title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2015. gada 6. oktobrī.#A pret B.#High Court of Justice (England & Wales) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību – Regula (EK) Nr. 2201/2003 – Lis pendens – 16. pants un 19. panta 1. un 3. punkts – Laulāto atšķiršanas tiesvedība pirmajā dalībvalstī un laulības šķiršanas tiesvedība otrā dalībvalstī – Tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība – Jēdziens “noteikta” piekritība – Pirmās tiesvedības izbeigšana un jaunas laulības šķiršanas tiesvedības uzsākšana pirmajā dalībvalstī – Sekas – Laika starpība starp dalībvalstīm – Ietekme uz tiesās uzsākto tiesvedību.#Lieta C-489/14.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2015. gada 6. oktobrī (
            *
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Jurisdikcija, nolēmumu atzīšana un izpilde laulības lietās un lietās par vecāku atbildību — Regula (EK) Nr. 2201/2003 — Lis pendens — 16. pants un 19. panta 1. un 3. punkts — Laulāto atšķiršanas tiesvedība pirmajā dalībvalstī un laulības šķiršanas tiesvedība otrā dalībvalstī — Tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība — Jēdziens “noteikta” piekritība — Pirmās tiesvedības izbeigšana un jaunas laulības šķiršanas tiesvedības uzsākšana pirmajā dalībvalstī — Sekas — Laika starpība starp dalībvalstīm — Ietekme uz tiesās uzsākto tiesvedību”
      Lieta C‑489/14
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Ģimenes tiesību nodaļa, Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 31. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2014. gada 4. novembrī, tiesvedībā

         A

      pret

         B.

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], K. Toadere [C. Toader], E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretārs I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 1. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               A vārdā – T. Amos, QC, un H. Clayton, barrister,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – M. Holt, pārstāvis, kam palīdz M. Gray, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. Wilderspin, pārstāvis,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2015. gada 8. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 19. panta 1. un 3. punktu Padomes 2003. gada 27. novembra Regulā (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV L 338, 1. lpp.).

               2

               Šis lūgums ir ticis iesniegts tiesvedībā starp A kundzi un B kungu saistībā ar viņu šķiršanos.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Regula Nr. 2201/2003

               3

               Regulas Nr. 2201/2003 3. panta “Vispārējā piekritība” 1. punktā ir paredzēti tiesu piekritības noteikumi, kuri piemērojami atkarībā no viena vai abu laulāto dzīvesvietas, viņu pilsonības vai Apvienotās Karalistes gadījumā – kopējā “domicila”.

               4

               Šīs regulas 16. pantā “Prasības iesniegšana tiesā” ir noteikts:
               “Uzskata, ka tiesā ir iesniegta prasība:

                        a)

                        brīdī, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, ar nosacījumu, ka prasītājs pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu nosūtītu atbildētājam;
                        vai

                        b)

                        ja dokuments ir jānosūta pirms iesniegšanas tiesā, brīdī, kad to saņem iestāde, kas ir atbildīga par nosūtīšanu, ar nosacījumu, ka prasītājs turpmāk ir veicis visus pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai dokumentu iesniegtu tiesā.”

               5

               Minētās regulas 19. pantā “Lis pendens un saistītas prasības” ir paredzēts:
               “1.   Ja dažādu dalībvalstu tiesās starp tām pašām pusēm tiek iesniegtas prasības par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atzīšanu par neesošu, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas iniciatīvas jāaptur tiesvedība līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība.
               2.   Ja prasības, kas attiecas uz vecāku atbildību par vienu bērnu un kas balstītas uz tā paša pamata, starp tām pašām pusēm ir iesniegtas dažādu dalībvalstu tiesās, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas iniciatīvas ir jāaptur tiesvedība līdz tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība.
               3.   Ja tiek noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība, tiesai, kurā prasība iesniegta kā otrajā, jāatsakās no piekritības par labu pirmajai.
               Tādā gadījumā persona, kura iesniegusi attiecīgo prasību otrajā tiesā, drīkst šo prasību iesniegt pirmajā tiesā.”

         Regula (EK) Nr. 44/2001

               6

               Padomes 2000. gada 22. decembra Regula (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 12. decembra Regulu (ES) Nr. 1215/2012 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV L 351, 1. lpp.).

               7

               Regulas Nr. 44/2001 27. pantā, kurš ietverts tās II nodaļas 9. iedaļā “Ar lis pendens saistītas prasības”, ir paredzēts:
               “1.   Ja prasības par vienu un to pašu pamatu un priekšmetu starp tām pašām pusēm ceļ dažādu līgumslēdzēju valstu tiesās, visas pārējās tiesas, izņemot tiesu, kurā pirmajā iesniegta lieta, pēc pašu iniciatīvas aptur lietas izskatīšanu, līdz tiek noskaidrota jurisdikcija tai tiesai, kurā pirmajā lieta iesniegta.
               2.   Ja tiek konstatēta pirmās iesaistītās tiesas jurisdikcija, otrajai iesaistītajai tiesai jāatsakās no jurisdikcijas par labu pirmajai.”

         Briseles konvencija

               8

               Regula Nr. 44/2001 attiecībās starp dalībvalstīm aizstāja 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju, spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas grozīta ar secīgām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”).

               9

               Briseles konvencijas 21. pantā, kurš tika iekļauts tās II sadaļas 8. iedaļā “Ar lis pendens saistītas prasības”, bija noteikts:
               “Ja prasības ar vienu un to pašu pamatu un priekšmetu un starp tām pašām pusēm ir celtas dažādu dalībvalstu tiesās, tad visas tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā celta prasība, pēc savas iniciatīvas aptur tiesvedību, līdz tiek konstatēta tās tiesas jurisdikcija, kurā pirmajā ir celta prasība.
               Ja ir konstatēta tās tiesas jurisdikcija, kurā pirmajā ir celta prasība, visas tiesas, kas nav tiesa, kurā pirmajā ir celta prasība, atsakās no jurisdikcijas par labu pirmajai minētajai tiesai.”

         Francijas tiesības

               10

               Civilprocesa kodeksa 1111. pantā ir noteikts:
               “Ja tiesa pēc tam, kad tā ir uzklausījusi abus laulātos par laulības pārtraukšanas principu, konstatē, ka prasītājs uztur savu prasību, tā izdod rīkojumu, ar kuru tā lietas dalībniekiem saskaņā ar Civilkodeksa 252‑2. pantu var likt veikt jaunu samierināšanās mēģinājumu vai arī laulātajiem uzreiz atļaut ierosināt laulības šķiršanas tiesvedību.
               Abos gadījumos tā var noteikt visus vai daļu no pagaidu pasākumiem, kas paredzēti Civilkodeksa 254.–257. pantā.
               Ja tiesa atļauj ierosināt tiesvedību, tā savā rīkojumā norāda termiņus, kas noteikti šī kodeksa 1113. pantā.”

               11

               Šī paša kodeksa 1113. pants ir izteikts šādā redakcijā:
               “Trīs mēnešu laikā pēc rīkojuma izdošanas vienīgi tas laulātais, kurš ir iesniedzis sākotnējo prasību, var iesniegt pieteikumu par laulības šķiršanu.
               Laulāto samierināšanas gadījumā vai ja laulības šķiršanas tiesvedība nav ierosināta trīsdesmit mēnešu laikā pēc rīkojuma izdošanas, visas šīs tiesību normas zaudē spēku, tostarp atļauja ierosināt tiesvedību.”

               12

               Saskaņā ar šī paša kodeksa 1129. pantu “laulāto atšķiršanas tiesvedībai piemēro laulības šķiršanas tiesvedības noteikumus”.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               13

               Francijas valstspiederīgie A kundze un B kungs apprecējās Francijā 1997. gada 27. februārī, iepriekš saskaņā ar Francijas tiesībām noslēguši laulības līgumu par laulāto mantas šķirtību. Viņi pārcēlās uz dzīvi Apvienotajā Karalistē 2000. gadā. Pārim 1999. gadā piedzima divi bērni, dvīņi, un 2001. gadā – trešais bērns. Ģimene turpināja dzīvot Apvienotajā Karalistē līdz 2010. gada jūnijam, kad laulātais pāris faktiski dzīvoja šķirti pēc tam, kad B kungs pameta laulāto kopīgo dzīvesvietu.

               14

               2011. gada 30. martā B kungs cēla prasību par laulāto atšķiršanu Tribunal de grande instance de Nanterre (Francija) ģimenes lietu izskatīšanas tiesnesim.

               15

               2011. gada 19. maijā A kundze, atbildot uz sava vīra uzsākto tiesvedību, vērsās Bērnu atbalsta aģentūrā (Child Support Agency), lai saņemtu savā apgādībā esošo bērnu uzturlīdzekļu pabalstu, un pēc tam viņa 2011. gada 24. maijā Apvienotās Karalistes tiesās cēla prasību par laulības šķiršanu, kā arī atsevišķu prasību par uzturlīdzekļiem.

               16

                  High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Ģimenes tiesību nodaļa) 2012. gada 7. novembrī tomēr noraidīja prasību par laulības šķiršanu ar A kundzes piekrišanu, piemērojot Regulas Nr. 2201/2003 19. pantu.

               17

               2011. gada 15. decembrīTribunal de grande instance de Nanterre ģimenes lietu izskatīšanas tiesnesis attiecīgi izdeva rīkojumu par nesamierināšanos un atzina, ka jautājumi par bērniem, tostarp prasības par uzturlīdzekļu maksāšanas pienākumiem, būtu jāizskata Apvienotajā Karalistē, bet Francijas tiesu kompetencē būtu noteikt atsevišķus pagaidu pasākumus. Ar šo rīkojumu tika uzdots B kungam samaksāt A kundzei uzturlīdzekļus EUR 5000 mēnesī. Šis rīkojums tika apstiprināts apelācijas instancē ar Cour d’appel de Versailles [Versaļas apelācijas tiesa] (Francija) 2012. gada 22. novembra nolēmumu.

