faktiski radušies katrai aviolīnijai pēc pirmā piecu gadu perioda; BSCA attiecīgā gadījumā šī uzdevuma izpildei ir jālūdz palīdzība neatkarīgam revidentam;

      3)      attiecībā uz jau BSCA veikto ieguldījumu ir jāveic līdzīgs vērtējums, lai saskaņā ar tiem pašiem principiem apstiprinātu atbalstu;

      4)      Ryanair darbības uzsākšanas laikā Šarleruā vai saistībā ar katras līnijas atvēršanu veiktie “one‑shot” ieguldījumi ir jāatgūst, izņemot
         daļu, saistībā ar kuru Beļģijas [Karaliste] var pierādīt, ka tie ir tieši saistīti ar izdevumiem, kas Ryanair radušies Šarleruā platformā un tie ir samērīgi un stimulējoši;

      5)      kopējā atbalsta summa, ko var saņemt par jaunu līniju, nedrīkst pārsniegt 50 % no kopējiem ar atvēršanu, mārketingu un “one‑shot”
         saistītajiem izdevumiem, un tas tiek piešķirts attiecībā uz diviem galamērķiem, no kuriem viens ir Šarleruā. Tāpat pārskaitītie
         līdzekļi vienam galamērķim nedrīkst pārsniegt 50 % no šī galamērķa faktiskajiem izdevumiem. Īpaša uzmanība šādam novērtējumam
         tiks pievērsta līnijām no Šarleruā uz lielāku lidostu, kā, piemēram, uz tādām lidostām, kuras ir iekļautas A un B kategorijā,
         kas definētas Reģionu komitejas 2003. gada 2. jūlija atzinumā par reģionālo lidostu kapacitāti un kas definētas šajā lēmumā,
         un/vai uz koordinētu vai pilnībā koordinētu lidostu Regulas (EEK) Nr. 95/93 izpratnē;

      6)      Ryanair ir jāatmaksā BSCA veiktie ieguldījumi, kuri pēc pirmā piecu gadu perioda neatbilst šeit noteiktajiem kritērijiem;

      7)      vajadzības gadījumā ir jāatmaksā pārskaitītās dotācijas līnijai Dublina–Šarleruā saskaņā ar [strīdīgajiem nolīgumiem];
      8)      lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret aviosabiedrībām, kas vēlas attīstīt jaunus aviopakalpojumus no Šarleruā lidostas,
         Beļģijas [Karalistei] saskaņā ar šajā lēmumā noteiktajiem objektīvajiem kritērijiem ir jāievieš nediskriminējoša atbalsta
         shēma.

      [..]”
       Process un lietas dalībnieku prasījumi
      23      Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 25. maijā, prasītāja cēla šo prasību.

      24      Ar procesuālu aktu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 1. novembrī, Association of European Airlines (AEA) lūdza iestāties šajā tiesvedībā Komisijas atbalstam.

      25      Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēta 2005. gada 14. janvārī, prasītāja lūdza, lai saskaņā ar Pirmās
         instances tiesas Reglamenta 116. panta 2. punktu noteikta konfidenciāla informācija netiktu ietverta procesuālajos dokumentos,
         kuri tiks nosūtīti personai, kas iestājusies lietā, un šīs nosūtīšanas nolūkos sagatavoja attiecīgo procesuālo rakstu vai
         dokumentu nekonfidenciālu versiju.

      26      Ar 2005. gada 20. aprīļa rīkojumu Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs ļāva AEA iestāties lietā un atlika lēmuma par lūguma ievērot konfidencialitāti pamatotību pieņemšanu. Lietā iestājusies persona savu
         procesuālo rakstu un citi lietas dalībnieki savus apsvērumus par šo rakstu iesniedza noteiktajos termiņos. Lietā iestājusies
         persona informēja Pirmās instances tiesu, ka tā neiebilst pret lūgumu ievērot konfidencialitāti.

      27      Piemērojot Reglamenta 14. pantu un pamatojoties uz ceturtās palātas ieteikumu, Pirmās instances tiesa, uzklausot lietas dalībniekus
         saskaņā ar minētā reglamenta 51. pantu, nolēma lietu nodot izskatīšanai paplašinātā tiesnešu sastāvā.

      28      Tā kā tika mainīts Pirmās instances tiesas palātu sastāvs, tiesnesis referents tika norīkots uz astoto palātu paplašinātā
         sastāvā, kā rezultātā šī lieta tika nodota šai palātai.

      29      Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (astotā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma uzsākt mutvārdu
         procesu un procesa organizatorisko pasākumu nolūkā aicināja galvenos lietas dalībniekus rakstveidā atbildēt uz virkni jautājumu.
         Lietas dalībnieki šo lūgumu izpildīja noteiktajos termiņos.

      30      Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2008. gada
         12. marta tiesas sēdē.

      31      Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        atcelt apstrīdēto lēmumu;
      –        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
      32      Komisijas un lietā iestājušās personas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

      –        prasību noraidīt;
      –        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
       Juridiskais pamatojums
      33      Savas prasības atbalstam prasītāja min divus pamatus. Pirmais ir par EKL 253. pantā paredzētā pienākuma norādīt pamatojumu
         neizpildi. Ar otro pamatu tā apstrīd attiecīgo pasākumu atzīšanu par valsts atbalstu un šajā sakarā norāda, ka ir pārkāpts
         EKL 87. panta 1. punkts.

      34      Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms būtu jāvērtē otrais pamats. Šī pamata ietvaros prasītāja it īpaši Komisijai pārmet,
         ka tā strīdīgo pasākumu kopumam nav piemērojusi vai ir nepienācīgi piemērojusi privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu,
         kas ir atbilstošs kritērijs, lai novērtētu, vai pasākumi ir atbalsts, un šajā sakarā izvirza dažādus iebildumus. Tā būtībā
         min vairākus argumentus: pirmkārt, ka Komisija, izvērtējot strīdīgos pasākumus, nav ņēmusi vērā faktu, ka Valonijas reģions
         un BSCA ir jāatzīst par vienu un to pašu vienību, otrkārt, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, jo tā attiecībā uz Valonijas reģiona veiktajiem
         pasākumiem atteicās piemērot privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu, un, treškārt, ka tā minēto principu ir nepareizi
         piemērojusi attiecībā uz BSCA.

      35      Pirms šī pamata izvērtējuma uzsākšanas Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms lietderīgāk būtu precizēt valsts atbalsta
         jēdzienu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un tās kontroles būtību un apjomu, kas tai šajā gadījumā būtu jāveic.

       Ievada apsvērumi
      36      Atbalsta kvalifikācijai EKL 87. panta 1. punkta izpratnē ir nepieciešams, lai būtu izpildīti visi šajā tiesību normā minētie
         kritēriji. Pirmkārt, jābūt iesaistītai valstij vai valsts līdzekļiem. Otrkārt, šai līdzdalībai jābūt tādai, kas var iespaidot
         tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to jāpiešķir priekšrocība konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai.
         Ceturtkārt, tai jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus (skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 22. februāra
         spriedumu lietā T‑34/02 Le Levant 001 u.c./Komisija, Krājums, II‑267. lpp., 110. punkts un tajā minētā judikatūra).

      37      Šajā gadījumā ir jāatzīst, ka prasītāja apstrīd tikai nosacījumu par priekšrocības esamību.

      38      Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka jēdziens “atbalsts” šīs tiesību normas izpratnē noteikti nozīmē tieši vai netieši no
         valsts līdzekļiem piešķirtu priekšrocību vai arī ir papildu nasta valstij vai šajā sakarā tās norīkotajām vai izveidotajām
         iestādēm (Tiesas 1998. gada 7. maija spriedums apvienotajās lietās no C‑52/97 līdz C‑54/97 Viscido u.c., Recueil, I‑2629. lpp., 13. punkts, un 2001. gada 22. novembra spriedums lietā C‑53/00 Ferring, Recueil, I‑9067. lpp., 16. punkts).

      39      Tostarp ir nospriests, ka, lai noteiktu, vai valsts pasākums ir atbalsts, ir jāizvērtē, vai labumu guvušais uzņēmums gūst
         ekonomisku priekšrocību, ko tas nebūtu guvis parastos tirgus apstākļos (Tiesas 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑39/94
         SFEI u.c., Recueil, I‑3547. lpp., 60. punkts, un 1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑342/96 Spānija/Komisija, Recueil, I‑2459. lpp., 41. punkts).

      40      Visbeidzot ir jānorāda, ka attiecībā uz atbalsta jēdzienu, kā tas ir definēts Līgumā un kuram ir juridisks raksturs, un kurš
         ir jāinterpretē, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, Kopienu tiesai principā un, ņemot vērā gan strīda konkrētos apstākļus,
         kas tai ir iesniegti, gan arī Komisijas veiktā vērtējuma tehnisko vai komplekso raksturu, ir jāīsteno pilnīga kontrole pār
         jautājumu, vai pasākums iekļaujas EKL 87. panta 1. punkta tvērumā (Tiesas 2000. gada 16. maija spriedums lietā C‑83/98 P Francija/Ladbroke Racing un Komisija, Recueil, I‑3271. lpp., 25. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 17. oktobra spriedums lietā T‑98/00 Linde/Komisija, Recueil, II‑3961. lpp., 40. punkts).

      41      Savukārt ir jāatgādina, ka Komisijas vērtējuma par jautājumu, vai pasākums atbilst privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā kritērijam,
         pamatā ir sarežģīts ekonomiskais vērtējums. Komisijai, pieņemot tiesību aktu, kam ir vajadzīgs šāds vērtējums, tādējādi ir
         plaša rīcības brīvība, un akta pārbaude tiesā ierobežota vienīgi ar vērtējumu, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un noteikumi
         par pamatojumu, kļūdas tiesību piemērošanā neesamību, minēto faktu materiālo precizitāti un acīmredzamas kļūdas šo faktu vērtējumā
         neesamību, kā arī pilnvaru nepareizas izmantošanas neesamību. It īpaši Pirmās instances tiesai savs ekonomiskais vērtējums
         nav jāaizstāj ar lēmuma autora vērtējumu (skat. šajā sakarā Tiesas 2002. gada 25. aprīļa rīkojumu lietā C‑323/00 P DSG/Komisija, Recueil, I‑3919. lpp., 43. punkts, un Pirmās instances tiesas 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑152/99 HAMSA/Komisija, Recueil, II‑3049. lpp., 127. punkts un tajā minētā judikatūra).

      42      Tieši šo principu kontekstā ir jāvērtē lietas dalībnieku argumenti un, pirmkārt, jautājums par privātā ieguldītāja tirgus
         ekonomikā principa piemērošanu Valonijas reģiona veiktajiem pasākumiem.

       Par privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa piemērošanu Valonijas reģiona veiktajiem pasākumiem
      43      Prasītāja vispirms būtībā uzskata, ka BSCA un Valonijas reģions ir viena un tā pati ekonomiskā vienība. Tādēļ tiem abiem varot piemērot privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā
         principu. Faktiski, pēc prasītājas domām, strīdīgos nolīgumus puses bija uzskatījušas par vienu un to pašu finanšu pasākumu
         kopumu. Komisijai, veicot pārbaudi par to, vai pasākumi ir valsts atbalsts, būtu vajadzējis saistītos pasākumus uzskatīt par
         daļu no viena un tā paša kopuma.

