title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2010. gada 23.februārī. # London Borough of Harrow pret Nimco Hassan Ibrahim un Secretary of State for the Home Department. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Apvienotā Karaliste. # Personu brīva pārvietošanās - Trešās valsts pilsoņa, kas ir dalībvalsts pilsoņa laulātais, un viņu bērnu, kas ir dalībvalsts pilsoņi, uzturēšanās tiesības - Dalībvalsts pilsoņa nodarbinātības izbeigšanās ar tai sekojošu izbraukšanu no uzņemošās dalībvalsts - Bērnu uzņemšana skolā - Iztikas līdzekļu neesamība - Regula (EEK) Nr. 1612/68 - 12. pants - Direktīva 2004/38/EK. # Lieta C-310/08.

text:
      Lieta C‑310/08
      London Borough of Harrow
      pret
      Nimco Hassan Ibrahim
      un
      Secretary of State for the Home Department
      (Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Personu brīva pārvietošanās – Trešās valsts pilsoņa, kas ir dalībvalsts pilsoņa laulātais, un viņu bērnu, kas ir dalībvalsts pilsoņi, uzturēšanās tiesības
         – Dalībvalsts pilsoņa nodarbinātības izbeigšanās ar tai sekojošu izbraukšanu no uzņemošās dalībvalsts – Bērnu uzņemšana skolā – Iztikas līdzekļu neesamība – Regula (EEK) Nr. 1612/68 – 12. pants – Direktīva 2004/38/EK

      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Darba ņēmēja bērnu tiesības uz pieeju izglītībai, ko nodrošina uzņemošā dalībvalsts
            – Uzturēšanās tiesības, lai apgūtu vispārējās izglītības programmas
      (Padomes Regulas Nr. 1612/68 12. pants)
      2.        Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības – Dalībvalsts pilsoņa, kurš strādā vai ir
            strādājis uzņemošajā dalībvalstī, bērni – Vecāks, kura faktiskā aizgādībā ir šie bērni
      (Padomes Regulas Nr. 1612/68 10. un 12. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38)
      1.        Eiropas Savienības pilsoņa bērni, kas ir apmetušies dalībvalstī, kamēr viens no viņu vecākiem šajā dalībvalstī izmanto uzturēšanās
         tiesības kā migrējošs darba ņēmējs, ir tiesīgi tur uzturēties, lai apgūtu vispārējās izglītības programmas saskaņā ar Regulas
         Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 12. pantu. Tam, ka attiecīgo bērnu vecāki pa to laiku ir šķīrušies,
         kā arī tam, ka tikai viens no vecākiem ir Savienības pilsonis un ka minētais viens no vecākiem vairs nav migrējošs darba ņēmējs
         uzņemošajā dalībvalstī, šajā sakarā nav nozīmes.

      (sal. ar 29. punktu)
      2.        Dalībvalsts pilsoņa, kurš strādā vai strādāja uzņemošajā dalībvalstī, bērni, kā arī vecāks, kura faktiskajā aizgādībā ir bērni,
         var šajā pēdējā minētajā valstī atsaukties uz uzturēšanās tiesībām, pamatojoties tikai uz Regulas Nr. 1612/68 par darba ņēmēju
         brīvu pārvietošanos Kopienā, kas grozīta ar Regulu Nr. 2434/92, 12. pantu, šīm tiesībām neesot atkarīgām no nosacījuma, ka
         tiem šajā valstī ir pietiekami līdzekļi un visaptverošs veselības apdrošināšanas segums.

      Migrējoša darba ņēmēja bērna tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu ar pēc iespējas labākiem nosacījumiem turpināt
         mācīties uzņemošajā dalībvalstī noteikti ietver to, ka bērnam ir jābūt tiesībām būt kopā ar personu, kuras faktiskajā aizgādībā
         viņš atrodas, un tāpēc šai personai ir jābūt tiesībām uzturēties kopā ar viņu minētajā dalībvalstī, kamēr viņš mācās. Šī panta
         piemērošana ir jāveic patstāvīgi, ievērojot Savienības tiesību normas, kurās ir skaidri noteikti nosacījumi uzturēšanās tiesību
         citā dalībvalstī izmantošanai. Šāda minētā 12. panta neatkarība no šīs pašas regulas 10. panta var pastāvēt tikai saistībā
         ar Direktīvas 2004/38 par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu
         teritorijā, ar ko groza Regulu Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365
         un 93/96, normām. Pretējs risinājums apdraudētu migrējoša darba ņēmēja ģimenes integrāciju uzņemošajā dalībvalstī, ko paredz
         Regulas Nr. 1612/68 preambulas piektais apsvērums. Lai šāda integrācija izdotos, ir nepieciešams, lai dalībvalsts pilsoņa
         – darba ņēmēja bērnam būtu iespēja uzsākt savu izglītošanos un mācības uzņemošajā dalībvalstī un vajadzības gadījumā tās veiksmīgi
         pabeigt.

      Nosacījums, ka ieinteresētajām personām uzņemošajā dalībvalstī ir pietiekami līdzekļi un visaptveroša veselības apdrošināšana,
         nav paredzēts Regulas Nr. 1612/68 12. pantā, kas nav interpretējams šauri, ne arī ka tam katrā ziņā būtu jāatņem tā lietderīgā
         iedarbība. Arī Direktīva 2004/38 noteiktos gadījumos nepadara bērnu, kuri mācās, un vecāka, kura faktiskajā aizgādībā tie
         atrodas, uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī tiesības atkarīgas no apstākļa, ka tiem ir pietiekami līdzekļi un visaptveroša
         veselības apdrošināšana.

      (sal. ar 31., 42., 43., 52., 56. un 59. punktu un rezolutīvo daļu)

TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2010. gada 23. februārī (*)

      Personu brīva pārvietošanās – Trešās valsts pilsoņa, kas ir dalībvalsts pilsoņa laulātais, un viņu bērnu, kas ir dalībvalsts pilsoņi, uzturēšanās tiesības
         – Dalībvalsts pilsoņa nodarbinātības izbeigšanās ar tai sekojošu izbraukšanu no uzņemošās dalībvalsts – Bērnu uzņemšana skolā – Iztikas līdzekļu neesamība – Regula (EEK) Nr. 1612/68 – 12. pants – Direktīva 2004/38/EK

      Lieta C‑310/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 21. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 11. jūlijā,
         tiesvedībā

      London Borough of Harrow
      pret
      Nimco Hassan Ibrahim,

      Secretary of State for the Home Department.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), K. Lēnartss [K. Lenaerts], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] un P. Linda [P. Lindh], tiesneši K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Šīmans [K. Schiemann], P. Kūris [P. Kūris], E. Juhāss [E. Juhász], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], T. fon Danvics [T. von Danwitz] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs H. fon Holšteins [H. von Holstein], sekretāra palīgs,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 2. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        London Borough of Harrow vārdā – K. Ratledžs [K. Rutledge], barrister,

      –        N. H. Ibrahimas [N. H. Ibrahim] vārdā – N. Rodžersa [N. Rogers], barrister, ko pilnvarojusi S. Moršeda [S. Morshead], solicitor,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – V. Džeksone [V. Jackson], pārstāve, kurai palīdz K. Lūiss [C. Lewis], QC,

      –        Dānijas valdības vārdā – R. Holdgārds [R. Holdgaard], pārstāvis,

      –        Īrijas vārdā – D. O’Hagans [D. O’Hagan] un B. O’Mūrs [B. O’Moore], pārstāvji, kuriem palīdz D. Konlans Smits [D. Conlan Smyth], barrister,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. Bruni [I. Bruni], pārstāve, kurai palīdz V. Ferante [W. Ferrante], avvocato dello Stato,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – D. Maidani [D. Maidani] un M. Vailderspins [M. Wilderspin], pārstāvji,

      –        EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – N. Fengers [N. Fenger], kā arī F. Simoneti [F. Simonetti] un I. Haugere [I. Hauger], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2009. gada 20. oktobra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu attiecas uz 12. panta interpretāciju Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulā (EEK) Nr. 1612/68
         par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1992. gada 27. jūlija Regulu (EEK)
         Nr. 2434/92 (OV L 245, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1612/68”) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa
         Direktīvu 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu
         teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK,
         75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV L 158, 77. lpp., un labojumi OV 2004, L 229, 35. lpp.; OV 2005, L 197,
         34. lpp., kā arī OV 2007, L 204, 28. lpp.).

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp London Borough of Harrow (Harovas pašvaldība Londonā) un N. H. Ibrahimu, kā arī Secretary of State for the Home Department [Iekšlietu ministriju] saistībā ar N. H. Ibrahimas lūguma piešķirt mājokļa pabalstu noraidīšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Regulas Nr. 1612/68 preambulas piektā apsvēruma redakcija ir šāda:

      “tā kā brīvu pārvietošanos varēs īstenot saskaņā ar objektīviem standartiem, brīvi un ar cieņu tikai tad, ja vienlīdzīgu attieksmi
         faktiski un normatīvajos aktos īstenos visos jautājumos, kas ir saistīti ar algotu darbu un tiesībām uz mājokli, kā arī novērsīs
         šķēršļus, kas apgrūtina darba ņēmēju mobilitāti, īpaši attiecībā uz darba ņēmēja tiesībām apvienoties ar savu ģimeni un nosacījumiem,
         saskaņā ar kuriem šo ģimeni integrē uzņēmējā [uzņemošajā] valstī.”

      4        Regulas Nr. 1612/68 10. pantā paredzēts:

      “1.      Ja darba ņēmējs, kas ir vienas dalībvalsts pilsonis, strādā algotu darbu citā dalībvalstī, kopā ar viņu [neatkarīgi no pilsonības]
         drīkst apmesties:

      a)      šā darba ņēmēja laulātais un viņu bērni, kas ir jaunāki par 21 gadu vai arī atrodas [ir] viņa apgādībā;
      b)      darba ņēmēja un viņa laulātā apgādībā esošie augšupējie radinieki.
      2.      Dalībvalstis atbalsta tādu ģimenes locekļu uzņemšanu, kas neatbilst 1. punktam, ja viņi atrodas iepriekšminētā darba ņēmēja
         apgādībā vai arī dzīvoja kopā ar šo darba ņēmēju valstī, no kuras tas ieradās.

      3.      Saskaņā ar 1. un 2. punktu darba ņēmējam jābūt mājoklim, kas ir līdzvērtīgs normālam attiecīgās valsts darba ņēmēja mājoklim
         tajā reģionā, kur viņš strādā algotu darbu; šī norma nedrīkst radīt diskrimināciju starp vietējiem darba ņēmējiem un darba
         ņēmējiem no citām dalībvalstīm.”

