Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 14. maijā. # The Queen pret Commissioners of Customs & Excise, ex parte Faroe Seafood Co. Ltd, Føroya Fiskasøla L/F (C-153/94) un Commissioners of Customs & Excise, ex parte John Smith un Celia Smith opérant sous la raison sociale Arthur Smith (C-204/94). # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Apvienotā Karaliste. # Apvienotās lietas C-153/94 un C-204/94.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 11.martā. # Philippe Guigard pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ārpuslīgumiskā atbildība - EAF finansēta darba līguma nepagarināšana - Komisijas prettiesiskas rīcības neesamība - Pirmās instances tiesas kompetence. # Lieta T-301/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 11. marta spriedums – Guigard/Komisija
      (lieta T-301/05)
      Ārpuslīgumiskā atbildība – EAF finansēta darba līguma nepagarināšana – Komisijas prettiesiskas rīcības neesamība – Pirmās instances tiesas kompetence
      1.                     Process – Prasība par zaudējumu atlīdzību (EKL 225., 235., 238. un 240. pants) (sal. ar 33.–40. punktu)
      2.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Kaitējums – Cēloņsakarība – Viena no nosacījumiem neesamība (EKL
            288. panta otrā daļa) (sal. ar 43. un 44. punktu)
      3.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Pietiekami būtisks Kopienu tiesību pārkāpums (EKL 288. pants) (sal. ar 55. un 56. punktu)
      4.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Iestāžu prettiesiska rīcība (EKL 288. pants) (sal. ar 55.–80. punktu, 82.–86. punktu)
      Priekšmets

               Prasība par zaudējumu atlīdzību, ar ko lūdz atlīdzināt kaitējumu, kas prasītājam, iespējams, radies Komisijas iespējami kļūdainas
                  rīcības dēļ, jo netika pagarināts viņa darba līgums, kas noslēgts Eiropas Attīstības fonda (EAF) finansētās tehniskās sadarbības
                  starp Kopienu un Nigērijas Republiku ietvaros

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Philippe Guigard atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1980. gada 11. jūlijā. # Andrew M. Moat pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis: # Lieta 103/79.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2010. gada 21.janvārī.#MG Probud Gdynia sp. z o.o.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku - Polija.#Tiesu iestāžu sadarbība civillietās - Regula (EK) Nr. 1346/2000 - Maksātnespējas procedūras - Dalībvalsts atteikums atzīt citas dalībvalsts kompetentās tiesas pieņemtu lēmumu par maksātnespējas procedūras uzsākšanu, kā arī lēmumus par šīs maksātnespējas procedūras norisi un izbeigšanu.#Lieta C-444/07.

text:
      Lieta C‑444/07
      Maksātnespējas procedūra, kas sākta
      pret
      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      (Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – Maksātnespējas procedūras – Dalībvalsts atteikums atzīt citas dalībvalsts kompetentās tiesas pieņemtu lēmumu par maksātnespējas procedūras uzsākšanu,
         kā arī lēmumus par šīs maksātnespējas procedūras norisi un izbeigšanu

      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Maksātnespējas procedūras – Regula Nr. 1346/2000 – Dalībvalsts tiesas uzsāktās maksātnespējas
            procedūras atzīšana – Lēmums par maksātnespējas procedūras uzsākšanu
      (Padomes Regulas Nr. 1346/2000 3., 4., 5., 10., 16., 17., 25. un 26. pants)
      Regula Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām ir jāinterpretē tādējādi, ka pēc galvenās maksātnespējas procedūras sākšanas
         dalībvalstī, kurā atrodas uzņēmuma galvenā mītne, citas dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā šis uzņēmums filiāles ietvaros
         veic būvniecības darbus un kurā nav sākta sekundārā maksātnespējas procedūra, ir pienākums, ja vien nav piemērojams kāds no
         šīs regulas 25. panta 3. punktā un 26. pantā minētajiem neatzīšanas iemesliem, atzīt un izpildīt visus saistībā ar šo galveno
         maksātnespējas procedūru pieņemtos nolēmumus un tādējādi tām nav tiesību, atsaucoties uz šīs citas dalībvalsts tiesību aktiem,
         uzdot veikt izpildes pasākumus attiecībā uz šīs citas dalībvalsts teritorijā esošajiem par maksātnespējīgu atzītā parādnieka
         aktīviem, ja to nepieļauj procedūras sākšanas valsts tiesību akti un ja nav izpildīti nosacījumi, kuri ir jāievēro, lai piemērotu
         minētās regulas 5. un 10. pantu.

      Ņemot to vērā un tādēļ, ka jebkurai galvenajai maksātnespējas procedūrai ir jāpiešķir vispārēja piemērojamība, vienā dalībvalstī
         sāktā maksātnespējas procedūra attiecas uz visiem parādnieka aktīviem, ieskaitot tos, kuri atrodas citā dalībvalstī, un procedūras
         sākšanas valsts tiesību akti nosaka ne tikai maksātnespējas procedūras sākšanu, bet arī tās norisi, kā arī izbeigšanu. Šajā
         ziņā šie tiesību akti ir uzskatāmi par tādiem, kuri reglamentē to aktīvu likteni, kuri atrodas citās dalībvalstīs, kā arī
         maksātnespējas procedūras ietekmi uz pasākumiem, kuri var attiekties uz šiem aktīviem.

      (sal. ar 43., 46. un 47. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2010. gada 21. janvārī (*)

      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (EK) Nr. 1346/2000 – Maksātnespējas procedūras – Dalībvalsts atteikums atzīt citas dalībvalsts kompetentās tiesas pieņemtu lēmumu par maksātnespējas procedūras uzsākšanu,
         kā arī lēmumus par šīs maksātnespējas procedūras norisi un izbeigšanu

      Lieta C‑444/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku (Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 27. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 27. septembrī, maksātnespējas
         procedūrā, kas sākta pret

      MG Probud Gdynia sp. zo.o.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs, kas pilda pirmās palātas priekšsēdētāja pienākumus, A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši E. Levits, E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel] (referents),

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs K. Malačeks [K. Malaček], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 18. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        MG Probud Gdynia sp. zo.o. vārdā – A. Studziņskis [A. Studziński], radca prawny, un M. Žitnijs [M. Żytny], aplikant radcowski trzeciego roku,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz] un K. Herma [C. Herma], kā arī A. Vicaka‑Sločiņska [A. Witczak‑Słoczyńska], pārstāvji,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Kempere [J. Kemper], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – Dž. Palmjēri [G. Palmieri], pārstāve, kurai palīdz V. Ferante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – S. Petrova [S. Petrova] un K. Mojcesoviča [K. Mojzesowicz], pārstāves,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt atsevišķus Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000
         par maksātnespējas procedūrām (OV L 160, 1. lpp.), kura grozīta ar Padomes 2005. gada 12. aprīļa Regulu (EK) Nr. 603/2005
         (OV L 100, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”), noteikumus.

      2        Šis lūgums tika iesniegts procedūrā, kuru ierosināja Polijas par MG Probud Gdynia sp. zo.o. (turpmāk tekstā – “MG Probud”) likvidāciju atbildīgais likvidators un kuras mērķis maksātnespējas masas labā ir atgūt šīs sabiedrības aktīvus, kuriem
         tika uzlikts arests Vācijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Regulas 3. pants, kura virsraksts ir “Starptautiskā piekritība”, ir izteikts šādi:

      “1.      Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras.
         Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu pretējam.

      2.      Ja parādnieka galveno interešu centrs atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, citas dalībvalsts tiesu piekritībā ir sākt maksātnespējas
         procedūras pret parādnieku tikai, ja šīs citas dalībvalsts teritorijā parādniekam pieder uzņēmums. Šīs procedūras attiecas
         tikai uz tiem parādnieka aktīviem, kas atrodas pēdējā minētā dalībvalstī.

      [..]”
      4        Regulas 4. pantā, kura virsraksts ir “Piemērojamie tiesību akti”, ir paredzēts:

      “1.      Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras
         teritorijā šāda procedūra ir sākta, turpmāk – “procedūras sākšanas valsts”.

      2.      Procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā
         tie nosaka:

      a)      pret kuriem parādniekiem var veikt maksātnespējas procedūras, ņemot vērā to statusu;
      b)      aktīvus, kas veido daļu no īpašuma un rīcību ar aktīviem, kurus ieguvis vai kuri pārgājuši parādnieka īpašumā pēc maksātnespējas
         procedūras sākšanas;

      c)      attiecīgās parādnieka un likvidatora pilnvaras;
      [..]
      f)      maksātnespējas procedūru ietekmi uz procedūrām, ko uzsākuši individuāli kreditori, izņemot tiesvedībā esošas lietas;
      [..].”
      5        Saskaņā ar Regulas 5. panta 1. punktu “maksātnespējas procedūras sākšana neietekmē kreditoru vai trešo personu lietu tiesības
         attiecībā uz ķermeniskiem vai bezķermeniskiem, kustamiem vai nekustamiem aktīviem [..], kas pieder parādniekam un atrodas
         citas dalībvalsts teritorijā procedūras sākšanas laikā.”

      6        Regulas 10. pantā ir noteikts:

      “Maksātnespējas procedūru sekas attiecībā uz darba līgumiem un attiecībām regulē vienīgi tās dalībvalsts tiesību akti, kas
         piemērojami darba līgumam.”

      7        Regulas II nodaļā, kuras virsraksts ir “Maksātnespēju procedūru atzīšana”, 16. panta 1. punktā ir paredzēts:

      “Visus nolēmumus, kas sāk maksātnespējas procedūru, ko izdara dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība saskaņā ar 3. pantu,
         atzīst visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tie stājas spēkā procedūras sākšanas valstī.

      [..]”
      8        Regulas 17. pantā, kura virsraksts ir “Atzīšanas sekas”, ir noteikts:

      “Nolēmumam, ar ko sāk 3. panta 1. punktā minēto procedūru bez turpmākām formalitātēm, ir tādas pašas sekas visās citās dalībvalstīs
         kā saskaņā ar tiesību aktiem procedūras sākšanas valstī, ja vien šajā regulā nav paredzēts citādi un ciktāl šajā citā dalībvalstī
         nav sākta 3. panta 2. punktā minētā procedūra.

      [..]”
      9        Regulas 18. pantā, kura virsraksts ir “Likvidatora pilnvaras”, ir paredzēts:

      “1.      Tādas tiesas ieceltais likvidators, kam ir piekritība saskaņā ar 3. panta 1. punktu, var īstenot citā dalībvalstī visas viņam
         uzticētās pilnvaras, kas viņam piešķirtas ar procedūras sākšanas valsts tiesību aktiem, ja šajā citā valstī nav sāktas citas
         maksātnespējas procedūras vai, gluži pretēji, nav veikti nodrošināšanas pasākumi pēc lūguma sākt maksātnespējas procedūru
         šajā valstī. Viņš, cita starpā, var pārvietot parādnieka aktīvus no tās dalībvalsts teritorijas, kurā tie atrodas, saskaņā
         ar 5. un 7. pantu.

      [..]”
      10      Regulas 25. pants ir izteikts šādi:

      “1.      Nolēmumus, ko sniegusi tiesa, kuras nolēmums par procedūras sākšanu ir atzīts saskaņā ar 16. pantu, un kas attiecas uz maksātnespējas
         procedūras norisi un izbeigšanu, kā arī šajā tiesā apstiprinātos mierizlīgumus atzīst bez turpmākām formalitātēm. Šādus nolēmumus
         izpilda saskaņā ar 31. līdz 51. pantu, (izņemot 34. panta 2. punktu, [1968. gada 27. septembra Briseles] Konvencijā [par piekritību
         un nolēmumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.)], kurā grozījumi izdarīti ar pievienošanās konvencijām
         šai konvencijai [turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”].

      Pirmo apakšpunktu piemēro arī nolēmumiem, kas izriet tieši no maksātnespējas procedūrām un kas ir cieši saistīti ar tām, pat
         ja tos sniegusi cita tiesa.

      Pirmo apakšpunktu piemēro arī nolēmumiem attiecībā uz nodrošināšanas pasākumiem, kas veikti pēc pieprasījuma sākt maksātnespējas
         procedūru.

      2.      Citu nolēmumu atzīšanu un izpildi, kas nav minēti 1. punktā, regulē 1. punktā minētā konvencija ar nosacījumu, ka šī konvencija
         ir piemērojama.