      44      Tā arī uzskata, ka, pieņemot, ka Komisijas pieņemtā duālā pieeja ir pamatota ar faktu, ka privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā
         princips Valonijas reģionam nevarēja būt piemērojams, kļūdaini ir tas, ka Komisija, to nepiemērojot, ir secinājusi, ka šis
         reģions šajā gadījumā ir rīkojies nevis kā uzņēmējs, bet gan kā regulators.

      45      Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms būtu jāizvērtē, vai strīdīgo pasākumu izvērtēšanai Valonijas reģions un BSCA bija jāuzskata par vienu un to pašu ekonomisko vienību, un attiecīgā gadījumā jāizvērtē, vai, neraugoties uz vienādu interešu
         pastāvēšanu starp Valonijas reģionu un BSCA, Komisija pamatoti būtu varējusi izslēgt privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa piemērošanu Valonijas reģiona piešķirtajām
         priekšrocībām, uzskatot, ka tā līdzdalība šajā gadījumā nozīmē publiskās varas īstenošanu.

       Par vienas juridiskas vienības “Valonijas reģions un BSCA” esamību

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      46      Prasītāja pārmet Komisijai, ka tā strīdīgo pasākumu kvalificēšanas nolūkos Valonijas reģionu un BSCA esot uztvērusi kā dažādas vienības. Šī diferenciācija esot mākslīga, jo Valonijas reģions kontrolē BSCA, ar kuru tas veido vienu ekonomisko vienību. Turpinājumā prasītāja uzskata, ka šī diferenciācija būtiski ietekmējot analīzes
         būtību, jo saskaņā ar to Komisija atbalsta kvalifikāciju saglabājot attiecībā uz Valonijas reģiona piešķirtajām priekšrocībām,
         neatsaucoties uz privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu.

      47      Tā precizē, ka BSCA kapitāls tieši vai netieši (caur Valonijas Lidostu sabiedrību (Sowaer) un Šarleruā Rajona attīstības un līdzdalības sabiedrību (Sambrinvest)), vairāk nekā 95 % apmērā pieder Valonijas reģionam. Turklāt visus BSCA Valdes locekļus ieceļ Valonijas reģions, attiecībā pret kuru tie ir atbildīgi. Prasītāja arī uzsver, ka sarunu laikā, kuru
         rezultātā tika noslēgti strīdīgie nolīgumi, Valonijas reģions un BSCA rīkojās kā mātes un meitas uzņēmums.

      48      Ciktāl Valonijas reģionam pieder Šarleruā lidosta, būtu jāatzīst, ka šis reģions un BSCA ir viena un tā pati vienība, ņemot vērā to “darbības” saistībā ar lidostu.

      49      Tātad Komisijas izvēlētā pieeja esot mākslīga, jo saskaņā ar to tiek noliegta ciešu saišu esamība starp Valonijas reģionu
         un BSCA. Attiecīgi kā Šarleruā lidostas īpašnieki un izmantotāji tie, pēc prasītājas domām, rīkojas kā viena ekonomiska vienība.
         Tādējādi Komisijai esot bijis jāizvērtē kopā pasākumi, kurus Valonijas reģions un BSCA bija veikuši attiecībā uz Ryanair (skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. oktobra spriedumu lietā T‑137/02 Pollmeier Malchow/Komisija, Krājums, II‑3541. lpp., 50. punkts, kurš balstīts uz Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83 Hydrotherm Gerätebau, Recueil, 2999. lpp., 11. punkts, kā arī pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑234/95
         DSG/Komisija, Recueil, II‑2603. lpp., 124. punkts). Ja Komisija būtu izmantojusi šo pieeju, šīs kritikas par BSCA darījumu plānu nebūtu bijis.

      50      Prasītāja šajā sakarā norāda, ka apstrīdētā lēmuma 153. un 161. apsvērumā ietvertais apstiprinājums, saskaņā ar kuru attiecībā
         uz attiecīgo Valonijas reģiona un BSCA lomu ir zināms sajukums, prasa vienotu rīcību.

      51      Komisija norāda, ka šie iebildumi nav efektīvi; ar privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa vispārēju piemērošanu Valonijas
         reģionam un BSCA nevar apšaubīt apstrīdētā lēmuma pamatojumu. Faktiski Komisija, analizēdama darījumu plānu, esot ņēmusi vērā gan ar Valonijas
         reģionu, gan arī ar BSCA noslēgtos nolīgumus. Tā arī esot novērtējusi no pacelšanās–nolaišanās maksai piešķirtās atlaides izrietošās priekšrocības,
         ņemot vērā privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu. Komisija apstiprina, ka tā ir pietiekami ņēmusi vērā darījumu plānam
         piemītošos trūkumus. Komisija uzskata, ka Valonijas reģionam kā lidostas īpašniekam šajā analīzē nav nekādas nozīmes, it īpaši
         attiecībā uz to, ka tas ir uzņēmies segt izdevumus par uzturēšanas pakalpojumiem un ar ugunsdrošības pakalpojumiem saistītās
         izmaksas un attiecībā uz BSCA ieguldījumu limitu ar vidi saistītos fondos. Tāpat Valonijas reģiona un BSCA atzīšana par vienu un to pašu vienību nekādā veidā neietekmētu cerēto darījumu plāna ienesīgumu, jo pacelšanās–nolaišanās
         maksas atlaide Valonijas reģionam nedod nekādas priekšrocības.

      52      Atbildes uz repliku stadijā Komisija lietas materiāliem pievienoja jaunus dokumentus, kurus bija izdevušas Valonijas iestādes
         un ar kuriem esot apstiprinājies vērtējums, saskaņā ar kuru, pat pielīdzinot Valonijas reģionu privātajam ieguldītājam, cerētais
         ienesīgums neesot pietiekams privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa kontekstā.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      53      Jāatgādina – kā tas arī izriet no lietas materiāliem –, ka BSCA ir Valonijas reģiona kontrolēts publisko tiesību uzņēmums. Lielākā tā kapitāla daļa ir valstij piederošas kapitāla daļas.
         Precīzāk un arī pēc Komisijas domām, Valonijas reģionam tieši vai netieši faktu rašanās laikā esot piederējuši 96,28 % no
         BSCA kapitāla daļām. 2001. gada 2. novembrī BSCA un Ryanair parakstīja līgumu, kurā bija paredzētas savstarpējas saistības.

      54      Valonijas reģions kā tāds ir Šarleruā lidostas infrastruktūras īpašnieks. Tas 2001. gada 6. novembrī noslēdza nolīgumu ar
         Ryanair, saskaņā ar kuru Valonijas reģions apņēmās piešķirt Ryanair, pirmkārt, pacelšanās–nolaišanās maksas atlaidi un, otrkārt, segt zaudējumus, kurus minētā sabiedrība, iespējams, cietīs,
         grozījumu ar dekrētu vai noteikumiem lidostu nodokļos vai Šarleruā lidostas darba laika maiņas dēļ. Jānorāda, ka šajā nolīgumā
         – kā Komisija to norāda arī vēstules, ar kuru ieinteresētās personas tika aicinātas iesniegt savus apsvērumus par strīdīgajiem
         pasākumiem, 21. punktā (skat. iepriekš 11. punktu) – ir paredzētas tikai Valonijas reģiona saistības pret Ryanair.

      55      Komisija gan lēmumā par procedūras uzsākšanu, gan arī apstrīdētajā lēmumā atzina Valonijas reģionu un BSCA vienojošās ekonomiskās un juridiskās saites un it īpaši faktu, ka BSCA bija ekonomiski atkarīga no Valonijas reģiona.

      56      Faktiski Komisija 80. punktā vēstulē, ar kuru ieinteresētās personas tika aicinātas iesniegt savus apsvērumus par strīdīgajiem
         pasākumiem (skat. iepriekš 11. punktu) saistībā ar principa par privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa piemērošanu
         šim gadījumam, norāda, ka “[Valonijas] reģiona kā publisko tiesību iestādes un BSCA kā lidostas uzņēmuma loma esot vērienīgi sajaukta, kā rezultātā šī principa piemērošana esot visai sarežģīta”. Šīs vēstules
         101. punktā Komisija arī norādīja, ka “Valonijas reģiona noteicošā ietekme attiecībā uz BSCA vispirms izpaužas akcionāru kopuma struktūrā” un ka “BSCA organizēšanas veids saskaņā ar 2001. gada jūnija statūtiem A kategorijas akcionāriem, tas ir, [Valonijas] reģionam un tā
         specializētajām sabiedrībām, paredz kontrolēt sabiedrību”. Visbeidzot Komisija uzstāja, ka “Valonijas reģiona noteicošā ietekme
         attiecībā uz BSCA nav noliedzama, ja paskatās veidu, kādā publisko tiesību iestādes ir izveidojušas tās globālo vidi kopš tās izveides 1991. gadā”.

      57      Secinājums, saskaņā ar kuru Valonijas reģions un BSCA ir cieši saistīti, arī izriet no apstrīdētā lēmuma. Komisija arī ir norādījusi, ka BSCA finansiālo struktūru cieši balsta Valonijas reģiona finansiālā struktūra (skat. apstrīdētā lēmuma 161.–166. un 237. apsvērumu),
         it īpaši koncesijas ietvaros attiecībā uz uzņemšanos segt izdevumus par uzturēšanas pakalpojumiem un ar ugunsdrošības pakalpojumiem
         saistītās izmaksas (skat. apstrīdētā lēmuma 208.–216. apsvērumu). Tā arī nodaļā, kura veltīta vērtējumam, vai šajā gadījumā
         ir notikusi valsts līdzekļu piešķiršana, norādīja, ka “BSCA esot publisko tiesību uzņēmums, kuru Valonijas reģions kontrolē, īsteno dominējošu ietekmi, un tam ir jāatbild par šiem pasākumiem”
         (skat. apstrīdētā lēmuma 246. apsvērumu).

      58      Neraugoties uz šiem dažādajiem secinājumiem, Komisija attiecīgos pasākumus apskatīja atsevišķi atkarībā no tā, vai tos bija
         apstiprinājis Valonijas reģions, vai arī BSCA.

      59      Taču privātā ieguldītāja kritērija piemērošanas ietvaros komercdarījums ir jāapskata tā kopumā, lai izvērtētu, vai valsts
         vienība un tās kontrolēta vienība, kopumā ņemot, ir rīkojušās kā racionāli tirgus ekonomikas dalībnieki. Faktiski Komisijai,
         novērtējot strīdīgos pasākumus, ir jāņem vērā visa atbilstošā informācija un tās konteksts (šajā sakarā skat. Pirmās instances
         tiesas 2003. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑228/99 un T‑233/99 Westdeutsche Landesbank Girozentrale un Land Nordrhein-Westfalen/Komisija, Recueil, II‑435. lpp., 270. punkts), tostarp tas, kas attiecas uz strīdīgo pasākumu finansējošās iestādes vai finansējošo iestāžu
         situāciju.