               18

               Iesniedzējtiesa precizē, ka, tā kā prasības pieteikums [assignation] nav ticis iesniegts 30 mēnešu termiņā no Francijas tiesas izdotā rīkojuma par nesamierināšanos izdošanas brīža, tajā paredzētais zaudēja spēku 2014. gada 16. jūnija pusnaktī.

               19

               2012. gada 17. decembrī B kungs cēla prasību par laulības šķiršanu Francijas tiesā. Tomēr viņa prasība tika noraidīta 2013. gada 11. jūlijā, jo tā nevarēja tikt apmierināta tādēļ, ka tika izskatīta laulāto atšķiršanas tiesvedība.

               20

               2014. gada 13. jūnijā A kundze cēla jaunu prasību par laulības šķiršanu Apvienotās Karalistes tiesā. Iesniedzējtiesa precizē, ka A kundze ir veltīgi mēģinājusi panākt, lai šī prasība stātos spēkā tikai vienu minūti pēc pusnakts, 2014. gada 17. jūnijā.

               21

               2014. gada 17. jūnijā plkst. 8.20 pēc Francijas laika B kungs savukārt cēla otru prasību par laulības šķiršanu Francijas tiesā. Iesniedzējtiesa norāda, ka Apvienotajā Karalistē bija plkst. 7.20 un ka šajā laikā nebija iespējams celt prasību Apvienotās Karalistes tiesā.

               22

               2014. gada 9. oktobrī B kungs lūdza iesniedzējtiesai izslēgt no reģistra vai noraidīt A kundzes Apvienotajā Karalistē celto prasību par laulības šķiršanu, jo neapšaubāmi un bez iespējamiem strīdiem bija noteikta Francijas tiesu piekritība Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 3. punkta izpratnē.

               23

               Iesniedzējtiesa uzskata, ka B kungs, Francijas tiesās ceļot prasības par laulības šķiršanu, centās nepieļaut to, ka A kundze var uzsākt laulības šķiršanas tiesvedību Apvienotajā Karalistē. Tādējādi viņš nav atteicies no savas prasības par laulāto atšķiršanu pirms prasības par laulības šķiršanu celšanas Francijā, lai nepieļautu, ka starplaikā starp abām ar šīm prasībām saistītām tiesvedībām A kundze likumīgi varētu celt prasību par laulības šķiršanu Apvienotajā Karalistē un panākt, lai šīs dalībvalsts tiesa pieņem nolēmumu par visiem ar šķiršanos saistītajiem jautājumiem, it īpaši jautājumos par īpašumu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka B kungs, ignorējot Eiropas Savienības likumdevēja nodomu, ar savām izdarītajām procesuālajām izvēlēm ir ļaunprātīgi izmantojis tiesības, kuras viņam izriet no Regulas Nr. 2201/2003.

               24

               Iesniedzējtiesa konstatē, ka B kungs praktiski nebija veicis nekādas darbības laulāto atšķiršanas tiesvedībā, un šajos apstākļos jautā, vai var tikt uzskatīts, ka Francijas tiesu piekritība ir bijusi “noteikta” minētās regulas 19. panta 1. un 3. punkta izpratnē.

               25

               Šajos apstākļos High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Ģimenes tiesību nodaļa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Kā Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. un 3. punktā ir jāsaprot jēdziens “noteikta [piekritība]” gadījumā, ja:

                                 a)

                                 prasītājs tiesvedībā tiesā, kurā prasība iesniegta kā pirmajā (turpmāk tekstā – “pirmā tiesvedība”), faktiski neveica nekādas procesuālas darbības, izņemot pirmo noteikto apspriedi tiesā, un it īpaši neiesniedza prasības pieteikumu prasības celšanai noteiktajā laikposmā, kā rezultātā pirmā tiesvedība tika izbeigta pirms sprieduma taisīšanas noilguma dēļ un saskaņā ar vietējām (Francijas) pirmajā tiesvedībā piemērojamajām tiesībām, proti, 30 mēnešus pēc samierināšanas tiesas sēdes;

                                 b)

                                 pirmā tiesvedība, kā norādīts iepriekš, tika izbeigta pavisam drīz (3 dienu laikā) pēc tiesvedības tiesā, kurā prasība iesniegta kā otrajā (turpmāk tekstā – “otrā tiesvedība”) un kura notika Anglijā, uzsākšanas, kā rezultātā Francijā netika pasludināts spriedums, kā arī pirmajā un otrajā tiesvedībā nav nesavienojamu spriedumu riska; kā arī

                                 c)

                                 atbilstoši Apvienotās Karalistes laika zonai pēc pirmās tiesvedības beigām atbildētājs pirmajā tiesvedībā vienmēr varētu celt prasību par laulības šķiršanu Francijā, pirms prasītāja (otrajā tiesvedībā) ir cēlusi prasību par laulības šķiršanu Anglijā?

                        2)

                        It īpaši, vai jēdziens “noteikta [piekritība]” nozīmē, ka prasītājam pirmajā tiesvedībā ir jāveic darbības, lai virzītu pirmo tiesvedību ar pietiekamu rūpību un lai steidzinātu strīda atrisināšanu (tiesā vai savstarpēji vienojoties), vai arī prasītājam pirmajā tiesvedībā, kas reiz nodrošināja piekritību saskaņā ar [Regulas Nr. 2201/2003] 3. pantu un 19. panta 1. punktu, ir tiesības neveikt nekādas būtiskas darbības attiecībā uz risinājumu pirmajā tiesvedībā, tādējādi nodrošinot otrās tiesvedības izbeigšanu un radot strupceļu strīda risinājumam kopumā?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

               26

               Uzdodot jautājumus, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa saistībā ar laulāto atšķiršanas un laulības šķiršanas tiesvedībām, kuras vienas un tās pašas puses ir uzsākušas divu dalībvalstu tiesās, būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā gadījumā kā pamatlietā, kad tiesvedība tiesā, kurā pirmajā iesniegta prasība, pirmajā dalībvalstī, tiek izbeigta pēc prasības iesniegšanas otrā tiesā otrajā dalībvalstī, tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība, ir jāuzskata par tādu, kas nav noteikta. Iesniedzējtiesa it īpaši jautā, vai, lai atbildētu uz šo jautājumu, ir nozīme tam, ka minētās tiesvedības izbeigšana notiek ļoti īsi pirms trešās tiesvedības uzsākšanas pirmās dalībvalsts tiesā, atbildētāja rīcībai pirmajā tiesvedībā, it īpaši viņa rūpības trūkumam, un laika starpībai starp attiecīgajām dalībvalstīm, kas ļautu iesniegt prasību pirmās dalībvalsts tiesās pirms prasības iesniegšanas otrās dalībvalsts tiesās.

               27

               Uzreiz ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 2201/2003 19. pants ir izteikts līdzīgi formulējumam, kurš izmantots Regulas Nr. 44/2001 27. pantā, ar kuru tika aizstāts Briseles konvencijas 21. pants, un ar to ir izveidots šiem abiem pēdējiem minētajiem pantiem identisks mehānisms lis pendens situāciju atrisināšanai. Tādējādi ir jāņem vērā Tiesas apsvērumi par šiem gadījumiem.

               28

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka tāpat kā Regulas Nr. 44/2001 27. pants un Briseles konvencijas 21. pants jēdziens “noteikta piekritība”, kurš iekļauts Regulas Nr. 2201/2003 19. pantā, ir jāinterpretē autonomi saistībā ar tiesību akta, kurā tas ir ietverts, sistēmu un tās mērķiem (šajā ziņā skat. spriedumus Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, 13. punkts, kā arī Cartier parfums-lunettes un Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, 32. punkts).

               29

               Attiecībā uz Regulas Nr. 2201/2003 19. pantā ietverto noteikumu par lis pendens mērķi ir jānorāda, ka šo noteikumu mērķis ir novērst vienlaicīgas tiesvedības dažādu dalībvalstu tiesās un no tām izrietošus, iespējams, pretrunīgus nolēmumus (skat. spriedumu Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, 64. punkts). Šajā ziņā Savienības likumdevējs ir paredzējis ieviest skaidru un efektīvu mehānismu lis pendens situāciju atrisināšanai (pēc analoģijas saistībā ar Regulu Nr. 44/2001 skat. spriedumu Cartier parfums-lunettes un Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, 40. punkts).

               30

               Kā izriet no Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. un 3. punktā iekļautajiem jēdzieniem “tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība” un “tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā”, šis mehānisms balstās uz hronoloģisko kārtību, kādā prasības ir iesniegtas tiesās.

               31

               Lai noteiktu brīdi, kad uzskatāms, ka prasība ir iesniegta tiesā, un ar to noteiktu, kura ir tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, ir jāatsaucas uz minētās regulas 16. pantu “Prasības iesniegšana tiesā”.

               32

               Saskaņā ar šo 16. pantu tiesā ir iesniegta prasība atkarībā no piemērojamajās valsts tiesībās izvēlētās pieejas vai nu brīdī, kad dokuments, uz kura pamata ierosināta lieta, vai līdzvērtīgs dokuments ir iesniegts tiesā, vai arī, ja šis dokuments ir jānosūta pirms iesniegšanas tiesā, brīdī, kad to saņem iestāde, kas ir atbildīga par nosūtīšanu. Tomēr tiks uzskatīts, ka tiesā ir iesniegta prasība tikai ar nosacījumu, ka prasītājs pēc tam ir veicis pasākumus, kas viņam bija jāveic, lai – atbilstoši pirmajai izvēlētajai pieejai – dokumentu nosūtītu atbildētājam vai atbilstoši otrajai izvēlētajai pieejai – dokumentu iesniegtu tiesā.