      3.      Dalībvalstīm nav pienākum[a] atzīt vai izpildīt 1. punktā minētos nolēmumus, kas ierobežo personisko brīvību vai pasta noslēpumu.”
      11      Saskaņā ar Regulas 26. pantu “visas dalībvalstis var atteikties atzīt citā dalībvalstī sāktas maksātnespējas procedūras vai
         izpildīt nolēmumus saistībā ar šādām procedūrām, ja šādas atzīšanas vai izpildīšanas sekas būtu nepārprotami pretrunā šīs
         valsts sabiedriskajai kārtībai, jo īpaši tās pamatprincipiem vai indivīda konstitucionālajām tiesībām un brīvībām”.

       Valsts tiesiskais regulējums
      12      Polijā maksātnespējas procedūras regulē grozītais 2003. gada 28. februāra Likums par maksātnespēju un sanāciju (Prawo upadłościowe i naprawcze; 2003. gada Dz. U., Nr. 60, 535. pozīcija).

      13      Saskaņā ar minētā likuma 146. panta 1. un 2. punktu izpildes procedūra – vai nu tiesvedība, vai administratīvais process –,
         kas uzsākta pret parādnieku pirms paziņošanas par maksātnespēju, ir pilnībā apturama paziņošanas par maksātnespēju dienā,
         un neizmaksātā naudas summa, kura iegūta apturētas izpildes procedūras ietvaros, ir ieskaitāma [maksātnespējas] masā.

      14      Atbilstoši minētā 146. panta 3. punktam tādi paši noteikumi ir piemērojami, ja nodrošinājuma piemērošanas procesā ir izsniegta
         garantija attiecībā uz parādnieka aktīviem.

      15      Saskaņā ar tā paša 146. panta 4. punktu, ja ir sākta maksātnespējas procedūra, pret parādnieku vairs nevar ierosināt izpildes
         procedūras, kuras attiecas uz [maksātnespējas] masas aktīviem.

       Pamata lietas fakti un prejudiciālie jautājumi
      16      No lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanas izriet, ka Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku ar 2005. gada 9. jūnija lēmumu nolēma sākt maksātnespējas procedūru pret MG Probud, kas ir Polijā dibināts būvniecības jomā strādājošs uzņēmums, bet kas filiāles ietvaros veic būvniecības darbus Vācijā.

      17      Pēc Hauptzollamt Saarbrücken (Zārbrikenes Galvenā muitas pārvalde) (Vācija) lūguma Amtsgericht Saarbrücken [Zārbrikenes pirmās instances tiesa] ar 2005. gada 11. jūnija lēmumu uzlika arestu bankā esošajiem minētā uzņēmuma aktīviem
         EUR 50 683,08 apmērā, kā arī apķīlāja šī uzņēmuma prasījumus pret Vācijas līgumpartneriem. Šie pasākumi tika veikti pēc tam,
         kad Hauptzollamt Saarbrücken bija ierosinājusi lietu pret MG Probud Vācijas filiāles direktoru, jo šo direktoru turēja aizdomās par tiesiskā regulējuma par darba ņēmēju norīkošanu neievērošanu
         saistībā ar to, ka viņš vairākiem darba ņēmējiem no Polijas nebija izmaksājis darba algu un nebija veicis sociālās iemaksas.

      18      Sūdzība par šo lēmumu tika noraidīta ar Landgericht Saarbrücken [Zārbrikenes apgabaltiesas] 2005. gada 4. augusta rīkojumu. Sava nolēmuma pamatojumā šī tiesa cita starpā norādīja, ka, tā
         kā maksātnespējas procedūra tika uzsākta Polijā, pastāvot risks, ka MG Probud atbildīgās personas tuvākajā laikā izņems no konta un pārskaitīs uz Poliju nesamaksātās summas, lai Vācijas iestādēm tām
         nebūtu pieejas. Landgericht Saarbrücken uzskatīja, ka šīs procedūras, kura attiecās uz MG Probud aktīviem, sākšana netraucēja aresta uzlikšanu, kas tika izdarīta Vācijā. Saskaņā ar šīs tiesas teikto, citās dalībvalstīs
         sāktās maksātnespējas procedūras ir atzīstamas Vācijā, ja tās izpilda Regulas 1. panta 1. punktā minētās prasības un ja tās
         ir minētas šīs regulas A pielikumā ietvertajā sarakstā. Tomēr ar nolēmuma kopiju, kura bijusi pievienota prasības pieteikumam,
         nav bijis iespējams izvērtēt, vai patiešām runa bija par Polijā sāktu maksātnespējas procedūru, kura atzīstama Vācijā saskaņā
         ar šo A pielikumu.

      19      Maksātnespējas procedūras ietvaros Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku šaubās par Vācijas iestāžu uzlikto arestu tiesiskumu, jo saskaņā ar Polijas tiesībām, kas ir maksātnespējas procedūrā piemērojamās
         tiesības sakarā ar to, ka Polijas Republika ir šīs procedūras sākšanas valsts, nav pieļaujama šādu arestu uzlikšana pēc paziņošanas
         par uzņēmuma maksātnespēju.

      20      Šajos apstākļos Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai, ņemot vērā [..] Regulas [..] 3., 4., 16., 17. un 25. pantu, proti, ņemot vērā noteikumus par procedūras sākšanas valsts
         tiesas jurisdikciju, šai prāvai piemērojamajām tiesībām, kā arī maksātnespējas procedūras atzīšanas nosacījumiem un iedarbību,
         šajā gadījumā, ciktāl nav izpildīti šīs regulas 5. un 10. panta piemērošanas nosacījumi, dalībvalsts administrācijas iestādēm
         ir tiesības uzlikt arestu uzņēmēja bankas kontā esošajiem aktīviem pēc tam, kad citā dalībvalstī šis uzņēmējs ir atzīts par
         maksātnespējīgu (ir īstenota aresta uzlikšana īpašumam), neievērojot procedūras sākšanas valsts tiesības (Regulas [..] 4. pants)?

      2)      Vai, ņemot vērā [..] Regulas [..] 25. panta 1. un nākamos punktus, tās dalībvalsts iestādes, kurā netika uzsākta sekundārā
         maksātnespējas procedūra, bet kurai saskaņā ar 16. pantu ir pienākums atzīt maksātnespējas procedūru, drīkst, atsaucoties
         uz valsts tiesību normām, atteikties saskaņā ar Briseles konvencijas [..] 31.–51. pantu atzīt procedūras sākšanas valsts pieņemtos
         nolēmumus par maksātnespējas procedūras norisi un izbeigšanu?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      21      Uzdodot jautājumus, kuri izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tādā gadījumā, kāds ir pamata lietā, pēc dalībvalstī
         sāktas galvenās maksātnespējas procedūras citas dalībvalsts kompetentās iestādes saskaņā ar tās tiesībām var, pirmkārt, uzlikt
         arestu par maksātnespējīgu atzīta parādnieka aktīviem, kuri atrodas šīs pēdējās minētās dalībvalsts teritorijā, un, otrkārt,
         atteikties atzīt un – vajadzības gadījumā – izpildīt nolēmumus par pirmajā minētajā dalībvalstī sāktas maksātnespējas procedūras
         norisi un izbeigšanu.

      22      Lai atbildētu uz šādi pārformulētajiem jautājumiem, jāatgādina, ka Regulas 3. pantā ir paredzētas divu veidu maksātnespējas
         procedūras. Atbilstoši šī panta 1. punktam dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, kompetentās
         tiesas sāktajai maksātnespējas procedūrai, sauktai par “galveno maksātnespējas procedūru”, ir vispārēja iedarbība, jo tā attiecas
         uz tiem parādnieka aktīviem, kuri atrodas visās tajās dalībvalstīs, kurās ir piemērojama Regula. Ja vēlāk procedūru atbilstoši
         šī panta 2. punktam var sākt tās dalībvalsts, kurā parādniekam ir uzņēmums, kompetentā tiesa, šīs procedūras, sauktas par
         “sekundāro maksātnespējas procedūru”, iedarbība aprobežojas ar tiem parādnieka aktīviem, kuri atrodas šīs pēdējās minētās
         valsts teritorijā (skat. 2006. gada 2. maija spriedumu lietā C‑341/04 Eurofood IFSC, Krājums, I‑3813. lpp., 28. punkts).

      23      Galvenās maksātnespējas procedūras vispārēja piemērojamība ietekmē arī likvidatora pilnvaras, jo saskaņā ar Regulas 18. panta
         1. punktu tādas tiesas ieceltais likvidators, kurai ir piekritība saskaņā ar 3. panta 1. punktu, var īstenot citā dalībvalstī
         visas viņam uzticētās pilnvaras, ja šajā citā valstī nav sāktas citas maksātnespējas procedūras.

      24      No tā izriet, ka tas vien, ka ir sākta sekundārā maksātnespējas procedūra, var ierobežot galvenās maksātnespējas procedūras
         vispārēju piemērošanu.

      25      Turklāt saskaņā ar Regulas 4. panta 1. punktu piekritīgās tiesas noteikšanai ir jānosaka piemērojamās tiesības. Gan attiecībā
         uz galveno maksātnespējas procedūru, gan sekundāro maksātnespējas procedūru uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas
         tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā ir sākta procedūra, sauktu par “procedūras sākšanas valsti”. Šajā sakarā Regulas
         4. panta 2. punktā ir minēts neizsmeļošs tādu dažādu procedūras aspektu uzskaitījums, kurus regulē procedūras sākšanas valsts
         tiesību akti, tostarp b) apakšpunktā – aktīvi, kas veido daļu no īpašuma, c) apakšpunktā – attiecīgās parādnieka un likvidatora
         pilnvaras, kā arī f) apakšpunktā – maksātnespējas procedūru ietekme uz procedūrām, ko uzsākuši individuāli kreditori.

      26      Turklāt, lasot kopā Regulas 16. panta 1. punktu un 17. panta 1. punktu, izriet, ka nolēmums par maksātnespējas procedūras
         sākšanu vienā dalībvalstī tiek atzīts visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tas ir spēkā procedūras sākšanas valstī, un šim
         nolēmumam bez turpmākām formalitātēm ir tādas pašas sekas visās citās dalībvalstīs kā saskaņā ar tiesību aktiem procedūras
         sākšanas valstī. Saskaņā ar Regulas 25. pantu citu nolēmumu, kuri nav nolēmumi par maksātnespējas procedūras sākšanu, atzīšana
         arī notiek bez jebkādām formalitātēm.

      27      Kā tas izriet no Regulas divdesmit otrā apsvēruma, tās 16. panta 1. punktā definētā prioritātes norma, kas noteic, ka dalībvalstī
         sāktā maksātnespējas procedūra tiek atzīta visās dalībvalstīs, tiklīdz tai rodas sekas procedūras sākšanas dalībvalstī, ir
         balstīta uz savstarpējas uzticēšanās principu (iepriekš minētais spriedums lietā Eurofood IFSC, 39. punkts).

      28      Tieši šīs savstarpējās uzticēšanās rezultātā varēja ne tikai tikt ieviesta obligātā piekritības sistēma, kas ir jāievēro visām
         tiesām, kuras ietilpst Regulas piemērošanas jomā, bet arī atbilstoša dalībvalstu atteikšanās no to iekšējiem noteikumiem par
         nolēmumu, kas taisīti maksātnespējas procedūru ietvaros, atzīšanu un izpildi par labu vienkāršotai maksātnespējas procedūru
         ietvaros pieņemto nolēmumu atzīšanai un izpildei (iepriekš minētais spriedums lietā Eurofood IFSC, 40. punkts, kā arī pēc analoģijas attiecībā uz Briseles konvenciju 2003. gada 9. decembra spriedums lietā C‑116/02 Gasser, Recueil, I‑14693. lpp., 72. punkts, un 2004. gada 27. aprīļa spriedums lietā C‑159/02 Turner, Recueil, I‑3565. lpp., 24. punkts).

      29      Šajā sakarā Tiesa ir precizējusi, ka šo savstarpējās uzticēšanās principu raksturo tas, ka tā dalībvalsts tiesa, kurā ir iesniegts
         pieteikums par galvenās maksātnespējas procedūras sākšanu, pārliecinās par savu piekritību, ņemot vērā Regulas 3. panta 1. punktu,
         proti, pārbauda, vai parādnieka galveno interešu centrs atrodas šajā dalībvalstī. Savukārt citu dalībvalstu tiesas atzīst
         nolēmumu, ar kuru sākta galvenā maksātnespējas procedūra, un tās nevar pārbaudīt pirmās tiesas sniegto vērtējumu par tās piekritību
         (iepriekš minētais spriedums lietā Eurofood IFSC, 41. un 42. punkts).

      30      Attiecībā uz nolēmumu par maksātnespējas procedūru izpildi jānorāda, ka Regulā nav iekļauti īpaši noteikumi, bet tās 25. panta
         1. punktā ir minēta izpildes sistēma, kura ieviesta ar Briseles konvencijas 31.–51. pantu, tomēr tajā nav minēti šajā konvencijā
         paredzētie neatzīšanas iemesli, lai ar tiem aizstātu savus neatzīšanas iemeslus.