      60      Turklāt – pretēji Komisijas uzskatam – Valonijas reģionu un BSCA vienojošās ekonomiskās saites nav zaudējušas savu nozīmi tiktāl, ciktāl a priori nevar izslēgt, ka Valonijas reģions ir piedalījies ne vien BSCA veiktajā saimnieciskajā darbībā (skat. pēc analoģijas Tiesas 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑222/04 Cassa di Risparmio di Firenze u.c., Krājums, I‑289. lpp., 112. punkts), bet arī ir saņēmis daļu no finanšu līdzekļiem strīdīgo pasākumu piešķiršanā.

      61      Šajā gadījumā tādējādi ir jāsecina, ka, lai piemērotu privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu, Valonijas reģions un
         BSCA bija jāuztver kā viena un tā pati vienība. Papildus jāizvērtē, vai Komisija pamatoti ir atteikusies piemērot privātā ieguldītāja
         tirgus ekonomikā principu Valonijas reģiona veiktajiem pasākumiem tā īpašās lomas, proti, regulatora lomas dēļ.

       Par Valonijas reģiona pielīdzināšanu likumdevējvaras vai izpildvaras iestādei un par privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā
         principa nepiemērošanu šī reģiona veiktajiem pasākumiem

      –       Lietas dalībnieku argumenti
      62      Prasītāja apstrīd Komisijas atteikumu privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā kontekstā izvērtēt Valonijas reģiona veiktos pasākumus.
         Tā šajā sakarā atspēko Komisijas minētos argumentus (apstrīdētā lēmuma 139.–160. apsvērums), saskaņā ar kuriem Valonijas reģions
         nav veicis saimniecisku darbību, piešķirdams pacelšanās–nolaišanās nodokļa atlaidi un zaudējumu atlīdzības garantiju, bet
         ir īstenojis publisko varu, izmantojot savu likumdošanas un reglamentējošo kompetenci.

      63      Pirmkārt, šie argumenti ir pretrunā judikatūrai. Prasītāja uzskata, ka privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa piemērošana
         ir atkarīga no veiktās saimnieciskās darbības, kuru skar valstiski pasākumi, rakstura un nevis no līdzekļus piešķirošās iestādes
         īpašībām vai līdzekļiem, kurus tā izmanto, lai uzņēmumam piešķirtu ekonomiskas priekšrocības. Prasītāja precizē: ja privātā
         ieguldītāja tirgus ekonomikā principu nevar piemērot tad, ja valsts iestāde rīkojas, īstenodama publisko varu, proti, kad
         tā iekasē nodokļus vai sociāla rakstura nodevas (Tiesas 2003. gada 22. maija spriedums lietā C‑355/00 Freskot, Recueil, I‑5263. lpp., 55.–58. punkts un 80.–87. punkts), to tomēr var piemērot, ja valsts iestādes saņem netiešos nodokļus.

      64      Šajā gadījumā apstrīdētajā lēmumā Komisija ir minējusi vienīgi tiesību normas, saskaņā ar kurām Valonijas reģions var noteikt
         lidostu maksu. Savukārt nekas neļauj saprast, kāpēc Komisija uzskatīja, ka Valonijas reģions nav rīkojies kā lidostas īpašnieks,
         bet gan kā regulators.

      65      Prasītāja turpinājumā atgādina, ka tā administratīvās procedūras laikā ir uzsvērusi, ka Komisijas iejaukšanās Šarleruā lidostas
         cenu politikā ir valsts un privāto lidostu diskriminācija un ir pretrunā EKL 295. pantam. Atbildot uz šo argumentu, Komisija
         apstrīdētā lēmuma 157. apsvērumā norādīja, ka “Valonijas reģions [..] varēja nolemt, ka BSCA bija jānosaka atlīdzība par lietotājiem sniegtajiem pakalpojumiem, ievērojot noteiktus principus un nosacījumus”. Taču, pēc
         Komisijas domām, ja Valonijas reģions būtu šādi rīkojies, tad BSCA veiktā pacelšanās–nolaišanās nodokļa noteikšana būtu bijusi komercdarbība un nevis regulatora īstenota darbība. Tādēļ tas
         būtu bijis jāizvērtē saskaņā ar privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu. Prasītāja tai pat laikā attiecībā uz attiecīgo
         darbību veidu un tātad arī attiecībā uz privātā ieguldītāja tirgus ekonomiskā principa piemērošanu uzskata, ka šādas darbības
         no “regulējošās” nepārvēršas par “komerciālu” vai “saimniecisku” tikai tādēļ vien, ka tās reģionālā valdība uztic veikt publisko
         tiesību uzņēmumam, kas tai pieder vai kuru tā kontrolē.

      66      Precīzāk attiecībā uz pacelšanās–nolaišanās nodokļa atlaidi prasītāja apgalvo, ka lidostu aprīkojuma nodošana rīcībā gaisa
         pārvadātājiem ir saimnieciska darbība, kuru regulē Kopienu konkurences tiesības (Tiesas 2001. gada 29. marta spriedums lietā
         C‑163/99 Portugāle/Komisija, Recueil, I‑2613. lpp., 45. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 12. decembra spriedums lietā T‑128/98 Aéroports de Paris/Komisija, Recueil, II‑3929. lpp., 108.–124. punkts). Pacelšanās–nolaišanās maksas atlaižu piešķiršana, lai piesaistītu jaunus klientus, šajā
         nozarē ir aktuāla prakse (valsts atbalsts NN 109/98, Apvienotā Karaliste (Manchester Airport), 1999. gada 14. jūnijs, 8. punkts).

      67      Prasītāja atgādina, ka Komisija savu argumentāciju ir balstījusi uz faktu, ka tā ir vienīgā Šarleruā darbību uzsākusī aviosabiedrība,
         kas saņem pacelšanās–nolaišanās maksas atlaidi un zaudējumu atlīdzināšanas garantiju. Komisija no tā esot secinājusi, ka “Līguma
         87. pants līdz ar to varēja būt piemērojams gadījumā, kad priekšrocība, kura izriet no tā, ka ir piešķirta atkāpe no kopējā
         tarifu režīma piemērošanas, nav attaisnojama ar objektīviem ekonomiskiem apsvērumiem” (apstrīdētā lēmuma 140. apsvērums).

      68      Pēc prasītājas domām, šie argumenti ir kļūdaini vairāku iemeslu dēļ. Pirmkārt, sabiedrībai Ryanair piedāvātie nosacījumi nav valsts iestāžu vienpusēji piešķirtas “atkāpes”, bet gan biznesa sarunu rezultāts. Ryanair norāda, ka atlaides, kuru tai izdevās saņemt, līmenis (apmēram 36 %) pārsniedz maksimālo piešķiramās atlaides apjomu (no 5 līdz
         25 %), ko parasti Valonijas reģions var piešķirt saskaņā ar vietējām tiesību normām. Otrkārt, Ryanair piešķirtās atlaides esot pamatotas ar acīmredzamiem objektīviem ekonomiskiem apsvērumiem. Visbeidzot, lai uzlabotu savu darbību,
         Šarleruā lidosta esot sazinājusies ar vairākām aviosabiedrībām. Ryanair beigu beigās bija vienīgā, kas uzņēmās risku no šīs lidostas piedāvāt regulārus aviopakalpojumus. Uzņemto saistību dēļ Ryanair situācija nebija salīdzināma ar to citu gaisa pārvadātāju situāciju, kas darbojās Šarleruā lidostā. Apmaiņai pret cenu atlaidi
         Ryanair uzņēmās septiņkārtīgi palielināt no šīs lidostas pārvadājamo kopējo ikgadējo pasažieru apjomu, kas bija 20 000 personu robežās.
         Ryanair uzņēmās risku būt pirmajai sabiedrībai, kas piedāvā tik liela apjoma pasažieru pārvadājumus, un kļūt par galveno šīs reģionālās,
         maz izmantotās un maz zināmās lidostas lietotāju. Ņemot vērā tās saistību ilgumu, Ryanair atteicās no iespējas atstāt Šarleruā lidostu, ja tās darbības rentabilitāte izrādītos nepietiekama. Treškārt, Valonijas reģiona
         pieņemtie grozījumi par labu Ryanair neesot nedz selektīvi, nedz ierobežoti, bet gan pieejami visiem nediskriminējošos apstākļos. Ar BSCA noslēgtajā nolīgumā tika skaidri paredzēts, ka “nekas šajā nolīgumā nekavē BSCA sadarboties ar citām aviosabiedrībām vai pieņemt no citām sabiedrībām nākušas lidmašīnas” (minētā nolīguma 4.2. punkts).
         Tāpat Valonijas reģions ar paziņojuma presei starpniecību 2001. gada jūlijā apstiprināja, ka Ryanair piešķirtās priekšrocības ir pieejamas arī citām sabiedrībām, kuras vēlas veikt līdzīgu darbību.

      69      Attiecībā uz Valonijas reģiona piedāvāto zaudējumu atlīdzības garantiju, kompensējot iespējamās izmaiņas tā tiesību aktos,
         prasītāja uzsver, ka tas arī nav valsts atbalsts. Runa esot par komerciāla rakstura vienošanos, ko var pielīdzināt “stabilitātes
         klauzulai” saskaņā ar nozarē valdošo praksi. Faktiski nebūtu vēlams, ka Ryanair uz tik ilgu laiku uzņemas tik nopietnu komerciālu risku, no Valonijas reģiona nesaņemot zaudējumu atlīdzību, ka tas nemainīs
         vienošanās noteikumus. Kavēt Valonijas reģionu noslēgt šāda veida vienošanās nozīmētu liegt citu komersantu rīcībā nodot darbības
         līdzekļus. Prasītāja norāda, ka zaudējumu atlīdzības garantija tiek piemērota ierobežoti un nekādi nerada šķēršļus Valonijas
         reģiona suverēnās likumdošanas kompetences īstenošanai. Tādējādi runa ir tikai par komerciāla rakstura saistībām, lai nodrošinātu
         plānotās ekonomiskās darbības nemainīgumu.

      70      Otrkārt, Komisijas īstenotā pieeja neesot konsekventa. Šajā sakarā prasītāja norāda uz pretrunu: no vienas puses, Komisija
         pauž, ka privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā princips Valonijas reģionam neesot piemērojams, bet, no otras puses, tā ir ņēmusi
         vērā tā piešķirtās priekšrocības, lai izvērtētu BSCA darījumu plāna dzīvotspēju minētā principa kontekstā. Valonijas reģionam piedēvēdama no pacelšanās–nolaišanās maksas atlaides
         izrietošās priekšrocības un zaudējumu atlīdzības garantiju, Komisija ir izvairījusies piemērot privātā ieguldītāja tirgus
         ekonomikā principu un ar to saistītās analīzes grūtības.

