title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2012. gada 24.maijā. # Formula One Licensing BV pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) un Global Sports Media Ltd. # Apelācija - Kopienas preču zīme - Grafiska preču zīme "F1-LIVE" - Starptautiskas un valsts vārdiskas preču zīmes "F1" un Kopienas grafiskas preču zīmes "F1 Formula 1" īpašnieka iebildumi - Atšķirtspējas neesamība - Aprakstošs elements - Agrākai valsts preču zīmei rezervētas aizsardzības atcelšana - Sajaukšanas iespēja. # Lieta C-196/11 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 24. maijā (
            *1
         )
      “Apelācija — Kopienas preču zīme — Grafiska preču zīme “F1-LIVE” — Starptautiskas un valsts vārdiskas preču zīmes “F1” un Kopienas grafiskas preču zīmes “F1 Formula 1” īpašnieka iebildumi — Atšķirtspējas neesamība — Aprakstošs elements — Agrākai valsts preču zīmei rezervētas aizsardzības atcelšana — Sajaukšanas iespēja”
      Lieta C-196/11 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2011. gada 27. aprīlī iesniedza

            Formula One Licensing BV
          , Roterdama (Nīderlande), ko pārstāv K. Sandberg un B. Klingberg, Rechtsanwältinnen,
      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      pārējie lietas dalībnieki –

         Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv A. Folliard-Monguiral, pārstāvis,
      atbildētājs pirmajā instancē,

            Global Sports Media Ltd
          , Hamiltona (Bermudu salas [Bermudes]), ko pārstāv T. de Haan, advokāts,
      persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Juhāss [E. Juhász] (referents), Dž. Arestis [G. Arestis] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],
      ģenerāladvokāts P. Kruss Viljalons [P. Cruz Villalón],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 14. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu apelācijas sūdzību Formula One Licensing BV lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 17. februāra spriedumu lietā T-10/09 Formula One Licensing/ITSB - Global Sports Media (“F1-LIVE”) (Krājums, II-427. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja tās prasību atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 16. oktobra lēmumu lietā R 7/2008-1 attiecībā uz iebildumu procesu starp Racing-Live SAS un Formula One Licensing BV (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

         Atbilstošās tiesību normas

               2

               Padomes 1993. gada 20. decembra Regula (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2003. gada 27. oktobra Regulu (EK) Nr. 1992/2003 (OV L 296, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 40/94”), ir atcelta un aizstāta ar Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.), kas stājās spēkā 2009. gada 13. aprīlī. Tomēr, ņemot vērā faktu rašanās laiku, uz šo tiesvedību joprojām attiecas Regula Nr. 40/94.

               3

               Regulas Nr. 40/94 preambulas piektajā apsvērumā ir paredzēts:
               “tā kā Kopienas tiesību akti attiecībā uz preču zīmēm tomēr neaizvieto dalībvalstu likumus par preču zīmēm; tā kā patiesībā nebūtu pamatoti pieprasīt uzņēmumiem reģistrēt savas preču zīmes kā Kopienas preču zīmes; tā kā valstu preču zīmes joprojām ir vajadzīgas uzņēmumiem, kas nevēlas savu preču zīmju aizsardzību Kopienas līmenī.”

               4

               Atbilstoši šīs regulas 8. panta 1. punkta b) apakšpunktam, ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē, ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja] tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme; iespēja maldināt [sajaukšanas iespēja] ir asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi.

               5

               Minētās regulas 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts:
               “Šā panta 1. punktā agrākas preču zīmes ir:

                        a)

                        šādas preču zīmes ar pieteikuma iesniegšanas datumu, kas ir pirms Kopienas preču zīmes saņemšanas pieteikuma iesniegšanas datuma, ņemot vērā, ja vajadzīgs, prioritātes attiecībā uz šīm preču zīmēm:

                                 i)

                                 Kopienas preču zīmes;

                                 ii)

                                 dalībvalstī reģistrētas preču zīmes vai attiecībā uz Beļģiju, Nīderlandi un Luksemburgu – Beniluksa Preču zīmju birojā reģistrētas preču zīmes;

                                 iii)

                                 preču zīmes, kas reģistrētas atbilstīgi starptautiskiem nolīgumiem, kas ir spēkā dalībvalstī;

                                 iv)

                                 preču zīmes, kas reģistrētas saskaņā ar starptautiskiem noteikumiem, kam ir sekas Kopienā.”

               6

               Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punktu, ja agrākās preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē arī tad, ja tā ir identiska vai līdzīga agrākajai preču zīmei un to reģistrē precēm vai pakalpojumiem, kas nav līdzīgi tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta agrākā preču zīme, ja attiecībā uz agrāku Kopienas preču zīmi tā ir pazīstama Eiropas Savienībā un attiecībā uz agrāku valsts preču zīmi tā ir pazīstama attiecīgajā dalībvalstī, un ja pieteiktās preču zīmes izmantošanā bez pietiekama iemesla varētu netaisnīgi gūt labumu no agrākās preču zīmes atšķirīguma [atšķirtspējas] vai atpazīstamības [reputācijas] vai tām kaitēt.

               7

               Atbilstoši 3. panta 1. punkta b) apakšpunktam Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajā direktīvā 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kā arī 3. panta 1. punkta b) apakšpunktam Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvā 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV L 299, 25. lpp.), ar kuru ir atcelta un aizstāta Direktīva 89/104, nereģistrē vai piereģistrēšanas gadījumā pasludina par spēkā neesošām preču zīmes, kam nav nekādas atšķirtspējas.

         Tiesvedības priekšvēsture

               8

               2004. gada 13. aprīlīRacing-Live SAS, kuru kā reģistrācijai pieteiktās preču zīmes īpašnieci ir aizstājusi Global Sports Media Ltd (turpmāk tekstā – “Global Sports Media”), iesniedza ITSB Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz šādu grafisku apzīmējumu:

               9

               Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 16., 38. un 41. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam Nicas 1957. gada 15. jūnija Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        16. klase: “Žurnāli, brošūras, grāmatas; visas šīs preces saistībā ar Pirmās formulas jomu”;

                        —

                        38. klase: “Grāmatu, žurnālu un laikrakstu nosūtīšana un izplatīšana, izmantojot datoru termināļus; visi šie pakalpojumi saistībā ar Pirmās formulas jomu”, un

                        —

                        41. klase: “Grāmatu, specializēto žurnālu un periodikas publicēšana elektroniskā veidā; informācija izklaides jomā; konkursu organizēšana internetā; vietu rezervēšana izrādēs; tiešsaistes spēles; visi šie pakalpojumi saistībā ar Pirmās formulas jomu”.

               10

               Tā kā reģistrācijas pieteikums tika publicēts Bulletin des marques communautaires [Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 5/2005, Formula One Licensing BV (turpmāk tekstā – “Formula One Licensing”) 2005. gada 2. maijā, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 5. punktu, iesniedza iebildumus pret attiecīgās preču zīmes reģistrāciju.

               11

               Iebildumi tostarp bija balstīti uz šādām agrākām preču zīmēm, attiecībā uz kurām bija norādīts, ka tām piemīt reputācija:

                        —

                        vārdisku apzīmējumu “F1”, ko aizsargā 1999. gada 20. decembrī veikta starptautiskā reģistrācija Nr. 732 134, kas ir spēkā Dānijā, Vācijā, Spānijā, Francijā, Itālijā un Ungārijā attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 16., 38. un 41. klasē, 2000. gada 10. maijā Vācijā veikta valsts reģistrācija Nr. 30 007 412 attiecībā uz pakalpojumiem, kas minētā nolīguma izpratnē ietilpst 41. klasē, un 2001. gada 13. augustā Apvienotajā Karalistē veikta valsts reģistrācija Nr. 2 277 746 D attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas minētā nolīguma izpratnē ietilpst 16. un 38. klasē, un

                        —

                        grafisku preču zīmi “F1 Formula 1”, ko aizsargā 2003. gada 19. maijā veikta Kopienas reģistrācija Nr. 631531 attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas Nicas nolīguma izpratnē ietilpst 16., 38. un 41. klasē, un kura ir attēlota šādi:

               12

               Ar 2007. gada 17. oktobra lēmumu ITSB Iebildumu nodaļa apmierināja iebildumus, pamatojoties uz agrāku starptautisko reģistrāciju Nr. 732 134, kas aptver vārdisku preču zīmi “F1”. Tā konstatēja, ka pastāv preču un pakalpojumu, kurus aptver konfliktējošās preču zīmes, līdzība vai identiskums un konfliktējošo apzīmējumu vidējas pakāpes līdzība un tādējādi pastāv konfliktējošo preču zīmju sajaukšanas iespēja Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.