               33

               Lai turpinājumā noteiktu, vai pastāv lis pendens situācija, no Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. punkta noteikumiem izriet, ka – pretēji Regulas Nr. 44/2001 27. panta 1. punkta noteikumiem, kuri piemērojami civillietās un komerclietās, – laulības lietās nav prasīts, ka dažādu dalībvalstu tiesās iesniegtās prasības tiek balstītas uz tā paša pamata. Kā savu secinājumu 76. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, lai arī ir svarīgi, ka prasības attiecas uz vienām un tām pašām pusēm, tām var būt dažāds pamats, ar nosacījumu, ka tās attiecas uz laulāto atšķiršanu, laulības šķiršanu vai laulības atcelšanu. Šo interpretāciju apstiprina Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. un 2. punkta salīdzinājums, kas parāda, ka vienīgi šī 2. punkta attiecībā uz vecāku atbildību piemērošana ir pakļauta nosacījumam par to, ka iesniegtajām prasībām ir jābūt balstītām uz vienu un to pašu pamatu. Tādējādi lis pendens situācija var pastāvēt, ja prasības ir iesniegtas divās dažādu dalībvalstu tiesās, kā pamatlietā, vienā – laulāto atšķiršanas tiesvedībā un otrā – laulības šķiršanas tiesvedībā, vai ja abās ir iesniegta prasība par laulības šķiršanu.

               34

               Šajos apstākļos un vienu un to pašu pušu gadījumā saskaņā ar minētās regulas 19. panta 1. punktu tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, pēc savas ierosmes atsakās izskatīt lietu līdz brīdim, kad ir noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība. Šajā ziņā ir jāuzskata, ka Tiesas sniegtā Regulas Nr. 44/2001 27. panta interpretācija ir piemērojama arī attiecībā uz Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. punktu. Tādējādi, lai šīs regulas 19. panta 1. punkta izpratnē noteiktu tās tiesas piekritību, kurā pirmajā iesniegta prasība, pietiek, ka tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, nav pēc savas ierosmes atteikusies no savas jurisdikcijas un ka neviens no lietas dalībniekiem to nav apstrīdējis pirms vai līdz argumentu izvirzīšanas brīdim, ko saskaņā ar tā valsts tiesībām uzskata par pirmo aizstāvību par lietas būtību šajā tiesā (pēc analoģijas skat. spriedumu Cartier parfums-lunettes un Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, 44. punkts).

               35

               Ja uzskatāms, ka šī piekritība ir noteikta atbilstoši Regulas Nr. 2201/2003 3. panta noteikumiem, tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, atsakās izskatīt lietu par labu tiesai, kurā pirmajā iesniegta prasība, saskaņā ar šīs regulas 19. panta 3. punktu.

               36

               Šajā gadījumā no rīkojuma par nesamierināšanos, kuru 2011. gada 15. decembrī izdeva Tribunal de grande instance de Nanterre ģimenes lietu tiesnesis pirmajā tiesvedībā, proti, laulāto atšķiršanas tiesvedībā, kuru bija uzsācis B kungs 2011. gada 30. martā, izriet, ka nav tikusi apstrīdēta šīs tiesas piekritība, kā arī prasības iesniegšanas tajā likumīgums.

               37

               Tomēr, lai pastāvētu lis pendens situācija, tiesvedībām, kuras uzsākušas vienas un tās pašas puses un kuras attiecas uz prasībām par laulības šķiršanu, laulāto atšķiršanu vai laulības atcelšanu, ir jānotiek vienlaicīgi dažādu dalībvalstu tiesās. Ja dažādu dalībvalstu tiesās ir uzsāktas divas tiesvedības, vienas no tām izbeigšanas gadījumā vairs nepastāv pretrunīgu nolēmumu risks un ar to arī lis pendens situācija Regulas Nr. 2201/2003 19. panta izpratnē. No tā izriet, ka, pat ja pieņem, ka tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība, ir noteikta pirmajā tiesvedībā, lis pendens situācija vairs nepastāv un tādējādi šī piekritība nav noteikta.

               38

               Tā tas ir gadījumā pēc tiesvedības izbeigšanas tiesā, kurā pirmajā iesniegta prasība. Šajā gadījumā tiesa, kurā prasība iesniegta kā otrajā, kļūst par tiesu, kurā pirmajā iesniegta prasība, šīs izbeigšanas brīdī.

               39

               Pamatlieta izskatās esam attiecināma uz šādu situāciju.

               40

               Prasība par laulāto atšķiršanu jau bija iesniegta Tribunal de grande instance de Nanterre ģimenes lietu tiesnesim, kad 2014. gada 13. jūnijā Apvienotās Karalistes tiesā tika iesniegta prasība par laulības šķiršanu, tādējādi radot lis pendens situāciju līdz 2014. gada 16. jūnija pusnaktij. Pēc šī brīža, proti, 17. jūnija plkst. 0.00, tā kā tiesvedība Francijas tiesā, kurā pirmajā bija iesniegta prasība, tika izbeigta šīs tiesas izdota rīkojuma par nesamierināšanos noteikumu spēka zaudēšanas dēļ, vienīgi Apvienotās Karalistes tiesa, kurā prasība tika iesniegta 2014. gada 13. jūnijā, turpināja izskatīt strīdu jomās, uz kurām attiecas Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. punkts. 2014. gada 17. jūnijā uzsāktā tiesvedība par laulības šķiršanu Francijas tiesā ir notikusi vēlāk nekā Apvienotās Karalistes tiesā uzsāktā tiesvedība. Ņemot vērā šajā regulā paredzētos hronoloģiskos noteikumus, ir jākonstatē, ka šīs notikumu secības rezultātā minētā Apvienotās Karalistes tiesa ir tiesa, kurā pirmajā iesniegta prasība, ar nosacījumu, ka ar prasības iesniegšanu tajā ir ievēroti minētās regulas 16. panta noteikumi.

               41

               Jāprecizē, ka apstāklis, ka brīdī, kad prasība 2014. gada 13. jūnijā tika iesniegta Apvienotās Karalistes tiesā, pastāvēja cita tiesvedība Francijas tiesā, nekādi netraucē secināt, ka Apvienotās Karalistes tiesā prasība ir bijusi iesniegta likumīgi, ievērojot šīs pašas regulas 16. panta noteikumus.

               42

               Tādējādi tādā situācijā kā šī sprieduma 40. punktā aprakstītā, kad tiesvedība par laulāto atšķiršanu Francijas tiesā tiek izbeigta, iestājoties likumā noteiktajiem termiņiem, lis pendens kritēriji vairs nav izpildīti kopš šīs izbeigšanas brīža un šīs tiesas piekritība līdz ar to ir jāuzskata par tādu, kas nav noteikta.

               43

               No iepriekš minētā izriet, ka prasītāja pirmajā tiesvedībā rīcībai, it īpaši viņa iespējamajam rūpības trūkumam, nav nozīmes, lai noteiktu, vai ir noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība.

               44

               Attiecībā uz laika starpību starp attiecīgajām dalībvalstīm, kas ļāva iesniegt prasību Francijā, pirms to varēja izdarīt Apvienotajā Karalistē, un kas varēja būt nelabvēlīga atsevišķiem prasītājiem, kā, piemēram, A kundzei, papildus tam, ka šī laika starpība nešķiet esam vērsta pret šādu prasītāju tādā lietā kā pamatlietā, katrā ziņā tā neliedz piemērot Regulas Nr. 2201/2003 19. pantā iekļautos lis pendens noteikumus, kuri, skatoties kopā ar šīs regulas 16. panta noteikumiem, ir balstīti uz hronoloģisko prioritāti.

               45

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild tādējādi, ka saistībā ar laulāto atšķiršanas un laulības šķiršanas tiesvedībām, kuras vienas un tās pašas puses ir uzsākušas divu dalībvalstu tiesās, Regulas Nr. 2201/2003 19. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā gadījumā kā pamatlietā, kad tiesvedība tiesā, kurā pirmajā iesniegta prasība, pirmajā dalībvalstī tiek izbeigta pēc prasības iesniegšanas otrā tiesā otrajā dalībvalstī, lis pendens kritēriji vairs nav izpildīti un tādējādi ir jāuzskata, ka nav noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība.

               46

               Nav nozīmes tam, ka minētā izbeigšana notiek ļoti īsi pirms trešās tiesvedības uzsākšanas pirmās dalībvalsts tiesā.

               47

               Nav nozīmes arī atbildētāja rīcībai pirmajā tiesvedībā, it īpaši viņa rūpības trūkumam, un laika starpībai starp attiecīgajām dalībvalstīm, kas ļautu iesniegt prasību pirmās dalībvalsts tiesās pirms prasības iesniegšanas otrās dalībvalsts tiesās.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               48

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Saistībā ar laulāto atšķiršanas un laulības šķiršanas tiesvedībām, kuras vienas un tās pašas puses ir uzsākušas divu dalībvalstu tiesās, Padomes 2003. gada 27. novembra Regulas (EK) Nr. 2201/2003 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu 19. panta 1. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā gadījumā kā pamatlietā, kad tiesvedība tiesā, kurā pirmajā iesniegta prasība, pirmajā dalībvalstī tiek izbeigta pēc prasības iesniegšanas otrā tiesā otrajā dalībvalstī, lis pendens kritēriji vairs nav izpildīti un tādējādi ir jāuzskata, ka nav noteikta tās tiesas piekritība, kurā pirmajā iesniegta prasība.