      71      Komisija atspēko šos argumentus.

      72      Pirmkārt, Komisija apstrīd prasītājas minētās judikatūras interpretāciju. Tā uzskata, ka iepriekš 63. punktā minētais spriedums
         lietā Freskot apstiprina apstrīdēto lēmumu. Tā atgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka iemaksa obligātās lauksaimniecības apdrošināšanas sistēmā
         nav “pakalpojums” Līguma izpratnē tostarp tāpēc, ka šīs sistēmas ietvaros veicamais maksājums “būtībā atbilst likumdevēja
         noteiktam maksājuma veidam”, jo “to ietur nodokļu administrācija”, jo “šādu maksājumu, ieskaitot tā likmi, arī nosaka likumdevējs”,
         un tādēļ, ka “kompetentie ministri ir tie, kuri lemj par iespējamo likmes adaptāciju”. Šis vērtējums tieši piemērojams šim
         gadījumam.

      73      Otrkārt, Komisija atgādina, ka apstrīdētajā lēmumā tā pirmo reizi atbalstam lidostai ir piemērojusi privātā ieguldītāja tirgus
         ekonomikā principu. Tā uzskata, ka privātā ieguldītāja tirgus ekonomiskā princips nav saderīgs ar 1994. gada 10. decembra
         vadlīnijām par EKL 87. panta un EKL 88. panta un Eiropas Ekonomiskās zonas (EEZ) nolīguma 61. panta piemērošanu atbalstam
         avionozarē (OV C 350, 5. lpp.), saskaņā ar kurām publiskās investīcijas lidostu infrastruktūrās ir vispārējās ekonomiskas
         politikas pasākums. Taču valsts vienlaikus nevar darboties kā valsts vara un privātais ieguldītājs. Komisija uzskata, ka izdarītā
         nošķiršana starp lidostas infrastruktūru un tās pārvaldi ir saderīga ar duālo pieeju attiecībā uz valsts atbalsta analīzi
         avionozarē, kas nozīmē no lidostu infrastruktūras nošķirt lidostu pakalpojumus.

      74      Treškārt, Komisija min pretrunu prasītājas argumentos. Tā atgādina, ka tā tai nav pārmetusi, ka prasītāja nav ņēmusi vērā
         Valonijas reģiona pieprasīto investīciju izmaksas, lai uzlabotu lidostas infrastruktūru, ka tā ir pretojusies Ryanair iesaistīšanās rezultātā radītajam satiksmes palielinājumam. Šīs investīcijas esot vērienīgas (93 miljoni euro tikai saistībā
         tieši ar darījumu plāna īstenošanu). Neloģiski būtu Komisijai pārmest, ka tā Valonijas reģionam nav piemērojusi privātā ieguldītāja
         tirgus ekonomikā principu, lai gan apstrīdētais lēmums neattiecas uz reģiona investīcijām infrastruktūrā. Ja investīciju izmaksas
         būtu jāiekļauj novērtējumā, kas veikts saskaņā ar privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu, tad tās tikai palielinātu
         darījumu plāna nepietiekamību.

      75      Komisija aicina Pirmās instances tiesu lūgt prasītājai atsaukt savus izvirzītos pamatus attiecībā uz Valonijas reģiona veikto
         pasākumu analīzi vai arī paskaidrot, kāpēc Valonijas reģions kā ieguldītājs tirgus ekonomikā ir veicis vajadzīgās investīcijas
         darījumu plāna īstenošanai, un pierādīt, ka šajā sakarā apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda novērtējumā.

      76      Visbeidzot Komisija uzskata, ka jautājums par to, vai ir jāņem vērā lidostas vērtība, noteikti bija minēts prasības pieteikumā,
         taču pārāk lakoniski, lai uzskatītu, ka šim jautājumam veltītā argumentācija prasības pieteikumā nav jāinterpretē kā jauni
         pamati, kas nav pieņemami saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu.

      77      Precīzāk runājot par pacelšanās–nolaišanās maksas atlaidi, Komisija uzskata, ka pacelšanās–nolaišanās maksas atlaides noteikšana,
         lai piekļūtu infrastruktūrai, ir valsts varas kompetencē. Beļģijas Karaliste nav apstrīdējusi, ka atlaižu piešķiršanai salīdzinājumā
         ar pacelšanās–nolaišanās maksas tarifu ir jāpieņem normatīvs akts. Taču šajā gadījumā analīze atspoguļo, ka Valonijas reģions
         nav ne rīkojies saskaņā ar piemērojamām tiesībām, ne arī ievērojis savu kompetenci, uz nolīguma pamata piešķirdams Ryanair atlaidi.

      78      Šos argumentus apstiprina nedalāma saikne, kas pastāv starp pacelšanās–nolaišanās maksu un Valonijas reģiona ieviestajiem
         ar vidi saistītajiem fondiem, kuros iemaksas veic BSCA. Lidostas attīstība neglābjami ietekmē vidi Valonijas reģionā, ko Valonijas reģions nevar noliegt. Ar vidi saistītie fondi
         ir domāti, lai atbilstu šim mērķim. Tas, pēc Komisijas domām, pierāda, ka pacelšanās–nolaišanās maksas noteikšana ir reglamentējoša
         darbība.

      79      Pēc Komisijas domām, Valonijas reģions ir izvairījies no reglamentējošajiem nosacījumiem, noslēgdams nolīgumu, kurā vienīgi
         Ryanair ir paredzēta lidostu maksas atlaide. Ja lidostas pārvaldīšana būtu uzticēta veikt privātam uzņēmumam, Ryanair nebūtu varējusi saņemt tādu maksas atlaidi, kādu tā saņēma.

      80      Attiecībā uz zaudējumu atlīdzības garantiju Komisija uzskata, ka tas ilustrē faktu, ka Valonijas reģions nav rīkojies kā uzņēmums,
         bet gan kā valsts iestāde, kas izmanto savas regulatora pilnvaras, lai ierobežotu saimniecisko darbību. Uzņēmums neesot spējīgs
         piešķirt šādu garantiju un nekādā veidā nejūtot nepieciešamību to darīt. Šī garantija nekādi nav saistīta ar vienpusējiem
         grozījumiem nolīgumā, kas katrā ziņā esot izslēgts, jo nolīgumā ar Ryanair šāda iespēja neesot paredzēta. Tā tieši izrietot no Valonijas reģiona regulatora pilnvarām, uz kurām neattiecas privātā ieguldītāja
         tirgus ekonomikā princips – kā tas apstiprināts starp Ryanair un Valonijas reģionu noslēgtā nolīguma 2. pantā.

      –       Pirmās instances tiesas vērtējums
      81      Jāatgādina, ka starp Valonijas reģionu un Ryanair noslēgtajā nolīgumā, no vienas puses, ir paredzēta pacelšanās–nolaišanās maksas atlaide un, no otras puses, – zaudējumu atlīdzības
         garantija gadījumā, ja tiek mainīts lidostas darba laiks vai lidostas “nodokļu” likme.

      82      Komisija apstrīdētā lēmuma 160. apsvērumā norāda:

      “Komisija secina, [..] ka privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā princips nav piemērojams Valonijas reģiona rīcībai un ka lidostu
         maksas atlaide un zaudējumu atlīdzības garantija ir priekšrocība [EKL] 87. panta 1. punkta izpratnē. Šīs priekšrocības ļauj
         Ryanair pazemināt ekspluatācijas izmaksas.”

      83      Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Komisija ņēma vērā šādus argumentus:

      –        lidostu nodokļu noteikšana ietilpst Valonijas reģiona likumdošanas un reglamentējošajā kompetencē (apstrīdētā lēmuma 144. apsvērums);
      –        noteikdams lidostu nodokļa, kas lietotājiem jāmaksā par Valonijas lidostu izmantošanu, likmi, Valonijas reģions ierobežoja
         saimniecisko darbību, taču nerīkojās kā uzņēmums (apstrīdētā lēmuma 145. un 158. apsvērums);

      –        Valonijas reģiona noteiktā “lidostu maksa” pieļāva noteiktu resursu pārejas finansēšanu: tie tika noteikti 65 % apmērā lidostas
         koncesionāram (BSCA) un 35 % – vides fondiem (apstrīdētā lēmuma 146.–150. apsvērums);

      –        Valonijas reģions pārkāpa piemērojamos valsts reglamentējošos noteikumus, piešķirot atlaidi Ryanair uz privāttiesiska līguma pamata, un tādējādi nokļuva “pilnvaru sajaukšanas” situācijā (apstrīdētā lēmuma 151.–153. apsvērums);

      –        prasītājas apstiprinājums, saskaņā ar kuru apstrīdētais lēmums no jauna rada diskrimināciju “privāto lidostu” un “valsts lidostu”
         starpā, nav pamatots dažādu Eiropā esošu maksas noteikšanas veidu kontekstā (apstrīdētā lēmuma 154.–159. apsvērums).

      84      Pirms uzsākt vērtēt, vai šie argumenti ir pamatoti, Pirmās instance tiesa uzskata, ka ir jāatgādina, ka, lai noteiktu, vai
         valsts pasākums ir priekšrocība EKL 87. panta 1. punkta izpratnē, ir jānošķir pienākumi, kas valstij ir jāuzņemas kā uzņēmumam,
         kurš veic saimniecisko darbību, un pienākumi, kas tai var tikt noteikti kā valsts varas pārstāvei (šajā sakarā par nošķiršanu,
         kas būtu jāveic starp gadījumu, kad atbalsta finansējošā iestāde rīkojas kā sabiedrības akcionārs, un gadījumu, kad tā rīkojas
         kā valsts varas pārstāve, skat. Tiesas 1994. gada 14. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑278/92 līdz C‑280/92 Spānija/Komisija,
         Recueil, I‑4103. lpp., 22. punkts, un 2003. gada 28. janvāra spriedumu lietā C‑334/99 Vācija/Komisija, Recueil, I‑1139. lpp., 134. punkts).

      85      Ja gadījumā, kad valsts rīkojas kā uzņēmums, kurš darbojas kā privātais ieguldītājs, izrādās nepieciešams tā rīcību analizēt
         privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa kontekstā, tad minētā principa piemērošana būtu jāizslēdz, ja tā rīkojas kā
         valsts varas pārstāvis. Faktiski šajā pēdējā minētajā gadījumā valsts rīcību nekad nevar salīdzināt ar komersantu vai privāto
         ieguldītāju tirgus ekonomikā rīcību.

      86      Tādējādi ir jāizsakās par to, vai šajā gadījumā darbība ir raksturojama kā saimnieciska.

      87      Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka saimnieciska darbība ir visu veidu darbība, saskaņā ar kuru attiecīgajā tirgū tiek piedāvātas
         preces vai pakalpojumi (Tiesas 1987. gada 16. jūnija spriedums lietā 118/85 Komisija/Itālija, Recueil, 2599. lpp., 7. punkts, un iepriekš 66. punktā minētais spriedums lietā Aéroports de Paris/Komisija, 107. punkts).

      88      Taču pretēji tam, kā to apstrīdētā lēmuma 145. apsvērumā ir norādījusi Komisija, būtu jāatzīst, ka Valonijas reģions ir rīkojies
         saimnieciskās darbības ietvaros. Faktiski pacelšanās–nolaišanās maksas apmērs, kā arī zaudējumu atlīdzības garantija, kas
         ar to ir saistīta, ir darbības, ko var tieši sasaistīt ar lidostu infrastruktūras pārvaldi, kas ir saimnieciska darbība (šajā
         sakarā skat. iepriekš 66. punktā minēto spriedumu lietā Aéroports de Paris/Komisija, 107.–109., 121., 122. un 125. punkts).