               13

               2007. gada 14. decembrīRacing-Live SAS iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu. 2008. gada 16. oktobrī Apelāciju pirmā padome ar apstrīdēto lēmumu apmierināja apelācijas sūdzību un atcēla minēto Iebildumu nodaļas lēmumu, būtībā uzskatot, ka nevar pastāvēt agrāko preču zīmju un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes sajaukšanas iespēja un ka šajā ziņā nepietiek ar to, ka minētajām preču zīmēm ir sakritīgs vārdiskais elements “F1”, jo reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē šis elements tiek uztverts kā aprakstošs.

         Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums

               14

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2009. gada 14. janvārī, Formula One Licensing cēla prasību, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu. Vispārējā tiesa šo prasību, kas balstījās uz diviem pamatiem, noraidīja.

               15

               Saistībā ar pirmo pamatu prasītāja (apelācijas sūdzības iesniedzēja) apgalvoja, ka ir pieļauts Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.

               16

               Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 28. punktā attiecībā uz konkrēto preču un pakalpojumu līdzību konstatēja, ka “Apelāciju padome [apstrīdētā] lēmuma 25. un 26. punktā ir uzskatījusi, ka personas, kas iestājusies lietā, darbība saistībā ar iespiedprodukcijas pārdošanu un izplatīšanu internetā (proti, precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 16. un 38. klasē) ir identiska prasītājas darbībai un ka tiešsaistes publicēšanas pakalpojumi un tiešsaistes izklaides pakalpojumi Pirmās formulas jomā (proti, pakalpojumi, kas ietilpst 41. klasē) un prasītājas piedāvātie pakalpojumi ir ļoti līdzīgi”.

               17

               Attiecībā uz konfliktējošo apzīmējumu salīdzinājumu un to, kā tos uztver konkrētā sabiedrības daļa, Vispārējā tiesa, atzīstot, ka starptautiskajā preču zīmē ietvertais apzīmējums “F1” un reģistrācijai pieteiktās preču zīmes elements “F1” ir kopīgi elementi, vispirms izvērtēja elementa “F1” lomu iepriekš minētajā preču zīmē, it īpaši jautājumu par to, vai tas ir “dominējošais” elements.

               18

               Vispārējā tiesa, pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem pierādījumiem, pārsūdzētā sprieduma 43. un 44. punktā uzskatīja, ka izteiciens “Pirmā formula” tiek izmantots, lai vispārīgi apzīmētu sacīkšu automašīnu sporta veidu, un ka “saīsinājums “F1” ir tāds pats sugas vārds kā izteiciens “Pirmā formula””.

               19

               Attiecībā uz prasītājas argumentu saistībā ar agrāko preču zīmi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46. punktā konstatēja, ka vienīgi tas fakts vien, ka agrāka vārdiska preču zīme ir reģistrēta kā valsts vai starptautiska preču zīme, neizslēdz iespēju, ka tā lielākoties ir aprakstoša jeb, citiem vārdiem sakot, ka tai piemīt tikai vāja raksturīgā atšķirtspēja attiecībā uz konkrētajām precēm un pakalpojumiem. Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. punktā atgādināja, ka starptautiskas vai valsts preču zīmes, kas izskatāmajā lietā ir prasītājas preču zīmes, spēkā esamību nevar apstrīdēt Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesā, bet vienīgi attiecīgajā dalībvalstī uzsāktā spēkā neesamības atzīšanas procesā.

               20

               Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 49. punktā izdarīja secinājumu, ka “[i]evērojot šos apsvērumus un ņemot vērā iesniegtos pierādījumus, ir jāsecina, ka konkrētā sabiedrības daļa neuztver elementu “f1” reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē kā atšķirtspējīgo elementu, bet gan kā elementu, ko izmanto aprakstošā nolūkā”. Šajā pašā ziņā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 57. punktā nosprieda, ka patērētāji uzskatīs parastajā drukā atveidoto “F1” par “Pirmās formulas” saīsinājumu, proti, par aprakstošu norādi, un secināja, ka nepastāv konfliktējošo preču zīmju sajaukšanas iespēja.

               21

               Turpinājumā Vispārējā tiesa veica reģistrācijai pieteiktās preču zīmes un agrākās Kopienas preču zīmes vizuālo, fonētisko un konceptuālo salīdzinājumu un pārsūdzētā sprieduma 61. punktā izdarīja secinājumu, ka “[i]zskatāmajā lietā visaptveroša sajaukšanas iespējas vērtējuma ietvaros, kam raksturīga vizuālās līdzības neesamība un tas, ka fonētiskajā un konceptuālajā ziņā ir vienīgi ierobežota līdzība, pietiek konstatēt, ka Apelāciju padome ir pamatoti secinājusi, ka nepastāv konfliktējošo apzīmējumu sajaukšanas iespēja, jo konkrētā sabiedrības daļa nesajauks reģistrācijai pieteikto preču zīmi ar prasītājas preču zīmi. Šajā ziņā ir jānorāda, ka vispārīga nozīme, ko sabiedrība piešķir apzīmējumam “F1”, garantē, ka šī sabiedrība sapratīs, ka reģistrācijai pieteiktā preču zīme attiecas uz Pirmo formulu, bet absolūti atšķirīgā elementu salikuma dēļ neveidos saikni ar prasītājas darbību”.

               22

               Saistībā ar savas prasības otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja procesā Vispārējā tiesā apgalvoja, ka ir pieļauts Regulas Nr. 40/94 8. panta 5. punkta pārkāpums.

               23

               Pirms šī pamata noraidīšanas Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 67. punktā secināja:
               “Kā tas izriet no [apstrīdētā] lēmuma 66. punkta, vienīgais apzīmējums, kura izmantošanu un, iespējams, reputāciju prasītāja ir pierādījusi, ir tas, kuru tā ir reģistrējusi [Eiropas] Savienībā ar Nr. 631 531, proti, logotipa variants. Tādēļ pirmais jautājums ir par to, vai attiecīgās grafiskās preču zīmes ir identiskas vai līdzīgas. Apzīmējuma atšķirtspēja un reputācija ir rodama virtuālajā burta “f” un cipara “1”, kas attēloti ļoti kontrastējošās krāsās, saplūšanā. Ar burta “f” un cipara “1” izvietojumu vien reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē – izvietojumu, kuram neesot nekādas atšķirtspējas, – nevar būt pietiekami, lai secinātu par saikni starp attiecīgajām preču zīmēm. Līdz ar to, neraugoties uz zināmu līdzību fonētiskajā un konceptuālajā aspektā, ir jāapstiprina Apelāciju padomes secinājums, saskaņā ar kuru neviens no reģistrācijai pieteiktās preču zīmes elementiem neatgādina sabiedrībai logotipu “F1”, jo konfliktējošos apzīmējumus nevar uzskatīt par līdzīgiem.”

         Lietas dalībnieku prasījumi

               24

               Ar savu apelācijas sūdzību Formula One Licensing lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, apmierināt tās prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu vai – pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai jaunai izskatīšanai, kā arī piespriest ITSB un Global Sports Media atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas radušies pirmajā instancē.