      5        Regulas Nr. 1612/68 11. pantā noteikts:

      “Ja dalībvalsts pilsonis strādā kā darba ņēmējs vai kā pašnodarbināta persona citā dalībvalstī, viņa laulātais un bērni, kas
         ir jaunāki par 21 gadu vai arī atrodas viņa apgādībā, ir tiesīgi strādāt kā darbinieki tajā pašā dalībvalstī arī tad, ja viņi
         nav nevienas dalībvalsts pilsoņi.”

      6        Regulas Nr. 1612/68 10. un 11. pants saskaņā ar Direktīvas 2004/38 38. panta 1. punktu no 2006. gada 30. aprīļa ir atcelti.

      7        Regulas Nr. 1612/68 12. panta pirmā daļā paredzēts:

      “Ja dalībvalsts pilsoņa, kas ir vai ir bijis nodarbināts citā dalībvalstī, bērni uzturas tās teritorijā, viņus uzņem vispārējās
         izglītības, mācekļa un profesionālās izglītības programmās ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās valsts pilsoņus.”

      8        Direktīvas 2004/38 trešā un sešpadsmitā apsvēruma redakcija ir šāda:

      “(3)      Savienības pilsonībai vajadzētu būt dalībvalstu piederīgo pamatstatusam, viņiem īstenojot savas brīvas pārvietošanās un uzturēšanās
         tiesības. Tādēļ, lai vienkāršotu un nostiprinātu visu Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, ir
         jākodificē un jāpārskata Kopienas tiesību akti, kas atsevišķi attiecas uz darba ņēmējiem, pašnodarbinātām personām, kā arī
         studentiem un citām ekonomiski neaktīvām personām.

      [..]
      (16)      Kamēr vien personas, kam ir uzturēšanās tiesības, nekļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas [uzņemošās] dalībvalsts sociālās palīdzības
         sistēmai, tās nebūtu jāizraida. Tādēļ sociālās palīdzības sistēmas izmantošana nedrīkst būt priekšnoteikums tūlītējai izraidīšanai.
         Lai noteiktu, vai sociālās palīdzības saņēmējs ir kļuvis par pārmērīgu slogu sociālās palīdzības sistēmai, un liktu viņu izraidīt,
         uzņēmējai [uzņemošajai] dalībvalstij būtu jāpārbauda, vai konkrēto gadījumu ir izraisījušas pagaidu grūtības, un būtu jāņem
         vērā uzturēšanās ilgums, personiskie apstākļi un piešķirtā atbalsta summa. Izraidīšanu nekādā ziņā nedrīkstētu piemērot darba
         ņēmējiem, pašnodarbinātām personām vai darba meklētājiem, kas atbilst Tiesas definīcijai, izņemot gadījumus, kad tas notiek
         sabiedriskās kārtības vai valsts drošības dēļ.”

      9        Saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 1. un 2. punktu:

      “1.      Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:
      a)      viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī; vai arī
      b)      viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas [uzņemošās] dalībvalsts sociālās
         palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums [visaptveroša veselības
         apdrošināšana] uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī; vai arī

      c)      –       viņi ir reģistrēti privātā vai sabiedriskā iestādē, ko kreditē [akreditē] vai finansē uzņēmēja [uzņemošā] dalībvalsts, pamatojoties
         uz saviem tiesību aktiem vai administratīvo praksi, lai apmeklētu mācības, tostarp arodmācības, un

      –        viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums [visaptveroša veselības apdrošināšana] uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī
         un viņi, iesniedzot deklarāciju vai pēc savas izvēles izmantojot līdzvērtīgus paņēmienus, pierāda attiecīgajai valsts iestādei,
         ka viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem un ka viņi nekļūs par uzņēmējas [uzņemošās] dalībvalsts
         sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā; vai

      d)      viņi ir ģimenes locekļi, kas pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar Savienības pilsoni, kurš atbilst a), b) vai c) apakšpunktā
         minētajiem nosacījumiem.

      2.      Uzturēšanās tiesības, kas noteiktas 1. punktā, tiek attiecinātas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi,
         bet pavada Savienības pilsoni uzņēmējā dalībvalstī vai ieceļo kopā ar viņu, ja šis Savienības pilsonis atbilst 1. punkta a),
         b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.”

      10      Direktīvas 2004/38 12. panta “Ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību saglabāšana Savienības pilsoņa nāves vai izceļošanas gadījumā”
         3. punktā ir paredzēts:

      “Savienības pilsonim izceļojot no uzņēmējas [uzņemošās] dalībvalsts vai nomirstot, viņa/viņas bērni vai tas vecāks, kurš faktiski
         uzrauga bērnus [kura faktiskajā aizgādībā atrodas bērni], neatkarīgi no valstiskās piederības [pilsonības], ja bērni uzturas
         uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī un ir reģistrēti izglītības iestādē, lai tajā mācītos, nezaudē uzturēšanās tiesības, līdz
         bērni ir pabeiguši mācības.”

      11      Minētās direktīvas 24. panta “Vienlīdzīga attieksme” 1. punktā ir noteikts:

      “Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti [EK] Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem,
         kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā [uzņemošajā] dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret
         minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem [pilsoņiem] atbilstīgi Līguma darbības jomai. Priekšrocības, ko sniedz šīs tiesības,
         attiecina arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās
         tiesības.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      12      Saskaņā ar 2006. gada imigrācijas Apvienotajā Karalistē (Eiropas Ekonomikas zona) noteikumu (Immigration (European Economic Area) Regulations 2006) 6. pantu “persona, kas ir tiesīga uzturēties Apvienotajā Karalistē”, šo noteikumu izpratnē ir persona, kura ir Eiropas
         Ekonomikas zonas valsts pilsonis un atrodas Apvienotajā Karalistē kā darba meklētājs, darba ņēmējs, pašnodarbināta persona,
         persona, kas sevi uztur pati, vai students.

      13      Saskaņā ar minēto noteikumu 19. panta 3. punkta a) apakšpunktu personu var izraidīt no Apvienotās Karalistes, ja tai nav vai
         izbeidzas tiesības uzturēties Apvienotajā Karalistē saskaņā ar šiem noteikumiem.

      14      No 1996. gada Mājokļa likuma (Housing Act 1996) un 2006. gada Mājokļa un bezpajumtes pabalstu noteikumiem (Allocation of Housing and Homelessness (Eligibility)Regulations 2006) izriet, ka persona var pieprasīt mājokļa pabalstu tikai tad, ja viņai ir tiesības uzturēties Apvienotajā Karalistē saskaņā
         ar Savienības tiesībām.

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      15      N. H. Ibrahima ir Somālijas pilsone, kas ir precējusies ar Dānijas pilsoni M. Jusufu [M. Yusuf].

      16      M. Jusufs ieradās Apvienotajā Karalistē 2002. gada rudenī un tur strādāja no 2002. gada oktobra līdz 2003. gada maijam. Par
         laiku no 2003. gada jūnija līdz 2004. gada martam viņš pieprasīja izmaksāt darbnespējas pabalstu. Pēc tam, kad pēc šī laika
         posma viņš tika atzīts par darbaspējīgu, M. Jusufs aizbrauca no Apvienotās Karalistes un tajā atgriezās 2006. gada decembrī.

      17      Nav strīda par to, ka laikā no darba atstāšanas līdz izbraukšanai no Apvienotās Karalistes M. Jusufs vairāk nebija “persona,
         kas ir tiesīga uzturēties Apvienotajā Karalistē”, 2006. gada imigrācijas noteikumu (Eiropas Ekonomikas zona) 6. panta nozīmē.
         Atgriežoties Apvienotajā Karalistē, M. Jusufs neatguva “personas, kas ir tiesīga uzturēties Apvienotajā Karalistē”, statusu,
         kurai ir uzturēšanās tiesības saskaņā ar Savienības tiesībām.

      18      N. H. Ibrahima ar imigrācijas iestāžu atļauju ieradās Apvienotajā Karalistē 2003. gada februārī, lai dzīvotu kopā ar savu
         vīru.

      19      Viņiem ir četri bērni vecumā no 1 līdz 9 gadiem, kuri ir Dānijas pilsoņi. Trīs vecākie bērni ieradās Apvienotajā Karalistē
         kopā ar savu māti, un ceturtais bērns piedzima Apvienotajā Karalistē. Divi vecākie bērni pēc ierašanās šajā dalībvalstī sāka
         mācīties valsts skolā.

      20      Pēc vīra aizbraukšanas no Apvienotās Karalistes 2004. gadā N. H. Ibrahima pieprasīja juridisko šķirtību. Viņa nekad nav varējusi
         pati sevi uzturēt. Viņa nestrādā un ir pilnībā atkarīga no sociālajiem pabalstiem, lai segtu savus ikdienas un ar mājokli
         saistītos izdevumus. Viņai nav visaptverošas veselības apdrošināšanas, un viņa saņem National Health Service (Valsts veselības dienests) pakalpojumus.

      21      2007. gada janvārī N. H. Ibrahima lūdza piešķirt viņai un viņas bērniem mājokļa pabalstu. 2007. gada 1. februārī London Borough of Harrow ierēdnis noraidīja šo lūgumu. Viņš uzskatīja, ka ne N. H. Ibrahimai, ne viņas vīram nebija no Savienības tiesībām izrietošo
         tiesību uzturēties Apvienotajā Karalistē. 2007. gada 29. martā šo noraidošo lēmumu apstiprināja ierēdnis, kuram bija jāizskata
         sūdzības par atteikumiem piešķirt mājokļa pabalstu.

      22      N. H. Ibrahima pārsūdzēja minētos lēmumus ClerkenwellandShoreditch County Court (Klerkenvelas un Šordičas pirmās instances tiesa), kas 2007. gada 18. oktobrī apmierināja iesniegto prasību, norādot, ka N. H. Ibrahimai
         kā tās faktiskajā aizgādībā esošo bērnu mātei ir tiesības uzturēties Apvienotajā Karalistē, pamatojoties uz Regulas Nr. 1612/68
         12. pantu, jo bērni mācās skolā un tās vīrs ir Savienības pilsonis, kurš ir strādājis šajā dalībvalstī.