      89      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Valonijas reģiona noteiktā lidostu maksa ir jāatzīst par atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem
         Šarleruā lidostā, lai arī Komisija apstrīdētā lēmuma 147. apsvērumā ir minējusi, ka starp maksas apmēru un lietotājiem sniegtajiem
         pakalpojumiem esošā tiešā un acīmredzamā saite ir vāja.

      90      Pretēji iepriekš 63. punktā minētajā spriedumā lietā Freskot atspoguļotajai situācijai lidostu maksa ir jāuzskata par atlīdzību par lidostas īpašnieka vai koncesionāra sniegtajiem pakalpojumiem.
         Komisija pati apstrīdētā lēmuma 147.–149. apsvērumā atzīst, ka gan šajā gadījumā, gan arī tās iepriekšējā lēmumu pieņemšanas
         praksē bija pieņemts minētās nodevas uzskatīt par “maksājumiem” un nevis par “nodokļiem”.

      91      Arī to, ka valsts iestāde aviosabiedrībām nodod izmantošanai lidostas aprīkojumu, kā arī tā apsaimniekošanu, prasot par to
         samaksu, kuras likmi šī iestāde brīvi nosaka, var uzskatīt par saimniecisku darbību, jo, lai arī tā tiek veikta publiskajā
         sektorā, tomēr vien šī fakta dēļ tā nav kvalificējama kā valsts varas īstenošana. Faktiski šīs darbības savu iezīmju, to objekta
         un noteikumu, kas tās regulē, dēļ nekādi nav saistāmas ar tādu pilnvaru īstenošanu, kas ir raksturīgas valsts varai (a contrario skat. Tiesas 1994. gada 19. janvāra spriedumu lietā C‑364/92 SAT Fluggesellschaft, Recueil, I‑43. lpp., 30. punkts).

      92      Apstāklis, ka Valonijas reģions ir valsts iestāde un ka tas ir publiskajam sektoram piederošu lidostu aprīkojuma īpašnieks,
         pats par sevi šajā gadījumā neizslēdz iespēju to uzskatīt par saimniecisku darbību veicošu vienību (šajā sakarā skat. iepriekš
         66. punktā minēto spriedumu lietā Aéroports de Paris/Komisija, 109. punkts).

      93      Šajā sakarā Komisija tiesas sēdē atzina, ka valsts lidostas īpašnieks vienlaikus var darboties kā regulators un arī kā privātais
         ieguldītājs. Tā arī norādīja, ka, ja BSCA nebūtu rīkojusies kā starpnieks starp Valonijas reģionu kā Šarleruā lidostas īpašnieku un Ryanair kā minētās lidostas klientu, būtu bijis iespējams Valonijas reģionu atzīt par privāto ieguldītāju tirgus ekonomikā. Tomēr
         Komisija norāda, ka šajā gadījumā Valonijas reģions ir rīkojies tikai un vienīgi kā regulators, izmantodams savas reglamentējošas
         un nodokļu noteikšanas pilnvaras. Tā tostarp norāda, ka faktu norises laikā Valonijas reģiona tās pilnvaras lidostu nodokļu
         noteikšanas jomā, kuru vidū esot arī tādas gaisakuģu pacelšanās–nolaišanās maksas noteikšana, kura ir vienīgā, kas tiek apspriesta
         šajā lietā, esot bijušas paredzētas ar Valonijas valdības 1998. gada 16. jūlija lēmumu par ieturamo maksu noteikšanu par Valonijas
         reģionā esošo lidostu izmantošanu (1998. gada 15. septembra Moniteur belge, 29491. lpp.), kas tika grozīts ar Valonijas valdības 2001. gada 22. marta lēmumu (2001. gada 10. aprīļa Moniteur belge, 11845. lpp.). Saskaņā ar šī lēmuma 8. pantu Lietotāju konsultatīvai komisijai, kuras sastāvā ir viens satiksmes ministra
         pārstāvis, divi pārstāvji no lidostas koncesionārsabiedrības, viens pārstāvis no Satiksmes un aprīkojuma ministrijas Satiksmes
         ģenerāldirekcijas un viens lidostas lietotāju pārstāvis, ir jāizsaka viedoklis par maksas sistēmas grozījumu projektiem. Šie
         elementi raksturo valsts pilnvaru īstenošanu.

      94      Pirmās instances tiesa tomēr uzskata, ka šos argumentus nevar ņemt vērā tiktāl, ciktāl ar tiem netiek apšaubīts fakts, ka
         šajā gadījumā aplūkotā darbība, proti, lidostu nodokļu noteikšana, ir cieši saistīta ar Šarleruā lidostas izmantošanu un apsaimniekošanu,
         tātad darbību, kas būtu jākvalificē kā saimnieciska darbība.

      95      Šajā sakarā ir jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 156. apsvērumā ir norādījusi:

      “Lidosta vienmēr pilda sabiedrībai vajadzīgu funkciju, kas izskaidro to, ka uz to parasti tiek attiecināti noteikti regulēšanas
         veidi, pat ja tā pieder/to apsaimnieko privāts uzņēmums. Šis regulējums var tikt attiecināts uz lidostas privātajiem apsaimniekotājiem,
         un to tiesības noteikt maksājumus bieži ierobežo valsts regulatoru norādījumi to monopolstāvokļa dēļ. Lidostu spēka pozīciju
         salīdzinājumā ar tās lietotājiem var ierobežot arī valsts regulatori, kas nosaka nepārsniedzamās maksas robežas (“price caps”).
         Nav pareizi apgalvot, ka lidosta var brīvi noteikt savus maksājumu veidus, neattiecinot uz to noteiktus regulēšanas veidus.”

      96      Komisija, lai arī atsakoties piemērot privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu Valonijas reģiona veiktajiem pasākumiem,
         ņemot vērā tā īstenoto pilnvaru reglamentējošo raksturu, pati norādīja, ka uz lidostu pašu attiecas noteikti regulēšanas veidi,
         precizējot – “pat ja tā pieder/to apsaimnieko privāts uzņēmums”. Tādējādi pamats, kas saistīts ar dažādiem lidostu maksājumu
         noteikšanas veidiem, pats par sevi neizslēdz Valonijas reģiona piešķirtajām priekšrocībām piemērot privātā ieguldītāja tirgus
         ekonomikā principu.

      97      Arī apsvērums, saskaņā ar kuru Valonijas reģions, uz privāttiesiska līguma pamata piešķirdams Ryanair atlaidi un tādējādi nokļūdams “pilnvaru sajaukšanas” situācijā, nav ievērojis piemērojamos valsts reglamentējošos noteikumus,
         vairāk nav ņemams vērā (apstrīdētā lēmuma 151.–153. apsvērums).

      98      Faktiski Komisijai, vērtējot strīdīgos pasākumus, ir jānošķir saimnieciska rakstura darbība no tādas, kas stricto sensu ir valsts varas īstenošana. Turklāt atbalsta piešķīrēja rīcības saderīgums ar valsts tiesībām nav apstāklis, kas būtu jāņem
         vērā, lai meklētu atbildi uz jautājumu, vai šis atbalsta piešķīrējs ir rīkojies saskaņā ar privātā ieguldītāja tirgus ekonomiskā
         principu, vai arī piešķīris saimnieciska rakstura priekšrocību pretrunā EKL 87. panta 1. punktam. Fakts, ka darbība juridiski
         atbilst atkāpei no reglamentējošos noteikumos ietvertas skalas, neļauj atzīt, ka šī darbība būtu jākvalificē kā tāda, kurai
         nav saimnieciska rakstura iezīmju.

      99      Apstrīdētajā lēmumā pieņemtās pieejas pamatošanai Komisija nevar balstīties uz vadlīnijām par EKL 87. panta un EKL 88. panta
         un Eiropas Ekonomiskās zonas (EEZ) nolīguma 61. panta piemērošanu atbalstam avionozarē. Faktiski šajās vadlīnijās ir tikai
         paredzēts, ka “infrastruktūras projektu realizēšana ir vispārējās ekonomiskas politikas pasākums, ko Komisija nevar kontrolēt
         saskaņā ar noteikumiem par valsts atbalstu”, tomēr norādot, ka “Komisija var [..] izvērtēt lidostās veiktās darbības, kuras
         tieši vai netieši varētu sniegt labumu sabiedrībām”. Nekādi neapstiprinot Komisijas nostāju, vadlīnijās ir atgādināts, ka
         lidostu izmantošana un ar to saistīto maksājumu noteikšana, pat ja to dara publisko tiesību uzņēmumi, ir saimnieciska darbība
         saskaņā ar konkurences tiesībām.

      100    Turklāt jānorāda, ka Komisija, minēdama, ka “Valonijas reģions [..] varēja nolemt, ka BSCA saskaņā ar noteiktiem principiem un nosacījumiem var noteikt maksu kā atlīdzību par pasažieriem sniegtajiem pakalpojumiem”
         (skat. apstrīdētā lēmuma 157. apsvērumu), vai arī atzīdama, ka veicinošā lidostu maksas atlaides sistēma pati par sevi neesot
         pretrunā Kopienu tiesībām (apstrīdētā lēmuma 159. apsvērums), pati atzīst, ka tāda kā šajā gadījumā minētā lidostu maksas
         atlaides piešķiršana un zaudējumu atlīdzības garantijas paredzēšana nekādi nav sasaistāma ar valsts varas īstenošanu.

      101    Tikai tas vien, ka šajā gadījumā Valonijas reģionam ir reglamentējošas pilnvaras lidostu maksas noteikšanas jomā, neizslēdz,
         ka minēto maksājumu atlaides sistēmas vērtējums būtu jāveic privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa kontekstā, jo šādu
         sistēmu var ieviest arī privāts komersants.

      102    Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jāatzīst, ka Komisijas atteikšanās izvērtēt visas Valonijas reģiona un BSCA piešķirtās priekšrocības un Valonijas reģionam veiktajiem pasākumiem piemērot privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu,
         neraugoties uz šīs divas vienības saistošo ekonomisko saikni, ir bijusi kļūda tiesību piemērošanā.

      103    Tā kā visu attiecīgo pasākumu izvērtēšanas priekšnosacījums ir bijusi privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa piemērošana
         ne tikai BSCA veiktajiem pasākumiem, bet arī Valonijas reģiona veiktajiem pasākumiem, vairāk nav jāvērtē pamata, kas saistīts ar kļūdainu
         privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa piemērošanu BSCA, otrā daļa. Faktiski nevar izslēgt, ka minētā principa piemērošana Valonijas reģionam un BSCA kopumā būtu devusi citādu rezultātu.