                     [Paraksti]

            (
            *
         )   Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1990. gada 5. aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Beļģijas Karalisti. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-6/89.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2010. gada 14.oktobrī.#Günter Fuß pret Stadt Halle.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Halle - Vācija.#Sociālā politika - Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība - Direktīva 2003/88/EK - Darba laika organizēšana - Publiskajā sektorā nodarbināti ugunsdzēsēji - Ātrās reaģēšanas brigāde - 6. panta b) punkts un 22. panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts - Maksimālais nedēļas darba laiks - Atteikums veikt darbu, kas pārsniedz šo laiku - Piespiedu pārcelšana uz citu dienestu - Tieša iedarbība - Sekas valstu tiesām.#Lieta C-243/09.

text:
      Lieta C‑243/09
      Günter Fuß
      pret
      Stadt Halle
      (Verwaltungsgericht Halle lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 2003/88/EK – Darba laika organizēšana – Publiskajā sektorā nodarbināti ugunsdzēsēji – Ātrās reaģēšanas brigāde – 6. panta b) punkts un 22. panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts – Maksimālais nedēļas darba laiks – Atteikums veikt darbu, kas pārsniedz šo laiku – Piespiedu pārcelšana uz citu dienestu – Tieša iedarbība – Sekas valstu tiesām
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas
            aspektiem
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts)
      2.        Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas
            aspektiem – 6. panta b) punkts – Tieša iedarbība
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts)
      1.        Direktīvas 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 6. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam
         pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvā, saskaņā ar kuru darba devējam publiskajā sektorā ir atļauts
         piespiedu kārtā uz citu dienestu pārcelt darbinieku, kurš nodarbināts kā ugunsdzēsējs ātrās reaģēšanas brigādē, tādēļ ka viņš
         ir pieprasījis, lai šajā brigādē tiktu ievērots maksimālais vidējais nedēļas darba ilgums, kas paredzēts minētajā tiesību
         normā. Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka šāds darbinieks šādas pārcelšanas rezultātā necieš nekādu īpašu kaitējumu, izņemot
         kaitējumu, kas izriet no minētā 6. panta b) punkta pārkāpuma.

      (sal. ar 53.–55. punktu un rezolutīvo daļu)
      2.        Direktīvas 2003/88 par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem 6. panta b) punkts atbilst kritērijiem, lai tam būtu
         tieša iedarbība, jo tajā dalībvalstīm nepārprotami ir noteikts pienākums sasniegt precīzu rezultātu un tā piemērošana nav
         pakļauta nekādiem nosacījumiem attiecībā uz principu, kas nosaka maksimālo vidējo 48 stundu darba laiku nedēļā, ieskaitot
         virsstundas. Apstāklis, ka dalībvalstīm ir ļauts atkāpties no minētās direktīvas 6. panta, neietekmē 6. panta b) punkta precīzo
         un beznosacījuma raksturu. Dalībvalstu tiesības nepiemērot 6. pantu ir atkarīgas no visu nosacījumu, kas ir minēti šīs direktīvas
         22. panta 1. punkta pirmajā daļā, ievērošanas, kā rezultātā ir iespējams noteikt minimālo aizsardzības līmeni, kas ir jāievieš
         jebkurā gadījumā.

      Darbiniekam, kas nodarbināts publiskajā sektorā, ir tiesības tieši atsaukties uz Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktu, vēršoties
         pret savu darba devēju, lai panāktu, ka tiek ievērotas tiesības uz šajā tiesību normā garantēto vidējo maksimālo nedēļas darba
         ilgumu, kas nepārsniedz 48 stundas. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts tiesām un pārvaldes
         iestādēm ir pienākums pilnībā piemērot Savienības tiesības un aizsargāt tiesības, kas ar tām piešķirtas indivīdiem, vajadzības
         gadījumā nepiemērojot jebkādu tādu valsts tiesību normu, kas ir tām pretrunā.

      Piespiedu pārcelšanas tādēļ, ka darbinieks ir pieprasījis ievērot maksimālo nedēļas darba laiku, kas paredzēts minētajā tiesību
         normā, jebkādu jēgu zaudē tiesības, kas piešķirtas ar šo normu. Šāds pasākums iznīcina šīs normas lietderīgo iedarbību attiecībā
         uz šo darbinieku. Tātad ir acīmredzami, ka minētais pasākums nenodrošina nedz pilnīgu minētā Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta
         piemērošanu, nedz tiesību, kas ar šo normu piešķirtas darbiniekiem attiecīgajā dalībvalstī, aizsardzību.

      Turklāt pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā,
         kurai saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu ir “tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem”, tiktu būtiski ietekmētas,
         ja darba devējs, reaģējot uz sūdzību vai prasību tiesā, ko iesniedzis darbinieks, lai panāktu tādu direktīvas normu ievērošanu,
         kuru mērķis ir aizsargāt viņa drošību un veselību, būtu tiesīgs veikt pretpasākumu. Faktiski bailes no šāda pretpasākuma,
         attiecībā uz kuru nebūtu pieejams nekāds tiesiskās aizsardzības pasākums, radītu risku, ka darbinieki, kuri uzskatītu, ka
         viņiem ir kaitējis darba devēja veikts pasākums, necenstos aizsargāt savas tiesības tiesas ceļā, un attiecīgi pēc sava rakstura
         nopietni kaitētu direktīvas mērķa īstenošanai.

      (sal. ar 57.–61., 63., 65. un 66. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2010. gada 14. oktobrī (*)

      Sociālā politika – Darba ņēmēju drošības un veselības aizsardzība – Direktīva 2003/88/EK – Darba laika organizēšana – Publiskajā sektorā nodarbināti ugunsdzēsēji – Ātrās reaģēšanas brigāde – 6. panta b) punkts un 22. panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunkts – Maksimālais nedēļas darba laiks – Atteikums veikt darbu, kas pārsniedz šo laiku – Piespiedu pārcelšana uz citu dienestu – Tieša iedarbība – Sekas valstu tiesām
      Lieta C‑243/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Verwaltungsgericht Halle (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2009. gada 25. martā un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 3. jūlijā, tiesvedībā

      Günter Fuß
      pret
      Stadt Halle.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjijev], A. Ross [A. Rosas], U. Lehmuss [U. Lõhmus] un A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] (referents),

      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],

      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Günter Fuß vārdā – M. Geislers [M. Geißler], Rechtsanwalt,

      –        Stadt Halle vārdā – M. Villeke [M. Willecke], pārstāvis,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Kreišics [V. Kreuschitz] un M. van Bēks [M. van Beek], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK
         par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem (OV L 299, 9. lpp.) 22. panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunktu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp G. Fusu [Fuß] un viņa darba devēju – Stadt Halle [Halles pilsēta] – par viņa pārcelšanu no dienesta, kurā viņš iepriekš bija norīkots kā ugunsdzēsējs, uz citu dienestu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Saskaņā ar tās pirmo apsvērumu Direktīvā 2003/88 skaidrības labad kodificētas Padomes 1993. gada 23. novembra Direktīvas 93/104/EK
         par dažiem darba laika organizācijas aspektiem (OV L 307, 18. lpp.) ar grozījumiem, kas paredzēti Eiropas Parlamenta un Padomes
         2000. gada 22. jūnija Direktīvā 2000/34/EK (OV L 195, 41. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 93/104”) normas. Direktīvas 93/104
         un 2000/34 dalībvalstīm bija jātransponē to valsts tiesībās attiecīgi vēlākais līdz 1996. gada 23. novembrim un 2003. gada
         1. augustam.

      4        Saskaņā ar Direktīvas 2003/88 1. pantu, kura virsraksts ir “Mērķis un darbības joma”:

      “1.      Šī direktīva nosaka minimālās drošības un veselības prasības darba laika organizēšanai.
      2.      Šī direktīva attiecas uz:
      a)      obligātiem ikdienas, iknedēļas un ikgadējiem atpūtas laikposmiem, pārtraukumiem un maksimālo nedēļas darba laiku; un
      [..].”
      5        Šīs pašas direktīvas 6. pantā ar virsrakstu “Maksimālais nedēļas darba laiks” ir noteikts:

      “Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tiek ievērota vajadzība aizsargāt darba ņēmēju [darbinieku]
         drošību un veselību:

      a)      iknedēļas darba laiks ir ierobežots ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem vai ar koplīgumiem vai līgumiem starp darba
         devējiem un darba ņēmējiem nozarē;

      b)      vidējais darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam, ietverot virsstundu darba laiku, nepārsniedz 48 stundas.”
      6        Šīs direktīvas 15. pantā ar virsrakstu “Labvēlīgāki noteikumi” ir noteikts:

      “Šī direktīva neskar dalībvalstu tiesības piemērot vai ieviest normatīvus un administratīvus aktus, kas ir labvēlīgāki darba
         ņēmēju [darbinieku] veselības un drošības aizsardzībai vai kas veicina vai atļauj piemērot koplīgumus vai citus līgumus starp
         darba devējiem un darba ņēmējiem nozarē, kuri ir labvēlīgāki darba ņēmēju [darbinieku] drošības un veselības aizsardzībai.”

      7        Direktīvas 2003/88 17. pantā ar virsrakstu “Atkāpes” ir paredzēts:

      “1.      Pienācīgi ievērojot darba ņēmēju [darbinieku] drošības un veselības aizsardzības principus, dalībvalstis var atkāpties no
         3. līdz 6. pant[a], kā arī no 8. un 16. pant[a], kad attiecīgās darbības īpašo iezīmju dēļ darba laika ilgums netiek mērīts
         un/vai iepriekš noteikts, vai to var noteikt paši darba ņēmēji [darbinieki] [..]