      23      London Borough of Harrow iesniedza apelācijas sūdzību par minēto nolēmumu iesniedzējtiesā.

      24      Šādos apstākļos Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “Ja
      –        laulātā – trešās valsts pilsone – un viņas bērni – Savienības pilsoņi – ir ieradušies pie Savienības pilsoņa, kurš apmeties
         Apvienotajā Karalistē,

      –        Savienības pilsonis Apvienotajā Karalistē bija darba ņēmēja statusā,
      –        pēc tam Savienības pilsonis vairs nebija darba ņēmējs un vēlāk atstāja Apvienoto Karalisti,
      –        Savienības pilsonis, laulātā – trešās valsts pilsone – un bērni nevar paši sevi uzturēt un ir atkarīgi no Apvienotās Karalistes
         sociālās palīdzības,

      –        bērni drīz pēc ierašanās Apvienotajā Karalistē, kamēr Savienības pilsonis bija darba ņēmējs, ir uzsākuši tur mācības sākumskolā,
      1)      vai laulātajai un bērniem ir uzturēšanās Apvienotajā Karalistē tiesības, ja viņi atbilst [..] Direktīvā 2004/38 noteiktajām
         prasībām,

      vai
      2)      a)     viņiem ir uzturēšanās tiesības, kas izriet no [..] Regulas Nr. 1612/68 12. panta, kā to interpretējusi Tiesa, bez vajadzības
         ievērot Direktīvā 2004/38 paredzētos nosacījumus un,

      b)      ja tā, tad vai viņu rīcībā ir jābūt pietiekamiem līdzekļiem, lai nekļūtu par apgrūtinājumu dalībvalsts sociālā nodrošinājuma
         sistēmai norādītās uzturēšanās laikā, un visaptverošai veselības apdrošināšanai uzņemošajā dalībvalstī?

      3)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai risinājums atšķiras, ja, tāpat kā šajā lietā, bērni ir uzsākuši mācības
         sākumskolā un Savienības pilsonis – darba ņēmējs – beidz darbu pirms datuma, kad dalībvalstīm bija jāievieš [..] Direktīva 2004/38?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo un otro jautājumu
      25      Pirmajos divos jautājumos, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai tādos apstākļos, kā pamata lietā
         esošie, bērni un to vecāks, kura faktiskajā aizgādībā tie atrodas, var atsaukties uz uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī tiesībām,
         pamatojoties tikai uz Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, nepastāvot pienākumam tiem ievērot Direktīvā 2004/38 paredzētos nosacījumus,
         vai arī tiem var tikt atzītas uzturēšanās tiesības tikai tad, ja tie atbilst minētajiem nosacījumiem. Ja uzturēšanās tiesības
         izrietētu tikai no Regulas Nr. 1612/68 12. panta, iesniedzējtiesa jautā arī to, vai bērnu un to vecāka, kura faktiskajā aizgādībā
         tie atrodas, rīcībā ir jābūt pietiekamiem līdzekļiem un visaptverošai veselības apdrošināšanai uzņemošajā dalībvalstī.

      26      Saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu, ja dalībvalsts pilsoņa, kas ir vai ir bijis nodarbināts citā dalībvalstī, bērni
         uzturas tās teritorijā, viņus uzņem vispārējās izglītības, mācekļa un profesionālās izglītības programmās ar tādiem pašiem
         nosacījumiem kā minētās valsts pilsoņus.

      27      Regulas Nr. 1612/68 10. pants paredzēja darba ņēmēja, kas ir vienas dalībvalsts pilsonis un kas strādā citā dalībvalstī, laulātā
         un bērnu tiesības apmesties kopā ar viņu nodarbinātības dalībvalstī.

      28      No Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta b) un d) apakšpunkta un 2. punkta izriet, ka Savienības pilsoņa, kurš uzturas citas
         dalībvalsts teritorijā, neesot darba ņēmējam vai pašnodarbinātai personai, ģimenes locekļiem neatkarīgi no to pilsonības ir
         tiesības pavadīt šo pilsoni vai tam pievienoties, ja šī pilsoņa līdzekļi ir pietiekami viņam pašam un viņa ģimenes locekļiem
         un viņiem ir visaptveroša veselības apdrošināšana uzņemošajā dalībvalstī.

      29      Tiesa jau ir nospriedusi, ka Savienības pilsoņa bērni, kas ir apmetušies dalībvalstī, kamēr viens no viņu vecākiem šajā dalībvalstī
         izmanto uzturēšanās tiesības kā migrējošs darba ņēmējs, ir tiesīgi tur uzturēties, lai apgūtu vispārējās izglītības programmas
         saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu. Tam, ka attiecīgo bērnu vecāki pa to laiku ir šķīrušies, kā arī tam, ka tikai viens
         no vecākiem ir Savienības pilsonis un ka minētais viens no vecākiem vairs nav migrējošs darba ņēmējs uzņemošajā dalībvalstī,
         šajā sakarā nav nozīmes (šajā ziņā skat. 2002. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑413/99 Baumbast un R, Recueil, I‑7091. lpp., 63. punkts).

      30      Tiesa arī nosprieda, ka tad, kad bērniem saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu ir tiesības turpināt mācīties uzņemošajā
         dalībvalstī, kaut gan viņu vecāki, kas par viņiem rūpējas, riskē zaudēt uzturēšanās tiesības, ja šiem vecākiem viņu bērnu
         izglītības iegūšanas laikā tiek atteikta iespēja palikt uzņemošajā dalībvalstī, tas varētu bērniem liegt tiesības, ko viņiem
         ir piešķīris Savienības likumdevējs (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Baumbast un R, 71. punkts).

      31      Pēc tam, kad Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā Baumbast un R 72. punktā atgādināja, ka Regula Nr. 1612/68 ir jāinterpretē saskaņā ar prasību ievērot tiesības uz ģimenes dzīvi, kas ir
         paredzēta 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pantā,
         tā šī sprieduma 73. punktā secināja, ka migrējoša darba ņēmēja bērna tiesības saskaņā ar šīs regulas 12. pantu ar pēc iespējas
         labākiem nosacījumiem turpināt mācīties uzņemošajā dalībvalstī noteikti ietver to, ka bērnam ir jābūt tiesībām būt kopā ar
         personu, kuras faktiskajā aizgādībā viņš atrodas, un tāpēc šai personai ir jābūt tiesībām uzturēties kopā ar viņu minētajā
         dalībvalstī, kamēr viņš mācās.

      32      Iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai iepriekš minētais spriedums lietā Baumbast un R ir balstīts uz Regulas Nr. 1612/68 10. un 12. panta vienlaicīgu piemērošanu, vai tikai uz pēdējo no šiem abiem pantiem. Precīzāk,
         šī tiesa jautā, vai dalībvalsts pilsoņa, kurš strādā vai strādāja uzņemošajā dalībvalstī, bērnu uzturēšanās tiesības un vecāka,
         kura faktiskajā aizgādībā ir bērni, uzturēšanās tiesības netieši izriet no minētā 12. panta.

      33      Pirmkārt, migrējošo darba ņēmēju bērnu tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi pieejā izglītībai saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68
         12. pantu attiecas tikai uz bērniem, kuri “uzturas” tās dalībvalsts teritorijā, kurā kāds no to vecākiem ir vai bija nodarbināts.

      34      Tādējādi pieeja izglītībai ir atkarīga no iepriekšējas bērna apmešanās uzņemošajā dalībvalstī.

      35      Regulas Nr. 1612/68 12. pants, kā to iepriekš minētajā spriedumā lietā Baumbast un R ir interpretējusi Tiesa, ļauj bērnam atzīt autonomas uzturēšanās tiesības saistībā ar viņa tiesībām uz pieeju izglītībai.
         It īpaši tiesību uz pieeju izglītībai izmantošana nebija atkarīga no nosacījuma, lai bērnam visu tā mācību laiku saglabātos
         īpašas uzturēšanās tiesības saskaņā ar minētās regulas 10. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kad šī norma vēl bija spēkā.

      36      1995. gada 4. maija sprieduma lietā C‑7/94 Gaal (Recueil, I‑1031. lpp.) 21.–24. punktā Tiesa skaidri noraidīja Vācijas valdības argumentus, ka pastāvot cieša saistība starp Regulas
         Nr. 1612/68 10. un 11. pantu, no vienas puses, un šīs regulas 12. pantu, no otras puses, līdz ar ko šī pēdējā norma piešķirot
         tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi pieejā izglītībai uzņemošajā dalībvalstī tikai tiem bērniem, kuri atbilst šajā 10. un 11. pantā
         paredzētajiem nosacījumiem. Minētā sprieduma lietā Gaal 23. punktā Tiesa skaidri norādīja, ka Regulas Nr. 1612/68 12. pantā nav ietverta neviena atsauce uz minēto 10. un 11. pantu.

      37      Padarīt tiesību uz pieeju izglītībai izmantošanu atkarīgu no atsevišķu bērna uzturēšanās tiesību, kuras ir jānovērtē atbilstoši
         citām šīs regulas normām, pastāvēšanas būtu pretēji kontekstam, kādā ietilpst Regulas Nr. 1612/68 12. pants, kā arī šī panta
         mērķiem (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gaal, 25. punkts).

      38      No tā izriet, ka, tiklīdz ir iegūtas tiesības uz pieeju izglītībai, kuras bērnam izriet no minētās regulas 12. panta saistībā
         ar tā apmešanos uzņemošajā dalībvalstī, bērns saglabā uzturēšanās tiesības un tās nevar tikt apšaubītas minētās regulas 10. pantā
         paredzēto nosacījumu neievērošanas dēļ.

      39      Otrkārt, kā tas izriet no pašas Regulas Nr. 1612/68 12. panta redakcijas, tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi pieejā izglītībai
         neattiecas tikai uz migrējošo darba ņēmēju bērniem. Tās ir piemērojamas arī bijušo migrējošo darba ņēmēju bērniem.

      40      Turklāt tiesības, kuras bērniem izriet no Regulas Nr. 1612/68 12. panta, nav atkarīgas no to vecāku uzturēšanās uzņemošajā
         dalībvalstī tiesībām. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai šajā 12. pantā ir vienīgi pieprasīts, lai bērns dzīvotu dalībvalstī
         ar saviem vecākiem vai vienu no tiem, kamēr vismaz viens no vecākiem tur uzturas kā darba ņēmējs (1988. gada 12. jūnija spriedums
         lietā 197/86 Brown, Recueil, 3205. lpp., 30. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Gaal, 27. punkts).

      41      Atzīstot, ka bijušo migrējošo darba ņēmēju bērni var turpināt mācības uzņemošajā dalībvalstī, kad to vecāki vairs tur neuzturas,
         nozīmē šiem bērniem atzīt uzturēšanās tiesības, kuras ir neatkarīgas no to vecāku uzturēšanās tiesībām, jo šīs tiesības balstītas
         uz minēto 12. pantu.

      42      Tādējādi Regulas Nr. 1612/68 12. panta piemērošana ir jāveic neatkarīgi no Savienības tiesību normām, kuras regulē uzturēšanās
         citā dalībvalstī tiesību izmantošanas nosacījumus. Šāda minētā 12. panta neatkarība no šīs regulas 10. panta ir šī sprieduma
         29.–31. punktā norādītās judikatūras pamatā un tā var pastāvēt arī saistībā ar Direktīvas 2004/38 normām.