               25

               ITSB lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               26

                  Global Sports Media lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību

               27

               Pamatojot savu apelācijas sūdzību, Formula One Licensing izvirza trīs pamatus.

               28

               Pirmais pamats ir saistīts ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu attiecībā uz elementa “F1” atšķirtspēju, un tas ietver četras daļas. Šīs daļas attiecīgi ietver apgalvojumus par atsauces uz konkrētajām precēm un pakalpojumiem neesamību, par faktu sagrozīšanu attiecībā uz elementu “F1” un izteicienu “Pirmā formula”, par to, ka nav atzīta izmantošanas rezultātā iegūtā atšķirtspēja, izmantojot [elementu] kā reģistrētas Kopienas preču zīmes daļu, un, visbeidzot, par prettiesisku agrākajai preču zīmei rezervētās aizsardzības atcelšanu.

               29

               Otrais un trešais pamats ietver apgalvojumus, pirmkārt, par Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu, ko esot radījusi kļūda sajaukšanas iespējas vērtējumā, un, otrkārt, par šīs pašas regulas 8. panta 5. punkta pārkāpumu.

               30

               Vispirms ir jāizvērtē pirmā pamata ceturtā daļa.

         Lietas dalībnieku argumenti

               31

               Saistībā ar sava pirmā pamata ceturto daļu Formula One Licensing apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 44., 49., 51., 57., 61. un 67. punktā esot samazinājusi līdz neesošai agrākās vārdiskās preču zīmes “F1” atšķirtspēju un aizsardzību un tādējādi esot pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

               32

                  Formula One Licensing uzskata, ka Vispārējās tiesas secinājums, saskaņā ar kuru apzīmējums “F1” tiek uztverts kā sugas vārds, ir kļūda tiesību piemērošanā, jo tas izraisot tās reģistrēto, parastajā drukā atveidoto preču zīmju “F1” faktisku atcelšanu, bet šāda atcelšana neesot pieļaujama. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādina, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 48. punktā ir apstiprinājusi, ka ITSB bija jāizvērtē, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver elementu “F1” reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē. Tomēr tā uzskata, ka šim vērtējumam ir zināmas robežas, jo tas nevar izraisīt agrāko preču zīmju atšķirtspējas un attiecīgi to aizsardzības apjoma faktisku samazināšanu līdz neesošam.

               33

               Apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa, vērtējot Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesu, nevar noliegt preču zīmes, uz kuru balstīti iebildumi, atšķirtspējas esamību un apstrīdēt šīs preču zīmes spēkā esamību. Šajā ziņā tā atsaucas uz Vispārējās tiesas 2007. gada 13. decembra spriedumu lietā T-134/06 Xentral/ITSB (“PAGESJAUNES.COM”) (Krājums, II-5213. lpp., 36. punkts), saskaņā ar kuru valsts preču zīmes spēkā esamību nevar apstrīdēt Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesā, bet vienīgi attiecīgajā dalībvalstī uzsāktā spēkā neesamības atzīšanas procesā.

               34

                  Formula One Licensing uzskata, ka līdz ar to Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noliedzot parastajā drukā atveidoto agrāko preču zīmju atšķirtspēju.

               35

               ITSB norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, apgalvojot, ka agrākajai preču zīmei “F1” tikusi liegta jebkāda aizsardzība, atsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 44., 49., 51., 57., 61. un 67. punktu, bet šajos punktos esot ietverti vienīgi konstatējumi attiecībā uz to, kā tiek uztverts vārdiskais elements “F1” reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē. ITSB atgādina, ka agrākā apzīmējuma atveidojums apstrīdētajā Kopienas preču zīmē nevar būt pamats, lai konstatētu sajaukšanas iespēju, ja šī apzīmējuma izmantošana apstrīdētajā preču zīmē ir veikta vienīgi aprakstošā nolūkā, un ka izskatāmajā lietā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 51. punktā esot pamatoti secinājusi, ka apzīmējumam “F1” nav neatkarīga atšķirtspējīga stāvokļa reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē, jo tam vienkārši nav atšķirtspējīgā elementa lomas apstrīdētajā apzīmējumā.

               36

                  Global Sports Media uzskata, ka pirmā pamata ceturtā daļa ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni, jo Vispārējā tiesa nav atcēlusi vārdisko preču zīmi “F1”, bet vienkārši konstatējusi, ka konkrētā sabiedrības daļa elementu “F1” preču zīmē “F1-LIVE” uztver kā sugas vārdu. Tā piebilst, ka elementa “F1” izmantošana aprakstošā nolūkā, ņemot vērā, ka šāda elementa izmantošana nevar tikt apstrīdēta no preču zīmju tiesību viedokļa, ir atļauta (2004. gada 7. janvāra spriedums lietā C-100/02 Gerolsteiner Brunnen, Recueil, I-691. lpp., 19. punkts, kā arī 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C-48/05 Adam Opel, Krājums, I-1017. lpp., 42. un 43. punkts).

         Tiesas vērtējums

               37

               Saskaņā ar Regulas Nr. 40/94 preambulas piekto apsvērumu, kā arī Regulas Nr. 207/2009 sesto apsvērumu “Kopienas tiesību akti [..] tomēr neaizvieto dalībvalstu likumus par preču zīmēm”.

               38

               Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. punktā ir atgādinājusi, ka saskaņā ar tās judikatūru starptautiskas vai valsts preču zīmes, kas izskatāmajā lietā ir prasītājas [apelācijas sūdzības iesniedzējas] preču zīmes, spēkā esamību nevar apstrīdēt Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesā, bet vienīgi attiecīgajā dalībvalstī uzsāktā spēkā neesamības atzīšanas procesā (2008. gada 12. novembra spriedums lietā T-7/04 Shaker/ITSB - Limiñana y Botella (“Limoncello della Costiera Amalfitana shaker”), Krājums, II-3085. lpp., 26. punkts). Ir jānorāda, ka šī judikatūra pamatojas uz ideju, saskaņā ar kuru Savienības likumdevējs ir izveidojis sistēmu, kas balstās uz Kopienas preču zīmes un valstu preču zīmju līdzāspastāvēšanu, jo Vispārējā tiesa iepriekš minētā sprieduma 26. punktā ir citējusi savu 2002. gada 23. oktobra spriedumu lietā T-6/01 Matratzen Concord/ITSB - Hukla Germany (“MATRATZEN”) (Recueil, II-4335. lpp., 55. punkts).

               39

               Šī Vispārējās tiesas argumentācija ir jāapstiprina.

               40

               No Kopienas preču zīmju un valstu preču zīmju līdzāspastāvēšanas, kā arī no fakta, ka valstu preču zīmju reģistrācija neietilpst ITSB kompetencē, kā arī pārbaude tiesā attiecībā uz tām neietilpst Vispārējās tiesas kompetencē, izriet, ka iebildumu pret Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu procesā nevar tikt apstrīdēta valsts preču zīmju spēkā esamība.

               41

               Tādēļ šādā iebildumu procesā vēl jo vairāk nevar – attiecībā uz apzīmējumu, kas ir identisks dalībvalstī aizsargātai preču zīmei, – konstatēt tādu absolūtu atteikuma pamatojumu kā atšķirtspējas neesamība, kas ir paredzēta Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā, kā arī Direktīvas 89/104 un Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apzīmējuma raksturošana, kvalificējot to kā aprakstošu jeb sugas vārdu, ir līdzvērtīga šī apzīmējuma atšķirtspējas noliegšanai.

               42

               Protams, kā tas arī izriet no pārsūdzētā sprieduma 48. punkta, gadījumā, kad iebildumi, kas balstīti uz agrāku valsts preču zīmi, ir celti pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju, ITSB un līdz ar to Vispārējai tiesai ir jāvērtē, kā konkrētā sabiedrības daļa uztver šai valsts preču zīmei identisko apzīmējumu reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē, un attiecīgā gadījumā ir jāvērtē šī apzīmējuma atšķirtspējas pakāpe.