      [..]
      3.      Saskaņā ar šā panta 2. punktu var tikt pieļautas atkāpes no 3., 4., 5., 8. un 16. panta:
      [..]
      c)      tādu darbību gadījumā, kurās ir vajadzīga nepārtraukta apkalpošana vai ražošana, jo īpaši:
      [..]
      iii)      [..] ugunsdzēsības un civilās aizsardzības pakalpojumi.”
      8        Šīs direktīvas 22. panta 1. punkta pirmā daļa ir formulēta šādi:

      “Dalībvalstij ir iespēja nepiemērot 6. pantu, ievērojot darba ņēmēju [darbinieku] veselības aizsardzības un drošības vispārējos
         principus, ar noteikumu, ka tā veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu:

      a)      ka neviens darba devējs nepieprasa darba ņēmējam [darbiniekam] strādāt vairāk nekā 48 stundas septiņu dienu laikposmā, kas
         aprēķinātas vidēji 16. [panta] b) [punktā] minētajam bāzes laikposmam, ja vien viņš nav saņēmis darba ņēmēja [darbinieka]
         piekrišanu veikt šādu darbu;

      b)      ka neviens darba ņēmējs [darbinieks] nav pakļauts kaitējumam, ko rada darba devējs, ja viņš nevēlas veikt šādu darbu;
      c)      ka darba devējs veic jaunāko datu uzskaiti par visiem darba ņēmējiem [darbiniekiem], kas veic šādu darbu;
      d)      ka dokumentāciju glabā pieejamu kompetentajām iestādēm, kuras darba ņēmēju [darbinieku] drošības un/vai veselības dēļ aizliedz
         vai ierobežo iespēju pārsniegt maksimālo nedēļas darba stundu skaitu;

      e)      ka darba devējs pēc kompetento iestāžu pieprasījuma sniedz informāciju par gadījumiem, kad darba ņēmēji [darbinieki] ir piekrituši
         veikt darbu, kas pārsniedz 48 stundas septiņās dienās, kas aprēķinātas kā vidējais stundu skaits bāzes laikposmam, kas minēts
         16. [panta] b) [punktā].”

      9        Atbilstoši Direktīvas 2003/88 28. pantam tā stājās spēkā 2004. gada 2. augustā.

       Valsts tiesiskais regulējums
      10      1998. gada 7. oktobra Verordnung über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen Dienst der Städte und Gemeinden des Landes
            Sachsen-Anhalt [Saksijas – Anhaltes federālās zemes Noteikumi par ierēdņu, kas nodarbināti pilsētu un komūnu ugunsdzēsības dienestos, darba
         laiku; turpmāk tekstā – “ArbZVO‑FW 1998”), kas bija spēkā līdz 2007. gada 31. decembrim, 2. panta 1. punktā bija paredzēts:

      “Ierēdņu, kas nodarbināti maiņu darbā un kuru nedēļas darbs būtībā noris gaidīšanas režīmā, parastais darba laiks vidēji ir
         54 stundas [..].”

      11      No 2008. gada 1. janvāra ArbZVO‑FW 1998 tika aizstāts ar 2007. gada 5. jūlija ArbZVO‑FW (turpmāk tekstā – “ArbZVO‑FW 2007”).

      12      ArbZVO‑FW 2007 2. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Ierēdņu parastā nedēļas darba laika ilgums ir 48 stundas, rēķinot vidēji gadā, ietverot virsstundas.”
      13      Šī paša ArbZVO‑FW 2007 4. pants ar virsrakstu “Individuāla kārtība” ir formulēts šādi:

      “1.      Ievērojot vispārējos drošības un veselības aizsardzības principus, maiņu darba ilgums var pārsniegt vidējo parasto darba laika
         ilgumu, kas paredzēts 2. panta 1. punktā, ja attiecīgās personas sniedz savu piekrišanu un darba devējs var to pierādīt.

      2.      1. punktā minēto piekrišanu var atsaukt, par to brīdinot sešus mēnešus iepriekš. Ieinteresētās personas par to tiek informētas
         rakstveidā.”

      14      Bürgerliches Gesetzbuch [Civilkodeksa] 612.a pantā ir paredzēts, ka, noslēdzot ar darbinieku vienošanos vai veicot pasākumus attiecībā uz darbinieku,
         darba devējs nedrīkst šo darbinieku nostādīt neizdevīgākā situācijā tādēļ, ka darbinieks tiesiski izmantojis savas tiesības.

       Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
      15      Stadt Halle nodarbina G. Fusu [Fuß] kopš 1982. gada 10. maija. 1998. gadā viņš tika iecelts par ierēdni Oberbrandmeister [vecākais ugunsdzēsējs] klasē, kopš 2005. gada 15. decembra viņš ir Hauptbrandmeister [galvenais ugunsdzēsējs].

      16      Līdz 2007. gada 4. janvārim prasītājs strādāja ugunsdzēsības ātrās reaģēšanas brigādē “ugunsgrēka novēršana” par šoferi. Saskaņā
         ar prasītāja maiņu darba modeli viņa vidējais darba laiks nedēļā bija 54 stundas.

      17      Darbinieku sapulcē 2006. gadā Stadt Halle vadība ātrās reaģēšanas brigādes darbiniekiem paziņoja, ka tiks pieprasīts, lai tiktu ievērota Direktīva 2003/88/EK, tad tiks
         veikta darbinieku pārcelšana uz ugunsdzēsības operatīvā darba vadības centru.

      18      Ar 2006. gada 13. decembra vēstuli G. Fuss, atsaucoties uz 2005. gada 14. jūlija rīkojumu lietā C‑52/04 Personalrat der Feuerwehr Hamburg (Krājums, I‑7111. lpp.), lūdza, lai turpmāk viņa iknedēļas darba laiks vairs nepārsniegtu maksimālo vidējo darba laiku 48 stundu
         apmērā, kas paredzēts Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā. Ar šo pašu vēstuli G. Fuss pieprasīja kompensāciju par papildu
         stundām, ko viņš bija prettiesiski nostrādājis laika posmā no 2004. gada 1. janvāra līdz 2006. gada 31. decembrim.

      19      Ar 2006. gada 18. decembra lēmumu Stadt Halle ieviesa amata vietu sadalījuma koncepciju, saskaņā ar kuru, lai novērstu jebkādu kvalitātes trūkumu organizatoriskajā struktūrā,
         no 2007. gada 1. aprīļa bija jāaizpilda rotējoša amata vieta, kas bija atbrīvojusies ugunsdzēsības ātrās reaģēšanas vadības
         centrā.

      20      2006. gada 21. decembrī G. Fusa darba devējs viņu uzklausīja attiecībā uz darba devēja plānu pārcelt G. Fusu uz iepriekš minēto
         amatu. Šīs intervijas laikā G. Fuss norādīja, ka viņš vēlas turpināt strādāt ātrās reaģēšanas brigādē.

      21      Ar 2007. gada 2. janvāra lēmumu Stadt Halle veica G. Fusa pārcelšanu uz ierobežotu laiku, proti, no 2007. gada 5. janvāra līdz 2009. gada 31. martam, uz operatīvā darba
         vadības centru, pamatojot, ka šāda pārcelšana ir nepieciešama dienesta organizatorisku iemeslu dēļ (turpmāk tekstā – “lēmums
         par pārcelšanu”). Saskaņā ar Stadt Halle viedokli prasības šim amatam ietvēra Oberbrandmeister pakāpes apmācību, vairāku gadu pieredzi ugunsdzēsēju automašīnas vadīšanā un neatliekamās medicīniskās palīdzības sanitāra
         kvalifikāciju. Turklāt šī pārcelšana atļautu G. Fusam strādāt, ievērojot maksimālo iknedēļas darba laiku – 48 stundas.

      22      Kopš viņa pārcelšanas G. Fuss strādā 40 stundas nedēļā un viņam vairs nav jāstrādā 24 stundu maiņās. Turklāt, ņemot vērā,
         ka dienesta apjoms naktīs, brīvdienās un svētku dienās ir mazāks, viņš saņem daudz mazākas piemaksas par darbu šajos laikos.

      23      2007. gada 4. janvārī G. Fuss iesniedza sūdzību Stadt Halle par viņa pārcelšanu citā dienesta postenī un savu iebildumu būtībā pamatoja ar to, ka viņš nevēlējās strādāt saskaņā ar citu
         maiņu darba modeli.

      24      Ar 2007. gada 23. janvāra lēmumu Stadt Halle šo sūdzību noraidīja, būtībā pamatojot ar to, ka lēmums par pārcelšanu bija personāla rakstura pasākums, ko darba devējs ir
         tiesīgs veikt savas kompetences ietvaros, pēc taisnīgiem ieskatiem īstenojot tam piešķirtās vadības pilnvaras.

      25      2007. gada 28. februārī G. Fuss cēla prasību Verwaltungsgericht Halle [Halles administratīvā tiesa], prasot atcelt lēmumu par pārcelšanu un atjaunot viņu postenī, kuru viņš bija ieņēmis, pirms
         tika īstenots pasākums, kas attiecas uz viņu. Viņš būtībā norāda, ka viņa pārcelšana tika izlemta tikai tā iemesla dēļ, ka
         viņš bija pieprasījis darba laika samazinājumu atbilstoši Direktīvas 2003/88 normām. Stadt Halle savukārt uzskata, ka minētā lēmuma mērķis nebija vis sodīt G. Fusu, bet gan izpildīt viņa pieprasījumu ievērot 48 stundu
         darba nedēļu bez pienākuma priekšlaicīgi un tikai viņa labad pielāgot maiņu darba modeli, jo šī pielāgošana būtu izraisījusi
         organizatoriskas problēmas. Maiņu darba modeļa pielāgošana, lai tas atbilstu Direktīvai 2003/88, būtu jāveic vienoti visiem
         dienesta darbiniekiem.

      26      Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu valsts tiesa konstatē lēmuma par pārcelšanu atbilstību valsts tiesībām. Faktiski,
         pirmkārt, G. Fuss tika pārcelts uz tās pašas pakāpes amatu, kas atbilst tai pašai atalgojumu kategorijai. Otrkārt, G. Fusa
         pārcelšana, pat pieņemot, ka tā nevarēja būt pamatota ar dienesta organizatoriskiem pasākumiem, bija balstīta uz konkrētu
         pamatu, proti, vēlmi izbeigt Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta noteikumu pārkāpumu attiecībā uz ieinteresēto personu,
         negrozot maiņu darba modeli un nepadarot to atbilstošu direktīvai attiecībā uz pārējiem ugunsdzēsējiem.

      27      Minētā tiesa tomēr nav pārliecināta par to, vai lēmums par pārcelšanu nav pretrunā Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punkta
         pirmās daļas b) apakšpunktam.