      43      Pretējs risinājums apdraudētu migrējoša darba ņēmēja ģimenes integrāciju uzņemošajā dalībvalstī, ko paredz Regulas Nr. 1612/68
         piektais apsvērums. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai šāda integrācija izdotos, ir nepieciešams, lai dalībvalsts pilsoņa
         – darba ņēmēja bērnam būtu iespēja uzsākt savu izglītošanos un mācības uzņemošajā dalībvalstī un vajadzības gadījumā tās veiksmīgi
         pabeigt (šajā ziņā skat. 1989. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās 389/87 un 390/87 Echternach un Moritz, Recueil, 723. lpp., 21. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Baumbast un R, 69. punkts).

      44      London Borough of Harrow, Apvienotās Karalistes un Dānijas valdības, kā arī Īrija apgalvo, ka Direktīva 2004/38 kopš tās stāšanās spēkā ir vienīgais
         pamats nosacījumiem, kuri nosaka Savienības pilsoņu un to ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību dalībvalstīs izmantošanu, un
         līdz ar to nekādas uzturēšanās tiesības vairs nevar izsecināt no Regulas Nr. 1612/68 12. panta.

      45      Šajā sakarā nekas neliek domāt, ka, pieņemot Direktīvu 2004/38, Savienības likumdevējs ir vēlējies grozīt minētā 12. panta
         piemērošanas jomu, kā to ir interpretējusi Tiesa, lai turpmāk attiecinātu tās normatīvo saturu tikai uz tiesībām uz pieeju
         izglītībai.

      46      Šajā pašā sakarā ir jānorāda, ka, pretēji Regulas Nr. 1612/68 10. un 11. pantam, Direktīva 2004/38 nav atcēlusi šīs regulas
         12. pantu. Šāda izvēle var tikai norādīt uz Savienības likumdevēja vēlmi neierobežot šī panta piemērošanas jomu, kā to ir
         interpretējusi Tiesa.

      47      Iepriekšējā punktā aplūkoto interpretāciju apstiprina apstāklis, ka no Direktīvas 2004/38 travaux préparatoires izriet, ka tā tika izstrādāta, lai panāktu tās atbilstību iepriekš minētajam spriedumam lietā Baumbast un R (COM(2003) 199, galīgā redakcija, 7. lpp.).

      48      Ja ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu būtu piešķirtas tikai tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi pieejai izglītībai, neparedzot
         nekādas uzturēšanās tiesības migrējošo darba ņēmēju bērniem, tas kopš Direktīvas 2004/38 stāšanās spēkā būtu kļuvis lieks.
         Tās 24. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Līguma piemērošanas jomā pret visiem Savienības pilsoņiem, kas uzturas uzņemošajā
         dalībvalstī, ir attieksme, kas ir vienlīdzīga ar šīs valsts pilsoņiem, nepastāvot šaubām, ka pieeja izglītībai ietilpst Savienības
         tiesību piemērošanas jomā (skat. it īpaši 1985. gada 13. februāra spriedumu lietā 293/83 Gravier, Recueil, 593. lpp., 19. punkts).

      49      Turklāt atbilstoši Direktīvas 2004/38 trešajam apsvērumam tās mērķis ir vienkāršot un nostiprināt visu Savienības pilsoņu
         brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības (šajā ziņā skat. 2008. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑127/08 Metock u.c., Krājums, I‑6241. lpp., 59. punkts). Regulas Nr. 1612/68 12. panta, kā arī Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta b)
         un d) apakšpunkta un 2. punkta piemērošana migrējošo darba ņēmēju bērniem izraisītu to, ka šo bērnu uzturēšanās uzņemošajā
         dalībvalstī, lai tie varētu tur uzsākt vai turpināt mācības, tiesībām tiktu piemēroti stingrāki nosacījumi nekā nosacījumi,
         kas tiem bija piemērojami pirms Direktīvas 2004/38 stāšanās spēkā.

      50      No tā izriet, ka dalībvalsts pilsoņa, kurš strādā vai strādāja uzņemošajā dalībvalstī, bērni, kā arī vecāks, kura faktiskajā
         aizgādībā ir bērni, var pēdējā minētajā valstī atsaukties uz uzturēšanās tiesībām, pamatojoties tikai uz Regulas Nr. 1612/68
         12. pantu, tiem nepastāvot pienākumam ievērot Direktīvā 2004/38 paredzētos nosacījumus.

      51      Vēl ir jāizvērtē, vai šo uzturēšanās tiesību izmantošana ir atkarīga no nosacījuma, ka šīm personām uzņemošajā dalībvalstī
         ir pietiekami līdzekļi un visaptveroša veselības apdrošināšana.

      52      Sākotnēji ir jāprecizē, ka šāds nosacījums nav paredzēts Regulas Nr. 1612/68 12. pantā un ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka
         šis pants nav interpretējams šauri, ne arī ka tam katrā ziņā būtu jāatņem tā lietderīgā iedarbība (iepriekš minētais spriedums
         lietā Baumbast un R, 74. punkts).

      53      Prasība pēc dalībvalsts pilsoņa ģimenes locekļu ekonomiskās patstāvības un to aizsardzības uzņemošajā dalībvalstī slimības
         gadījumā neizriet arī no Tiesas judikatūras.

      54      Tiesa, kurai bija jālemj par jautājumu, vai bērniem, kuri uzturējās dalībvalstī, kur to tēvs – citas dalībvalsts pilsonis
         – bija veicis algotu darbu pirms atgriešanās savā izcelsmes valstī, saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu bija tiesības
         uz valsts palīdzību, lai segtu mācību izmaksas, kā arī to un apgādājamo personu ar dzīvošanu saistītās un veselības apdrošināšanas
         izmaksas, nosprieda, neņemot vērā attiecīgo skolēnu mantisko stāvokli, ka dalībvalsts pilsoņa – darba ņēmēja bērna statuss
         Regulas Nr. 1612/68 izpratnē nozīmē, ka Savienības tiesības atzīst bērna tiesības uz valsts palīdzību izglītībā, lai viņam
         ļautu integrēties uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā. Un šī prasība a fortiori ir piemērojama, kad personas, uz kurām attiecas šīs regulas tiesību normas, ir skolēni, kuri ir ieradušies uzņemošajā dalībvalstī
         pat vēl nesasnieguši vecumu, kad tiem ir jāapmeklē skola (iepriekš minētais spriedums lietā Echternach un Moritz, 35. punkts).

      55      Iepriekš minētajā spriedumā lietā Baumbast un R bērnu, kuru uzturēšanās uzņemošajā dalībvalstī tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 12. pantu tika aplūkotas attiecīgajā
         lietā, tēvam neapšaubāmi bija līdzekļi, kas viņam un viņa ģimenei ļāva būt neatkarīgiem no sociālās palīdzības. Tomēr atbildes
         uz prejudiciālajiem jautājumiem par bērnu un viņu mātes, kuras aizgādībā tie atradās, uzturēšanās tiesībām bija balstītas
         nevis uz to ekonomisko neatkarību, bet uz apstākli, ka Regulas Nr. 1612/68 mērķis, proti, darba ņēmēju brīva pārvietošanās,
         prasa, lai darba ņēmēja ģimene vislabākajos apstākļos integrētos uzņemošajā dalībvalstī, un ka, ja vecākiem, kuru aizgādībā
         ir bērni, to izglītības iegūšanas laikā tiek liegta iespēja palikt uzņemošajā dalībvalstī, tas varētu bērniem liegt tiesības,
         ko viņiem ir atzinis Savienības likumdevējs (iepriekš minētais spriedums lietā Baumbast un R, 50. un 71. punkts).

      56      Arī Direktīva 2004/38 noteiktos gadījumos nepadara bērnu, kuri mācās, un vecāka, kura faktiskajā aizgādībā tie atrodas, uzturēšanās
         uzņemošajā dalībvalstī tiesības atkarīgas no apstākļa, ka tiem ir pietiekami līdzekļi un visaptveroša veselības apdrošināšana.

      57      Tādu interpretāciju, saskaņā ar kuru bērnu, kuri tur mācās, un vecāka, kura faktiskajā aizgādībā tie atrodas, uzturēšanās
         uzņemošajā dalībvalstī tiesības nav atkarīgas no nosacījuma par pietiekamu līdzekļu un visaptverošas veselības apdrošināšanas
         esamības ievērošanas, atbalsta Direktīvas 2004/38 12. panta 3. punkts, kas paredz, ka, Savienības pilsonim izceļojot no uzņemošās
         dalībvalsts vai nomirstot, viņa/viņas bērni vai tas vecāks, kura faktiskajā aizgādībā ir bērni, neatkarīgi no pilsonības,
         ja bērni uzturas uzņēmējā dalībvalstī un ir reģistrēti izglītības iestādē, lai tajā mācītos, nezaudē uzturēšanās tiesības,
         līdz bērni ir pabeiguši mācības.

      58      Kaut arī šī norma nav piemērojama pamata lietā, tomēr tā norāda uz īpašo nozīmi, ko Direktīva 2004/38 piešķir bērnu, kuri
         turpina mācības uzņemošajā dalībvalstī, un vecāku, kuru aizgādībā tie atrodas, stāvoklim.

      59      Ņemot vērā iepriekš norādītos apsvērumus, uz abiem pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka tādos apstākļos, kā pamata
         lietā esošie, dalībvalsts pilsoņa, kurš strādā vai strādāja uzņemošajā dalībvalstī, bērni, kā arī vecāks, kura faktiskajā
         aizgādībā ir bērni, var šajā pēdējā minētajā valstī atsaukties uz uzturēšanās tiesībām, pamatojoties tikai uz Regulas Nr. 1612/68
         12. pantu, šīm tiesībām neesot atkarīgām no nosacījuma, ka tiem šajā valstī ir pietiekami līdzekļi visaptverošs veselības
         apdrošināšanas segums.