      104    Nav pieņemams Komisijas arguments, saskaņā ar kuru visu strīdīgo pasākumu vēlreizēja izvērtēšana privātā ieguldītāja tirgus
         ekonomikā principa kontekstā būtu prasītājai vēl nelabvēlīgāka. Faktiski – kā norāda prasītāja – strīdīgo pasākumu atsevišķa
         izvērtēšana atkarībā no tā, vai tos ir veicis Valonijas reģions, vai arī BSCA, būtiski ir ietekmējusi Komisijas analīzi, ciktāl analīze ļāva Komisijai kā valsts atbalstu kvalificēt Valonijas reģiona
         veiktos pasākumus, neatsaucoties uz privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principu. Taču no iepriekš 41. punktā minētās judikatūras
         izriet, ka privātā ieguldītāja tirgus ekonomikā principa piemērošana visam darījumam nozīmē sarežģītu ekonomisku pārbaudi
         un vērtējumu, kas Pirmās instances tiesai nav jāveic. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka prasības atcelt tiesību aktu ietvaros
         Pirmās instances tiesa lemj par Komisijas izdarītā vērtējuma apstrīdētajā lēmumā likumību. Šādas prasības ietvaros Pirmās
         instances tiesai nebūtu jāpārvērtē investīciju pārdomātais raksturs un jālemj par jautājumu, vai privātais ieguldītājs apstrīdētā
         lēmuma pieņemšanas brīdī ir aicināts veikt plānoto investīciju (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 12. decembra
         spriedumu lietā T‑296/97 Alitalia/Komisija, Recueil, II‑3871. lpp., 170. punkts un tajā minētā judikatūra).

      105    Tādējādi, ņemot vērā Komisijas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā, ir jāapmierina prasītājas prasījumi un jāatceļ apstrīdētais
         lēmums, un nav jāizvērtē argumenti, kuri sniegti pirmā pamata atbalstam.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      106    Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
         ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumi saskaņā ar prasītājas prasījumiem.

      107    Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 4. punkta trešo daļu personām, kas iestājušies lietā, savi tiesāšanās izdevumi ir jāsedz pašām.

      Ar šādu pamatojumu
      PIRMĀS INSTANCES TIESA (astotā palāta paplašinātā sastāvā)
      nospriež:
      1)      atcelt Komisijas 2004. gada 12. februāra Lēmumu 2004/393/EK par Valonijas reģiona un Brussels South Charleroi Airport piešķirtajām priekšrocībām aviosabiedrībai Ryanair tās darbības uzsākšanas Šarleruā laikā;
      2)      Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Ryanair Ltd tiesāšanās izdevumus;
      3)      Association of European Airlines (AEA)sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Martins Ribeiro

               Šváby

               Papasavvas

               Wahl

                     Dittrich

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 17. decembrī.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2004. gada 15. jūlijā. # Fernando Valenzuela Marzo pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Atalgojums/Darba samaksa. # Lieta T-384/02.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2004. gada 15. jūlijā
      Lieta T‑384/02
      Fernando Valenzuela Marzo
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Atalgojums – Iekārtošanās pabalsts – Statūtu VII pielikuma 9. panta 3. punkts – Viena gada termiņš
      Pilns teksts franču valodā II - 0000
      Priekšmets:         Prasības priekšmets ir, pirmkārt, lūgums atcelt Komisijas 2001. gada 16. novembra un 2002. gada 13. februāra lēmumus, ar kuriem
         prasītājam tika atteikta iekārtošanās pabalsta otrā daļa, jo viņa ģimenes iekārtošanās notika pēc Civildienesta noteikumos
         noteiktā viena gada termiņa no viņa pienākumu pildīšanas uzsākšanas, un, otrkārt, piespriest Komisijai pārskaitīt viņam iekārtošanās
         pabalsta otro daļu, pieskaitot procentus ar likmi 8 % gadā.

      Nolēmums:         Noraidīt prasību. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.     Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Jēdziens – Apstiprinošs akts – Izslēgšana
      (Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts)
      2.     Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Lēmums noraidīt sūdzību – Vienkāršs un skaidrs noraidījums – Apstiprinošs akts – Nepieņemamība
      (Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts)
      3.     Ierēdņi – Izdevumu atmaksāšana – Iekārtošanās pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Pastāvīgās dzīvesvietas pārcelšana – Ierēdņa
            ģimenes dzīvesvietas pārcelšana – Pastāvīgās dzīvesvietas jēdziens – Iekārtošanās pierādīšanas pienākums, kas ir uzdots ierēdnim

      (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 5. panta 1. un 4. punkts un 9. panta 3. punkts)
      4.     Ierēdņi – Prasība – Apstrīdētā akta tiesiskuma novērtēšana pēc tā pieņemšanas laikā pastāvošajiem faktiskajiem un tiesiskajiem
            apstākļiem
      (Civildienesta noteikumu 91. pants)
      5.     Ierēdņi – Izdevumu atmaksāšana – Iekārtošanās pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Ierēdņi, kuru apgādībā ir ģimenes – Ierēdņa
            ģimenes iekārtošanās darba vietā – Viena gada termiņš pēc pārbaudes laika beigām – Laika pagarinājums ierēdņiem, kas atbrīvoti
            no pārbaudes laika – Neesamība
      (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 5. panta 1. un 4. punkts un 9. panta 3. punkts)
      1.     Lēmums tikai apstiprina iepriekšējo lēmumu un tādējādi nelabvēlīgi neietekmē personu Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta
         izpratnē, kad tas nesatur nevienu jaunu faktu salīdzinājumā ar iepriekšējo aktu un nav veikta šā akta adresāta situācijas
         atkārtota izvērtēšana.

      (skat. 32. punktu)
      Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2003. gada 18. septembris, T‑321/01 Internationaler Hilfsfonds/Komisija, Recueil FP, II‑3225. lpp., 23. punkts.

      2.     Jebkurš lēmums par sūdzības noraidīšanu – gan tieši, gan netieši izteikts, ja tas ir skaidrs un vienkāršs, tikai apstiprina
         aktu vai bezdarbību, par ko ir iesniegta sūdzība, un viens pats nav uzskatāms par apstrīdamu aktu. Tikai tad šis lēmums –
         pilnībā vai tā daļa – dod tiesības iesniegt sūdzību ieinteresētai personai, ja tas pats vajadzības gadījumā ir uzskatāms par
         aktu, kuru var pārsūdzēt.

      (skat. 36. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1988. gada 16. jūnijs, 371/87 Progoulis/Komisija, Recueil, 3081. lpp., 17. punkts; Pirmās instances tiesa, 1997. gada 3. jūnijs, T‑196/95 H/Komisija, Recueil FP, I‑A‑133. un II‑403. lpp., 40. punkts.

      3.     Pastāvīgā dzīvesvieta ir interpretējama kā vieta, kur attiecīgā persona ir noteikusi pastāvīgu vai ierastu savu interešu centru,
         vēloties tam piešķirt stabilu raksturu, ievērojot to, ka, lai noteiktu dzīvesvietu, ir svarīgi ņemt vērā visus tās būtisko
         faktu elementus. Turklāt dzīvesvietas jēdziens nebalstās tikai kvantitatīvi uz laiku, ko persona ir pavadījusi kādas valsts
         teritorijā, bet vēl bez fiziskas uzturēšanās kādā vietā paredz nolūku šo uzturēšanās faktu ilgstoša pieraduma rezultātā padarīt
         par parastām sociālām attiecībām.

      No tā izriet, ka iekārtošanās vai pastāvīgās dzīvesvietas pārcelšanas novērtēšana ir fakta jautājums, par kuru var tikt iesniegti
         pierādījumi ar visiem piemērotiem līdzekļiem. Ierēdnim, kurš vēlas saņemt iekārtošanās pabalstu divu mēnešu pamatalgas apmērā,
         ir jāpierāda iekārtošanās vai nu ar neapstrīdamiem pierādījumiem, vai arī ar faktu kopumu, kas satur pazīmju kopumu, kas viennozīmīgi
         un neapstrīdami apstiprina ierēdņa ģimenes pastāvīgās dzīvesvietas pārcelšanu viņa darba vietā gadā, kad notika viņa apstiprināšana.

      Ņemot vērā to, ka tiesību normas, kas piešķir tiesības uz finanšu pabalstu, ir interpretējamas šauri, administrācija var stingri
         izturēties pret ierēdņa ģimenes iekārtošanās pierādījumiem un atteikt piešķirt iekārtošanās pabalstu, ja tai ir nopietnas
         šaubas par to, ka šīs iekārtošanās patiesi notikusi Civildienesta noteikumos noteiktajā termiņā.

      (skat. 81.–83. un 104. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1994. gada 15. septembris, C‑452/93 P Magdalena Fernández/Komisija, Recueil, I‑4295. lpp., 22. punkts; Pirmās instances tiesa, 2001. gada 24. aprīlis, T‑37/99 Miranda/Komisija, Recueil FP, I‑A‑87. un II‑413. lpp., 32. punkts; Pirmās instances tiesa, 2003. gada 18. septembris, T‑221/02 Lebedef u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑211. un II‑1037. lpp., 38. punkts.

      4.     Apstrīdētā akta tiesiskums ir jānovērtē pēc tā pieņemšanas laikā pastāvošajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem. Ja
         Pirmās instances tiesai būtu jāpārbauda tiesiskums pēc faktiskajiem apstākļiem, kas nepastāvēja šajā laikā, tā attiecīgā akta
         izdevējas iestādes vietā pildītu tai uzdotos pienākumus. Pirmās instances tiesai nav iestāžu vietā jāpilda tām uzdotie pienākumi.

      (skat. 98. punktu)
      Atsauces: Tiesa, 1979. gada 7. februāris, 15/76 un 16/76 Francija/Komisija, Recueil, 321. lpp., 7. punkts; Tiesa, 2001. gada 17. maijs, C‑449/98 P IECC/Komisija, Recueil, I‑3875. lpp., 87. punkts; Pirmās instances tiesa, 1991. gada 11. jūlijs, T‑19/90 Von Hoessle/Revīzijas palāta, Recueil, II‑615. lpp., 30. punkts; Pirmās instances tiesa, 1996. gada 12. decembris, T‑177/94 un T‑377/94 Altmann u.c./Komisija, Recueil, II‑2041. lpp., 119. punkts.

      5.     No Civildienesta noteikumu VII pielikuma 5. panta 1. punkta izriet, ka pārcelšanās pabalsts pienākas apstiprinātajam ierēdnim
         un ka termiņš, uz ko atsaucas šās tiesību normas 4. punkts, atbilstoši tā paša pielikuma 9. panta 3. punktam ir viens gads
         pēc pārbaudes laika beigām. Šo formulējumu skaidrība nepieļauj to, ka šis termiņš tiek pagarināts par pārbaudes laika pagarinājumu,
         ko ierēdnim nebija pienākums veikt.

      Līdz ar to gan ierēdņiem, kam ir jāiztur pārbaudes laiks, gan tiem ierēdņiem, kas no šā pienākuma ir atbrīvoti, kuru apgādībā
         ir ģimenes, piešķirtā iekārtošanās pabalsta otrā puse tiek pārskaitīta tajās pašās laika robežās, proti, ar nosacījumu, ka
         ģimenes dzīvesvietas mainīšana notikusi gadā pēc apstiprināšanas.