      31      Līdz ar to atbilstoši Regulas divdesmit otrajam apsvērumam, saskaņā ar kuru pēc iespējas jāsamazina iemesli nolēmumu neatzīšanai,
         šādi iemesli ir tikai divi.

      32      Pirmkārt, saskaņā ar Regulas 25. panta 3. punktu dalībvalstīm nav pienākuma atzīt vai izpildīt nolēmumu par maksātnespējas
         procedūras norisi un izbeigšanu, kas ierobežo personisko brīvību vai pasta noslēpumu.

      33      Otrkārt, saskaņā ar Regulas 26. pantu visas dalībvalstis var atteikties atzīt citā dalībvalstī sāktas maksātnespējas procedūras
         vai izpildīt nolēmumus saistībā ar šādām procedūrām, ja šādas atzīšanas vai izpildīšanas sekas būtu nepārprotami pretrunā
         šīs valsts sabiedriskajai kārtībai, it īpaši tās pamatprincipiem vai indivīda konstitucionālajām tiesībām un brīvībām.

      34      Attiecībā uz otru neatzīšanas iemeslu Tiesa Briseles konvencijas sakarā jau ir nospriedusi, ka šīs konvencijas 27. panta 1. punktā
         minētās klauzulas par sabiedrisko kārtību izmantošana – jo tā rada šķērsli tās pamatmērķu, proti, atvieglot spriedumu brīvu
         apriti, īstenošanai – var tikt izmantota tikai īpašos gadījumos (2000. gada 28. marta spriedums lietā C‑7/98 Krombach, Recueil, I‑1935. lpp., 19. un 21. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Eurofood IFSC, 62. punkts). Judikatūra par šīs konvencijas 27. panta 1. punktu ir izmantojama, lai interpretētu Regulas 26. pantu (iepriekš
         minētais spriedums lietā Eurofood IFSC, 64. punkts).

      35      Tieši ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatbild uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem.

      36      Šajā lietā nav strīda par to, ka MG Probud juridiskā adrese atrodas Polijā un ka Polijas tiesa ar 2005. gada 9. jūnija nolēmumu šo sabiedrību atzina par maksātnespējīgu.

      37      No Regulas 3. panta 1. punkta izriet, ka sabiedrību gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav
         pierādījumu pretējam. Šajā sakarā Tiesa ir precizējusi, ka vienkāršu Kopienas likumdevēja paredzētu pieņēmumu par kādas sabiedrības
         juridisko adresi var noraidīt tikai tad, ja no trešām personām objektīviem un pārbaudāmiem faktiem var konstatēt tādas faktiskas
         situācijas esamību, kas atšķiras no tās situācijas, uz kādu norāda minētās juridiskās adreses atrašanās vieta (iepriekš minētais
         spriedums lietā Eurofood IFSC, 34. punkts). Tāds it īpaši var būt gadījums ar sabiedrību, kas neveic nekādu darbību tās dalībvalsts teritorijā, kurā ir
         tās juridiskā adrese. Savukārt, ja sabiedrība veic savu darbību tās dalībvalsts teritorijā, kurā ir tās juridiskā adrese,
         tas, ka citā valstī dibināta mātes sabiedrība var kontrolēt vai kontrolē tās ekonomisko rīcības brīvību, nav pietiekams pamats,
         lai noraidītu Regulā paredzēto pieņēmumu (iepriekš minētais spriedums lietā Eurofood IFSC, 37. punkts).

      38      Taču, tā kā Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav neviena pierādījuma, kas apšaubītu Regulas 3. panta 1. punktā paredzēto
         pieņēmumu, ir jāpieņem, ka MG Probud galveno interešu centrs atrodas Polijā.

      39      Atbilstoši Regulas 1. panta 1. punktam maksātnespējas procedūrām, kurām piemērojama šī regula, ir jāizpilda četri nosacījumi.
         Tām ir jābūt kolektīvām maksātnespējas procedūrām, kuru pamatā ir parādnieka maksātnespēja, kā rezultātā vismaz daļēji tiek
         atsavināta parādnieka manta un tiek iecelts likvidators. Minētās procedūras ir uzskaitītas Regulas A pielikumā, un likvidatoru
         saraksts ir iekļauts Regulas C pielikumā (iepriekš minētais spriedums lietā Eurofood IFSC, 46. un 47. punkts).

      40      Tā kā attiecībā uz MG Probud sāktā maksātnespējas procedūra ir minēta Regulas A pielikumā, saskaņā ar šīs regulas 3. pantu Polijas tiesām ir piekritība
         sākt galveno maksātnespējas procedūru un pieņemt jebkādus nolēmumus par tās norisi, kā arī izbeigšanu. Turklāt atbilstoši
         Regulas 4. pantam minētajai maksātnespējas procedūrai un tās sekām ir piemērojami Polijas tiesību akti.

      41      Turklāt Polijas tiesas ieceltais likvidators – ar nosacījumu, ka viņš ir iekļauts Regulas C pielikumā, – var saskaņā ar tās
         18. pantu īstenot visas ar Polijas tiesību aktiem viņam uzticētās pilnvaras, tostarp pārvietot parādnieka aktīvus ārpus tās
         dalībvalsts teritorijas, kurā tie atrodas.

      42      Kā norādīja vairāki ieinteresētie lietas dalībnieki, kuri Tiesā bija iesnieguši rakstveida apsvērumus, šajā gadījumā nebija
         uzsākta neviena sekundārā procedūra un pamata lietā nav piemērojams neviens Regulas 5.–15. pantā paredzētais izņēmums un it
         īpaši neviens no iesniedzējtiesas expressis verbis norādītajiem izņēmumiem, kuri minēti Regulas 5. un 10. pantā.

      43      Ņemot to vērā un tādēļ, ka jebkurai galvenajai maksātnespējas procedūrai ir jāpiešķir vispārēja piemērojamība, Polijā sāktā
         maksātnespējas procedūra attiecas uz visiem MG Probud aktīviem, ieskaitot tos, kuri atrodas Vācijā, un Polijas tiesību akti nosaka ne tikai maksātnespējas procedūras sākšanu,
         bet arī tās norisi, kā arī izbeigšanu. Šajā sakarā šie tiesību akti ir uzskatāmi par tādiem, kuri reglamentē to aktīvu likteni,
         kuri atrodas citās dalībvalstīs, kā arī maksātnespējas procedūras ietekmi uz pasākumiem, kuri var attiekties uz šiem aktīviem.

      44      Tā kā grozītais Polijas 2003. gada 28. februāra likums par maksātnespēju un sanāciju pēc maksātnespējas procedūras sākšanas
         nepieļauj pret parādnieku sākt izpildes procedūras, kuras attiecas uz maksātnespējas masā ietilpstošiem aktīviem, Vācijas
         kompetentās iestādes, atsaucoties uz Vācijas tiesībām, nedrīkstēja uzdot veikt izpildes pasākumus attiecībā uz Vācijā esošajiem
         MG Probud aktīviem.

      45      Kā izriet no Regulas 16. un 17. panta, Polijā pieņemtais nolēmums par maksātnespējas procedūras sākšanu ir automātiski atzīstams
         visās citās dalībvalstīs, bez jebkādām citām formalitātēm un ar visām tām sekām, kuras tam ir piešķīris Polijas likums.

      46      Turklāt tiktāl, ciktāl neviens Tiesā iesniegtajos lietas materiālos esošs pierādījums neļauj secināt, ka pastāv kāds no šī
         sprieduma 32. un 33. punktā minētajiem neatzīšanas iemesliem, Vācijas tiesai, kurā tika ierosināta lieta, bija jāatzīst ne
         vien Polijas kompetentas tiesas pieņemts nolēmums par maksātnespējas procedūras sākšanu, bet arī jebkādi citi saistībā ar
         šo procedūru pieņemti nolēmumi, un tādējādi tā nevarēja iebilst pret to izpildi saskaņā ar Briseles konvencijas 31.–51. pantu.

      47      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild šādi: Regula, it īpaši tās 3., 4., 16., 17. un
         25. pants, ir interpretējama tādējādi, ka tādā gadījumā, kāds ir pamata lietā, pēc galvenās maksātnespējas procedūras sākšanas
         vienā dalībvalstī citas dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā nav sākta sekundārā maksātnespējas procedūra, ir pienākums,
         ja vien nav piemērojams kāds no Regulas 25. panta 3. punktā un 26. pantā minētajiem neatzīšanas iemesliem, atzīt un izpildīt
         visus saistībā ar šo galveno maksātnespējas procedūru pieņemtos nolēmumus un tādējādi tām nav tiesību, atsaucoties uz šīs
         citas dalībvalsts tiesību aktiem, uzdot veikt izpildes pasākumus attiecībā uz šīs citas dalībvalsts teritorijā esošajiem par
         maksātnespējīgu atzītā parādnieka aktīviem, ja to nepieļauj procedūras sākšanas valsts tiesību akti un ja nav izpildīti nosacījumi,
         kuri ir jāievēro, lai piemērotu Regulas 5. un 10. pantu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      48      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 2000. gada 29. maija Regula (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām, it īpaši tās 3., 4., 16., 17. un 25. pants,
            ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā gadījumā, kāds ir pamata lietā, pēc galvenās maksātnespējas procedūras sākšanas vienā dalībvalstī
            citas dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kurā nav sākta sekundārā maksātnespējas procedūra, ir pienākums, ja vien nav piemērojams
            kāds no Regulas 25. panta 3. punktā un 26. pantā minētajiem neatzīšanas iemesliem, atzīt un izpildīt visus saistībā ar šo
            galveno maksātnespējas procedūru pieņemtos nolēmumus un tādējādi tām nav tiesību, atsaucoties uz šīs citas dalībvalsts tiesību
            aktiem, uzdot veikt izpildes pasākumus attiecībā uz šīs citas dalībvalsts teritorijā esošajiem par maksātnespējīgu atzītā
            parādnieka aktīviem, ja to nepieļauj procedūras sākšanas valsts tiesību akti un ja nav izpildīti nosacījumi, kuri ir jāievēro,
            lai piemērotu minētās regulas 5. un 10. pantu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – poļu.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 14.septembrī. # D. pret W. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landesgericht St. Pölten - Austrija. # Sestā PVN direktīva. # Lieta C-384/98.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 1.oktobrī.#Gaz de France - Berliner Investissement SA pret Bundeszentralamt für Steuern.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht Köln - Vācija.#Kapitāla brīva aprite - Mātes sabiedrībai sadalītas peļņas atbrīvojums no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā meitas sabiedrības dalībvalstī - "Dalībvalsts sabiedrības "jēdziens - Atbilstoši Francijas tiesībām dibināta "société par actions simplifiée.#Lieta C-247/08.

text:
      Lieta C‑247/08
      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      pret
      Bundeszentralamt für Steuern
      (Finanzgericht Köln lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Kapitāla brīva aprite – Mātes sabiedrībai sadalītas peļņas atbrīvojums no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā meitas sabiedrības dalībvalstī
         – “Dalībvalsts sabiedrības” jēdziens – Atbilstoši Francijas tiesībām dibināta “société par actions simplifiée”

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Kopējais nodokļu režīms, ko piemēro mātes sabiedrībām un meitas sabiedrībām, kas atrodas dažādās
            dalībvalstīs – Direktīva 90/435
      (Padomes Direktīvas 90/435 2. panta a) punkts un I pielikuma f) punkts un Direktīva 2003/123)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Kopējais nodokļu režīms, ko piemēro mātes sabiedrībām un meitas sabiedrībām, kas atrodas dažādās
            dalībvalstīs – Direktīva 90/435
      (EKL 43. un 56. pants, Padomes Direktīvas 90/435 2. panta a) punkts, 5. panta 1. punkts un I pielikuma f) punkts)
      1.        Direktīvas 90/435 par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kas atrodas dažādās dalībvalstīs,
         2. panta a) punkts, skatīts kopā ar tās pielikuma f) punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši Francijas tiesībām dibināta
         sabiedrība, kuras juridiskā forma ir “société par actions simplifiée”, nevar tikt uzskatīta par “dalībvalsts sabiedrību” šīs
         direktīvas izpratnē laikposmā pirms šīs direktīvas grozīšanas ar Direktīvu 2003/123.