               43

               Tomēr šiem vērtējumiem, kā to pamatoti norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir zināmas robežas.

               44

               Minētie vērtējumi nevar būt pamats konstatējumam par apzīmējuma, kas ir identisks reģistrētai un aizsargātai valsts preču zīmei, atšķirtspējas neesamību, jo šāds konstatējums nav saderīgs ne ar Kopienas preču zīmju un valstu preču zīmju līdzāspastāvēšanu, ne ar Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, interpretējot to kopsakarā ar šī paša panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) daļu.

               45

               Šāds konstatējums apdraudētu valstu preču zīmes, kas ir identiskas apzīmējumam, kurš tiek uzskatīts par tādu, kam nav atšķirtspējas, jo šādas Kopienas preču zīmes reģistrācija radītu situāciju, kad šīm preču zīmēm varētu tikt atņemta valsts aizsardzība. Tādējādi ar minēto konstatējumu netiktu ievērota ar Regulu Nr. 40/94 izveidotā sistēma, kas, kā tas ir izklāstīts šīs regulas piektajā apsvērumā, ir balstīta uz Kopienas preču zīmju un valstu preču zīmju līdzāspastāvēšanu, jo starptautiskas vai valsts preču zīmes spēkā esamību atšķirtspējas neesamības dēļ var apstrīdēt vienīgi attiecīgajā dalībvalstī uzsāktā spēkā neesamības atzīšanas procesā saskaņā ar Direktīvas 89/104 un Direktīvas 2008/95 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

               46

               Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 40/94 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) daļā ir skaidri paredzēts, ka iebildumu procesā kā agrākas preču zīmes tiek ņemtas vērā dalībvalstī reģistrētas preču zīmes.

               47

               No tā izriet, ka, lai netiktu pārkāpts Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts, ir jāatzīst zināma valsts preču zīmes, uz kuru ir balstīti iebildumi pret Kopienas preču zīmes reģistrāciju, atšķirtspējas pakāpe.

               48

               Tomēr Vispārējā tiesa izskatāmajā lietā šādi nav rīkojusies.

               49

               Vispirms Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 44. punktā ir konstatējusi, ka apzīmējumu “F1” var izmantot aprakstošā kontekstā un ka tas kā saīsinājums ir tāds pats sugas vārds kā izteiciens “Pirmā formula”. Minētā sprieduma 49. un 51. punktā tiesa ir uzskatījusi, ka elements “f1” reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē tiek uztverts nevis kā atšķirtspējīgais elements, bet gan kā elements, kas tiek izmantots aprakstošā nolūkā.

               50

               Pēc tam Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 57. un 61. punktā ir norādījusi, ka patērētāji uzskatīs parastajā drukā atveidoto elementu “F1” par “Pirmās formulas” saīsinājumu, proti, par aprakstošu norādi, un ka sabiedrība piešķir apzīmējumam “F1” vispārīgu (sugas vārda) nozīmi. Visbeidzot, minētā sprieduma 67. punktā Vispārējā tiesa ir piebildusi, ka burta “f” un cipara “1” esamība reģistrācijai pieteiktajā preču zīmē nerada nekādu atšķirtspēju.

               51

               Lai gan pārsūdzētā sprieduma 44., 49., 51., 57., 61. un 67. punktā esošie konstatējumi ir izdarīti attiecībā uz agrākajā preču zīmē ietverto apzīmējumu jeb reģistrācijai pieteiktās preču zīmes elementu “F1”, ņemot vērā, ka šī sprieduma 54. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šis apzīmējums un šis elements ir kopīgi, Vispārējā tiesa ar šiem konstatējumiem tādējādi ir nospriedusi, ka minētais apzīmējums ir sugas vārds, tas ir aprakstošs un tam nav nekādas atšķirtspējas.

               52

               Tādējādi Vispārējā tiesa Kopienas preču zīmes reģistrācijas procesā ir apstrīdējusi šo agrāko preču zīmju spēkā esamību un tādējādi ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu.

               53

               Šādos apstākļos Formula One Licensing ir pamats apgalvot, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.

               54

               Līdz ar to pārsūdzētais spriedums šī iemesla dēļ ir jāatceļ, nevērtējot pārējos apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītos pamatus.

               55

               Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir pamatota, Tiesa var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.

               56

               Izskatāmajā lietā nav īstenojušies nosacījumi, lai Tiesa pati varētu taisīt galīgo spriedumu šajā lietā.

               57

               Lai izlemtu lietu pēc būtības, faktiski ir jāvērtē jautājums par to, vai, neizdarot konstatējumu par agrākajās preču zīmēs ietvertā apzīmējuma “F1” atšķirtspējas neesamību, var tikt izslēgta Regulas Nr. 40/94 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošana. Tas ietver faktu vērtējumu, kuru labāk var veikt Vispārējā tiesa.

               58

               Līdz ar to lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai un jāatliek lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 17. februāra spriedumu lietā T-10/09 Formula One Licensing/ITSB – Global Sports Media (“F1-LIVE”);

                           2)

                           nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;

                           3)

                           lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums 1976. gada 2. jūnijā. # Kurt Kampffmeyer Mühlenvereinigung KG un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju un Padomi. # Apvienotās lietas 56 līdz 60-74.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2008. gada 11.decembrī.#Kanal 5 Ltd un TV 4 AB pret Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Marknadsdomstolen - Zviedrija.#Autortiesības - Autortiesību pārvaldības organizācija, kas atrodas faktiskā monopolstāvoklī - Atlīdzības iekasēšana par muzikālu darbu izmantošanu televīzijas pārraidēs - Šīs atlīdzības aprēķina metode - Dominējošais stāvoklis - Ļaunprātīga izmantošana.#Lieta C-52/07.

text:
      Lieta C‑52/07
      Kanal 5 Ltd un TV 4 AB
      pret
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa
      (Marknadsdomstolen lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Autortiesības – Autortiesību pārvaldības organizācija, kas atrodas faktiskā monopolstāvoklī – Atlīdzības iekasēšana par muzikālu darbu izmantošanu televīzijas pārraidēs – Šīs atlīdzības aprēķina metode – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Autortiesību pārvaldības organizācija, kas atrodas faktiskā monopolstāvoklī – Atlīdzības,
            kas atbilst daļai privāto televīzijas kanālu ieņēmumu, kas vispārīgi proporcionāla faktiski televīzijā pārraidītajam darbu
            daudzumam, iekasēšana, nepastāvot citām metodēm, kas ļautu precīzāk aprēķināt šo darbu izmantošanu, kā arī to auditoriju
      (EKL 82. pants)
      2.        Konkurence – Dominējošais stāvoklis – Autortiesību pārvaldības organizācija, kas atrodas faktiskā monopolstāvoklī – Atlīdzības,
            kas tiek aprēķināta atšķirīgi privātām televīzijas sabiedrībām un publiskām televīzijas sabiedrībām, iekasēšana
      (EKL 82. pants)
      1.        EKL 82. pants ir interpretējams tādējādi, ka autortiesību pārvaldības organizācija, kam ir dominējošs stāvoklis būtiskā kopējā
         tirgus daļā, šo stāvokli neizmanto ļaunprātīgi, ja tā, iekasēdama atlīdzības par muzikālu darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām,
         pārraidīšanu televīzijā, privātiem televīzijas kanāliem piemēro atlīdzības modeli, saskaņā ar kuru šī atlīdzība atbilst daļai
         šo televīzijas kanālu ienākumu, ar nosacījumu, ka šī daļa ir vai varētu būt vispārīgi proporcionāla faktiski televīzijā pārraidītajam
         ar autortiesībām aizsargāto muzikālo darbu daudzumam un ka cita metode ļauj precīzāk identificēt un aprēķināt šo darbu izmantošanu,
         kā arī to auditoriju, un tā nesamērīgi nepaaugstina autortiesību līgumu izpildes pārvaldīšanas un minēto darbu izmantošanas
         pārraudzības izmaksas.