       Par trešo jautājumu
      60      Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz pirmajiem diviem jautājumiem, uz trešo jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      61      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      Tādos apstākļos kā pamata lietā esošie dalībvalsts pilsoņa, kurš strādā vai strādāja uzņemošajā dalībvalstī, bērni, kā arī
            vecāks, kura faktiskajā aizgādībā ir bērni, var šajā pēdējā minētajā valstī atsaukties uz uzturēšanās tiesībām, pamatojoties
            tikai uz Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā, kas grozīta
            ar Padomes 1992. gada 27. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2434/92, 12. pantu, šīm tiesībām neesot atkarīgām no nosacījuma, ka tiem
            šajā valstī ir pietiekami līdzekļi visaptverošs veselības apdrošināšanas segums.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – angļu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 2007. gada 27.novembrī. # Gateway, Inc. pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "ACTIVY Media Gateway" reģistrācijas pieteikums - Kopienas un valsts agrākas vārdiskas un grafiskas preču zīmes "Gateway" un "GATEWAY" - Relatīvi atteikuma pamatojumi - Sajaukšanas iespējas neesamība - Apzīmējumu līdzības neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts. # Lieta T-434/05.

text:
      Pirmās instances tiesas (piektā palāta) 2007. gada 27. novembra spriedums – Gateway/ITSB – Fujitsu Siemens Computers (“ACTIVY Media Gateway”)
      (lieta T‑434/05)
      Kopienas preču zīme – Iebildumu process – Kopienas vārdiskas preču zīmes “ACTIVY Media Gateway” reģistrācijas pieteikums – Kopienas un valsts agrākas vārdiskas un grafiskas preču zīmes “Gateway” un “GATEWAY” – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Sajaukšanas iespējas neesamība – Apzīmējumu līdzības neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Relatīvi atteikuma pamatojumi – Agrākas preču zīmes, kas ir identiska vai līdzīga un reģistrēta attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem,
         īpašnieka iebildumi (Padomes Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts) (sal. ar 50. un 51. punktu)

      Priekšmets

         Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2005. gada 14. septembra lēmumu lietā R 1068/2004‑1 attiecībā uz iebildumu procesu
                  starp

               Fujitsu Siemens
               Computers GmbH
                un
               Gateway
               ,
               Inc
               .
            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               Fujitsu Siemens Computers GmbH

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               vārdiska preču zīme “ACTIVY Media Gateway” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 9., 35., 38. un 42. klasē, –
                  reģistrācijas pieteikums Nr. 2190627

               Iebildumu procesā pretstatītās preču zīmes vai apzīmējuma īpašniece:

               Gateway, Inc.

               Iebildumu procesā pretstatītā preču zīme vai apzīmējums:

               Kopienas un valsts vārdiskas un grafiskas preču zīmes “GATEWAY“, “GATEWAY 2000”, “GATEWAY.NET”, “GATEWAY PROFILE” un “GATEWAY
                  ASTRO” attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 9., 16., 35., 36., 37. un 38. klasē

               Iebildumu nodaļas lēmums:

               noraidīt iebildumus

               Apelāciju padomes lēmums:

               noraidīt apelācijas sūdzību

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Gateway, Inc. sedz savus, kā arī atlīdzina Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) tiesāšanās
                     izdevumus.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta), 2017. gada 20. jūlijs.#Ornua Co-operative Limited, agrāk The Irish Dairy Board Co-operative Limited pret Tindale & Stanton Ltd España, SL.#Audiencia Provincial de Alicante lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Eiropas Savienības preču zīme – Vienotais raksturs – Regula (EK) Nr. 207/2009 – 9. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts – Ar Eiropas Savienības preču zīmi piešķirto tiesību vienāda aizsardzība pret sajaukšanas iespējām un pret reputācijas aizskārumiem – Šīs preču zīmes un valsts preču zīmes, ko trešā persona lieto kādā Savienības daļā, mierīga līdzāspastāvēšana – Mierīgas līdzāspastāvēšanas neesamība citur Eiropas Savienībā – Uztvere no vidusmēra patērētāja viedokļa – Uztveres atšķirības, kādas var pastāvēt dažādās Savienības daļās.#Lieta C-93/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2017. gada 20. jūlijā (
            *1
         )
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Intelektuālais īpašums – Eiropas Savienības preču zīme – Vienotais raksturs – Regula (EK) Nr. 207/2009 – 9. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts – Ar Eiropas Savienības preču zīmi piešķirto tiesību vienāda aizsardzība pret sajaukšanas iespējām un pret reputācijas aizskārumiem – Šīs preču zīmes un valsts preču zīmes, ko trešā persona lieto kādā Savienības daļā, mierīga līdzāspastāvēšana – Mierīgas līdzāspastāvēšanas neesamība citur Eiropas Savienībā – Uztvere no vidusmēra patērētāja viedokļa – Uztveres atšķirības, kādas var pastāvēt dažādās Savienības daļās
      Lieta C‑93/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Audiencia Provincial de Alicante (Alikantes provinces tiesa, Spānija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 8. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 15. februārī, tiesvedībā

            Ornua Co‑operative Ltd
         , agrāk The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd,
      pret

            Tindale & Stanton Ltd España SL.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents), tiesneši A. Prehala [A. Prechal], A. Ross [A. Rosas], K. Toadere [C. Toader] un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāts M. Špunars [M. Szpunar],
      sekretāre M. Ferreira [M. Ferreira], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2017. gada 18. janvāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               –

                  Ornua Co‑operative Ltd, agrāk The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd, vārdā – E. Armijo Chávarri, abogado,

               –

                  Tindale & Stanton Ltd España SL vārdā – A. von Mühlendahl un J. Güell Serra, abogados,

               –

               Vācijas valdības vārdā – T. Henze un M. Hellmann, pārstāvji,

               –

               Francijas valdības vārdā – D. Colas un D. Segoin, pārstāvji,

               –

               Eiropas Komisijas vārdā – É. Gippini Fournier un T. Scharf, kā arī J. Samnadda, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2017. gada 29. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par [Eiropas Savienības] preču zīmi (OV 2009, L 78, 1. lpp.) 9. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Ornua Co‑operative Ltd, agrāk The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd (turpmāk tekstā – “Ornua”), un Tindale & Stanton Ltd España SL (turpmāk tekstā – “T & S”) par T & S veikto apzīmējuma lietošanu, kas, pēc Ornua uzskatiem, rada iespēju sajaukt to ar Eiropas Savienības preču zīmēm, kuru īpašniece tā ir, un šo preču zīmju reputācijas aizskārumu.

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) ir atcelta un aizstāta ar Regulu Nr. 207/2009, kas ir grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2015. gada 16. decembra Regulu (ES) 2015/2424 (OV 2015, L 341, 21. lpp.), kura stājusies spēkā 2016. gada 23. martā. Tomēr, ņemot vērā dienu, kad radās pamatlietas fakti, šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izskatāms atbilstoši Regulai Nr. 207/2009, kāda tā bija spēkā pirms šīs grozīšanas.

               4

               Saskaņā ar šīs regulas preambulas 3. apsvērumu:
               “Lai turpinātu īstenot [..] [Savienības] mērķus, būtu nepieciešams paredzēt [..] noteikumus par preču zīmēm, lai uzņēmumi varētu ar vienotu procedūru iegūt [Eiropas Savienības] preču zīmes, kam ir piešķirta vienāda aizsardzība un kas ir spēkā visā [Savienības] teritorijā. Šādi noteiktais [Eiropas Savienības] preču zīmes vienotības princips būtu jāpiemēro, ja vien šajā regulā nav minēts citādi.”

               5

               Minētās regulas 1. panta 2. punktā, kas ietilpst tās I sadaļā “Vispārējie noteikumi”, ir noteikts:
               “[Eiropas Savienības] preču zīme ir vienota. Tai ir vienāds spēks visā [Savienībā]; to nereģistrē, nenodod un neatdod, tā nevar būt tāda lēmuma priekšmets, kas atceļ īpašnieka tiesības vai paziņo tās par spēkā neesošām, un tās izmantošanu nevar aizliegt, ja tas neattiecas uz visu [Savienību]. Šo principu piemēro, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi.”

               6

               Tās pašas regulas II sadaļas nosaukums ir “Tiesību akti par preču zīmēm”. Tās 2. iedaļā “[Savienības] preču zīmju spēks” tostarp ir ietverti, attiecīgi, 9. pants “Tiesības, ko piešķir [Eiropas Savienības] preču zīme” un 12. pants “[Eiropas Savienības] preču zīmes spēka ierobežojums”.

               7

               Atbilstoši minētā 9. panta 1. punktam:
               “[Eiropas Savienības] preču zīme piešķir tās īpašniekam uz to ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības aizliegt visām trešajām personām bez viņa piekrišanas darījumos izmantot:

                        a)

                        apzīmējumu, kas ir identisks [Eiropas Savienības] preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta [Eiropas Savienības] preču zīme;

                        b)

                        jebkādu apzīmējumu, kurš tā identiskuma vai līdzības [Eiropas Savienības] preču zīmei dēļ un [Eiropas Savienības] preču zīmes aptverto preču vai pakalpojumu un zīmes identiskuma vai līdzības dēļ varētu maldināt sabiedrību [radīt sabiedrībai sajaukšanas iespēju]; iespēja maldināt ir asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi [sajaukšanas iespēja ietver asociācijas iespēju ar agrāko preču zīmi];

                        c)

                        jebkādu apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs [Eiropas Savienības] preču zīmei saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta [Eiropas Savienības] preču zīme, ja šī pēdējā ir [Savienībā] pazīstama un ja minētās zīmes izmantošanā bez pietiekama iemesla varētu netaisnīgi gūt labumu no [Eiropas Savienības] preču zīmes atšķirīguma vai pazīstamības vai tai kaitēt.”

               8

               Minētajā 12. pantā ir paredzēts:
               “Ar nosacījumu, ka trešā persona minēto rūpnieciskos vai komercdarījumos izmanto godīgi, [Eiropas Savienības] preču zīme tās īpašniekam nedod tiesības aizliegt trešajai personai darījumos izmantot:

                        a)

                        tās vārdu vai adresi;

                        b)

                        norādes attiecībā uz preču vai pakalpojumu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzamo nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas laiku vai citas preču vai pakalpojumu īpašības;

                        c)

                        preču zīmi, ja nepieciešams norādīt produkta vai pakalpojuma paredzamo nolūku, jo īpaši kā piederumus vai rezerves daļas.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               9

                  Ornua ir saskaņā ar Īrijas tiesībām dibināta sabiedrība, kura veic saimniecisko darbību pārtikas nozarē. Tā konkrēti tirgo sviestu un citus piena produktus.

               10

               Tā ir īpašniece vairākām Eiropas Savienības preču zīmēm, tostarp vārdiskajai preču zīmei “KERRYGOLD”, kas reģistrēta 1998. gadā attiecībā uz precēm, kas ietilpst 29. klasē saskaņā ar 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumu par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām, pārskatītajā un grozītajā versijā, proti, it īpaši, attiecībā uz sviestu un citiem piena produktiem, kā arī divām šādām grafiskajām preču zīmēm, kas reģistrētas, attiecīgi, 1998. un 2011. gadā attiecībā uz to pašu preču klasi (turpmāk tekstā kopā sauktas – “Eiropas Savienības preču zīmes “KERRYGOLD””):

               11

               Preces, uz kurām šīs preču zīmes ir izvietotas, tiek eksportētas uz vairākām valstīm. Savienībā minētās preces galvenokārt tiek pārdotas Spānijā, Beļģijā, Dānijā, Vācijā, Īrijā, Grieķijā, Francijā, Kiprā, Luksemburgā, Maltā, Nīderlandē un Apvienotajā Karalistē.

               12

                  T & S ir saskaņā ar Spānijas tiesībām dibināta sabiedrība, kura Spānijā importē un izplata margarīnu ar apzīmējumu “KERRYMAID”. Šos produktus Īrijā ražo sabiedrība Kerry Group plc.