      Saskaņā ar Direktīvas 90/435 2. panta a) punktu “dalībvalsts sabiedrība” ir ikviena sabiedrība, kas pastāv kādā no šīs direktīvas
         pielikumā uzskaitītajām juridiskām formām. Metode, kas izmantota lielākajā daļā Direktīvas 90/435 pielikuma punktu, it īpaši
         šī pielikuma f) punktā attiecībā uz atbilstoši Francijas tiesībām dibinātām sabiedrībām, saskaņā ar kuru tiek uzskaitīti juridisko
         formu, uz kurām attiecas šī direktīva, nosaukumi, bet netiek ietverts noteikums, kas ļautu minēto direktīvu piemērot citām
         sabiedrībām, kas dibinātas atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesībām, izņemot attiecībā uz Francijas tiesībām valsts uzņēmumus,
         nozīmē, ka minētie nosaukumi ir uzskaitīti izsmeļoši.

      Turklāt Direktīva 90/435 nav vērsta uz to, lai ieviestu kopēju sistēmu attiecībā uz visām dalībvalstu sabiedrībām un attiecībā
         uz visu veidu dalību. Dalībvalstīm ir tiesības attiecībā uz dalību, uz kuru šī direktīva neattiecas, noteikt, vai un cik lielā
         mērā ir jānovērš ekonomiskā dubultā nodokļa uzlikšana sadalītajai peļņai, un šajā nolūkā vienpusēji vai ar konvencijām, ko
         tās noslēdz ar citām dalībvalstīm, ieviest sistēmas, kuras ir paredzētas, lai novērstu vai samazinātu šo ekonomisko dubulto
         nodokļa uzlikšanu.

      (sal. ar 30., 32., 36., 37. un 44. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Nav neviena pierādījuma, kas varētu ietekmēt Direktīvas 90/435 par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem,
         kas atrodas dažādās dalībvalstīs, 2. panta a) punkta, skatīta kopā ar tās pielikuma f) punktu, un šīs direktīvas 5. panta
         1. punkta spēkā esamību, ievērojot brīvību veikt uzņēmējdarbību vai brīvu kapitāla apriti.

      Lai gan šīs direktīvas 5. panta 1. punktā paredzētais pienākums atbrīvot visus nodokļa ieturējumus ienākumu gūšanas vietā
         ir noteikts dalībvalstīm vienīgi attiecībā uz peļņas sadali sabiedrībām, kuras var uzskatīt par sabiedrībām šīs direktīvas
         izpratnē, tā neatļauj dalībvalstij mazāk labvēlīgi attiekties pret peļņu, kas sadalīta citu dalībvalstu sabiedrībām, kuras
         neietilpst tās piemērošanas jomā, salīdzinājumā ar peļņu, kas sadalīta tās teritorijā reģistrētām pielīdzināmām sabiedrībām.

      Līdz ar to Direktīvas 90/435 piemērošanas jomas noteikšana, kas izslēdz visas pārējās sabiedrības, kuras var tikt izveidotas
         saskaņā ar valsts tiesībām, kas izriet no Direktīvas 90/435 2. panta a) punkta un tās pielikuma f) punkta, nevar radīt brīvības
         veikt uzņēmējdarbību vai brīvas kapitāla aprites ierobežojumu.

      (sal. ar 59. un 61.–63. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 1. oktobrī (*)

      Kapitāla brīva aprite – Mātes sabiedrībai sadalītas peļņas atbrīvojums no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā meitas sabiedrības dalībvalstī
         – “Dalībvalsts sabiedrības” jēdziens – Atbilstoši Francijas tiesībām dibināta “société par actions simplifiée”

      Lieta C‑247/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Finanzgericht Köln (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 23. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 9. jūnijā, tiesvedībā

      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      pret
      Bundeszentralamt für Steuern.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], A. Ticano [A. Tizzano], E. Levits (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 30. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Gaz de France – Berliner Investissement SA vārdā – T. Hakemans [T. Hackemann] un H. fon Kelns [H. von Cölln], Rechtsanwälte, kuriem palīdz U. Vite [U. Witt], Wirtschaftsprüfer,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un K. Blaške [C. Blaschke], pārstāvji,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Volkere [H. Walker], pārstāve, kurai palīdz K. Bīls [K. Beal], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un V. Melss [W. Mölls], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 25. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas 90/435/EEK par kopēju nodokļu sistēmu,
         ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kas atrodas dažādās dalībvalstīs (OV L 225, 6. lpp.), 2. panta a) punkta,
         skatīta kopā ar tās pielikuma f) punktu, interpretāciju, kā arī par šīs tiesību normas spēkā esamību, ievērojot EKL 43., 48.,
         56. un 58. pantu.

      2        Šis lūgums ir iesniegts prāvā starp Gaz de France – Berliner Investissement SA, sabiedrību, kuras juridiskā adrese ir Francijā un kuras juridiskā forma līdz 2002. gadam bija “société par actions simplifiée”
         (SAS), un Bundeszentralamt für Steuern (Federālais centrālais nodokļu dienests) par nodokļa uzlikšanu peļņai, ko tai 1999. finanšu gadā sadalīja Gaz de France Deutschland GmbH, kuras juridiskā adrese ir Vācijā.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 90/435 2. pants ir izteikts šādi:

      “Šajā direktīvā “dalībvalsts sabiedrība” ir ikviena sabiedrība:
      a)      kas pastāv kādā no šīs direktīvas pielikumā uzskaitītajām juridiskām formām;
      b)      ko, uzliekot nodokļus, saskaņā ar kādas dalībvalsts nodokļu likumiem uzskata par tādu, kas rezidē tajā, un ko saskaņā ar nodokļu
         divkāršas uzlikšanas novēršanas nolīgumu, kas noslēgts ar kādu trešo valsti, neatzīst par tādu, kura, uzliekot nodokļus, nerezidē
         Kopienā;

      c)      kam turklāt ir uzliekams kāds no šādiem nodokļiem bez izvēles tiesībām vai tiesībām saņemt atbrīvojumu no šā nodokļa:
      [..]
      –        impôt sur les sociétés [sabiedrību ienākumu nodoklis] Francijā,

      [..]
      vai ikviens cits nodoklis, ar ko var aizstāt kādu no iepriekš minētajiem nodokļiem.”
      4        Saskaņā ar Direktīvas 90/435 5. panta 1. punktu peļņu, ko meitas sabiedrība ir sadalījusi mātes sabiedrībai, ja tai pieder
         vismaz 25 % no meitas sabiedrības kapitāla, atbrīvo no tiešā peļņas nodokļa [no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā].

      5        Direktīvas 90/435 pielikuma ar nosaukumu “Direktīvas 2. panta a) apakšpunktā minēto sabiedrību saraksts” f) punktā ir uzskaitītas
         šādas sabiedrības:

      “sabiedrības, kas saskaņā ar Francijas likumiem ir “société anonyme”, “société en commandite par actions”, “société à responsabilité
         limitée”, un atklāti [valsts] rūpniecības uzņēmumi un komercuzņēmumi”.

      6        Atbilstoši Padomes 2003. gada 22. decembra Direktīvas 2003/123/EK, ar ko groza Direktīvu 90/435/EEK (OV 2004, L 7, 41. lpp.),
         ceturtajam apsvērumam:

      “Direktīvas [90/435] 2. pantā ir definētas sabiedrības, kuras ir tās darbības jomā. Pielikumā ir sabiedrību saraksts, kurām
         minēto direktīvu piemēro. Daži sabiedrību veidi nav iekļauti pielikumā esošajā sarakstā, pat ja tās nodokļu mērķiem ir reģistrētas
         dalībvalstī un tur maksā uzņēmuma peļņas [sabiedrību ienākuma] nodokli. Tādēļ Direktīvas [90/435] darbības joma ir jāpaplašina
         uz citām vienībām [juridiskām personām], kas Kopienā var veikt pārrobežu darbības un atbilst visiem minētajā direktīvā noteiktajiem
         nosacījumiem.”

      7        Direktīvas 2003/123 1. panta 6. punktā ir paredzēts aizstāt Direktīvas 90/435 pielikumu ar Direktīvas 2003/123 pielikuma tekstu.
         Šī grozījuma beigās Direktīvas 90/435 pielikuma jaunais f) punkts ir izteikts šādi:

      “sabiedrības, kas saskaņā ar Francijas tiesību aktiem ir “société anonyme”, “société en commandite par actions”, “société
         à responsabilité limitée”, “société par actions simplifiée”, “société d'assurance mutuelle”, “caisses d'épargne et de prévoyance”,
         “sociétés civiles”, uz ko automātiski attiecas uzņēmuma peļņas [sabiedrību ienākuma] nodoklis, “coopératives”, “unions de
         coopératives”, rūpniecības un tirdzniecības publiskās iestādes un uzņēmumi [valsts rūpniecības uzņēmumi un komercuzņēmumi]
         un citas sabiedrības, kas izveidotas atbilstīgi Francijas tiesību aktiem un uz ko attiecas Francijas uzņēmuma peļņas [sabiedrību
         ienākuma] nodoklis.”

      8        Saskaņā ar Direktīvas 2003/123 2. pantu tā ir jātransponē dalībvalstu tiesībās ne vēlāk kā līdz 2005. gada 1. janvārim.

       Valsts tiesiskais regulējums
      9        Likuma par ienākuma nodokli (Einkommensteuergesetz) 44.d pants redakcijā, kas bija piemērojama pamata prāvā (turpmāk tekstā – “EStG 1999”), ir izteikts šādi:

      “1)      Pēc nodokļa maksātāja lūguma kapitāla pieauguma nodoklis netiek iekasēts no kapitāla pieauguma 20. panta pirmās daļas 1. punkta
         izpratnē [..], kuru saņem mātes sabiedrība, kurai nav juridiskās adreses un kurai nav pārvaldes institūciju valsts teritorijā,
         un kurš ir saņemts, kapitālsabiedrībai, kas ir ierobežota nodokļu maksātāja Likuma par sabiedrību ienākuma nodokli 1. panta
         1. punkta 1. apakšpunkta izpratnē, sadalot peļņu vai arī atlīdzinot sabiedrību ienākuma nodokli.

      2)      Uzskata, ka “mātes sabiedrība” pirmās daļas izpratnē ir sabiedrība, kas atbilst Direktīvas 90/435 2. panta nosacījumiem, kas
         norādīti šī likuma 7. pielikumā, un kas brīdī, kad rodas kapitāla pieauguma nodoklis saskaņā ar 44. panta 1. punkta otro daļu,
         var pierādīt, ka tā tieši vismaz ceturtās daļas apmērā piedalās kapitālsabiedrības, kas ir neierobežoti apliekama ar nodokli,
         nominālajā kapitālā. Turklāt ir jāpierāda, ka nepārtraukta dalība ir pastāvējusi divpadsmit mēnešus. [..]”

      10      EStG 1999 7. pielikumā ir paredzēts:

      “Mātes sabiedrība Direktīvas [90/435] 2. panta izpratnē ir ikviena sabiedrība
      1.      kas pastāv kādā no šādām formām:
      [..]
      –        nosauktās atbilstoši Francijas tiesībām dibinātās sabiedrības:
      “société anonyme”, “société en commandite par actions”, “société à responsabilité limitée”, kā arī valsts rūpniecības uzņēmumi
         un komercuzņēmumi;

      [..]
      2.      ko, uzliekot nodokļus, saskaņā ar kādas dalībvalsts nodokļu likumiem uzskata par tādām, kas rezidē tajā, un ko saskaņā ar
         nodokļu divkāršas uzlikšanas novēršanas nolīgumu, kas noslēgts ar kādu trešo valsti, neatzīst par tādām, kuras, uzliekot nodokļus,
         nerezidē Kopienā, un

      c)      kam turklāt ir uzliekams kāds no šādiem nodokļiem bez izvēles tiesībām vai tiesībām saņemt atbrīvojumu no šā nodokļa:
      [..]
      –        impôt sur les sociétés [sabiedrību ienākuma nodoklis] Francijā,

      [..]
      vai ikviens cits nodoklis, ar ko var aizstāt kādu no iepriekš minētajiem nodokļiem.”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      11      1999. gada 16. jūnijā Gaz de France Deutschland GmbH, kuras visas kapitāla daļas pieder prasītājai pamata prāvā, sadalīja tai peļņu DEM 980 387 apmērā, ieturot kapitāla pieauguma
         nodokli DEM 49 019,35 apmērā, kā arī solidaritātes piemaksu DEM 2696,06 apmērā, kas tika pārskaitītas kompetentajai nodokļu
         iestādei.

      12      1999. gada 16. augustā prasītāja pamata prāvā iesniedza Bundesamt für Finanzen [Federālajā nodokļu dienestā], kas 2006. gada 1. janvārī ir kļuvis par Bundeszentralamt für Steuern, lūgumu atmaksāt kapitāla pieauguma nodokli, ietverot solidaritātes piemaksu.