      (sal. ar 41. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        EKL 82. pants ir interpretējams tādējādi, ka, atlīdzības, kas jāiekasē par muzikālu darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām,
         pārraidīšanu televīzijā, aprēķinot atšķirīgi privātām televīzijas sabiedrībām un publiskām televīzijas sabiedrībām, autortiesību
         kolektīvās pārvaldības organizācija ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli minētā panta izpratnē, jo tā šīm sabiedrībām
         piemēro atšķirīgus nosacījumus par vienādiem pakalpojumiem un tādējādi tām rada nelabvēlīgus konkurences apstākļus, ja vien
         šāda darbība nav objektīvi attaisnojama.

      Šādas darbības iespējamības pārbaudē attiecīgā gadījumā it īpaši ir jāņem vērā apstāklis, ka atšķirībā no privātajām televīzijas
         sabiedrībām publiskajām televīzijas sabiedrībām nav nedz ienākumu no reklāmas, nedz arī ienākumu no abonēšanas maksas, kā
         arī tas, ka no publiskajām televīzijas sabiedrībām iekasējamā atlīdzība var tikt iekasēta, neņemot vērā faktiski pārraidīto
         ar autortiesībām aizsargāto muzikālo darbu daudzumu. Turklāt ir arī jāpārbauda, vai privātās televīzijas sabiedrības ir publiskās
         televīzijas sabiedrību konkurentes tajā pašā tirgū.

      Attiecībā uz iespējamās objektīvā attaisnojuma pastāvēšanas pārbaudi – šāds attaisnojums varētu izrietēt no publisko televīzijas
         sabiedrību uzdevuma un finansējuma veida.

      (sal. ar 44.–48. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2008. gada 11. decembrī (*)

      Autortiesības – Autortiesību pārvaldības organizācija, kas atrodas faktiskā monopolstāvoklī – Atlīdzības iekasēšana par muzikālu darbu izmantošanu televīzijas pārraidēs – Šīs atlīdzības aprēķina metode – Dominējošais stāvoklis – Ļaunprātīga izmantošana
      Lieta C‑52/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Marknadsdomstolen (Zviedrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 2. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 6. februārī, tiesvedībā

      Kanal 5 Ltd,

      TV 4 AB
      pret
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente), E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] un J. Malenovskis [J. Malenovský],

      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],

      sekretāre K. Strēmholma [C. Strömholm], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 12. jūnija tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Kanal 5 Ltd un TV 4 AB vārdā – K. Veters [C. Wetter] un un P. Karlsons [P. Karlsson], advokater, kuriem palīdz M. Johansons [M. Johansson], jur. kand.,

      –        Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa vārdā – A. Kalisendorfs [A. Calissendorff], L. Johansons [L. Johansson], E. Arbrands [E. Arbrandt], pēc tam K. Sederlunda [K. Cederlund] un M. Jonsons [M. Jonson], advokater,

      –        Polijas valdības vārdā – E. Osņecka‑Tamecka [E. Ośniecka‑Tamecka], pārstāve,

      –        Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes vārdā – T. Harisa [T. Harris], pārstāve, kurai palīdz M. Greja [M. Gray], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – F. Arbols [F. Arbault], pārstāvis, kam palīdz U. Ēbergs [U. Öberg], advokāts,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2008. gada 11. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 82. pantu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedības ietvaros starp Kanal 5 Ltd (turpmāk tekstā – “Kanal 5”) un TV 4 AB (turpmāk tekstā – “TV 4”) pret Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa (Zviedrijas Mūzikas autortiesību kolektīvās pārvaldes organizācija, turpmāk tekstā – “STIM”) par atlīdzības modeli, ko tā piemēro par muzikālu darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām, izmantošanu televīzijas pārraidēs.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Zviedrijas tiesībās autortiesību aizsardzība tiek reglamentēta ar Likumu 1960:729 par autortiesībām uz literārajiem un mākslas
         darbiem (lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk).

      4        Atbilstoši šī likuma 42.a un 42.e pantam televīzijas kanāli, kas izmanto ar autortiesībām aizsargātos darbus, var vienoties
         ar autortiesību pārvaldības organizāciju par licences saņemšanu, lai saņemtu vispārējas tiesības šos darbus izmantot pārraidēs.

      5        Konkurences likuma 1993:20 (konkurrenslagen (1993:20), turpmāk tekstā – “KL”) 23. pantā ir paredzēts šādi:

      “Konkurrensverket [(Zviedrijas Konkurences padome)] var pieprasīt, lai uzņēmums izbeidz šī likuma 6.–19. pantā aizliegtās darbības vai EKL 81. un
         82. panta pārkāpumu.

      Ja Konkurrensverket nolemj šādu pasākumu nepieprasīt, tad ikviens uzņēmums, kas cietis no šī pārkāpuma, var vērsties Marknadsdomstolen [Augstākajā komerctiesā] [..].”

       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      6        Kanal 5 un TV 4 ir privātas televīzijas sabiedrības.

      7        STIM ir organizācija, kam Zviedrijā pieder faktiskais tirgus monopols ar autortiesībām aizsargātu muzikālo darbu piedāvāšanai
         izmantošanai televīzijas pārraidēs.

      8        STIM biedri ir muzikālo darbu autori un ierakstu izdevniecības.

      9        Tie ar šo organizāciju slēdz pievienošanās līgumu, ar kuru nodod tai tiesības uz atlīdzību par savu darbu publisku izpildīšanu
         un atskaņošanu (atskaņošanas tiesības), kā arī par to ierakstīšanu un pavairošanu (mehāniskās tiesības).

      10      Attiecībā uz atskaņošanas tiesībām STIM piemēro Kanal 5 un TV 4 atlīdzības maksājumu, kurš atbilst noteiktai to ieņēmumu daļai no plašai auditorijai paredzētu raidījumu pārraides, vai, pakārtoti,
         no reklāmas un/vai abonēšanas maksas ienākumiem.

      11      Šī daļa variē atbilstoši pārraidītās mūzikas apjomam.

      12      Tomēr sabiedriskās televīzijas kanāls Sveriges Television (turpmāk tekstā – “SVT”) maksā STIM atlīdzību, kuras apmērs ir noteikts jau iepriekš.

      13      2004. gada oktobrī atbilstoši KL 23. panta pirmajai daļai Kanal 5 un TV 4Konkurrensverket iesniedza sūdzību, kurā tie apgalvoja, ka STIM ļaunprātīgi izmantojot savu dominējošo stāvokli.

      14      Ar 2005. gada 28. aprīļa lēmumu Konkurrensverket šo sūdzību noraidīja, norādot, ka nav pietiekami daudz pierādījumu, lai uzsāktu izmeklēšanu.

      15      Kanal 5 un TV 4 atbilstoši KL 23. panta otrajai daļai cēla prasību pret STIM iesniedzējtiesā.

      16      Šādā kontekstā Marknadsdomstolen nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai EKL 82. pants ir jāinterpretē tādā veidā, ka par dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu ir uzskatāma prakse, kad
         mūzikas autortiesību pārvaldības organizācija, kam dalībvalstī ir faktisks monopolstāvoklis, komerctelevīzijas kanāliem, lai
         tie varētu iegūt tiesības plašai sabiedrībai paredzētās televīzijas pārraidēs izmantot mūziku, piemēro vai uzspiež tādu atlīdzības
         aprēķina metodi, atbilstoši kurai atlīdzība tiek aprēķināta kā daļa no televīzijas kanālu ieņēmumiem, kas gūti no šādām plašai
         sabiedrībai paredzētām televīzijas pārraidēm?