      No pārbaudes laika atbrīvoto ierēdņu situācija ir objektīvi savādāka – gan faktiski, gan tiesiski – nekā tā, kādā atrodas
         ierēdņi, kas pakļauti pārbaudes laikam, jo situācijai, kurai ir pakļauti ierēdņi, kam jāiztur pārbaudes laiks, pirms to apstiprināšanas,
         piemīt pagaidu raksturs. Gan vienu, gan otru situācija kļūst identiska tikai pēc pārbaudes laika beigām, jo tad ierēdņu, kam
         jāiztur pārbaudes laiks, situācijai vairs nav pagaidu rakstura. Vienlīdzīgas attieksmes princips turklāt attiecībā gan uz
         vieniem, gan uz otriem liek sākt skaitīt Civildienesta noteikumos noteikto viena gada termiņu, sākot no to apstiprināšanas
         dienas.

      (skat. 119., 120. un 122. punktu)


title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2004. gada 15.decembrī. # Hauptzollamt Neubrandenburg pret Jens Christian Siig. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesfinanzhof - Vācija. # Kopienas Muitas kodekss - Muitas nodokļu parāda rašanās - Pagaidu ievešanas procedūra - Traktora ar puspiekabi maiņa. # Lieta C-272/03.

text:
      Lieta C‑272/03
      Hauptzollamt Neubrandenburg
      pret
      Jens Christian Siig
      (Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kopienas Muitas kodekss – Muitas parāda rašanās – Pagaidu ievešanas procedūra – Traktora ar puspiekabi maiņa
      Sprieduma kopsavilkums
      Muitas savienība – Pagaidu ievešanas procedūra ar atbrīvojumu no nodokļiem – Ceļu transportlīdzekļu, ko paredzēts izmantot
            komerciāli, pagaidu ievešana – Traktora ar puspiekabi maiņa Kopienas muitas teritorijā tāda pārvadājuma laikā, kas beidzas
            ārpus minētās teritorijas – Atteikums piemērot pagaidu ievešanas procedūru
      (Komisijas Regulas Nr. 2454/93 670. panta p) punkts un 718. panta 3. punkta d) apakšpunkts)
      Regulas Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, 670. panta
         p) punkts, kurā ir definēts “iekšējās satiksmes” jēdziens saistībā ar pagaidu ievešanu ar atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem,
         un 718. panta 3. punkta d) apakšpunkts, proti, nosacījums, kuram ir jābūt izpildītam, lai ceļu transportlīdzekļiem, ko paredzēts
         izmantot komerciāli, varētu piemērot pagaidu ievešanas procedūru, ir interpretējami tādā veidā, ka tie aizliedz izmantot ārpus
         Kopienas muitas teritorijas reģistrētu ceļu satiksmē izmantojamu traktoru, lai no Kopienas muitas teritorijā esošas vietas,
         kur puspiekabē ir iekrautas preces, to transportētu uz citu vietu, kas atrodas Kopienas muitas teritorijā, kur tā tiek novietota
         tikai tāpēc, lai vēlāk ar kādu citu ceļu satiksmē izmantojamu traktoru to piegādātu preču saņēmējam, kurš reģistrēts ārpus
         Kopienas muitas teritorijas.

      Līdz ar to pagaidu ievešanas procedūras piemērošana ir tieši atkarīga no tā, vai ar konkrēto transportlīdzekli veic noteiktu
         pārvadājumu, proti, pārvadājumu, kura laikā minētais transportlīdzeklis un pārvadātās preces vai personas šķērso Kopienas
         muitas teritorijas ārējo robežu, kā rezultātā noteicošais kritērijs šajā gadījumā ir pats pārvadājums, kas veikts ar attiecīgo
         transportlīdzekli, nevis pārvadāto preču vai personu galamērķis.

      (sal. ar 18., 20., 26. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2004. gada 15. decembrī (*)

      Kopienas Muitas kodekss – Muitas parāda rašanās – Pagaidu ievešanas procedūra – Traktora ar puspiekabi maiņa
      Lieta C‑272/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko iesniegusi Bundesfinanzhof (Vācija) ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 13. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 24. jūnijā, tiesvedībā

      Hauptzollamt Neubrandenburg
      pret
      Jens Christian Siig, kas veic komercdarbību ar nosaukumu “Internationale Transport” Export-Import.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann] un R. Šintgens [R. Schintgen] (referents),

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Kristiana Zīga [Christian Siig] vārdā – F. Bērings [F. Bähring], Rechtsanwalt,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. de Bellis [G. de Bellis], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – J. K. Šīferers [J. C. Schieferer], pārstāvis,

      ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt 670. panta p) punktu un 718. panta 3. punkta d) apakšpunktu
         Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92
         par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”).

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar prāvu starp Zīgu, kas savu komercdarbību veic ar uzņēmuma “Internationale Transport” Export-Import starpniecību (turpmāk tekstā – “Zīgs”), un Hauptzollamt Neubrandenburg (Neibrandenburgas Galvenā muitas iestāde, turpmāk tekstā – “Hauptzollamt”) jautājumā par muitas nodokļa un importa precēm piemērojamā pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) iekasēšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā –
         “Muitas kodekss”) 137. pants nosaka:

      “Pagaidu ievešanas procedūra ļauj Kopienas muitas teritorijā ar pilnīgu vai daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem un
         bez tirdzniecības politikas pasākumu piemērošanas izmantot ārpuskopienas preces, kas paredzētas atkalizvešanai nemainītā veidā,
         izņemot parastas pārmaiņas, kas radušās to lietošanas rezultātā.”

      4        Muitas kodeksa 141. pants formulēts šādi:

      “Gadījumus un īpašos nosacījumus, kuros pagaidu ievešanas procedūru var piemērot ar pilnīgu atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa,
         nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru.”

      5        Muitas kodeksa 204. pants nosaka:

      “Ievedmuitas parāds rodas:
      a)      neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tādas muitas procedūras
         izmantošana, kurai tās nodotas,

      vai,
      b)      neievērojot kādu nosacījumu preču nodošanai šajā muitas procedūrā vai pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes
         piemērošanai precēm sakarā ar to galapatēriņu,

      gadījumos, kas nav minēti 203. pantā, ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu
         glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi.”

      6        Saskaņā ar Muitas kodeksa 239. panta 1. punktu:

      “Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist 236., 237. un 238. pantā neminētos gadījumos:
      –        kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru,
      –        kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību. Gadījumus, kādos šo noteikumu
         piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru. Atmaksāšana vai atlaišana var būt atkarīga no īpašu
         nosacījumu izpildes.”

      7        Īstenošanas regulas 670. pants nosaka:

      “Šajā nodaļā:
      [..]
      e)      “komerciāla izmantošana” ir transportlīdzekļa izmantošana ar mērķi pārvadāt cilvēkus par atlīdzību vai rūpnieciski vai komerciāli
         pārvadāt preces vai nu par atlīdzību, vai bez tās;

      [..]
      p)      “iekšējā satiksme” ir tādu cilvēku vai preču pārvadāšana, kas iekāpj vai ko iekrauj Kopienas muitas teritorijā un kas izkāpj
         vai ko izkrauj tās pašas teritorijas citā vietā.”

      8        Īstenošanas regulas 718. pants paredz:

      “1.      Pagaidu ievešanas procedūru piemēro ceļu transportlīdzekļiem, ko paredzēts izmantot komerciāli.
      2.      Piemērojot šo pantu, “transportlīdzekļi” ir ceļu transportlīdzekļi un to piekabes.
      3.      Neskarot 4. punktu, 1. punktā minēto pagaidu ievešanas procedūru ļauj izmantot, ja transportlīdzekļi atbilst šādiem nosacījumiem:
      [..]
      d)      tos izmanto tikai tādos pārvadājumos, kuri sākas vai beidzas ārpus Kopienas muitas teritorijas.
      [..]
      5.      Ievērojot 3. punkta nosacījumus, 1. punktā minētie transportlīdzekļi Kopienas muitas teritorijā var palikt uz laiku, kāds
         vajadzīgs, lai izpildītu darbības, kuru dēļ lūgta pagaidu ievešana, piemēram, pasažieru pārvadāšana, uzņemšana vai izsēdināšana,
         preču iekraušana vai izkraušana, pārvadājumi vai apkope.

      [..]
      7.      Ar izņēmumu no 3. punkta:
      [..]
      c)      komerciālam izmantojumam paredzētus transportlīdzekļus var izmantot arī iekšējā satiksmē, ja to pieļauj transporta jomā piemērotie
         noteikumi, jo īpaši, noteikumi par ievešanu un izmantošanu.”

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      9        Zīgam, kas kā individuālais komersants vada transporta uzņēmumu Polijā, pieder trīs ceļu satiksmē izmantojami traktori. 2000. gada
         25. maijā Bundesministerium für Verkehr, Bau‑ und Wohnungswesen (Federālā transporta, būvniecības un mājokļu ministrija) viņam izsniedza atļauju veikt starptautiskos preču pārvadājumus
         Vācijā un Polijā, kā arī veikt tranzīta braucienu cauri Vācijas teritorijai ar traktoru, kura Polijā izdotais reģistrācijas
         numurs ir GWN 3247. Šajā atļaujā kā iebraukšanas diena norādīts 2000. gada 4. jūnijs, kā kravas izkraušanas vieta – Vīborga
         [Viborg] Dānijā, kā atpakaļbrauciena diena – 2000. gada 6. jūnijs un kā kravas izkraušanas valsts – Polija.

      10      Minētais traktors ar puspiekabi, kuras Polijā izdotais reģistrācijas numurs bija VB 4064, 2000. gada 4. jūnijā iebrauca Kopienas
         muitas teritorijā. Pārvadātās preces bija paredzēts piegādāt kādam Dānijā reģistrētam pircējam. Pēc tam, kad preces tika izkrautas,
         2000. gada 6. jūnijā Flensburgā (Vācija) puspiekabē tika iekrautas preces, ko bija paredzēts piegādāt Varšavā (Polijā) reģistrētam
         uzņēmumam. 2000. gada 7. jūnijā puspiekabe tika novietota sabiedrībai Agroservice piederošā teritorijā Penkunas pilsētā (Vācija) un traktors ar Polijā izdotu reģistrācijas numuru GWN 3247 bez šīs puspiekabes
         izbrauca no Kopienas muitas teritorijas Polijas virzienā. 2000. gada 8. jūnijā cits traktors ar Polijā izdotu reģistrācijas
         numuru SML 3525 iebrauca Kopienas teritorijā. Šim traktoram tika piekabināta attiecīgā puspiekabe, un 2000. gada 9. jūnijā
         tā caur Ēbersvaldes (Vācija) muitas dienestu tika izvesta uz Varšavu, kur tā kravas saņēmējam tika piegādāta 2000. gada 12. jūnijā.

      11      2000. gada 18. augusta nodokļu paziņojumā Hauptzollamt, pamatojoties uz traktora ar Polijā izdotu reģistrācijas numuru GWN 3247 vērtības novērtējumu, pieprasīja Zīgam samaksāt
         muitas nodokli DEM 2240 apmērā un importa preču apgrozījuma nodokli DEM 2598,40 apmērā par 2000. gada 7. jūnijā Vācijas teritorijā
         veiktajiem preču pārvadājumiem. Tā kā Zīga sūdzība par šo nodokļu paziņojumu tika noraidīta, viņš cēla prasību Finanzgericht [Finanšu tiesa] (Vācija). Tā šo prasību apmierināja, pamatojoties uz to, ka Zīgs nebija pārkāpis nevienu no pienākumiem,
         ko uzliek pagaidu ievešanai piemērojamā muitas procedūra, kura traktoram un attiecīgajai puspiekabei tika piemērota atsevišķi,
         šķērsojot Kopienas muitas teritorijas robežu.