      28      Tā norāda, ka lietas apstākļu iestāšanās laikā ArbZVO‑FW 1998 2. panta 1. punkts nebija iecerēts kā norma, ar kuru tiktu izdarīta atkāpe no Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta šīs direktīvas
         22. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē un ka nevienā citā valsts tiesību normā nebija paredzēta šādas atkāpes iespējamība
         attiecībā uz pēdējā minētajā normā noteikto nosacījumu kopumu, it īpaši minētās daļas b) apakšpunktu, saskaņā ar kuru neviens
         darbinieks nedrīkst ciest kaitējumu tādēļ, ka nevēlas sniegt piekrišanu veikt šādu darbu, pārsniedzot 48 stundas kā vidējo
         maksimālo nedēļas darba laika ilgumu. Tomēr, ja vien netiek pieļauts, ka tiesības, kas izriet no Direktīvas 2003/88, tiek
         apietas un ka tā nesasniedz savu mērķi, aizliegumam radīt kaitējumu darbiniekiem ir vēl jo vairāk jābūt piemērojamam gadījumā,
         ja darba devējs, neraugoties uz to, ka nav tiešas valsts tiesību normas, kurā tas atļauts, izvirza prasību darbiniekam veikt
         darbu, pārsniedzot maksimālo ilgumu, kas paredzēts minētajā 6. panta b) punktā, un ja darbinieks izvirza prasību ievērot šo
         normu.

      29      Saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli tomēr rodas jautājums par to, vai Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punkta pirmās daļas
         b) apakšpunktā ietvertais “kaitējuma” jēdziens ir jāinterpretē subjektīvi vai objektīvi. No subjektīvā viedokļa kaitējums
         G. Fusam būtu jākonstatē, ja viņš dienesta vietas maiņu būtu uztvēris kā sodu. Savukārt no objektīvā viedokļa G. Fuss neesot
         cietis nekādu kaitējumu, jo viņa jaunais amats ir mazāk bīstams nekā līdzšinējais un viņam ir iespēja apgūt papildu profesionālo
         kvalifikāciju. Ir tiesa, ka G. Fuss ir zaudējis atalgojumu, tādēļ ka samazinājies speciālais atalgojums par dienestu naktīs,
         brīvdienās un svētku dienās. Tomēr šo samazinājumu attaisnojot apstāklis, ka viņš mazāk strādā naktīs, brīvdienās un svētku
         dienās, un to kompensējot iegūtais brīvais laiks. Turklāt tam, ka pārcelšana bija uz laiku, neesot nozīmes, jo saskaņā ar
         ArbZVO‑FW 2007, redakcijā, kas ir spēkā no 2008. gada 1. janvāra, G. Fuss varēja tikt atstāts amatā ārpus ātrās reaģēšanas brigādes, ja
         viņš nepiekrīt 48 stundu maksimālajam darba laika ilgumam nedēļā.

      30      Šajos apstākļos Verwaltungsgericht Halle nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas [2003/88] 22. panta 1. punkta [pirmās daļas] b) apakšpunktā minētais kaitējums ir vērtējams objektīvi vai subjektīvi?
      2)      Vai pastāv kaitējums Direktīvas [2003/88] 22. panta 1. punkta [pirmās daļas] b) apakšpunkta izpratnē, ja ātrās reaģēšanas
         brigādē strādājošs ierēdnis, kurš lūdzis turpmāk ievērot maksimālo darba stundu skaitu, pret savu gribu tiek pārcelts darbā
         citā dienesta postenī, kas pārsvarā saistīts ar darbu ugunsdzēsības pārvaldē?

      3)      Vai mazāks atalgojums ir uzskatāms par kaitējumu Direktīvas [2003/88] 22. panta 1. punkta [pirmās daļas] b) apakšpunkta izpratnē,
         ja, pārceļot ierēdni citā dienesta postenī, samazinās dienesta laiks naktīs, brīvdienās un svētku dienās un līdz ar to arī
         piemaksas apjoms par darbu šajos laikos?

      4)      Gadījumā, ja uz otro un trešo jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši, vai ar pārcelšanu radīto kaitējumu var kompensēt ar citām
         jaunā dienesta posteņa priekšrocībām, kā, piemēram, ar īsākiem darba laikiem vai kvalifikācijas paaugstināšanu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      31      Ar saviem jautājumiem, kas ir jāapskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punkta pirmās
         daļas b) apakšpunktā ietvertais “kaitējuma” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums
         kā pamata lietā, kas atļauj publiskā sektora darba devējam veikt tāda darbinieka piespiedu pārcelšanu, kurš tiek nodarbināts
         kā ugunsdzēsējs ātrās reaģēšanas brigādē, pamatojot ar to, ka viņš ir pieprasījis, lai minētajā ātrās reaģēšanas brigādē tiktu
         ievērots vidējais maksimālais nedēļas darba ilgums, kas paredzēts šīs direktīvas 6. panta b) punktā.

      32      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Direktīvas 2003/88 mērķis ir noteikt minimālās prasības,
         lai uzlabotu darbinieku dzīves un darba apstākļus, tuvinot valstu tiesisko regulējumu, tai skaitā attiecībā uz darba laika
         ilgumu. Šī saskaņošana darba laika organizācijas jomā Eiropas Savienības līmenī ir vērsta uz to, lai garantētu labāku darbinieku
         drošības un veselības aizsardzību, piešķirot tiem minimālos atpūtas laikposmus, it īpaši diennakts un nedēļas atpūtu, kā arī
         adekvātus pārtraukumus, un paredzot maksimālo nedēļas darba laika vidējo ilgumu (it īpaši skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu
         apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 76. punkts; 2005. gada 1. decembra spriedumu lietā C‑14/04 Dellas u.c., Krājums, I‑10253. lpp., 40. un 41. punkts, kā arī 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑484/04 Komisija/Apvienotā
         Karaliste, Krājums, I‑7471. lpp., 35. un 36. punkts).

      33      Tādējādi Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka,
         ievērojot vajadzību aizsargāt darbinieku drošību un veselību, vidējais darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam,
         ietverot virsstundu darba laiku, nepārsniedz 48 stundas. Šis maksimālais darba laika ilgums attiecībā uz vidējo nedēļas darba
         ilgumu ir īpaši nozīmīgs Savienības sociālo tiesību noteikums, kuru kā minimālu normu, kas vajadzīga drošības un veselības
         aizsardzības nodrošināšanai, ir jābūt tiesībām izmantot katram darbiniekam (skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās
         lietās Pfeiffer u.c., 100. punkts; lietā Dellas u.c., 49. punkts, kā arī lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 38. punkts).

      34      Direktīvas 93/104 ieviestajā režīmā, lai arī tās 15. pantā vispārīgi atļauts piemērot vai ieviest valsts normas, kas ir labvēlīgākas
         darbinieku drošības un veselības aizsardzībai, tikai dažās no šīm normām, kas ir izsmeļoši uzskaitītas, pieļautas atkāpes,
         ko paredz dalībvalstis vai darba devēji un darba ņēmēji partneri. Šādu atkāpju ieviešana ir pakļauta stingriem nosacījumiem,
         kam ir jānodrošina efektīva darbinieku drošības un veselības aizsardzība (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
         Pfeiffer u.c., 77. un 96. punkts).

      35      Tādējādi Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punkta pirmajā daļā, kas ir prejudiciālo jautājumu priekšmets, dalībvalstīm piedāvāta
         iespēja nepiemērot tās 6. pantu tiktāl, ciktāl tās ievēro darbinieku drošības un veselības aizsardzības vispārējos principus
         un izpilda virkni kumulatīvu nosacījumu, kas paredzēti šajā normā, it īpaši minētās daļas b) apakšpunktā paredzēto, saskaņā
         ar ko neviens darbinieks nedrīkst tikt pakļauts kaitējumam tāpēc, ka viņš nevēlas veikt darbu, kura vidējais nedēļas ilgums
         pārsniedz maksimālo darba laiku, kas noteikts šīs pašas direktīvas 6. panta b) punktā.

      36      Izskatāmajā lietā tomēr pastāv vienprātība, ka ne Vācijas Federatīvā Republika, kā to Tiesa jau konstatējusi 2003. gada 9. septembra
         sprieduma lietā C‑151/02 Jaeger (Recueil, I‑8389. lpp.) 85. punktā un iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Pfeiffer u.c. 98. punktā, ne Land de Saxe-Anhalt, kā to savā lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu konstatējusi tiesa, kuras izskatīšanā ir pamata lieta, un šīs tiesvedības
         ietvaros apstiprinājušas Vācijas valdība un Stadt Halle savos rakstveida apsvērumos, nav izmantojušas šo atkāpes iespēju, jo valsts tiesību normās, kas ir spēkā šajā datumā, nav
         ietverti nekādi pasākumi, kas atbilstu Direktīvas 22. panta 1. punkta pirmajai daļai vai ar kuriem būtu paredzēts transponēt
         šo normu. Kad Tiesa šajā sakarā uzdeva rakstveida jautājumu, Stadt Halle atkārtoja šo konstatējumu; arī G. Fuss un Austrijas valdība ir ieņēmuši šādu nostāju.

      37      Iesniedzējtiesa atzīmē, ka, lielākais, Land de Saxe-Anhalt pēc tam izmantoja šo Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā paredzēto atkāpes iespēju saistībā
         ar tiesisko regulējumu, kas tika pieņemts vēlāk, lai specifiski transponētu šo direktīvu attiecībā uz ugunsdzēsējiem, ko nodarbina
         šīs federālās zemes pilsētas un komūnas. Tomēr šis regulējums stājās spēkā tikai 2008. gada 1. janvārī, proti, datumā pēc
         lēmuma par pārcelšanu pieņemšanas datuma.