      2)      Vai EKL 82. pants ir jāinterpretē tādā veidā, ka par dominējoša stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu ir uzskatāma prakse, kad
         mūzikas autortiesību pārvaldības organizācija, kam dalībvalstī ir faktisks monopolstāvoklis, komerctelevīzijas kanāliem, lai
         tie varētu iegūt tiesības plašai sabiedrībai paredzētās televīzijas pārraidēs izmantot mūziku, piemēro tādu atlīdzības aprēķina
         metodi, atbilstoši kurai atlīdzība tiek aprēķināta kā daļa no televīzijas kanālu ieņēmumiem, kas gūti no šādām plašai sabiedrībai
         paredzētām televīzijas pārraidēm, ja nepastāv acīmredzama saikne starp ieņēmumiem un šīs mūzikas autortiesību pārvaldības
         organizācijas sniegtajiem pakalpojumiem, proti, piešķirot atļauju atskaņot ar autortiesībām aizsargātu mūziku, kā tas bieži
         notiek, piemēram, ziņu un sporta pārraidēs, un tad, ja ieņēmumi palielinās, izdarot izmaiņas programmā, ieguldot tehnoloģijās
         un izstrādājot klientiem pielāgotus risinājumus?

      3)      Vai atbildi uz pirmo vai otro jautājumu var ietekmēt tas, ka ir iespējams identificēt un aprēķināt gan pārraidītās mūzikas
         ilgumu, gan skatītāju skaitu?

      4)      Vai atbildi uz pirmo vai otro jautājumu var ietekmēt tas, ka atlīdzības aprēķina metode (kas ir balstīta uz ieņēmumiem) netiek
         piemērota vienādi attiecībā uz sabiedrisko pakalpojumu sniedzējām sabiedrībām?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo, otro un trešo jautājumu
      17      Ar pirmajiem trijiem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai, pirmkārt, fakts, ka
         autortiesību pārvaldības organizācija, kam dalībvalstī ir faktisks monopolstāvoklis ar autortiesībām aizsargātu muzikālo darbu
         piedāvāšanai izmantošanai televīzijas pārraidēs, kā atlīdzību par šo pakalpojumu piemēro atlīdzības modeli, atbilstīgi kam
         atlīdzību aprēķina atbilstoši televīzijas kanālu, kuri pārraida šos darbus, ienākumiem, kā arī atbilstoši pārraidītās mūzikas
         apjomam, ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, kas aizliegta ar EKL 82. pantu, un, otrkārt, vai šo kvalifikāciju
         ietekmē tas, ka ar citas metodes palīdzību ir iespējams precīzāk identificēt un aprēķināt minēto darbu izmantošanu, kā arī
         to auditoriju.

      18      Saskaņā ar šī panta pirmo daļu vienam vai vairākiem uzņēmumiem, kam ir dominējošs stāvoklis kopējā tirgū vai būtiskā tā daļā,
         šāda stāvokļa ļaunprātīga izmantošana ir aizliegta kā nesaderīga ar kopējo tirgu un tiktāl, ciktāl tā var iespaidot tirdzniecību
         starp dalībvalstīm.

      19      Lai pārbaudītu, vai uzņēmumam ir dominējošs stāvoklis EKL 82. panta pirmās daļas izpratnē, īpaša nozīme ir piešķirama konkrētā
         tirgus noteikšanai un ir jānošķir kopējā tirgus būtiskā daļa, kurā uzņēmums, iespējams, var īstenot ļaunprātīgas darbības,
         kas rada šķērsli efektīvai konkurencei (skat. 1998. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑7/97 Bronner, Recueil, I‑7791. lpp., 32. punkts).

      20      Attiecībā uz pamata lietā apskatāmo konkrēto tirgu iesniedzējtiesa norāda, ka tas ir tirgus, kurā Zviedrijā var piedāvāt ar
         autortiesībām aizsargātus muzikālos darbus to pārraidīšanai televīzijā.

      21      Šī tiesa arī norāda, ka STIM šajā tirgū atrodas faktiskā monopolstāvoklī.

      22      No tā izriet, ka STIM ir dominējošs stāvoklis pamata prāvā apskatāmajā konkrētajā tirgū (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bronner, 35. punkts) un ka tiktāl, ciktāl šis dominējošais stāvoklis attiecas uz dalībvalsts teritoriju, tas var būt dominējošs stāvoklis
         būtiskā kopējā tirgus daļā (šajā sakarā skat. 1998. gada 25. jūnija spriedumu lietā C‑203/96 Chemische Afvalstoffen Dusseldorp u.c., Recueil, I‑4075. lpp., 60. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Bronner, 36. punkts; 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C‑340/99 TNT Traco, Recueil, I‑4109. lpp., 43. punkts, kā arī 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑462/99 Connect Austria, Recueil, I‑5197. lpp., 79. punkts).

      23      Visbeidzot iesniedzējtiesa norāda, ka tirdzniecību starp dalībvalstīm ietekmē tas, ka šajā lietā piemērotais atlīdzības modelis
         attiecas gan uz valsts, gan ārvalstu komponistu darbiem, ka daļa no Kanal 5 un TV 4 reklāmdevējiem atrodas citā ES dalībvalstī, kura nav Zviedrijas Karaliste, un ka Kanal 5 raida no Lielbritānijas.

      24      Šajos apstākļos ir jāpārbauda, vai fakts, ka STIM to pašu modeli piemēro Kanal 5 un TV 4, ir dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta pirmās daļas izpratnē.

      25      Ļaunprātīgas izmantošanas jēdziens ir objektīvs jēdziens, kurš ietver dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcību, kas var ietekmēt
         struktūru tirgū, kurā tieši attiecīgā uzņēmuma klātbūtnes dēļ konkurence jau ir pavājinājusies, un kas, izmantojot līdzekļus,
         kuri atšķiras no tiem, kas pastāv normālas preču un pakalpojumu konkurences apstākļos uz uzņēmēju sniegto pakalpojumu pamata,
         apgrūtina joprojām tirgū esošā konkurences līmeņa saglabāšanu vai konkurences palielināšanos (1979. gada 13. februāra spriedums
         lietā 85/76 Hoffmann‑La Roche/Komisija, Recueil, 461. lpp., 91. punkts, un 1991. gada 3. jūlija spriedums lietā C‑62/86 AKZO/Komisija, Recueil, I‑3359. lpp., 69. punkts).

      26      Lai gan dominējošais stāvoklis nevar liegt uzņēmumam, kas tādā atrodas, tiesības aizsargāt savas komerciālās intereses, ja
         tās ir apdraudētas, un ka tam saprātīgā apmērā jāpiešķir tiesības rīkoties, kā tas uzskata par piemērotu, lai šīs intereses
         aizsargātu, šāda rīcība nav pieļaujama, ja tās mērķis ir tieši nostiprināt šo dominējošo stāvokli un to ļaunprātīgi izmantot
         (skat. 1978. gada 14. februāra spriedumu lietā 27/76 United Brands Company un United Brands Continentaal/Komisija, Recueil, 207. lpp., 189. punkts, kā arī 2008. gada 16. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑468/06 līdz C‑478/06 Sot. Lélos kai Sia u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 50. punkts).

      27      Tādēļ šajā kontekstā ir jāizpēta, vai šajā stāvoklī esošais uzņēmums ir izmantojis no tā izrietošās iespējas iegūt darījumu
         priekšrocības, kuras nebūtu iespējams iegūt parastos un pietiekami efektīvas konkurences apstākļos (iepriekš minētais spriedums
         lietā United Brands Company un United Brands Continentaal/Komisija, 249. punkts).

      28      Saskaņā ar Tiesas judikatūru ļaunprātīga izmantošana varētu būt gadījumā, kad tiek piemērotas pārlieku augstas cenas, bez
         pamatotas saiknes ar sniegtā pakalpojuma saimniecisko vērtību (skat. 1975. gada 13. novembra spriedumu lietā 26/75 General Motors Continental/Komisija, Recueil, 1367. lpp., 12. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā United Brands Company un United Brands Continentaal/Komisija, 250. punkts).

      29      Tādēļ pamata lietā ir jāpārbauda, vai STIM pieprasītajai atlīdzībai ir pamatota saikne ar šīs organizācijas sniegtā pakalpojuma – tās pārvaldīto, ar autortiesībām aizsargāto
         muzikālo darbu nodošanas televīzijas sabiedrību, kuras noslēgušas licences līgumus, rīcībā – saimniecisko vērtību.