      13      Ar 1999. gada 6. septembra lēmumu atbildētājs pamata prāvā atteica prasīto atmaksu, pamatojoties uz to, ka prasītāja pamata
         prāvā nav mātes sabiedrība EStG 1999 44.d panta 2. punkta, skatīta kopā ar Direktīvas 90/435 2. pantu, noteikumu izpratnē.

      14      Pēc tam, kad tika noraidīta par šo lēmumu iesniegtā sūdzība, prasītāja pamata prāvā vērsās Finanzgericht Köln, kas uzskata, ka atbilstoši Direktīvas 90/435 tekstam prasītājai pamata prāvā nav tiesību uz kapitāla pieauguma nodokļa atmaksu,
         jo sadales gadā tā nepastāvēja nevienā no sabiedrību formām, kas minētas Direktīvas 90/435 2. panta a) punkta, skatīta kopā
         ar tās pielikuma f) punktu, noteikumos.

      15      Tomēr šī tiesa šaubās, ka Direktīvas 90/435 normas ir jāinterpretē tikai gramatiski. Šī tiesa uzskata, ka ir jāņem vērā arī
         šīs direktīvas mērķis, kā arī apstākļi, ka, pirmkārt, tās spēkā stāšanās brīdī Francijas tiesībās vēl nepastāvēja juridiska
         forma “société par actions simplifiée” un ka, otrkārt, ar Direktīvu 2003/123 šī forma ir ietverta Direktīvas 90/435 pielikumā.

      16      Finanzgericht Köln uzskata, ka tādējādi lietā, kuru tā izskata, rodas jautājums, vai negribēts robs tiesiskajā regulējumā varētu liegt secināt
         pēc analoģijas ar Direktīvas 90/435 2. panta a) punktu, skatītu kopā ar tās pielikuma f) punktu, ka atbilstoši Francijas tiesībām
         dibināta sabiedrība, kas pastāv “société par actions simplifiée” formā, laikposmā pirms 2005. gada var tikt uzskatīta par
         “dalībvalsts sabiedrību” Direktīvas 90/435 izpratnē un, ja tā, vai šīs direktīvas 2. panta a) punkts, skatīts kopā ar tās
         pielikuma f) punktu, ir pretrunā EKL 43. un 48. pantam vai EKL 56. un 58. pantam.

      17      Šajos apstākļos Finanzgericht Köln nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai [Direktīvas 90/435] 2. panta a) punkts, skatīts kopā ar [šīs] direktīvas [..] pielikuma f) punktu [..], ir interpretējams
         tādējādi, ka arī Francijas sabiedrību, kuras juridiskā forma ir “société par actions simplifiée”, jau pirms 2005. gada varēja
         uzskatīt par “dalībvalsts sabiedrību” šīs direktīvas izpratnē un tādējādi peļņai, ko tās Vācijas meitas sabiedrība ir sadalījusi
         1999. gadā, bija jāpiešķir atbrīvojums no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā saskaņā ar Direktīvas [90/435] 5. panta
         1. punktu?

      2)      Gadījumā, ja uz 1. jautājumu tiktu atbildēts noliedzoši, vai [Direktīvas 90/435] 2. panta a) punkts, skatīts kopā ar [šīs]
         direktīvas [..] pielikuma f) punktu, ir pretrunā EKL 43. un 48. pantam vai EKL 56. panta 1. punktam un 58. panta 1. punkta
         a) apakšpunktam un 3. punktam, ja, skatīts kopā ar Direktīvas [90/435] 5. panta 1. punktu, tas paredz atbrīvojumu no nodokļa
         ieturējuma ienākumu gūšanas vietā, kad Vācijas meitas sabiedrība sadala peļņu Francijas mātes sabiedrībai, kuras juridiskā
         forma ir “société anonyme”, “société en commandite par actions” vai “société à responsabilité limitée”, bet neparedz Francijas
         mātes sabiedrībai, kuras juridiskā forma ir “société par actions simplifiée”?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pieņemamību
      18      Itālijas valdība apšauba lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, pamatojoties uz to, ka tajā nav ietvertas norādes
         par “société par actions simplifiée”, kā arī par citu veidu sabiedrību, ar kurām tā ir salīdzināma, struktūru un tiesisko
         regulējumu. Bez šādām norādēm nav iespējams novērtēt elementus, ar kuriem ir pamatots iesniedzējtiesas pamatpieņēmums, ka
         “société par actions simplifiée” piemīt tādas pašas īpašības kā atbilstoši Francijas tiesībām dibinātām sabiedrībām, kuras,
         piemērojot Direktīvas 90/435 5. panta 1. punktu, vienmēr ir bijušas atbrīvotas no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā
         par sadalīto peļņu, un tādējādi novērtēt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstību nolēmuma pamata prāvā pieņemšanai.

      19      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, kaut arī, ņemot vērā kompetenču sadali prejudiciāla nolēmuma procedūras ietvaros, tikai valsts
         tiesa nosaka Tiesai uzdodamo jautājumu priekšmetu, Tiesa ir arī nospriedusi, ka ārkārtas apstākļos tā var izvērtēt apstākļus,
         kādos valsts tiesa pie tās vērsusies, lai pārbaudītu savas kompetences esamību (it īpaši skat. 2007. gada 18. decembra spriedumu
         lietā C‑62/06 ZF Zefeser, Krājums, I‑11995. lpp., 14. punkts).

      20      Tas tā it īpaši ir tad, ja Tiesas rīcībā nav faktisko apstākļu un atbilstošā tiesiskā regulējuma, lai sniegtu lietderīgu atbildi
         uz uzdotajiem jautājumiem (it īpaši skat. 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 39. punkts; 2006. gada 5. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑94/04 un C‑202/04 Cipolla u.c., Krājums, I‑11421. lpp., 25. punkts, kā arī 2007. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑379/05 Amurta, Krājums, I‑9569. lpp., 64. punkts). Vajadzība sniegt Kopienu tiesību interpretāciju, kas būtu lietderīga valsts tiesai,
         prasa, lai tā definētu faktiskos apstākļos un tiesisko regulējumu, kuri attiecas uz tās uzdotajiem jautājumiem, vai lai tā
         vismaz paskaidrotu faktiskos pieņēmumus, ar kuriem ir pamatoti šie jautājumi (it īpaši skat. 2006. gada 23. marta spriedumu
         lietā C‑237/04 Enirisorse, Krājums, I‑2843. lpp., 17. punkts un tajā minētā judikatūra).

      21      Tādējādi informācijai, kas ir ietverta iesniedzējtiesas lēmumā, ir ne tikai jāļauj Tiesai sniegt lietderīgas atbildes, bet
         arī jādod iespēja dalībvalstu valdībām, kā arī citām ieinteresētajām personām sniegt apsvērumus atbilstoši Tiesas Statūtu
         23. pantam. Tiesas pienākums ir rūpēties, lai šī iespēja tiktu nodrošināta, ņemot vērā, ka atbilstoši iepriekš minētajai normai
         attiecīgajām personām tiek darīti zināmi tikai iesniedzējtiesas lēmumi (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Enirisorse, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).

      22      Ir jākonstatē, ka izskatāmajā lietā lēmums par prejudiciālā jautājuma uzdošanu ietver pietiekamu pamata lietas faktisko apstākļu
         un tiesību aktu izklāstu, kā arī to iemeslu izklāstu, kuru dēļ iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilde uz uzdotajiem jautājumiem
         ir nepieciešama. Turklāt no Vācijas, Itālijas un Apvienotās Karalistes valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisijas sniegtajiem
         apsvērumiem izriet, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertā informācija tām ļāva lietderīgi spriest par Tiesai uzdotajiem
         jautājumiem.

      23      Šādos apstākļos tas, ka iesniedzējtiesas lēmumā nav, pirmkārt, detalizēta tiesību normu par “sociétés par actions simplifiées”
         izklāsta un, otrkārt, citu atbilstoši Francijas tiesībām dibinātu sabiedrību tiesiskā regulējuma izklāsta, nepadara minēto
         lūgumu nepieņemamu, jo katrā ziņā valsts tiesiskā regulējuma interpretācija neietilpst Tiesas kompetencē.

      24      No iepriekš minētā izriet, ka uz prejudiciālajiem jautājumiem ir jāsniedz atbilde.

       Par lietas būtību
       Par pirmo jautājumu
      25      Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 90/435 2. panta a) punkts, skatīts kopā ar tās pielikuma
         f) punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši Francijas tiesībām dibināta sabiedrība, kam ir “société par actions simplifiée”
         forma, var tikt uzskatīta par “dalībvalsts sabiedrību” šīs direktīvas izpratnē laikposmā, pirms šī direktīva tika grozīta
         ar Direktīvu 2003/123.

      26      Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāņem vērā interpretējamās normas teksts, kā arī Direktīvas 90/435 mērķi un sistēma (šajā
         sakarā skat. 1996. gada 17. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑283/94, C‑291/94 un C‑292/94 Denkavit u.c., Recueil, I‑5063. lpp., 24. un 26. punkts; 2000. gada 8. jūnija spriedumu lietā C‑375/98 Epson Europe, Recueil, I‑4243. lpp., 22. un 24. punkts, kā arī 2008. gada 3. aprīļa spriedumu lietā C‑27/07 Banque Fédérative du Crédit Mutuel, Krājums, I‑2067. lpp., 22. punkts).

      27      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tās mērķis, ieviešot kopēju nodokļu sistēmu, kā izriet no Direktīvas 90/435 trešā apsvēruma, ir
         izbeigt dažādu dalībvalstu sabiedrību sadarbības nostādīšanu nelabvēlīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar vienas dalībvalsts sabiedrību
         sadarbību un tādējādi atvieglot sabiedrību apvienošanos grupās Kopienu līmenī (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās
         Denkavit u.c., 22. punkts, un lietā Epson Europe, 20. punkts; 2001. gada 4. oktobra spriedums lietā C‑294/99 Athinaïki Zythopoiiïa, Recueil, I‑6797. lpp., 25. punkts; 2003. gada 25. septembra spriedums lietā C‑58/01 Océ van der Grinten, Recueil, I‑9809. lpp., 45. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Banque Fédérative du Crédit Mutuel, 23. punkts). Tātad Direktīva 90/435 ir vērsta uz neitralitātes nodrošināšanu nodokļu jomā attiecībā uz meitas sabiedrības,
         kas atrodas dalībvalstī, peļņas sadali tās mātes sabiedrībai, kas reģistrēta citā dalībvalstī (iepriekš minētais spriedums
         lietā Banque Fédérative du Crédit Mutuel, 24. punkts).

      28      Kā tas izriet no Direktīvas 90/435 1. panta, tā attiecas uz peļņas, ko saņem dalībvalsts sabiedrības no to meitas sabiedrībām,
         kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, sadali.

      29      Direktīvas 90/435 2. pantā ir noteikti nosacījumi, kuri ir jāizpilda sabiedrībai, lai tā tiktu uzskatīta par dalībvalsts sabiedrību
         šīs direktīvas izpratnē, un tādējādi ir definēta tās piemērošanas joma. Šie nosacījumi, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu
         27. punktā, ir kumulatīvi.

      30      Saskaņā ar Direktīvas 90/435 2. panta a) punktu “dalībvalsts sabiedrība” ir ikviena sabiedrība, kas pastāv kādā no šīs direktīvas
         pielikumā uzskaitītajām juridiskām formām.

      31      Direktīvas 90/435 pielikumā ir izmantotas divas dažādas metodes, lai apzīmētu sabiedrības, kas ietilpst tās piemērošanas jomā.
         Tādējādi šī pielikuma k) un l) punktā tiek izmantots vispārīgs formulējums, apzīmējot attiecīgi “komercsabiedrības vai saskaņā
         ar civiltiesībām izveidotas komercsabiedrības, kooperatīvi un valsts uzņēmumi, kas ir reģistrēti saskaņā ar Portugāles likumiem”
         un “sabiedrības, kas reģistrētas saskaņā ar Apvienotās Karalistes likumiem”, bet citos minētā pielikuma punktos attiecīgo
         juridisko formu nosaukumi ir tieši norādīti.

      32      Pēdējā metode, kas izmantota lielākajā daļā Direktīvas 90/435 pielikuma punktu, it īpaši šī pielikuma f) punktā attiecībā
         uz atbilstoši Francijas tiesībām dibinātām sabiedrībām, saskaņā ar kuru tiek uzskaitīti juridisko formu, uz kurām attiecas
         šī direktīva, nosaukumi, bet netiek ietverts noteikums, kas ļautu minēto direktīvu piemērot citām sabiedrībām, kas dibinātas
         atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesībām, izņemot attiecībā uz Francijas tiesībām valsts uzņēmumus, nozīmē, ka minētie nosaukumi
         ir uzskaitīti izsmeļoši.