               13

               “Kerry Group” Īrijā, kā arī Apvienotajā Karalistē ir reģistrējusi valsts preču zīmi “KERRYMAID”.

               14

               2014. gada 29. janvārīThe Irish Dairy Board Co-operative, kas 2015. gada 31. martā kļuva par Ornua, cēla pret T & S prasību par preču zīmes pārkāpumu Juzgado de lo Mercantil de Alicante (Alikantes Komerctiesa, Spānija) kā Eiropas Savienības preču zīmju tiesā, lai panāktu, ka tiek konstatēts, ka T & S, Spānijā importēdama un izplatīdama margarīnu ar apzīmējumu “KERRYMAID”, pārkāpj ar Eiropas Savienības preču zīmēm “KERRYGOLD” piešķirtās tiesības. Tas, ka T & S lieto apzīmējumu “KERRYMAID”, radot sajaukšanas iespēju un bez pietiekama iemesla netaisnīgi radot tai labumu no minēto preču zīmju atšķirtspējas un reputācijas.

               15

               Šī tiesa vispirms konstatēja, ka vienīgā līdzība starp apzīmējumu “KERRYMAID” un Eiropas Savienības preču zīmēm “KERRYGOLD” ir saistīta ar elementu “kerry”, kas norāda uz Īrijas grāfisti, kura ir pazīstama ar liellopu audzēšanu.

               16

               Tad šī tiesa norādīja, ka lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka Īrijā un Apvienotajā Karalistē Eiropas Savienības preču zīmes “KERRYGOLD” un valsts preču zīme “KERRYMAID” mierīgi pastāv līdzās.

               17

               Minētā tiesa no tā secināja, ka Spānijā nevar pastāvēt sajaukšanas iespēja starp Eiropas Savienības preču zīmēm “KERRYGOLD” un apzīmējumu “KERRYMAID”. Tā kā Īrijai un Apvienotajai Karalistei kopā Savienībā ir būtiska demogrāfiskā ietekme, šo preču zīmju un šī apzīmējuma mierīgai līdzāspastāvēšanai šajās abās dalībvalstīs saistībā ar Eiropas Savienības preču zīmes vienoto raksturu būtu jāliek secināt, ka nepastāv sajaukšanas risks starp minētajām preču zīmēm un minēto apzīmējumu visā Savienības teritorijā.

               18

               Visbeidzot, šī tiesa pauda viedokli, ka minētās mierīgās līdzāspastāvēšanas Īrijā un Apvienotajā Karalistē dēļ T & S nevar Spānijā netaisnīgi gūt labumu no Eiropas Savienības preču zīmju “KERRYGOLD” atšķirtspējas vai reputācijas.

               19

               Pamatodamās uz šiem apsvērumiem, Juzgado de lo Mercantil de Alicante (Alikantes Komerctiesa) ar 2015. gada 18. marta spriedumu noraidīja šo prasību par preču zīmes pārkāpumu.

               20

               Par šo spriedumu tika iesniegta apelācijas sūdzība iesniedzējtiesā.

               21

               Balstoties uz konstatējumu, ka Eiropas Savienības preču zīmju “KERRYGOLD” un apzīmējuma “KERRYMAID” mierīga līdzāspastāvēšana ir pierādījusies tikai Īrijā un Apvienotajā Karalistē, iesniedzējtiesa šaubās par pirmās instances tiesas veiktās attiecināšanas saderību ar Regulu Nr. 207/2009. Pieņemot, ka šo preču zīmju un šī apzīmējuma mierīgā līdzāspastāvēšana Īrijā un Apvienotajā Karalistē izraisa to, ka šajās divās dalībvalstīs sajaukšanas iespēja nepastāv, pēc iesniedzējtiesas uzskatiem, no tā tomēr neizriet, ka sajaukšanas iespēja starp minētajām preču zīmēm un minēto apzīmējumu nepastāvētu arī pārējās dalībvalstīs. Šāda attiecināšana varētu atņemt lietderīgo iedarbību tiesībām, kas Eiropas Savienības preču zīmes īpašniekam ir piešķirtas atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 9. pantam.

               22

               Šādos apstākļos Audiencia Provincial de
                  Alicante (Alikantes provinces tiesa, Spānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai [Regulas Nr. 207/2009] 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kurā ir noteikts, ka ir jāpastāv sajaukšanas iespējai, lai [Eiropas Savienības] preču zīmes īpašnieks varētu aizliegt trešajai personai ekonomiskajā apritē bez viņa piekrišanas izmantot apzīmējumu šajā pantā paredzētajos gadījumos, var tikt interpretēts tādējādi, ka ar to ir atļauts izslēgt sajaukšanas iespēju gadījumā, ja divās Savienības dalībvalstīs agrāka [Eiropas Savienības] preču zīme tās īpašnieka tolerances dēļ daudzus gadus ir mierīgi līdzāspastāvējusi ar līdzīgām valsts preču zīmēm, un tādējādi sajaukšanas iespējas neesamība šajās divās valstīs var tikt attiecināta uz citām dalībvalstīm vai uz visu Savienību, ņemot vērā vienotu attieksmi, kas ir noteikta [Eiropas Savienības] preču zīmei?

                        2)

                        Vai iepriekšējā punktā paredzētajā gadījumā ir iespējams ņemt vērā dalībvalstu, kurās ir notikusi līdzāspastāvēšana, ģeogrāfiskos, demogrāfiskos, ekonomiskos vai citus apstākļus, lai izvērtētu sajaukšanas iespēju, tādējādi pastāvot iespējai sajaukšanas iespējas neesamību minētajās valstīs paplašināt, attiecinot to uz citu dalībvalsti vai visu Savienību?

                        3)

                        Vai attiecībā uz [Regulas Nr. 207/2009] 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto gadījumu minētais noteikums ir jāinterpretē tādējādi, ka, tā kā agrākā preču zīme ir līdzāspastāvējusi ar konfliktējošo apzīmējumu noteiktu gadu skaitu divās Savienības dalībvalstīs, agrākās preču zīmes īpašniekam neceļot pret to iebildumus, minētā īpašnieka tolerance pret vēlāka apzīmējuma lietošanu šajās divās valstīs var tikt paplašināta, attiecinot to uz visu Savienības teritoriju, lai noteiktu, vai vēlāka apzīmējuma lietošana, ko veic trešā persona, ir attaisnota vienotas attieksmes dēļ, kas ir noteikta [Eiropas Savienības] preču zīmei?”

               23

               Tiesa nosūtīja iesniedzējtiesai lūgumu sniegt paskaidrojumus, lai noskaidrotu, vai šai tiesai, piemērojot Regulu Nr. 207/2009, ir jāietver pārbaude attiecībā uz pirmās instances tiesas sniegto vērtējumu, saskaņā ar kuru, tā kā konfliktējošajos apzīmējumos ir ģeogrāfiskās izcelsmes norāde “kerry” un tā kā elementi “gold” un “maid” nav līdzīgi, tad katrā ziņā nevar pastāvēt sajaukšanas iespēja.

               24

               Iesniedzējtiesa uz šo lūgumu sniegt paskaidrojumus atbildēja apstiprinoši.

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               25

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka vienā Savienības daļā Eiropas Savienības preču zīme un valsts preču zīme mierīgi pastāv līdzās, ļauj, ņemot vērā Eiropas Savienības preču zīmes vienoto raksturu, secināt, ka citā Savienības daļā, kurā šīs Eiropas Savienības preču zīmes un šai preču zīmei identiska valsts apzīmējuma mierīgas līdzāspastāvēšanas nav, nepastāv sajaukšanas iespēja starp minēto Eiropas Savienības preču zīmi un šo apzīmējumu.

               26

               Tā kā šis jautājums ir uzdots Eiropas Savienības preču zīmes vienotā rakstura aspektā, uzreiz ir jānorāda, ka atbilstoši šim principam, kas pausts Regulas Nr. 207/2009 preambulas 3. apsvērumā un precizēts tās 1. panta 2. punktā, Eiropas Savienības preču zīmēm ir piešķirta vienāda aizsardzība un tās ir spēkā visā Savienības teritorijā. Atbilstoši šai normai, ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, Eiropas Savienības preču zīme netiek reģistrēta, nodota un atdota, tā nevar būt tāda lēmuma priekšmets, ar kuru tiek atceltas īpašnieka tiesības vai ar kuru tās tiek paziņotas par spēkā neesošām, un tās izmantošana var tikt aizliegta tikai attiecībā uz visu Savienību.

               27

               Ja Regulas Nr. 207/2009 1. panta 2. punktā ir minēta tikai preču zīmes reģistrācija, tās nodošana, ar preču zīmi piešķirto tiesību zaudēšana un aizliegums izmantot preču zīmi, tad, lasot šo tiesību normu kopā ar šīs regulas preambulas 3. apsvērumu, var secināt, ka arī Eiropas Savienības preču zīmes spēks, kas izklāstīts minētās regulas II sadaļas 2. iedaļā, vienveidīgi attiecas uz visu Savienības teritoriju.

               28

               Tādējādi Tiesa jau ir atzinusi, ka Eiropas Savienības preču zīmes ekskluzīvās tiesības, kas īpašniekam piešķirtas saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punktu, principā aptver visu Savienības teritoriju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 12. aprīlis, DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, 39. punkts).

               29

               Attiecībā uz šīs regulas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar šo tiesību normu Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks tiek aizsargāts pret jebkuru izmantošanu, kas apdraud vai var apdraudēt šīs preču zīmes izcelsmes norādes funkciju (spriedums, 2016. gada 22. septembris, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               Šādi ar minēto tiesību normu Eiropas Savienības preču zīmes īpašniekam piešķirto vienādo aizsardzību veido šī īpašnieka tiesības visur Savienībā attiecībā uz visām trešajām personām aizliegt bez šī īpašnieka piekrišanas darījumos izmantot tādu identisku vai līdzīgu apzīmējumu attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, kas apdraud vai var apdraudēt šīs preču zīmes izcelsmes norādes funkciju un tādējādi rada sajaukšanas iespēju.

               31

               Lai Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks varētu atsaukties uz šīm tiesībām, nekādi nav nepieciešams, lai identiskā vai līdzīgā apzīmējuma izmantošana, kas rada sajaukšanas iespēju, notiktu visā Savienības teritorijā.

               32

               Ja Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks būtu aizsargāts tikai no aizskārumiem, kuri izdarīti visā Savienības teritorijā, tad tam nebūtu iespējams iebilst pret tādu identisku vai līdzīgu apzīmējumu izmantošanu, kas rada sajaukšanas iespēju tikai kādā šīs teritorijas daļā, lai gan Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta mērķis ir šo īpašnieku visur Savienībā aizsargāt pret jebkādu izmantošanu, kas apdraud vai var apdraudēt tā preču zīmes izcelsmes norādes funkciju.