      30      Tiktāl, ciktāl ar šo atlīdzību ir paredzēts maksāt ar autortiesībām aizsargāto muzikālo darbu autoriem par viņu darbu pārraidīšanu
         televīzijā, ir jāņem vērā šo tiesību īpašais raksturs.

      31      Šajā kontekstā ir lietderīgi atrast atbilstošu līdzsvaru starp par autortiesībām aizsargāto muzikālo darbu autoru interesi
         saņemt atlīdzību par šo darbu pārraidīšanu televīzijā un televīzijas sabiedrību interesi pārraidīt šos darbus ar pamatotiem
         nosacījumiem.

      32      Attiecībā uz atlīdzībām, kuras, pamatojoties uz autortiesībām, saņemtas par ierakstītu muzikālo darbu atskaņošanu diskotēkās,
         un kuru apmērs tiek aprēķināts pamatojoties uz šis diskotēkas apgrozījumu, Tiesa ir atzinusi, ka šādas atlīdzības ir uzskatāmas
         par parastu autortiesību izmantošanu un ka tās pašas par sevi nerada ļaunprātīgas izmantošanas gadījumu EKL 82. panta izpratnē
         (šajā sakarā skat. 1987. gada 9. aprīļa spriedumu lietā 402/85 Basset, Recueil, 1747. lpp., 15., 16., 18. un 21. punkts).

      33      Attiecībā uz līdzīgu atlīdzību iekasēšanas ļaunprātīgo raksturu, kuru apmērs arī atbilst zināmai daļai no diskotēkas apgrozījuma,
         Tiesa ir atzinusi, ka atlīdzību vispārējo dabu var apstrīdēt atbilstoši EKL 82. pantā paredzētajam aizliegumam tikai tiktāl,
         cik arī citas aprēķina metodes būtu piemērotas, lai īstenotu autoru, komponistu un mūzikas izdevēju interešu aizsardzības
         likumīgo mērķi, un tas uzreiz nepaaugstinātu autortiesību līgumu izpildes pārvaldīšanas un ar autortiesībām aizsargāto muzikālo
         darbu izmantošanas pārraudzības izmaksas (skat. 1989. gada 13. jūlija spriedumu lietā 395/87 Tournier, Recueil, 2521. lpp., 45. punkts).

      34      Tādēļ fakts, ka STIM piemēro pamata lietā apskatīto atlīdzības modeli, pats par sevi nav ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta izpratnē un principā
         ir uzskatāms par parastu autortiesību izmantošanu.

      35      Iekasēdama atlīdzības par muzikālu darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām, pārraidīšanu televīzijā, STIM neapšaubāmi īsteno likumīgu mērķi, proti, aizsargā savu biedru intereses attiecībā pret to muzikālo darbu izmantotājiem (šajā
         sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Tournier, 31. punkts).

      36      Turklāt šīs atlīdzības, kas pienākas par muzikālo darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām, izmantošanu televīzijas pārraidēs,
         ir jāanalizē, it īpaši ņemot vērā šīs izmantošanas tirgus vērtību.

      37      Šajā sakarā tiktāl, ciktāl šādas atlīdzības tiek aprēķinātas pamatojoties uz televīzijas sabiedrību ienākumiem, tām principā
         ir pamatota saikne ar STIM sniegtā pakalpojuma saimniecisko vērtību.

      38      Turklāt autortiesību īpašniekam un tā tiesību pārņēmējiem ir likumīga interese aprēķināt atlīdzību par darba, kurš aizsargāts
         ar autortiesībām, atskaņošanu, pamatojoties uz faktisko vai prognozējamo atskaņošanas reižu skaitu (šajā sakarā skat. 1980. gada
         18. marta spriedumu lietā 62/79 Coditel u.c., Recueil, 881. lpp., 13. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Tournier, 12. punkts).

      39      STIM piemērotajā atlīdzību modelī tiek ņemts vērā faktiski pārraidītais ar autortiesībām aizsargāto darbu daudzums, jo, kā tas
         izriet arī no iesniedzējtiesas nolēmuma, šīs atlīdzības apmērs svārstās ne tikai atkarībā no televīzijas sabiedrību ienākumiem,
         bet arī atkarībā no pārraidītās mūzikas apjoma.

      40      Katrā ziņā nevar izslēgt, ka zināmos apstākļos šāda atlīdzības modeļa piemērošana var būt stāvokļa ļaunprātīga izmantošana,
         it īpaši tad, ja pastāv cita metode, ar kuras palīdzību var precīzāk identificēt un aprēķināt izmantoto darbu daudzumu, kā
         arī to auditoriju, un ka šī metode ir piemērota, lai īstenotu autoru, komponistu un mūzikas izdevēju interešu aizsardzības
         likumīgo mērķi, un tā uzreiz nepaaugstina autortiesību līgumu izpildes pārvaldīšanas un ar autortiesībām aizsargāto muzikālo
         darbu izmantošanas pārraudzības izmaksas.

      41      Tādēļ uz pirmo, otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka EKL 82. pants ir interpretējams tādējādi, ka autortiesību pārvaldības
         organizācija, kam ir dominējošs stāvoklis būtiskā kopējā tirgus daļā, šo stāvokli neizmanto ļaunprātīgi, ja tā, iekasēdama
         atlīdzības par muzikālu darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām, pārraidīšanu televīzijā, televīzijas kanāliem piemēro atlīdzības
         modeli, saskaņā ar kuru šī atlīdzība atbilst daļai šo televīzijas kanālu ienākumu, ar nosacījumu, ka šī daļa ir vai varētu
         būt vispārīgi proporcionāla faktiski pārraidītajam ar autortiesībām aizsargāto muzikālo darbu daudzumam, un tāpat kā kāda
         cita metode ļauj precīzāk identificēt un aprēķināt šo darbu izmantošanu, kā arī to auditoriju, un tā uzreiz nepaaugstina autortiesību
         līgumu izpildes pārvaldīšanas un ar autortiesībām aizsargāto muzikālo darbu izmantošanas pārraudzības izmaksas.

       Par ceturto jautājumu
      42      Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta
         izpratnē ir apstāklis, ka autortiesību pārvaldības organizācija, atlīdzības, kas jāiekasē par muzikālu darbu, kuri aizsargāti
         ar autortiesībām, pārraidīšanu televīzijā, aprēķina atšķirīgi privātām televīzijas sabiedrībām un publiskām televīzijas sabiedrībām.

      43      Atbilstīgi šī panta otrās daļas c) punktam, stāvokļa ļaunprātīga izmantošana var būt atšķirīgu nosacījumu piemērošana līdzvērtīgos
         darījumos ar dažādiem tirdzniecības partneriem, tādējādi radot tiem neizdevīgus konkurences apstākļus.

      44      Attiecībā uz šādas darbības iespējamību pamata lietā iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, pirmkārt, vai, aprēķinādama iekasējamo
         atlīdzību par muzikālo darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām, izmantošanu televīzijas pārraidēm, atšķirīgi Kanal 5 un TV 4, no vienas puses, un SVT, no otras puses, STIM tām piemēro atšķirīgus nosacījumus par vienādiem pakalpojumiem un, otrkārt, vai tādēļ šīm sabiedrībām tiek radīti nelabvēlīgi
         konkurences apstākļi.

      45      Šīs pārbaudes ietvaros minētajai tiesai it īpaši ir jāņem vērā apstāklis, ka atšķirībā no Kanal 5 un TV 4SVT nav nedz ienākumu no reklāmas, nedz arī ienākumu no abonēšanas maksas, kā arī tas, ka no SVT iekasējamā atlīdzība tiek aprēķināta, neņemot vērā faktiski pārraidīto ar autortiesībām aizsargāto muzikālo darbu daudzumu.