      12      Finanzgericht uzskatīja, ka Zīgs ir ievērojis Īstenošanas regulas 718. panta 3. punkta d) apakšpunktu, kā noteicošo kritēriju konkrētās
         darbības tiesiskuma novērtēšanai izvirzot tās preces pārvadāšanu, kurai tika izmantots transportlīdzeklis. Atbilstoši Īstenošanas
         regulas 670. panta p) punktam “iekšējā satiksme” ir tādu preču pārvadāšana, ko iekrauj Kopienas muitas teritorijā, lai tās
         izkrautu citā vietā tajā pašā teritorijā. Taču traktors ar puspiekabi tika izmantots, lai, pirmkārt, veiktu pārvadājumu, kas
         sākās ārpus Kopienas muitas teritorijas un kas beidzās tajā, un, otrkārt, pārvadājumu, kurš sākās šajā teritorijā un kurš
         beidzās ārpus tās. Fakts, ka puspiekabe divas dienas bija novietota Penkunas teritorijā, tikai īslaicīgi pārtrauca pagaidu
         ievešanas procedūru.

      13      Hauptzollamt pret šo lēmumu iesniedza prasību par “Pārbaudi”, uzsverot, ka pretēji Finanzgericht izvirzītajam apgalvojumam noteicošais kritērijs bija nevis pārvadāto preču galamērķis, bet gan konkrēti izmantotais transportlīdzeklis.
         Traktora izkraušana ir atkarīga no tā īpašā uzbūves veida – puspiekabe vai nu tiek izkrauta, vai arī tā tiek atkabināta ar
         visām tajā esošajām precēm. Ir skaidrs, ka šajā gadījumā pārvadājums tika pārtraukts tikai saistībā ar puspiekabi. Traktors
         tomēr tika izkrauts Penkunā un tika izmantots, pārkāpjot Īstenošanas regulas 718. panta 3. punkta d) apakšpunktu.

      14      Uzskatot, ka prāvā ir nepieciešama Īstenošanas regulas interpretācija, Bundesfinanzhof [Federālā Finanšu tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai [Īstenošanas] regulas 718. panta 3. punkta d) apakšpunkta un 670. panta p) punkta noteikumi interpretējami tādējādi,
         ka tie aizliedz izmantot ārpus Kopienas muitas teritorijas reģistrētu, ceļu satiksmē izmantojamu traktoru, lai no Kopienas
         muitas teritorijā esošas vietas, kur puspiekabē ir iekrautas preces, to transportētu uz citu vietu, kas atrodas Kopienas muitas
         teritorijā, kur tā tiek novietota tikai tāpēc, lai vēlāk ar kādu citu ceļu satiksmē izmantojamu traktoru to piegādātu preču
         saņēmējam, kurš reģistrēts ārpus Kopienas muitas teritorijas?”

       Par prejudiciālo jautājumu
      15      Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, sākumā jānorāda, ka Īstenošanas regulas 718. panta 3. punkta d) apakšpunkts ir iekļauts
         5. nodaļas “Pagaidu ievešanas procedūra” 3. iedaļas “Transportlīdzekļu pagaidu ievešana” 1. apakšiedaļas “Pagaidu ievešana
         ar pilnīgu atbrīvojumu no ievedmuitas: piemērošanas joma un nosacījumi” a) punktā “Ceļu transportlīdzekļi”, bet tās pašas
         regulas 670. panta p) punkts – minētās nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”.

      16      No iepriekš izklāstītā izriet, ka Īstenošanas regulas 718. pants uzskatāms par speciālo tiesību normu (lex specialis) attiecībā pret tās pašas regulas 670. pantu, pirmajai tiesību normai prevalējot pār otro situācijās, ko tā īpaši reglamentē,
         proti, piemērojot pagaidu ievešanas procedūru tādam transportlīdzeklim, par kādu ir runa šajā gadījumā pamata lietā.

      17      Svarīgi atgādināt, ka Īstenošanas regulas 718. panta 3. punkta d) apakšpunkts paredz – lai ceļu transportlīdzeklim varētu
         piemērot pagaidu ievešanas procedūru, tas jāizmanto tikai tādam pārvadājumam, kas sākas vai beidzas ārpus Kopienas muitas
         teritorijas.

      18      Līdz ar to šķiet, ka pagaidu ievešanas procedūras piemērošana ir tieši atkarīga no tā, vai ar konkrēto transportlīdzekli veic
         noteiktu pārvadājumu, proti, pārvadājumu, kura laikā minētais transportlīdzeklis un pārvadātās preces vai personas šķērso
         Kopienas muitas teritorijas ārējo robežu.

      19      Šādu interpretāciju apstiprina Īstenošanas regulas 718. panta 5. punkts, 722. panta 2. punkts (attiecībā uz gaisa pārvadājumiem)
         un 723. panta 2. punkts (attiecībā uz jūras pārvadājumiem), no kuriem izriet, ka transportlīdzekļa pagaidu ievešanas procedūra
         tiek piemērota tikai tik ilgi, cik tas ir nepieciešams, lai veiktu pārvadājumu, kuram tā tika pieprasīta.

      20      No iepriekš minētā izriet, ka noteicošais kritērijs šajā gadījumā ir pats pārvadājums, kas veikts ar attiecīgo transportlīdzekli,
         nevis pārvadāto preču vai personu galamērķis.

      21      Ja patiess ir fakts, kā uz to norāda Komisija, ka no Īstenošanas regulas 670. panta p) punktā iekļautā jēdziena “iekšējā satiksme”
         definīcijas izriet, ka ar transportlīdzekli pārvadāto preču vai personu galamērķis ir noteicošais kritērijs tam, lai noskaidrotu,
         vai runa ir par iekšējo satiksmi, atliek vienīgi secināt, ka attiecīgais kritērijs pagaidu ievešanas procedūras piemērošanai
         minētajam transportlīdzeklim, kā tas izriet no Īstenošanas regulas 718. panta 3. punkta d) apakšpunkta, ir pārrobežu pārvadājums,
         kas veikts ar attiecīgo transportlīdzekli.

      22      Šajā sakarā jāprecizē – tā kā pagaidu ievešanas procedūru var izmantot attiecībā uz konkrētu pārvadājumu, kas jāveic ar transportlīdzekli,
         uz kuru attiecas šis pasākums, nav pieļaujams, ka ar minēto transportlīdzekli veic tikai daļu no attiecīgā Kopienas muitas
         teritorijā veicamā brauciena. Ar šo transportlīdzekli jāveic pārvadāto preču vai personu pārvadājums pāri Kopienas muitas
         teritorijas robežai, un tam nevajadzētu aprobežoties ar minēto preču vai personu nogādāšanu līdz minētajai robežai.

      23      Visbeidzot, jāsecina, ka 718. panta 3. punkta d) apakšpunkts zaudētu savu nozīmi, ja tiktu sniegta pretēja interpretācija,
         saskaņā ar kuru noteicošais kritērijs tam, lai noskaidrotu, vai pārvadājums, kas veikts ar transportlīdzekli, kuram piemērota
         pagaidu ievešanas procedūra, ir pārvadājums, kas sākas vai beidzas ārpus Kopienas muitas teritorijas, būtu atkarīgs tikai
         no tā, vai prece, kura konkrētajā brīdī tikusi pārvadāta ar attiecīgo transportlīdzekli, neatkarīgi no šā transportlīdzekļa
         faktiski šķērsojusi šīs teritorijas robežu, un nebūtu atkarīgs no tā, vai šo robežu vienlaicīgi šķērso gan transportlīdzeklis,
         gan pārvadātā prece.

      24      Tādējādi nekas neliedz pārvadātājam ievest traktoru [Kopienas muitas teritorijā], izmantojot pagaidu ievešanas procedūru,
         un šo traktoru izmantot vienīgi tam, lai veiktu pārvadājumus Kopienas muitas teritorijā, sākot no brīža, kad ir noskaidrots,
         ka traktoram pievienotā puspiekabe, kā arī tās krava vai nu ir iekrauta, vai arī tiks izkrauta Kopienas teritorijā.

      25      Tomēr jāpiebilst, pirmkārt, ka, piemērojot Muitas kodeksa 204. pantu, muitas parāds nerodas, ja ir noskaidrots, ka nodokļu
         maksātāja attiecīgā rīcība nav būtiski ietekmējusi konkrētās muitas procedūras pareizu norisi. Otrkārt, pat ja, piemērojot
         šo noteikumu, rodas muitas parāds, Muitas kodeksa 239. pantā ir paredzēta procedūra, saskaņā ar kuru attiecīgajam nodokļu
         maksātājam, par kuru šajā gadījumā ir runa pamata lietā, ievērojot dažus nosacījumus, konkrētos nodokļus var atlaist vai atmaksāt.

      26      No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Īstenošanas regulas 718. panta 3. punkta d) apakšpunkts un 670. panta
         d) punkts interpretējams tādā veidā, ka tas aizliedz izmantot ārpus Kopienas muitas teritorijas reģistrētu, ceļu satiksmē
         izmantojamu traktoru, lai no Kopienas muitas teritorijā esošas vietas, kur puspiekabē iekrautas preces, to transportētu uz
         citu vietu, kas atrodas Kopienas muitas teritorijā, kur tā tiek novietota tikai tāpēc, lai vēlāk ar kādu citu ceļu satiksmē
         izmantojamu traktoru to transportētu preču saņēmējam, kurš reģistrēts ārpus Kopienas muitas teritorijas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      27      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
      718. panta 3. punkta d) apakšpunkts un 670. panta p) punkts Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko
            nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, šajā nozīmē interpretējams
            tādā veidā, ka tas aizliedz izmantot ārpus Kopienas muitas teritorijas reģistrētu, ceļu satiksmē izmantojamu traktoru, lai
            no Kopienas muitas teritorijā esošas vietas, kur puspiekabē iekrautas preces, to transportētu uz citu vietu, kas atrodas Kopienas
            muitas teritorijā, kur tā tiek novietota tikai tāpēc, lai vēlāk ar kādu citu ceļu satiksmē izmantojamu traktoru to transportētu
            preču saņēmējam, kurš reģistrēts ārpus Kopienas muitas teritorijas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2015. gada 4. marta spriedums.#Three-N-Products Private Ltd pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “PRANAYUR” reģistrācijas pieteikums – Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme “AYUR” un agrākas Kopienas grafiskas preču zīmes “Ayur”, “Ayur Naturals Herbals” un “Aanb” – Relatīvs atteikuma pamats – Sajaukšanas iespēja – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts.#Lieta T‑543/13.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2014. gada 11. decembrī. # Sherwin-Williams Sweden AB pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-12/13.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2014. gada 16. oktobrī. # Junited Autoglas Deutschland GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-297/13.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1987. gada 27. oktobrī. # Finsider pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 392/85.