               33

               Tādējādi, ja apzīmējuma izmantošana rada sajaukšanas ar Eiropas Savienības preču zīmi iespēju vienā Savienības teritorijas daļā, lai gan šāda izmantošana nerada sajaukšanas iespēju citā šīs teritorijas daļā, tad pastāv ar šo preču zīmi piešķirto ekskluzīvo tiesību pārkāpums. Šajā gadījumā Eiropas Savienības preču zīmju tiesai, kurā iesniegta lieta, ir jāaizliedz tirgot attiecīgos produktus ar aplūkoto apzīmējumu visā Savienības teritorijā, izņemot to šīs teritorijas daļu, attiecībā uz kuru ir konstatēta sajaukšanas iespējas neesamība (spriedums, 2016. gada 22. septembris, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, 25. un 36. punkts).

               34

               Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka starp pamatlietas dalībniekiem nav strīda par to, ka Eiropas Savienības preču zīmes “KERRYGOLD” un valsts preču zīme “KERRYMAID” mierīgi pastāv līdzās Īrijā un Apvienotajā Karalistē, tādēļ Ornua neiebilst pret šīs valsts preču zīmes izmantošanu šajās dalībvalstīs.

               35

               Tāpat nav strīda par to, ka šādas mierīgas līdzāspastāvēšanas nav tajā Savienības teritorijas daļā, uz kuru attiecas prasība par preču zīmes pārkāpumu, proti, Spānijas teritorijā, un ka T & S ir izmantojusi apzīmējumu “KERRYMAID” bez Ornua piekrišanas.

               36

               Vispār no Tiesas judikatūras izriet, ka pārbaudei par sajaukšanas iespējas esamību kādā Savienības teritorijas daļā ir jābūt pamatotai ar visaptverošu vērtējumu par visiem faktoriem, kam ir nozīme attiecīgajā gadījumā, un ka šajā vērtējumā ir jābūt ietvertam preču zīmes un trešo personu izmantotā apzīmējuma vizuālam, fonētiskam vai konceptuālam salīdzinājumam, kas, it īpaši valodniecisku apsvērumu dēļ, var izraisīt atšķirīgus secinājumus attiecībā uz dažādām Savienības teritorijas daļām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 22. septembris, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, 31. un 33. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               37

               Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 39. punktā, no tā izriet, ka tādā situācijā, kāda ir pamatlietā, kurā Eiropas Savienības preču zīmju un apzīmējuma mierīga līdzāspastāvēšana ir konstatēta Īrijā un Apvienotajā Karalistē, Eiropas Savienības preču zīmju tiesa, kurai ir iesniegta prasība par preču zīmes pārkāpumu attiecībā uz šī apzīmējuma izmantošanu citā dalībvalstī, šajā gadījumā Spānijas Karalistē, nevar savu vērtējumu pamatot vienīgi ar minēto mierīgo līdzāspastāvēšanu, kāda vērojama Īrijā un Apvienotajā Karalistē. Gluži pretēji, šai tiesai ir jāsniedz visaptverošs vērtējums par visiem atbilstīgajiem faktoriem.

               38

               Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka vienā Eiropas Savienības daļā Eiropas Savienības preču zīme un valsts preču zīme mierīgi pastāv līdzās, neļauj secināt, ka citā Savienības daļā, kurā šīs Eiropas Savienības preču zīmes un šai preču zīmei identiska valsts apzīmējuma mierīgas līdzāspastāvēšanas nav, nepastāvētu sajaukšanas iespēja starp minēto Eiropas Savienības preču zīmi un šo apzīmējumu.

         Par otro jautājumu

               39

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka elementus, kam, pēc Eiropas Savienības preču zīmju tiesas, kurai ir iesniegta prasība par preču zīmes pārkāpumu, uzskatiem, ir nozīme, izvērtējot, vai Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks ir tiesīgs kādā Savienības teritorijas daļā, uz kuru neattiecas minētā prasība, aizliegt izmantot preču zīmi, šī tiesa var ņemt vērā, lai izvērtētu, vai šim īpašniekam ir tiesības aizliegt šīs preču zīmes izmantošanu tajā Savienības teritorijas daļā, uz kuru attiecas minētā prasība.

               40

               Tādējādi, kā atgādināts šī sprieduma 36. punktā, pārbaudei, kas ir jāveic kompetentajai Eiropas Savienības preču zīmju tiesai, ir jābūt pamatotai ar visaptverošu vērtējumu par visiem faktoriem, kam ir nozīme tajā iesniegtajā lietā.

               41

               Šim visaptverošajam vērtējumam attiecībā uz vizuālo, fonētisko vai konceptuālo salīdzinājumu starp attiecīgo Eiropas Savienības preču zīmi un trešās personas izmantoto apzīmējumu, ir jābūt pamatotam ar iespaidu kopumā, kādu šī preču zīme un šis apzīmējums rada konkrētajai sabiedrības daļai, kuru veido attiecīgo preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājs, kas ir pietiekami labi informēts, pietiekami vērīgs un piesardzīgs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 25. jūnijs, Loutfi Management Propriété intellectuelle, C‑147/14, EU:C:2015:420, 21. un 25. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               42

               Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 41. un 42. punktā, ja tirgus apstākļi un sociālie un kultūras vai citi apstākļi, kuri ietekmē kopējo iespaidu, kādu vidusmēra patērētājam rada Eiropas Savienības preču zīme un attiecīgais apzīmējums, būtiski neatšķiras dažādās Savienības daļās, tad nekas neliedz ņemt vērā atbilstīgus faktorus, kuru esamība kādā Savienības teritorijas daļā ir pierādīta, kad tiek vērtēts, vai šīs preču zīmes īpašniekam ir tiesības aizliegt šī apzīmējuma izmantošanu citā Savienības daļā vai visā Savienības teritorijā.

               43

               Šajā gadījumā, kā izriet no atbildes uz lūgumu sniegt paskaidrojumus un no Tiesai sniegtajiem apsvērumiem, T & S konkrēti norāda, ka apzīmējums “KERRYMAID”, ko tā izmanto Spānijā, nav līdzīgs Ornua Eiropas Savienības preču zīmēm “KERRYGOLD” un tādējādi nevar radīt sajaukšanas iespēju Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, jo elements “kerry” ir ģeogrāfiskās izcelsmes norāde, uz kuru atbilstoši šīs regulas 12. pantam neattiecas ekskluzīvās tiesības, kādas Ornua ir piešķirtas ar minēto 9. pantu.

               44

               Ar Regulas Nr. 207/2009 9. pantu piešķirto ekskluzīvo tiesību ierobežojumam, uz kuru atsaucas T & S, ir izvirzīts nosacījums, ka apzīmējuma, kas ietver ģeogrāfiskās izcelsmes norādi, izmantošanai rūpnieciskos vai komercdarījumos ir jābūt godīgai. Lai pārbaudītu, vai šis nosacījums, kas ir lojalitātes pienākuma izpausme attiecībā uz preču zīmes īpašnieka likumīgajām interesēm, ir izpildīts, tiesai, kurā iesniegta lieta, ir visaptveroši jāizvērtē visi apstākļi, kuriem ir nozīme (it īpaši skat. spriedumus, 2004. gada 7. janvāris, Gerolsteiner Brunnen, C‑100/02, EU:C:2004:11, 24. un 26. punkts; 2004. gada 16. novembris, Anheuser-Busch, C‑245/02, EU:C:2004:717, 82. un 84. punkts, kā arī 2005. gada 17. marts, Gillette Company un Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, 41. punkts).

               45

               Šajā ziņā ir jāņem vērā konkrēti trešās personas tirgotās preces noformējuma kopējais iespaids, tas, kā ir parādīta atšķirība starp aplūkojamo preču zīmi un šīs trešās personas izmantoto apzīmējumu, kā arī minētās trešās personas pūles, lai nodrošinātu, ka patērētāji nošķir šīs trešās personas preces no preču zīmes īpašnieka precēm (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 17. marts, Gillette Company un Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, 46. punkts).

               46

               Ja iesniedzējtiesai, izvērtējot, vai Ornua ir tiesīga aizliegt Spānijā izmantot apzīmējumu “KERRYMAID”, būtu jāparedz ņemt vērā Īrijā un Apvienotajā Karalistē esošos elementus, tad tai iepriekš būtu jāpārliecinās, ka nepastāv būtiska atšķirība starp tirgus apstākļiem vai sociālajiem un kultūras apstākļiem, kādi ir novērojami, attiecīgi, Savienības daļā, uz kuru attiecas prasība par preču zīmes pārkāpumu, un Savienības daļā, kurā atrodas ģeogrāfiskā teritorija, kura atbilst attiecīgajā preču zīmē ietvertajam ģeogrāfiskajam apzīmējumam. Nevar tikt izslēgts, ka rīcība, kāda var tikt sagaidīta no trešās personas, lai trešās personas veikta apzīmējuma izmantošana rūpnieciskos vai komercdarījumos būtu godīga, tādā Savienības daļā, kurā patērētājiem ir īpaša saikne ar attiecīgajā preču zīmē vai apzīmējumā ietverto ģeogrāfisko apzīmējumu, ir jāanalizē citādi nekā Savienības daļā, kurā šī saikne ir vājāka.

               47

               Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka elementus, kam, pēc Eiropas Savienības preču zīmju tiesas, kurai iesniegta prasība par preču zīmes pārkāpumu, uzskatiem, ir nozīme vērtējumā par to, vai Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks ir tiesīgs kādā Eiropas Savienības teritorijas daļā, uz kuru neattiecas minētā prasība, aizliegt izmantot apzīmējumu, šī tiesa var ņemt vērā, lai izvērtētu, vai šis īpašnieks ir tiesīgs aizliegt šī apzīmējuma izmantošanu tajā Savienības teritorijas daļā, uz kuru attiecas minētā prasība, ja vien tirgus apstākļi un sociālie un kultūras apstākļi minētajā Savienības daļā būtiski neatšķiras no apstākļiem citās Savienības daļās.

         Par trešo jautājumu

               48

               Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka vienā Savienības daļā pazīstama Eiropas Savienības preču zīme un apzīmējums mierīgi pastāv līdzās, ņemot vērā Eiropas Savienības preču zīmes vienoto raksturu, ļauj secināt, ka citā Savienības daļā, kurā šīs mierīgās līdzāspastāvēšanas nav, pastāv pamatots iemesls, kas attaisno šī apzīmējuma izmantošanu.

               49

               Kā atgādināts šī sprieduma 28. punktā, Eiropas Savienības preču zīmes ekskluzīvās tiesības, kas īpašniekam piešķirtas saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punktu, principā aptver visu Savienības teritoriju.