      33      Tādējādi gan no Direktīvas 90/435 2. panta a) punkta, kā arī tās pielikuma f) punkta teksta, gan tās sistēmas izriet, ka,
         lai Francijas sabiedrību, kas nav valsts rūpniecības uzņēmums vai komercuzņēmums, varētu uzskatīt par dalībvalsts sabiedrību
         šīs direktīvas izpratnē, šai sabiedrībai ir obligāti jāpastāv kādā no šīs direktīvas pielikuma f) punktā izsmeļoši uzskaitītajām
         formām, bet, konkrētāk, tai ir jāpastāv kā “société anonyme”, “société en commandite par actions” vai “société à responsabilité
         limitée”.

      34      Šo secinājumu neatspēko prasītājas pamata prāvā un Komisijas arguments, ka sabiedrību saraksts Direktīvas 90/435 pielikuma
         f) punktā ir sniegts tikai kā piemērs un vienīgi lai novērstu problēmas, kas var izrietēt no domstarpībām par kvalifikāciju,
         ja kādai sabiedrībai dalībvalsts uzliktu nodokļus kā kapitālsabiedrībai, kas maksā sabiedrību ienākuma nodokli, bet cita dalībvalsts
         uzskatītu šo sabiedrību par personālsabiedrību, kas nemaksā sabiedrību ienākuma nodokli, jo dažas dalībvalstis, pieņemot Direktīvu 90/435,
         vēlējās izslēgt no tās piemērošanas jomas personu apvienības.

      35      Ir gan jānorāda, ka prasītājas pamata prāvā, kā arī Komisijas aizstāvētā interpretācija varētu atbilst Direktīvas 90/435 mērķiem,
         kas ir izvirzīti tās trešajā apsvērumā, jo tā paredz šīs direktīvas piemērošanas jomas paplašināšanu, attiecinot to uz lielāku
         sabiedrību skaitu, un tādējādi izbeidz dažādu dalībvalstu sabiedrību sadarbības nostādīšanu nelabvēlīgākā stāvoklī salīdzinājumā
         ar vienas dalībvalsts sabiedrību sadarbību un tādējādi atvieglo sabiedrību apvienošanos grupās Kopienu līmenī.

      36      Tomēr, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 31. punktā, ir jākonstatē, ka Direktīva 90/435 nav vērsta uz to, lai ieviestu
         kopēju sistēmu attiecībā uz visām dalībvalstu sabiedrībām un attiecībā uz visu veidu dalību.

      37      Dalībvalstīm ir tiesības attiecībā uz dalību sabiedrībās, uz kuru Direktīva 90/435 neattiecas, noteikt, vai un cik lielā mērā
         ir jānovērš ekonomiskā dubultā nodokļa uzlikšana sadalītajai peļņai, un šajā nolūkā vienpusēji vai ar konvencijām, ko tās
         noslēdz ar citām dalībvalstīm, ieviest sistēmas, kuras ir paredzētas, lai novērstu vai samazinātu šo ekonomisko dubulto nodokļa
         uzlikšanu (skat. 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑374/04 Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, Krājums, I‑11673. lpp., 54. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Amurta, 24. punkts).

      38      Tādējādi Direktīvā 90/435 ir ierobežota dalībvalstu kompetence attiecībā uz tās piemērošanas jomā ietilpstošu nodokļu uzlikšanu
         peļņai, ko sabiedrības, kuras ir reģistrētas tās teritorijā, sadala sabiedrībām, kuras ir reģistrētas citā dalībvalstī. Šādos
         apstākļos tiesiskās drošības pamatprincipa prasībām ir pretrunā tas, ka šīs direktīvas pielikuma f) punktā sniegtais sabiedrību
         saraksts tiktu interpretēts kā saraksts, kas sniegts kā norāde, jo šāda interpretācija neizriet ne no tā teksta, ne no Direktīvas
         90/435 sistēmas.

      39      Prasītājas pamata prāvā un Komisijas atbalstītā interpretācija arī nevar izrietēt no atsevišķu dalībvalstu iespējami paustajām
         vēlmēm, pieņemot Direktīvu 90/435, no šīs direktīvas piemērošanas jomas izslēgt tikai personālsabiedrības. Dalībvalstu Eiropas
         Savienības Padomē paustajiem nodomiem nepiemīt juridiska vērtība, ja tie nav izteikti tiesību normās. Pēdējās ir paredzētas
         personām, kam ir jāuzticas to saturam saskaņā ar tiesiskās drošības principa prasībām (iepriekš minētais spriedums apvienotajās
         lietās Denkavit u.c., 29. punkts).

      40      Turklāt interpretāciju, saskaņā ar kuru netiek uzskatīts, ka uz “société par actions simplifiée” kopš tās ieviešanas Francijas
         tiesībās attiecas Direktīva 90/435, apstiprina likumdošanas attīstība un, konkrētāk, Direktīva 2003/123.

      41      Pirmkārt, Direktīvas 2003/123 ceturtajā apsvērumā ir konstatēts, ka Direktīvas 90/435 pielikumā ir ietverts sabiedrību saraksts,
         kurām šī direktīva tiek piemērota, un ka daži sabiedrību veidi nav iekļauti šajā sarakstā, pat ja tās nodokļu mērķiem ir reģistrētas
         dalībvalstī un tur maksā sabiedrību ienākuma nodokli. Šajā apsvērumā ir precizēts arī, ka Direktīvas 90/435 piemērošanas joma
         tātad ir jāpaplašina uz citām juridiskām personām, kas Kopienā var veikt pārrobežu darbības un atbilst visiem minētajā direktīvā
         noteiktajiem nosacījumiem.

      42      Otrkārt, Direktīvas 2003/123 1. panta 6. punktā ir paredzēts aizstāt Direktīvas 90/435 pielikumu ar tekstu, kas ietverts Direktīvas
         2003/123 pielikumā. Pēc Direktīvas 90/435 pielikuma grozīšanas ar Direktīvu 2003/123 šī pielikuma f) punktā norādīto sabiedrību
         vidū ietverta “société par actions simplifiée” un, lai īpaši ņemtu vērā valsts tiesību attīstību, ietverta tiesību norma,
         ka Direktīvas 90/435 piemērošanas jomā ietilpst arī citas sabiedrības, kas pastāv atbilstoši Francijas tiesībām un maksā sabiedrību
         ienākuma nodokli Francijā.

      43      Visbeidzot, ir jāatgādina, ka pretēji prasītājas pamata prāvā un Komisijas apgalvotajam, tā kā Francijas tiesību juridiskās
         formas, uz kurām attiecas Direktīva 90/435, ir izsmeļoši nosauktas tās pielikuma f) punktā, šīs direktīvas piemērošanas paplašināšana
         pēc analoģijas ar citiem sabiedrību veidiem, tādiem kā, piemēram, “société par actions simplifiée”, Francijas tiesībās nav
         pieļaujama, pat ja tās būtu salīdzināmas.

      44      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 90/435 2. panta a) punkts, skatīts kopā ar tās pielikuma
         f) punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši Francijas tiesībām dibināta sabiedrība, kuras juridiskā forma ir “société
         par actions simplifiée”, nevar tikt uzskatīta par “dalībvalsts sabiedrību” šīs direktīvas izpratnē laikposmā pirms šīs direktīvas
         grozīšanas ar Direktīvu 2003/123.

       Par otro jautājumu
      45      Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa jautā par Direktīvas 90/435 2. panta a) punkta, skatīta kopā ar tās pielikuma f) punktu
         un šīs direktīvas 5. panta 1. punktu, spēkā esamību, ievērojot EKL 43. un 48. pantu vai EKL 56. panta 1. punktu un 58. panta
         1. punkta a) apakšpunktu un 3. punktu, tiktāl, ciktāl no tās izriet atbrīvojums no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā
         gadījumā, kad Vācijas meitas sabiedrība sadala peļņu atbilstoši Francijas tiesībām dibinātai mātes sabiedrībai, kuras juridiskā
         forma ir “société anonyme”, “société en commandite par actions” vai “société à responsabilité limitée”, bet ne gadījumā, kad
         mātes sabiedrība ir atbilstoši Francijas tiesībām dibināta sabiedrība, kuras juridiskā forma ir “société par actions simplifiée”.

      46      Šajā ziņā prasītāja pamata prāvā apgalvo, ka “société par actions simplifiée” izslēgšana no Direktīvas 90/435 piemērošanas
         jomas patvaļīgi rada tai nelabvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar atbilstoši Francijas tiesībām dibinātām “société anonyme”
         vai “société à responsabilité limitée” vai salīdzinājumā ar citu valstu akciju sabiedrību vai sabiedrību ar ierobežotu atbildību
         juridiskajām formām, kas ir uzskaitītas šajā direktīvā. “Société par actions simplifiée” esot radīta nelabvēlīgāka situācija
         it īpaši tādēļ, ka Vācijas tiesības neprecizē procedūras noteikumus, saskaņā ar kuriem ir iespējams atsaukties uz kapitāla
         pieauguma nodokļa piemērošanu pretēji Kopienu tiesībām ārpus Direktīvas 90/435 piemērošanas jomas.

      47      Turpretim ne Vācijas, Itālijas un Apvienotās Karalistes valdības, ne Komisija nesaskata ne mazāko iemeslu apšaubīt Direktīvas
         90/435 spēkā esamību. Pirmkārt, pamatbrīvības neaizliedzot piemērot pašu nodokļa ieturējumu ienākumu gūšanas vietā un neliedzot
         uzlikt dubultus nodokļus, īstenojot paralēlu divu dalībvalstu kompetenci nodokļu jomā. Otrkārt, Kopienu likumdevējam esot
         plaša rīcības brīvība attiecībā uz likumdošanu saskaņošanu un tuvināšanu. Likumdošanu harmonizācijas vai tuvināšanas apjoma
         attiecināšana uz īpašām nozarēm pati par sevi tātad nevar būt pamats nelikumībai.

      48      Itālijas valdība turklāt uzsver, ka, tā kā “société par actions simplifiée” ir izveidota pēc Direktīvas 90/435 stāšanās spēkā,
         to nevar uzskatīt par nederīgu tādēļ, ka nav ņemta vērā šī sabiedrības juridiskā forma, jo trūkumiem, kas rada akta nederīgumu,
         ir jāpastāv šī akta rašanās brīdi. Lielākais ir iespējams uzdot jautājumu, vai ar Direktīvu 2003/123 “société par actions
         simplifiée” nebija jāietver Direktīvas 90/435 pielikuma sarakstā ar atpakaļejošu spēku. Taču šajā ziņā Kopienu likumdevēja
         diskrecionārajā varā pilnībā bija papildināt vai nepapildināt Direktīvas 90/435 pielikumu un ierobežot laikā iedarbību, kāda
         ir šīs sabiedrības juridiskās formas ietveršanai šajā pielikumā, paredzot, ka šai iekļaušanai nav atpakaļejoša spēka.

      49      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka akta spēkā esamības vērtējumam, kas ir jāizdara Tiesai prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā, parasti
         ir jābalstās uz situāciju, kas pastāv akta pieņemšanas brīdī (1997. gada 17. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑248/95
         un C‑249/95 SAM Schiffahrt un Stapf, Recueil, I‑4475. lpp., 46. punkts).

      50      Pat pieņemot, ka akta spēkā esamība var atsevišķos gadījumos tikt novērtēta atkarībā no jaunajiem faktiem, kas radušies pēc
         tā pieņemšanas (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās SAMSchiffahrt un Stapf, 47. punkts), šāds vērtējums šajā lietā nav jāizdara.

      51      Lai gan “société par actions simplifiée” tika ieviesta Francijas tiesībās tikai pēc Direktīvas 90/435 pieņemšanas, no atbildes
         uz pirmo jautājumu izriet, ka attiecībā uz atbilstoši Francijas tiesībām dibinātām sabiedrībām šīs direktīvas piemērošanas
         joma ir noteikta, uzskaitot juridisko formu nosaukumus, uz kuriem attiecas šī direktīva, un neietverot noteikumu, kas ļautu
         šo pašu direktīvu piemērot citām sabiedrībām, kuras ir izveidotas atbilstoši Francijas tiesībām.