      38      No tā izriet, ka, nepastāvot valsts tiesību pasākumiem, ar kuriem būtu īstenota atkāpes iespēja, kas dalībvalstīm paredzēta
         Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punkta pirmajā daļā, šai normai nav nekādas nozīmes, atrisinot pamata tiesvedību, un attiecīgi
         ir jāņem vērā vienīgi šīs direktīvas 6. panta b) punkts, kurā noteikts princips, ka visām dalībvalstīm jāievēro, lai vidējais
         darba laiks katram septiņu darba dienu laikposmam nepārsniegtu 48 stundas.

      39      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu ieviestajā valsts tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai jāsniedz valsts
         tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai atrisināt strīdu, kuru izskata valsts tiesa. Saistībā ar to, ja nepieciešams, Tiesai
         ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi. Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas valsts tiesām vajadzīgas,
         lai atrisinātu tajās izskatāmos strīdus, pat ja šīs normas nav nepārprotami minētas šo tiesu uzdotajos jautājumos (šajā ziņā
         it īpaši skat. 2007. gada 8. marta spriedumu lietā C‑45/06 Campina, Krājums, I‑2089. lpp., 30. un 31. punkts; 2008. gada 26. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑329/06 un C‑343/06 Wiedemann un Funk, Krājums, I‑4635. lpp., 45. punkts, kā arī 2010. gada 2. septembra spriedumu lietā C‑66/09 Kirin Amgen, Krājums, I‑0000. lpp., 27. punkts).

      40      Līdz ar to, pat ja formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savu jautājumu tikai ar Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punkta
         pirmās daļas b) apakšpunktu, šāds apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa sniegtu valsts tiesai Savienības tiesību interpretāciju,
         kas tai var būt noderīga, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tām atsaukusies.
         Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojuma
         ir tiesības izdalīt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu
         (skat. 2010. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑229/08 Wolf, Krājums, I–1. lpp., 32. punkts un tajā minētā judikatūra).

      41      Izskatāmajā lietā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka tiesa, kuras izskatīšanā ir pamata lieta, uzskata, ka nosacījums par
         darbiniekam nodarīta kaitējuma neesamību, kas paredzēts Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punkta pirmās daļas b) apakšpunktā,
         ir piemērojams, ja darba devējs, pastāvot valsts tiesību pasākumiem, ar ko tiek īstenota šī norma, nav saņēmis darbinieka
         piekrišanu, lai atkāptos no šīs pašas direktīvas 6. panta b) punkta; šis nosacījums vēl jo vairāk ir piemērojams, ja, kā izskatāmajā
         lietā, darba devējs, neraugoties uz tādu valsts tiesību normu neesamību, kuras to atļautu, nosaka šādu atkāpi un attiecīgais
         darbinieks pret to iebilst, prasot ievērot minētā 6. panta b) punktu.

      42      Tādējādi iesniedzējtiesa ierosina – ja attiecīgais darbinieks necieš nekādu kaitējumu tādēļ, ka tas nav piekritis Direktīvas
         6. panta b) punktā paredzētā 48 stundu limita pārsniegšanai attiecībā uz maksimālo vidējo nedēļas darbu, direktīvai pretrunā
         nav tas, ka viņa darba devējs var atbilstoši valsts tiesībām izlemt viņu piespiedu kārtā pārcelt uz citu dienestu, kurā attiecībā
         uz šo darbinieku tiek ievērots šajā tiesību normā paredzētais limits, tiktāl, ciktāl ar šādu pārcelšanu tiek izbeigts šīs
         normas pārkāpums attiecībā uz šo darbinieku.

      43      Šajos apstākļos, lai sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, uzdotie jautājumi ir jāpārformulē tādējādi, ka šī tiesa
         ar tiem būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tai pretrunā ir tāds valsts tiesiskais
         regulējums kā pamata lietā, saskaņā ar kuru darba devējam publiskajā sektorā ir atļauts piespiedu kārtā uz citu dienestu pārcelt
         darbinieku, kurš nodarbināts kā ugunsdzēsējs ātrās reaģēšanas brigādē, tādēļ ka tas ir pieprasījis, lai šajā brigādē tiktu
         ievērots maksimālais vidējais nedēļas darba ilgums, kas paredzēts minētajā tiesību normā, gadījumā, ja šis darbinieks pārcelšanas
         dēļ necieš nekādu kaitējumu.

      44      Šajā ziņā ir jāatgādina – kā tas izriet no iepriekš minētā rīkojuma lietā Personalrat der Feuerwehr Hamburg 61. punkta –, ka darbības, ko veic valsts ugunsdzēsības dienesta operatīvās grupas, izņemot izņēmuma apstākļus, kuru smagums
         un apmērs uz laiku rada priekšroku mērķim nodrošināt sabiedrības interešu aizsardzībai nepieciešamo dienestu atbilstošu darbību,
         salīdzinājumā ar mērķi nodrošināt operatīvajās grupās un glābšanas komandās nodarbināto drošību un veselības aizsardzību,
         apstākļi, kas netiek apskatīti pamata lietā, ietilpst Direktīvas 2003/88 piemērošanas jomā, tā ka principā tās 6. panta b) punktam
         pretrunā ir 48 stundu maksimālā līmeņa pārsniegšana, kas paredzēts iknedēļas maksimālajam darba līgumam, tostarp gaidīšanas
         režīmā.

      45      Izskatāmajā lietā pastāv vienprātība, ka Land de Saxe-Anhalt tiesiskajā regulējumā, kas pamata lietas faktisko apstākļu iestāšanās laikā bija piemērojams ugunsdzēsējiem, kuri, kā G. Fuss,
         tika nodarbināti šīs federālās zemes pilsētu un komūnu operatīvajās grupās, bija noteikts darba ilgums, kas pārsniedza Direktīvas
         2003/88 6. panta b) punktā paredzēto maksimālo nedēļas darba ilgumu.

      46      Šajos apstākļos, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumiem, pirmkārt, ir jāizvērtē, kā tā ierosina, vai konstatējums par
         Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpumu ir pakļauts nosacījumam, ka attiecīgajam darbiniekam ir jābūt cietušam kaitējumu,
         un, otrkārt, jānosaka, kādas ir sekas, kas no šīs normas iespējamā pārkāpuma izriet attiecībā uz valstu tiesām.

      47      Kas attiecas, pirmkārt, uz jautājumu par to, kāda nozīme ir darbinieka ciestajam kaitējumam, lai konstatētu Direktīvas 2003/88
         6. panta b) punkta pārkāpumu, ir jāatgādina – kā tas jau izriet no šī sprieduma 33. punkta –, ka šī tiesību norma ir īpaši
         nozīmīgs Savienības sociālo tiesību noteikums, kas nosaka dalībvalstīm pienākumu paredzēt 48 stundu maksimālo nedēļas darba
         vidējo ilgumu, ietverot virsstundas, kā tas tieši precizēts minētajā tiesību normā, un no tās, nepastāvot valsts tiesībās
         īstenotai šīs direktīvas 22. panta 1. punkta pirmajai daļai, nevar atkāpties attiecībā uz tādām darbībām kā ugunsdzēsēju darbības,
         kas tiek apskatītas pamata lietā.

      48      Faktiski, kā jau minēts šī sprieduma 34. punktā, vienīgi noteiktas normas, kas tieši minētas Direktīvā 2003/88, var būt dalībvalstu
         vai darba devēju un darba ņēmēju atkāpju priekšmets.

      49      Tomēr, pirmkārt, Direktīvas 2003/88 6. pants ir minēts tikai tās 17. panta 1. punktā, kaut arī ir skaidrs, ka šis punkts attiecas
         uz darbībām, kas nekādā veidā nav saistītas ar ugunsdzēsēju darbu. Turpretim minētā 17. panta 3. punkta c) daļas iii) apakšpunktā
         ir ietverta atsauce uz “darbībām, kas saistītas ar vajadzību pēc pakalpojumu nepārtrauktības”, kuru skaitā īpaši ir minēti
         “ugunsdzēsības [..] dienesti”, bet šajā normā nav paredzētas atkāpes iespējas attiecībā uz minētās direktīvas 6. pantu, bet
         tikai attiecībā uz citām tās normām (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Pfeiffer u.c., 97. punkts).

      50      Otrkārt, kā tas izriet arī no šī sprieduma 35. un 36. punkta, pastāv vienprātība, ka nedz Vācijas Federatīvā Republika, nedz
         Land de Saxe-Anhalt nav izmantojušas atkāpes iespēju, kas paredzēta Direktīvas 22. panta 1. punkta pirmajā daļā, kas ļauj dalībvalstīm nepiemērot
         Direktīvas 6. pantu, ja izpildīti noteikti kumulatīvi nosacījumi (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu apvienotajās
         lietās Pfeiffer u.c., 98. punkts).

      51      Šajos apstākļos, lai nodrošinātu Direktīvas 2003/88 pilnīgu efektivitāti, dalībvalstīm ir jānovērš maksimālā nedēļas darba
         laika ilguma, kas noteikts Direktīvas 6. panta b) punktā, pārsniegšana (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Pfeiffer u.c., 118. punkts).

      52      Kā Tiesa jau ir nospriedusi, dalībvalstis tāpēc nevar vienpusēji noteikt minētās tiesību normas piemērošanas jomu, pakļaujot
         jebkāda veida noteikumiem vai ierobežojumiem darbinieku tiesības uz to, lai nedēļas darba laika ilgums nepārsniegtu 48 stundas
         (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Pfeiffer u.c., 99. punkts).

      53      Līdz ar to maksimālā vidējā nedēļas darba ilguma, kas noteikts Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā, pārsniegšana pati par
         sevi veido šīs tiesību normas pārkāpumu bez nepieciešamības turklāt pierādīt īpaša kaitējuma pastāvēšanu. Nepastāvot valsts
         tiesību pasākumam, ar kuru tiktu īstenota šīs pašas direktīvas 22. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētā atkāpe, šajā normā
         ietvertajam “kaitējuma” jēdzienam tādējādi nav nekādas nozīmes attiecībā uz minētā 6. panta b) punkta interpretāciju un piemērošanu.