               50

               Paplašinātā aizsardzība, kāda šīs regulas 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir piešķirta pazīstamu Eiropas Savienības preču zīmju īpašniekiem, izpaužas kā šo īpašnieku tiesības aizliegt visām trešajām personām darījumos bez minētā īpašnieka piekrišanas bez pamatota iemesla izmantot identisku vai līdzīgu apzīmējumu – vai tas būtu attiecībā uz līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, vai arī precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem šīs preču zīmes ir reģistrētas, – kā rezultātā tiek netaisnīgi gūts labums no minēto preču zīmju atšķirtspējas vai reputācijas vai tiek nodarīts kaitējums šai atšķirtspējai vai šai reputācijai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 22. septembris, Interflora un Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, 68. un 70. punkts).

               51

               Lai Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks izmantotu šo paplašināto aizsardzību, atbilstoši minētā 9. panta 1. punkta c) apakšpunktam ir jāpierāda, ka šī preču zīme ir “[Savienībā] pazīstama”. Šajā nolūkā pietiek, ka ir pierādīts tas, ka minētajai preču zīmei ir šāda reputācija būtiskā Savienības teritorijas daļā, kas attiecīgā gadījumā, konkrēti, var atbilst tikai vienas dalībvalsts teritorijai. Ja šis nosacījums ir izpildīts, attiecīgā Eiropas Savienības preču zīme ir uzskatāma par pazīstamu visā Savienībā (spriedumi, 2009. gada 6. oktobris, PAGO International, C‑301/07, EU:C:2009:611, 27., 29. un 30. punkts, kā arī 2015. gada 3. septembris, Iron & Smith, C‑125/14, EU:C:2015:539, 19. un 20. punkts).

               52

               Šajā judikatūrā ir apliecināts, ka Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks vai nu saņem paplašināto aizsardzību, kāda Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir piešķirta visur Savienībā, vai arī to nesaņem vispār. Tādējādi ar jebkuru Eiropas Savienības preču zīmi piešķirtās aizsardzības apjomam ir vienots raksturs visā Savienības teritorijā.

               53

               Savukārt, lai Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks, uz kuru attiecas minētā paplašinātā aizsardzība, varētu atsaukties uz savām tiesībām, kas tam piešķirtas ar minēto 9. panta 1. punkta c) apakšpunktu, nemaz nav nepieciešams, lai apzīmējums, aizskarot minētās tiesības, būtu izmantots visā Savienības teritorijā.

               54

               Ja šis īpašnieks būtu aizsargāts tikai pret aizskārumiem, kas izdarīti visā Savienības teritorijā, tad tam nebūtu iespējas iebilst pret aizskārumiem, kas izdarīti tikai kādā šīs teritorijas daļā, lai gan Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta mērķis ir visur Savienībā aizsargāt šo īpašnieku pret jebkādu identiska vai līdzīga apzīmējuma izmantošanu bez pietiekama iemesla, kuras rezultātā tiek netaisnīgi gūts labums no šo preču zīmju atšķirtspējas vai reputācijas vai tiek nodarīts kaitējums šai atšķirtspējai vai šai reputācijai.

               55

               Šajā gadījumā man nešķiet, ka būtu apstrīdēts tas, ka Eiropas Savienības preču zīmes “KERRYGOLD” ir pazīstamas Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

               56

               Turklāt no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietas dalībniekiem nav strīda par to, ka šo preču zīmju un valsts preču zīmes “KERRYMAID” mierīgās līdzāspastāvēšanas dēļ Īrijā un Apvienotajā Karalistē pastāv pietiekams iemesls izmantot šo apzīmējumu šajā Savienības daļā.

               57

               Kā jau ir norādīts šī sprieduma 35. punktā, nav strīda arī par to, ka šādas mierīgas līdzāspastāvēšanas nav tajā Savienības teritorijas daļā, uz kuru attiecas prasība par preču zīmes pārkāpumu, proti, Spānijas teritorijā, un ka T & S ir izmantojusi apzīmējumu “KERRYMAID” bez Ornua piekrišanas.

               58

               Vispār no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka pārbaudei par to, vai pastāv aizskārums, kas minēts Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta c) apakšpunktā, ir jābūt pamatotai ar visaptverošu vērtējumu, kurā ir ņemti vērā visi faktori, kam ir nozīme šajā lietā (spriedumi, 2009. gada 18. jūnijs, L’Oréal u.c., C‑487/07, EU:C:2009:378, 44. punkts, kā arī 2013. gada 18. jūlijs, Specsavers International Healthcare u.c., C‑252/12, EU:C:2013:497, 39. punkts).

               59

               No tā izriet, ka šajā gadījumā, kad pastāv pamatots iemesls, kas attaisno apzīmējuma “KERRYMAID” izmantošanu Īrijā un Apvienotajā Karalistē Eiropas Savienības preču zīmju “KERRYGOLD” un attiecīgā valsts apzīmējuma mierīgās līdzāspastāvēšanas dēļ šajās divās dalībvalstīs, Eiropas Savienības preču zīmju tiesa, kurai ir iesniegta prasība par preču zīmes pārkāpumu attiecībā uz šī apzīmējuma izmantošanu citā dalībvalstī, nevar savu vērtējumu pamatot vienīgi ar minēto mierīgo līdzāspastāvēšanu Īrijā un Apvienotajā Karalistē, bet tai, gluži pretēji, ir jāsniedz visaptverošs vērtējums par visiem atbilstīgajiem faktoriem.

               60

               Tātad uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka vienā Eiropas Savienības daļā pazīstama Eiropas Savienības preču zīme un apzīmējums mierīgi pastāv līdzās, neļauj secināt, ka citā Savienības daļā, kurā šīs mierīgās līdzāspastāvēšanas nav, pastāvētu pamatots iemesls, kas attaisno šī apzīmējumu izmantošanu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               61

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                           1)

                           Padomes 2009. gada 26. februāra Regulas (EK) Nr. 207/2009 par [Eiropas Savienības] preču zīmi 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka vienā Eiropas Savienības daļā Eiropas Savienības preču zīme un valsts preču zīme mierīgi pastāv līdzās, neļauj secināt, ka citā Savienības daļā, kurā šīs Eiropas Savienības preču zīmes un šai preču zīmei identiska valsts apzīmējuma mierīgas līdzāspastāvēšanas nav, nepastāvētu sajaukšanas iespēja starp minēto Eiropas Savienības preču zīmi un šo apzīmējumu;

                           2)

                           Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka elementus, kam, pēc Eiropas Savienības preču zīmju tiesas, kurai iesniegta prasība par preču zīmes pārkāpumu, uzskatiem, ir nozīme vērtējumā par to, vai Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks ir tiesīgs kādā Eiropas Savienības teritorijas daļā, uz kuru neattiecas minētā prasība, aizliegt izmantot apzīmējumu, šī tiesa var ņemt vērā, lai izvērtētu, vai šis īpašnieks ir tiesīgs aizliegt šī apzīmējuma izmantošanu tajā Savienības teritorijas daļā, uz kuru attiecas minētā prasība, ja vien tirgus apstākļi un sociālie un kultūras apstākļi minētajā Savienības daļā būtiski neatšķiras no apstākļiem citās Savienības daļās;

                           3)

                           Regulas Nr. 207/2009 9. panta 1. punkta c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka fakts, ka vienā Eiropas Savienības daļā pazīstama Eiropas Savienības preču zīme un apzīmējums mierīgi pastāv līdzās, neļauj secināt, ka citā Savienības daļā, kurā šīs mierīgās līdzāspastāvēšanas nav, pastāvētu pamatots iemesls, kas attaisno šī apzīmējumu izmantošanu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – spāņu.


title: Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2012. gada 21. marta spriedums.#Marine Harvest Norway AS, anciennement Fjord Seafood Norway AS u.c. pret Eiropas Savienības Padomi.#Dempings – Norvēģijas izcelsmes lašu imports – Kopienas ražošanas nozares definīcija – Līdzīga prece – Kopienas ražotāju atlase.#Lieta T‑113/06.

text:
      Vispārējās tiesas (otrā palāta) 2012. gada 21. marta spriedums – Marine Harvest Norway un Alsaker Fjordbruk/Padome
      (lieta T‑113/06)
      Dempings – Norvēģijas izcelsmes lašu imports – Kopienas ražošanas nozares definīcija – Līdzīga prece – Kopienas ražotāju atlase
      1.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Organizācija, kas ir pievienota citai juridiskai personai –
            Šīs organizācijas izzušana – Agrākā tiesību īpašnieka aizstāšana juridiskos procesos, ko veic vispārējs tiesību pārņēmējs
            (EKL 230. panta ceturtā daļa) (sal. ar 27. un 28. punktu)
      2.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli –
            Regula, ar ko nosaka antidempinga maksājumus – Dažādiem uzņēmumiem noteiktie atšķirīgie maksājumi – Pieņemamība, kas attiecībā
            uz katru uzņēmumu ir ierobežota ar normām, kuras to skar konkrēti (EKL 230. panta ceturtā daļa; Padomes Regula Nr. 384/96)
            (sal. ar 34.–37. punktu)
      3.                     Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Kaitējums – Importa ietekmes uz Kopienas ražošanu novērtējums –
            Kļūda līdzīgas preces definīcijā – Kopienas ražotāju izlases raksturotspējas neesamība – Regulas Nr. 384/96 3. un 4. panta
            pārkāpums (Padomes Regulas Nr. 384/96 3. panta 1. un 2. punkts, 4. un 21. pants) (sal. ar 46.–48., 52., 53., 58.–63. un 71.–74. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Padomes 2006. gada 17. janvāra Regulu (EK) Nr. 85/2006 par galīgā antidempinga maksājuma uzlikšanu un uzliktā
                  pagaidu maksājuma galīgu iekasēšanu par saimniecībās audzētu Norvēģijas izcelsmes lašu importu (OV L 15, 1. lpp.)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Padomes 2006. gada 17. janvāra Regulu (EK) Nr. 85/2006 par galīgā antidempinga maksājuma uzlikšanu un uzliktā pagaidu
                     maksājuma galīgu iekasēšanu par saimniecībās audzētu Norvēģijas izcelsmes lašu importu, ciktāl tā attiecas uz Marine Harvest
                     Norway AS, kas ir Fjord Seafood Norway AS tiesību pārņēmēja, attiecībā uz antidempinga maksājumiem par šīs pēdējās sabiedrības
                     veikto importu līdz 2007. gada 18. septembrim un ciktāl tā attiecas uz Alsaker Fjordbruk AS;

                  2)

                  	pārējā daļā prasību noraidīt;

                  3)

                  	Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Marine Harvest Norway, kas ir Fjord Seafood Norway
                     tiesību pārņēmēja, un Alsaker Fjordbruk tiesāšanās izdevumus;

                  4)

                  	Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.