      52      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Kopienu iestādes var brīvi veikt tikai progresīvu jomas harmonizāciju vai valsts likumdošanu
         pakāpenisku tuvināšanu. Šādu pasākumu īstenošana parasti ir sarežģīta, jo tā paredz, ka kompetentās Kopienu iestādes, ievērojot
         dažādus un kompleksus valstu noteikumus, izstrādā Kopienu noteikumus, kas atbilstu EK līgumā definētajiem mērķiem un ko atbalsta
         kvalificēts Padomes locekļu vairākums vai, nodokļu jomā – visi locekļi vienprātīgi (šajā sakarā skat. 1984. gada 29. februāra
         spriedumu lietā 37/83 Rewe‑Zentrale, Recueil, 1229. lpp., 20. punkts; 1997. gada 13. maija spriedumu lietā C‑233/94 Vācija/Parlaments un Padome, Recueil, I‑2405. lpp., 43. punkts, kā arī 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑166/98 Socridis, Recueil, I‑3791. lpp., 26. punkts).

      53      Tomēr ir jāizvērtē, vai Direktīvas 90/435 piemērošanas jomas ierobežošana, izslēdzot visas pārējās sabiedrības, kas var tikt
         izveidotas saskaņā ar valsts tiesībām, kā tas izriet no Direktīvas 90/435 2. panta a) punkta un tās pielikuma f) punkta, var
         tikt uzskatīta par spēkā neesošu, ievērojot līguma pantus, kas garantē brīvību veikt uzņēmējdarbību vai brīvu kapitāla apriti.

      54      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts pilsoņu brīvība veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī ietver tiesības sākt un
         izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām un dibināt un vadīt uzņēmumus ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus saviem pilsoņiem
         paredz tās valsts tiesību akti, kurā notiek šī uzņēmējdarbība. Ierobežojumu atcelšana brīvībai veikt uzņēmējdarbību attiecas
         arī uz ierobežojumiem dalībvalsts pilsoņiem, kas rezidē citas dalībvalsts teritorijā, atvērt uzņēmuma pārstāvniecības, filiāles
         vai meitas sabiedrības citas dalībvalsts teritorijā (it īpaši skat. 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 270/83 Komisija/Francija,
         Recueil, 273. lpp., 13. punkts; 1999. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑311/97 Royal Bank of Scotland, Recueil, I‑2651. lpp., 22. punkts, un 2006. gada 23. februāra spriedumu lietā C‑253/03 CLT‑UFA, Krājums, I‑1831. lpp., 13. punkts).

      55      Pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts arī, ka, pat ja EK līguma noteikumu par brīvību veikt uzņēmējdarbību mērķis atbilstoši
         to formulējumam ir uzņēmējā dalībvalstī nodrošināt tādu pašu attieksmi kā šīs valsts pilsoņiem vai sabiedrībām, tie arī nepieļauj,
         ka izcelsmes dalībvalsts kādam no saviem pilsoņiem vai sabiedrībai, kas dibināta atbilstoši tās tiesiskajam regulējumam, citā
         dalībvalstī rada šķēršļus uzņēmējdarbībai (skat. 1998. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑264/96 ICI, Recueil, I‑4695. lpp., 21. punkts; 2006. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑196/04 Cadbury Schweppes un Cadbury Schweppes Overseas, Krājums, I‑7995. lpp., 42. punkts; 2007. gada 6. decembra spriedumu lietā C‑298/05 Columbus Container Services, Krājums, I‑10451. lpp., 33. punkts, kā arī 2008. gada 15. maija spriedumu lietā C‑414/06 LidlBelgium, Krājums, I‑3601. lpp., 19. punkts).

      56      Kā tas ir atgādināts šī sprieduma 27. punktā, Direktīvas 90/435 mērķis, ieviešot kopēju nodokļu sistēmu, ir izbeigt dažādu
         dalībvalstu sabiedrību sadarbības nostādīšanu nelabvēlīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar vienas dalībvalsts sabiedrību sadarbību
         un tādējādi atvieglot sabiedrību apvienošanos grupās Kopienu līmenī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Banque Fédérative du Crédit Mutuel un 2009. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑138/07 Cobelfret, Krājums, I‑731. lpp., 28. punkts).

      57      Lai nodrošinātu, ka meitas sabiedrības, kuras juridiskā adrese atrodas vienā dalībvalstī, peļņas sadale citā dalībvalstī reģistrētai
         mātes sabiedrībai būtu neitrāla no nodokļu viedokļa, Direktīvā 90/435 ir paredzēts novērst nodokļu dubulto ekonomisko uzlikšanu
         šādai peļņai, proti, novērst, ka sadalītajai peļņai vispirms tiek uzlikts nodoklis meitas sabiedrībā un pēc tam – mātes sabiedrībā
         (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Banque Fédérative du Crédit Mutuel, 24. un 27. punkts, kā arī lietā Cobelfret, 29. punkts).

      58      Tādējādi Direktīvas 90/435 5. panta 1. punktā ir prasīts dalībvalstīm atbrīvot no nodokļa ieturējuma ienākumu gūšanas vietā
         peļņu, ko meitas sabiedrība ir sadalījusi mātes sabiedrībai, ja tai pieder vismaz 25 % no meitas sabiedrības kapitāla.

      59      Lai gan atbilstoši Direktīvai 90/435 šis pienākums ir noteikts dalībvalstīm vienīgi attiecībā uz peļņas sadali sabiedrībām,
         kuras var uzskatīt par sabiedrībām tās izpratnē, pietiek norādīt, ka šī direktīva neatļauj dalībvalstij mazāk labvēlīgi attiekties
         pret peļņu, kas sadalīta citu dalībvalstu sabiedrībām, kuras neietilpst tās piemērošanas jomā, salīdzinājumā ar peļņu, kas
         sadalīta tās teritorijā reģistrētām pielīdzināmām sabiedrībām.

      60      Tiesa jau ir atzinusi, ka dalībvalstīm ir tiesības attiecībā uz dalību sabiedrībās, uz kuru Direktīva 90/435 neattiecas, noteikt,
         vai un cik lielā mērā ir jānovērš dubultā ekonomiskā nodokļa uzlikšana sadalītajai peļņai, un šajā nolūkā vienpusēji vai ar
         konvencijām, ko tās noslēdz ar citām dalībvalstīm, ieviest mehānismus, kuri ir paredzēti, lai novērstu vai samazinātu šo dubulto
         ekonomisko nodokļa uzlikšanu. Tomēr šis apstāklis vien tām neļauj piemērot pasākumus, kas ir pretrunā Līgumā garantētajai
         aprites un pārvietošanās brīvībai (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, 54. punkts, un lietā Amurta, 24. punkts, kā arī 2009. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑303/07 Aberdeen Property Fininvest Alpha, Krājums, I‑0000. lpp., 28. punkts).

      61      Līdz ar to Direktīvas 90/435 piemērošanas jomas noteikšana, kas izslēdz visas pārējās sabiedrības, kuras var tikt izveidotas
         saskaņā ar valsts tiesībām, kas izriet no Direktīvas 90/435 2. panta a) punkta un tās pielikuma f) punkta, nevar radīt brīvības
         veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu.

      62      Secinājums, kas izdarīts iepriekšējā punktā, attiecas arī uz noteikumiem par brīvu kapitāla apriti.

      63      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka, to izvērtējot, nav konstatēts neviens elements, kas norādītu
         uz Direktīvas 90/435 2. panta a) punkta, skatīta kopā ar tās pielikuma f) punktu un tās 5. panta 1. punktu, spēkā neesamību.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      64      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Padomes 1990. gada 23. jūlija Direktīvas par kopēju nodokļu sistēmu, ko piemēro mātesuzņēmumiem un meitasuzņēmumiem, kas atrodas
            dažādās dalībvalstīs, 2. panta a) punkts, skatīts kopā ar tās pielikuma f) punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši
            Francijas tiesībām dibināta sabiedrība, kuras juridiskā forma ir “société par actions simplifiée”, nevar tikt uzskatīta par
            “dalībvalsts sabiedrību” šīs direktīvas izpratnē laikposmā pirms šīs direktīvas grozīšanas ar Padomes 2003. gada 22. decembra
            Direktīvu 2003/123/EK;
      2)      izvērtējot otro jautājumu, nav konstatēts neviens elements, kas norādītu uz Direktīvas 90/435 2. panta a) punkta, skatīta
            kopā ar tās pielikuma f) punktu un tās 5. panta 1. punktu, spēkā neesamību.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2008. gada 13.martā. # Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia un Regione Sicilia pret Domenico Valvo. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana - Itālija. # Lauksaimniecība - Regula (EEK) Nr. 2328/91 un Regula (EK) Nr. 950/97 - 17. un 18. pants - Kompensācijas pabalsts pastāvīgu nelabvēlīgu dabas apstākļu apgabalos - Lauksaimnieki, kas saņem izdienas pensiju - Tiesības uz kompensācijas pabalstu - Robežas. # Lieta C-78/07.

text:
      Lieta C‑78/07
      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna u.c.
      pret
      Domenico Valvo
      (Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Lauksaimniecība – Regula (EEK) Nr. 2328/91 un Regula (EK) Nr. 950/97 – 17. un 18. pants – Kompensācijas pabalsts pastāvīgu nelabvēlīgu dabas apstākļu apgabalos – Lauksaimnieki, kas saņem izdienas pensiju – Tiesības uz kompensācijas pabalstu – Robežas
      Sprieduma kopsavilkums
      Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – Struktūru reforma – Struktūru efektivitātes uzlabošana
      (Padomes Regulas Nr. 950/97 17. un 18. pants)
      Regulas Nr. 950/97 par lauksaimniecības struktūru efektivitātes uzlabošanu 17. un 18. pantā dalībvalstīm ir noteiktas tiesības
         piešķirt lauksaimniekiem, kuri atbilst šajos divos pantos noteiktajiem nosacījumiem, kompensācijas pabalstu. Tomēr tie neliedz
         dalībvalstij atteikties maksāt šādu pabalstu, ja lauksaimnieks saņem pensiju, tostarp izdienas pensiju.

      (sal. ar 23. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
      2008. gada 13. martā (*)

      Lauksaimniecība – Regula (EEK) Nr. 2328/91 un Regula (EK) Nr. 950/97 – 17. un 18. pants – Kompensācijas pabalsts pastāvīgu nelabvēlīgu dabas apstākļu apgabalos – Lauksaimnieki, kas saņem izdienas pensiju – Tiesības uz kompensācijas pabalstu – Robežas
      Lieta C‑78/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2006. gada 18. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 13. februārī, tiesvedībā

      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna,

      Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia,

      Regione Sicilia
      pret
      Domenico Valvo.

      TIESA (septītā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs U. Lehmuss [U. Lõhmus], tiesneši P. Linda [P. Lindh] (referente) un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz Dž. Ajello [G. Aiello], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Katabriga [C. Cattabriga], pārstāve,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1997. gada 20. maija Regulas (EK) Nr. 950/97 par lauksaimniecības struktūru
         efektivitātes uzlabošanu (OV L 142, 1. lpp.) 17. un 18. panta interpretāciju.

      2        Šis lūgums ir iesniegts prāvā starp D. Valvo [D. Valvo] un Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna (Ennas provinces Lauksaimniecības inspekcijas dienests), Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia (Sicīlijas reģiona Lauksaimniecības un mežsaimniecības reģionālā ministrija), kā arī Sicīlijas reģionu par to, ka minētais
         inspekcijas dienests ir noraidījis viņa lūgumus piešķirt kompensācijas pabalstu par 1996.–1998. gadu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Laikposmā no 1996. līdz 1998. gadam kompensācijas pabalsta lauksaimniecībai nelabvēlīgos apgabalos samaksa tika regulēta vispirms
         ar Padomes 1991. gada 15. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2328/91 par lauksaimniecības struktūru efektivitātes uzlabošanu (OV L 218,
         1. lpp.), kas ir grozīta ar Padomes 1993. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 3669/93 (OV L 338, 26. lpp.; turpmāk tekstā –
         “Regula Nr. 2328/91”), pēc tam – ar Regulu Nr. 950/97, kura atceļ un aizstāj Regulu Nr. 2328/91.

      4        Regulas Nr. 950/97 17.–19. pantā, kas ir iekļauti IX nodaļas ar nosaukumu “Atbalsts lauksaimniecībai nelabvēlīgiem apgabaliem”
         I apakšnodaļā “Kompensācijas pabalsts”, būtībā ir pārņemtas Regulas Nr. 2328/91 17. un 18. panta normas. Minētajās tiesību
         normās ir noteikts:

      “17. pants
      1.      Lai nodrošinātu lauksaimnieciskas darbības turpināšanu un tādējādi – minimālās apdzīvotības un dabiskās vides saglabāšanu
         noteiktos lauksaimniecībai nelabvēlīgos apgabalos, kuru saraksts ir pieņemts saskaņā ar 21. pantā paredzēto procedūru, dalībvalstis
         var ieviest atbalsta režīmu, lai veicinātu lauksaimniecību un palielinātu lauksaimnieku ieņēmumus šajos apgabalos.