      54      Realitātē, kā tas izriet no šī sprieduma 32. punkta, tā kā Direktīvas 2003/88 mērķis ir garantēt labāku darbinieku drošības
         un veselības aizsardzību, nodrošinot pietiekamu atpūtu, Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka minētajā 6. panta b) punktā
         paredzētā maksimālā vidējā nedēļas darba laika pārsniegšana tiktāl, ciktāl tā darbiniekam liedz šādu atpūtu, viņam šī paša
         apstākļa dēļ vien izraisa kaitējumu tiktāl, ciktāl tādējādi tiek apdraudēta viņa drošība un veselība.

      55      No tā izriet, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā, kurā attiecībā uz darbinieku, kas tiek nodarbināts kā
         ugunsdzēsējs ātrās reaģēšanas brigādē, paredzēts darba ilgums, kas pārsniedz maksimālo ilgumu, kāds norādīts Direktīvas 2003/88
         6. panta b) punktā, ir šīs tiesību normas pārkāpums, turklāt nav jāpierāda īpašs kaitējums, ko cietis šis darbinieks.

      56      Otrkārt, attiecībā uz šāda Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta pārkāpuma sekām valsts tiesām ir jāatgādina, ka no pastāvīgās
         judikatūras izriet, ka visos gadījumos, kad direktīvas normas no to satura viedokļa šķiet esam beznosacījuma un pietiekoši
         precīzas, privātpersonas var uz tām atsaukties, vēršoties pret valsti, tostarp, ja tā ir darba devēja statusā, it īpaši, ja
         tā nav direktīvu noteiktajos termiņos transponējusi valsts tiesībās vai ja tā to transponējusi nepareizi (šajā ziņā skat.
         1986. gada 26. februāra spriedumu lietā 152/84 Marshall, Recueil, 723. lpp., 46. un 49. punkts, kā arī 2009. gada 23. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no C‑378/07 līdz C‑380/07 Angelidaki u.c., Krājums, I‑3071. lpp., 193. un 194. punkts).

      57      Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts atbilst šiem kritērijiem, jo tajā dalībvalstīm nepārprotami ir uzlikts pienākums sasniegt
         precīzu rezultātu un tā piemērošana nav pakļauta nekādiem nosacījumiem attiecībā uz principu, kas nosaka maksimālo vidējo
         48 stundu darba laiku nedēļā, ieskaitot virsstundas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Pfeiffer u.c., 104. punkts).

      58      Šajā ziņā, pat ja Direktīvas 2003/88 22. panta 1. punktā dalībvalstīm ļauts atkāpties no tās 6. panta, šis apstāklis neietekmē
         6. panta b) punkta precīzo un beznosacījuma raksturu. Dalībvalstu tiesības nepiemērot 6. pantu ir atkarīgas no visu nosacījumu,
         kas ir minēti šīs direktīvas 22. panta 1. punkta pirmajā daļā, ievērošanas, kā rezultātā ir iespējams noteikt minimālo aizsardzības
         līmeni, kas ir jāievieš jebkurā gadījumā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Pfeiffer u.c., 105. punkts).

      59      Tādējādi Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts atbilst visiem nosacījumiem, kas nepieciešami tā tiešai iedarbībai (šajā ziņā
         skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Pfeiffer u.c., 106. punkts).

      60      Līdz ar to, tā kā pamata lietas faktisko apstākļu iestāšanās laikā bija iestājies termiņš Direktīvas 93/104 transponēšanai
         un Land de Saxe-Anhalt šajā datumā šādu transponēšanu savās valsts tiesībās attiecībā uz ātrās reaģēšanas brigādēs nodarbinātiem ugunsdzēsējiem nebija
         veikusi, tādam darbiniekam kā G. Fuss, ko Stadt Halle nodarbina šādā dienestā, ir tiesības tieši atsaukties uz Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktu, vēršoties pret šo darba devēju,
         lai panāktu, ka tiek ievērotas tiesības uz šajā tiesību normā garantēto vidējo maksimālo nedēļas darba ilgumu, kas nepārsniedz
         48 stundas.

      61      Šajā ziņā ir jāprecizē, ka – tā kā šai tiesību normai ir tieša iedarbība – tā ir saistoša visām dalībvalstu iestādēm, proti,
         ne tikai valstu tiesām, bet tāpat arī visām administratīvajām iestādēm, ieskaitot decentralizētās pārvaldes iestādes, tādas
         kā pavalstis, pilsētas vai komūnas, un šīm iestādēm ir pienākums to piemērot (šajā ziņā skat. 1989. gada 22. jūnija spriedumu
         lietā 103/88 Costanzo, Recueil, 1839. lpp., 30.–33. punkts).

      62      Pamata lietā Stadt Halle uzskata, ka ar G. Fusa piespiedu pārcelšanu pēc tam, kad viņš savam darba devējam bija pieprasījis ievērot maksimālo nedēļas
         darba laiku, kas paredzēts Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktā, uz citu dienestu, kurā šis maksimālais ilgums tiek ievērots,
         tiek nodrošināta pilnīga šīs direktīvas piemērošana attiecībā uz G. Fusu, jo ar šo pārcelšanu tiek izbeigts pret viņu izdarītais
         Savienības tiesību pārkāpums.

      63      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts tiesām un pārvaldes iestādēm ir pienākums pilnībā
         piemērot Savienības tiesības un aizsargāt tiesības, kas ar tām piešķirtas indivīdiem, vajadzības gadījumā nepiemērojot jebkādu
         tādu valsts tiesību normu, kas ir tām pretrunā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Costanzo, 33. punkts, un 2007. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑208/05 ITC, Krājums, I‑181. lpp., 68. un 69. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

      64      Šajā gadījumā ir svarīgi, lai darbiniekiem ar Direktīvas 2003/88 6. panta b) punktu tieši piešķirto tiesību lietderīgā iedarbība
         būtu pilnībā nodrošināta valsts tiesību sistēmā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Dellas u.c., 53. punkts).

      65      Ir jākonstatē, ka tādas kā pamata lietā piespiedu pārcelšanas rezultātā jebkādu jēgu zaudē tiesības, kas piešķirtas ar Direktīvas
         2003/88 6. panta b) punktu un kuras Tiesa ar iepriekš minēto rīkojumu lietā Personalrat der Feuerwehr Hamburg atzinusi ugunsdzēsējam, kas tiek nodarbināts ātrās reaģēšanas brigādē, tādam kā G. Fuss, būt pakļautam maksimālajam nedēļas
         darba laikam 48 stundu ilgumā šajā darbā, un līdz ar to šāds pasākums iznīcina šīs normas lietderīgo iedarbību attiecībā uz
         šo darbinieku. Tātad ir acīmredzami, ka minētais pasākums nenodrošina nedz pilnīgu minētā Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkta
         piemērošanu, nedz tiesību, kas ar šo normu piešķirtas darbiniekiem attiecīgajā dalībvalstī, aizsardzību.

      66      Turklāt, kā to pamatoti norādījusi Komisija, pamattiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas garantētas Eiropas Savienības
         Pamattiesību hartas 47. pantā, kurai saskaņā ar LESD 6. panta 1. punkta pirmo daļu ir “ tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem”,
         tiktu būtiski ietekmētas, ja darba devējs, reaģējot uz sūdzību vai prasību tiesā, ko iesniedzis darbinieks, lai panāktu tādu
         direktīvas normu ievērošanu, kuru mērķis ir aizsargāt viņa drošību un veselību, būtu tiesīgs veikt tādu pasākumu kā pamata
         lietā apskatītais. Faktiski bailes no šāda pretpasākuma, attiecībā uz kuru nebūtu pieejams nekāds tiesiskās aizsardzības pasākums,
         radītu risku, ka darbinieki, kuri uzskatītu, ka viņiem kaitējis darba devēja veikts pasākums, necenstos aizsargāt savas tiesības
         tiesas ceļā, un attiecīgi pēc sava rakstura nopietni kaitētu direktīvas mērķa īstenošanai (pēc analoģijas skat. 1998. gada
         22. septembra spriedumu lietā C‑185/97 Coote, Recueil, I‑5199. lpp., 24. un 27. punkts).

      67      Tādējādi uz uzdotajiem jautājumiem ir jāsniedz atbilde, ka Direktīvas 2003/88 6. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi,
         ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā, saskaņā ar kuru darba devējam publiskajā sektorā ir
         atļauts piespiedu kārtā uz citu dienestu pārcelt darbinieku, kurš nodarbināts kā ugunsdzēsējs ātrās reaģēšanas brigādē, tādēļ,
         ka viņš ir pieprasījis, lai šajā brigādē tiktu ievērots maksimālais vidējais nedēļas darba ilgums, kas paredzēts minētajā
         tiesību normā. Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka šāds darbinieks šādas pārcelšanas rezultātā necieš nekādu īpašu kaitējumu,
         izņemot kaitējumu, kas izriet no minētā 6. panta b) punkta pārkāpuma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      68      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Direktīvas 2003/88/EK par konkrētiem darba laika organizēšanas aspektiem
            6. panta b) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata lietā, saskaņā
            ar kuru darba devējam publiskajā sektorā ir atļauts piespiedu kārtā uz citu dienestu pārcelt darbinieku, kurš nodarbināts
            kā ugunsdzēsējs ātrās reaģēšanas brigādē, tādēļ ka viņš ir pieprasījis, lai šajā brigādē tiktu ievērots maksimālais vidējais
            nedēļas darba ilgums, kas paredzēts minētajā tiesību normā. Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka šāds darbinieks šādas pārcelšanas
            rezultātā necieš nekādu īpašu kaitējumu, izņemot kaitējumu, kas izriet no minētā 6. panta b) punkta pārkāpuma.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Tiesas spriedums 1969. gada 25. februārī. # Johannes Gerhardus Klomp pret Inspektie der Belastingen. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nīderlande. # Lieta 23-68.