      Piemērojot šajā režīmā paredzētos pasākumus, ir jāņem vērā katra apgabala situācija un tā attīstības mērķi.
      2.      1. punktā norādītajos apgabalos dalībvalstis var piešķirt ikgadēju kompensācijas pabalstu lauksaimniecībai, kas ir noteikts
         atkarībā no pastāvīgajiem nelabvēlīgajiem dabas apstākļiem.

      18. pants
      1.      Dalībvalstis var piešķirt kompensācijas pabalstu lauksaimniekiem, kas apstrādā vismaz trīs hektārus lauksaimniecībā izmantojamas
         zemes (LIZ) un apņemas turpināt nodarboties ar lauksaimniecību atbilstoši 17. pantā noteiktajiem mērķiem vismaz piecus gadus,
         sākot no pirmā kompensācijas pabalsta maksājuma. Lauksaimnieku var atbrīvot no šīm saistībām, ja viņš beidz nodarboties ar
         lauksaimniecību un ja ir nodrošināta turpmāka attiecīgo platību apstrādāšana; šīs saistības viņu nesaista nepārvaramas varas
         gadījumā un it īpaši konfiskācijas vai atsavināšanas sabiedrības vajadzībām gadījumā; tāpat arī tad, ja viņš saņem pensiju
         atbilstoši pensiju vai priekšlaicīgu pensiju sistēmai.

      Tomēr Itālijas Mecodžorno [Mezzogiorno] reģionā, ietverot tajā salas, Francijas Aizjūras departamentos un Spānijas, Grieķijas un Portugāles reģionos minimālā lauksaimniecībā
         izmantojamās zemes platība ir noteikta 2 hektāri.

      2.      Dalībvalstis var paredzēt papildu vai ierobežojošus nosacījumus kompensācijas pabalsta piešķiršanai, tajā skaitā, par labu
         praksēm, kas atbilst vides aizsardzības un dabiskās vides saglabāšanas prasībām.

      19. pants
      [..]
      3.      Izdevumi, kas saistīti ar kompensācijas pabalstu, nedod pamatu [Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju] Fonda līdzfinansējumam,
         ja lauksaimnieks priekšlaicīgi saņem pensiju atbilstoši pensiju vai priekšlaicīgu pensiju sistēmai.

      Ir aizliegts piešķirt kompensācijas pabalstu, kas pārsniedz [noteiktās] robežas vai novirzoties no šajā nodaļā paredzētajiem
         noteikumiem.

      [..]” [Neoficiāls tulkojums]
       Valsts tiesiskais regulējums
      5        Kopienu tiesību normas kompensācijas pabalstu jomā ir transponētas multifondu operatīvajā programmā (POP 2) (Journal officiel de la Région de Sicile, 1996. gada 13. janvāris; turpmāk tekstā – “Operatīvā programma”), kas ir Sicīlijas reģionā piemērojamas tiesību normas.

      6        Operatīvajā programmā ir noteikts, ka minēto pabalstu saņēmēji ir lauksaimnieki, kas apstrādā vismaz divus hektārus lauksaimniecībā
         izmantojamas zemes un apņemas turpināt nodarboties ar lauksaimniecību vismaz piecus gadus no pirmā lūguma iesniegšanas un
         atbalsta piešķiršanas un kas nesaņem vecuma pensiju vai priekšlaicīgu vecuma pensiju.

      7        Saskaņā ar Operatīvo programmu no iepriekšējā punktā minētā piecu gadu pienākuma var tikt atbrīvoti lauksaimnieki, kuri:

      –        beidz nodarboties ar lauksaimniecību ar nosacījumu, ka ir nodrošināta lauksaimniecības turpināšana;
      –        beidz nodarboties ar lauksaimniecību nepārvaramas varas dēļ un it īpaši konfiskācijas vai atsavināšanas sabiedrības vajadzībām
         gadījumā;

      –        saistību laikā saņem vecuma pensiju vai priekšlaicīgu vecuma pensiju.
       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      8        Valvo, agrākais bankas darbinieks, aizgāja no darba 44 gadu vecumā, lai nodarbotos ar lauksaimniecību. Kopš aiziešanas no
         darba viņš saņēma sociālo izdienas pensiju, ko piešķīra viņa agrākā darba devēja pensiju fonds, kuru veidoja darba devēju
         iemaksas.

      9        Valvo lūdza kompensācijas pabalstu par 1994.–1998. gadu. Viņš to saņēma par 1994. un 1995. gadu, bet šis atbalsts viņam tika
         atteikts nākamajiem trim gadiem. Ar 1999. gada 4. jūnija lēmumu Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna noraidīja viņa lūgumu piešķirt kompensācijas pabalstu par trim gadiem, t.i., 1996.–1998. gadu, pamatojot ar to, ka Valvo saņem
         priekšlaicīgu vecuma pensiju.

      10      Valvo iesniedza Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [Sicīlijas Reģionālā administratīvā tiesa] prasību atcelt šo lēmumu, kura apmierināja viņa prasību. Šī tiesa nolēma, ka Valvo
         saņemtā izdienas pensija nav pielīdzināma vecuma pensijai vai priekšlaicīgai vecuma pensijai un ka viņš atbilst visiem nosacījumiem,
         lai saņemtu kompensācijas pabalstu. Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste della regione Sicilia un Sicīlijas reģions pārsūdzēja šo pirmās instances tiesas spriedumu iesniedzējtiesā.

      11      Tā kā pastāvēja šaubas par Regulas Nr. 950/97 17. un 18. panta interpretāciju, Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai var atteikt kompensācijas pabalstu lauksaimniekam, ja viņš saņem arī pensiju un tostarp izdienas pensiju?”
       Par prejudiciālo jautājumu
       Ievada piezīmes
      12      Attiecīgā laikposma daļā uz pamata prāvas faktiem attiecas Regula Nr. 950/97 un pārējā daļā – Regula Nr. 2328/91. Tomēr, tā
         kā šo abu regulu atbilstošās normas būtībā ir vienādas un iesniedzējtiesa, Itālijas valdība, kā arī Eiropas Kopienu Komisija
         atsaucas tikai uz Regulu Nr. 950/97, pietiek atbildēt uz uzdoto jautājumu, pamatojoties tikai uz šīs regulas normām.

       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      13      Gan Itālijas valdība, gan Komisija uzskata, ka ar Regulu Nr. 950/97 dalībvalstīm ir piešķirtas tiesības maksāt kompensācijas
         pabalstu lauksaimniekam, kas saņem cita starpā vecuma pensiju vai citu sociālo pabalstu.

      14      Tomēr Itālijas valdība apgalvo, ka gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts ir izvēlējusies nepiešķirt kompensācijas pabalstu tad,
         ja lauksaimnieks saņem vecuma pensiju vai priekšlaicīgu vecuma pensiju, šī pabalsta samaksa ir izslēgta, ja lauksaimnieks
         saņem pensiju, tostarp izdienas pensiju. Savukārt, Komisija uzskata, ka minētā regula neliedz dalībvalstij piešķirt kompensācijas
         pabalstu lauksaimniekam, kurš, turpinot nodarboties ar lauksaimniecību, vienlaicīgi saņem pensiju, tostarp izdienas pensiju.

       Tiesas atbilde
      15      Atbilstoši Regulas Nr. 950/97 17. pantam dalībvalstis var noteikt atbalsta režīmu kompensācijas pabalstu veidā, lai veicinātu
         lauksaimniecību un palielinātu lauksaimnieku ieņēmumus noteiktos nelabvēlīgos apgabalos.

      16      Minētās regulas 18. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstis var piešķirt šo kompensācijas pabalstu lauksaimniekiem, ja
         tie atbilst diviem nosacījumiem, t.i., pirmkārt, tie izmanto minimālu lauksaimniecībā izmantojamas zemes platību, kas Itālijas
         Mecodžorno reģionā, ietverot salas, ir divi hektāri, un, otrkārt, viņi apņemas vismaz piecus gadus turpināt nodarboties ar
         lauksaimniecību atbilstoši šīs pašas direktīvas 17. panta mērķiem.

      17      No 17. un 18. panta teksta tieši izriet, it īpaši tāpēc, ka tajos ir vairākkārt lietots darbības vārds “varēt”, ka dalībvalstis
         ir tiesīgas piešķirt kompensācijas pabalstu lauksaimniekiem, kas atbilst minētajos pantos paredzētajiem nosacījumiem. Cita
         starpā Regulas Nr. 950/97 18. panta 2. punkts tieši atļauj dalībvalstīm paredzēt papildu vai ierobežojošus nosacījumus šīs
         kompensācijas piešķiršanai. Tātad Kopienu likumdevējs tām ir piešķīris rīcības brīvību šajā jomā (skat. 1998. gada 22. oktobra
         spriedumu apvienotajās lietās C‑9/97 un C‑118/97 Jokela un Pitkäranta, Recueil, I‑6267. lpp., 36. un 37. punkts).

      18      Turklāt Regulas Nr. 950/97 18. panta 1. punkta pirmajā daļā un 19. panta 3. punkta pirmajā daļā ir ietverti īpaši noteikumi
         attiecībā uz to, ka lauksaimnieks saņem vecuma vai priekšlaicīgu vecuma pensiju. Ja viņš saņem šādu pensiju, lauksaimnieks
         ir atbrīvots no savām saistībām turpināt nodarboties ar lauksaimniecību piecus gadus. Turklāt kompensējošajam pabalstam nav
         iespējams nekāds Kopienu līdzfinansējums.

      19      Minētās tiesību normas neregulē dalībvalstu tiesības piešķirt kompensācijas pabalstu, ja lauksaimnieks saņem vecuma vai priekšlaicīgu
         vecuma pensiju, bet tikai šādas saņemšanas sekas gan lauksaimniekam, gan Eiropas Kopienai.

      20      No minētā izriet, ka dalībvalstīm ir tiesības piešķirt vai nepiešķirt kompensācijas pabalstu gadījumā, ja lauksaimnieks saņem
         pensiju saskaņā ar vecuma pensiju vai priekšlaicīgu vecuma pensiju sistēmu. Šis apsvērums attiecas arī uz situāciju, ja šis
         lauksaimnieks saņem citus sociālus pabalstus, kā, piemēram, izdienas pensiju, attiecībā uz kuriem Regulā Nr. 950/97 nav noteikta
         īpaša kārtība un uz kuriem tāpēc attiecas šīs regulas 17. un 18. pantā noteiktā kārtība. Rezultātā, ja lauksaimnieks saņem
         cita veida pabalstus, kā, piemēram, izdienas pensiju, dalībvalstis saglabā tiesības viņam piešķirt vai nepiešķirt kompensācijas
         pabalstu.

      21      No valsts tiesiskā regulējuma, ar kuru ir iepazīstināta Tiesa, izriet, ka kompensācijas pabalsts netiek piešķirts, ja lauksaimnieks
         saņem vecuma vai priekšlaicīgu vecuma pensiju. Turpretim nešķiet, ka šī izslēgšana attiecas uz gadījumu, kad šis lauksaimnieks
         saņem izdienas pensiju, kā tas ir pamata prāvā.

      22      Tomēr Tiesai nav kompetences lemt par valsts tiesību normu saturu, šis uzdevums ir jāveic iesniedzējtiesai. Tādējādi tai ir
         jāpārbauda, vai valsts likumdevējs, kurš ir izmantojis tiesības piešķirt lauksaimniekiem, kuri atbilst šī sprieduma 16. punktā
         noteiktajiem nosacījumiem, kompensācijas pabalstu un iespēju noteikt papildu nosacījumus šī pabalsta samaksai, ir izslēdzis
         tā piešķiršanu ne tikai vecuma vai priekšlaicīgas vecuma pensijas saņemšanas gadījumā, bet arī izdienas pensijas saņemšanas
         gadījumā.

      23      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 950/97 17. un 18. pantā dalībvalstīm
         ir noteiktas tiesības piešķirt lauksaimniekiem, kuri atbilst šajos divos pantos noteiktajiem nosacījumiem, kompensācijas pabalstu.
         Tomēr tie neliedz dalībvalstij atteikties maksāt šādu pabalstu, ja lauksaimnieks saņem pensiju, tostarp izdienas pensiju.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      24      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
      Padomes 1997. gada 20. maija Regulas (EK) Nr. 950/97 par lauksaimniecības struktūru efektivitātes uzlabošanu 17. un 18. pantā
            dalībvalstīm ir noteiktas tiesības piešķirt lauksaimniekiem, kuri atbilst šajos divos pantos noteiktajiem nosacījumiem, kompensācijas
            pabalstu. Tomēr tie neliedz dalībvalstij atteikties maksāt šādu pabalstu, ja lauksaimnieks saņem pensiju, tostarp izdienas
            pensiju.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.