      46      Turklāt iesniedzējtiesai ir arī jāpārbauda, vai Kanal 5 un TV 4 abas vai viena no šīm sabiedrībām ir SVT konkurentes tajā pašā tirgū.

      47      Visbeidzot, lai noteiktu, vai dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EKL 82. panta izpratnē ir apstāklis, ka autortiesību
         pārvaldības organizācija, atlīdzības, kas jāiekasē par muzikālu darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām, pārraidīšanu televīzijā,
         aprēķina atšķirīgi privātām televīzijas sabiedrībām un publiskām televīzijas sabiedrībām, šai tiesai būtu jāpārbauda, vai
         šāda darbība ir objektīvi attaisnojama (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā United Brands Company un United Brands Continentaal/Komisija, 184. punkts, un lietā Tournier, 38. un 46. punkts; 2007. gada 15. marta spriedumu lietā C‑95/04 P British Airways/Komisija, Krājums, I‑2331. lpp., 69. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Sot. Lélos kai Sia u.c., 39. punkts). Šāds attaisnojums varētu izrietēt no publisko televīzijas sabiedrību uzdevuma un finansējuma veida.

      48      Tādēļ uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka EKL 82. pants ir interpretējams tādējādi, ka, atlīdzības, kas jāiekasē par muzikālu
         darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām, pārraidīšanu televīzijā, aprēķinot atšķirīgi privātām televīzijas sabiedrībām un
         publiskām televīzijas sabiedrībām, autortiesību pārvaldības organizācija ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli minētā
         panta izpratnē, jo tā šīm sabiedrībām piemēro atšķirīgus nosacījumus par vienādiem pakalpojumiem un tādējādi tām tiek radīti
         nelabvēlīgi konkurences apstākļi, ja vien šāda darbība nav objektīvi attaisnojama.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      49      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
         tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      1)      EKL 82. pants ir interpretējams tādējādi, ka autortiesību pārvaldības organizācija, kam ir dominējošs stāvoklis būtiskā kopējā
            tirgus daļā, šo stāvokli neizmanto ļaunprātīgi, ja tā, iekasēdama atlīdzības par muzikālu darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām,
            pārraidīšanu televīzijā, televīzijas kanāliem piemēro atlīdzības modeli, saskaņā ar kuru šī atlīdzība atbilst daļai šo televīzijas
            kanālu ienākumu, ar nosacījumu, ka šī daļa ir vai varētu būt vispārīgi proporcionāla faktiski pārraidītajam ar autortiesībām
            aizsargāto muzikālo darbu daudzumam, un tāpat kā kāda cita metode ļauj precīzāk identificēt un aprēķināt šo darbu izmantošanu,
            kā arī to auditoriju, un tā uzreiz nepaaugstina autortiesību līgumu izpildes pārvaldīšanas un ar autortiesībām aizsargāto
            muzikālo darbu izmantošanas pārraudzības izmaksas;
      2)      EKL 82. pants ir interpretējams tādējādi, ka, atlīdzības, kas jāiekasē par muzikālu darbu, kuri aizsargāti ar autortiesībām,
            pārraidīšanu televīzijā, aprēķinot atšķirīgi privātām televīzijas sabiedrībām un publiskām televīzijas sabiedrībām, autortiesību
            pārvaldības organizācija ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli minētā panta izpratnē, jo tā šīm sabiedrībām piemēro
            atšķirīgus nosacījumus par vienādiem pakalpojumiem un tādējādi tām tiek radīti nelabvēlīgi konkurences apstākļi, ja vien šāda
            darbība nav objektīvi attaisnojama.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – zviedru.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1998. gada 29.oktobrī. # Kriminālprocess pret Ibiyinka Awoyemi. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hof van Cassatie - Beļģija. # Lieta C-230/97.


title: Tiesas (trešā palāta) 2012. gada 15. marta spriedums.#Phonographic Performance (Ireland ) Limited pret Īriju un Attorney General.#High Court (Commercial Division) (Īrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2006/115/EK – 8. un 10. pants – “Lietotāja” un “publiskošanas” jēdzieni – Fonogrammu atskaņošana, izmantojot viesnīcu istabās ierīkotus televizorus un/vai radioaparātus.#Lieta C‑162/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2012. gada 15. martā (
            *1
         )
      “Autortiesības un blakustiesības — Direktīva 2006/115/EK — 8. un 10. pants — “Lietotāja” un “publiskošanas” jēdzieni — Fonogrammu atskaņošana no viesnīcu istabās ierīkotiem televizoriem un/vai radioaparātiem”
      Lieta C-162/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko High Court (Commercial Division) (Īrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 23. martā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 7. aprīlī, tiesvedībā

            Phonographic Performance (Ireland) Limited

      pret

         Īriju,

            Attorney General .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský] (referents), E. Juhāss [E. Juhász], Dž. Arestis [G. Arestis] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],
      ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],
      sekretāre A. Impellicēri [A. Impellizzeri], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 7. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Phonographic Performance (Ireland) Limited vārdā – H. Sheehy, solicitor, kam palīdz J. Newman, BL,

               —

               Īrijas vārdā – D. O’Hagan, pārstāvis, kam palīdz E. Fitzsimons un J. Jeffers, BL,

               —

               Grieķijas valdības vārdā – G. Papadaki, M. Germani un G. Alexaki, pārstāves,

               —

               Itālijas valdības vārdā – P. Gentili, pārstāvis,

               —

               Francijas valdības vārdā – J. Gstalter, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – J. Samnadda un S. La Pergola, pārstāves,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 29. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/115/EK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 376, 28. lpp.) 8. un 10. pantu.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Phonographic Performance (Ireland) Limited (turpmāk tekstā – “PPL”) un Īriju.

         Atbilstošās tiesību normas

         Starptautiskās tiesības

               3

               Pasaules intelektuālā īpašuma organizācija (WIPO) 1996. gada 20. decembrī Ženēvā pieņēma WIPO līgumu par izpildījumu un fonogrammām (turpmāk tekstā – “WPPT”), kā arī WIPO līgumu par autortiesībām. Šie abi līgumi Eiropas Kopienu vārdā tika apstiprināti ar Padomes 2000. gada 16. marta Lēmumu 2000/278/EK (OV L 89, 6. lpp.).

               4

                  WPPT 2. panta b), d) un g) punktā ir noteikts:
               “Šajā līgumā:

                        b)

                        “fonogramma” ir izpildījuma skaņu vai citu skaņu fiksācija, vai arī tādu skaņu atveidojuma fiksācija, kas nav fiksētas un ir iekļautas kinematogrāfijas vai citos audiovizuālos darbos;

                  [..]

                        d)

                        “fonogrammas producents” ir [fiziska] persona vai juridiska persona, kas uzņemas iniciatīvu un ir atbildīga par izpildījuma skaņu vai citu skaņu pirmo fiksāciju vai skaņu atveidojuma fiksāciju;

                  [..]

                        g)

                        izpildījuma vai fonogrammas “atklāts raidījums” [publiskošana] ir izpildījuma skaņu vai fonogrammā fiksētu skaņu vai to atveidojumu pārraidīšana sabiedrībai jebkādā veidā, izņemot apraidi. Šā līguma 15. pantā jēdziens “atklāts raidījums” [publiskošana] ietver skaņu vai fonogrammā fiksētu skaņu atveidojuma pārraidīšanu sabiedrībai”.

               5

                  WPPT 15. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Izpildītājiem un fonogrammu producentiem ir tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību par tiešu vai netiešu to fonogrammu apraidi vai jebkāda veida pārraidi sabiedrībai, kas publicētas komerciālos nolūkos.
               2.   Līgumslēdzējas valstis savos tiesību aktos var noteikt, ka vienreizējo taisnīgo atlīdzību no lietotāja pieprasa izpildītājs vai fonogrammas producents, vai abi. Līgumslēdzējas puses var ieviest tiesību aktus, ar ko, ja izpildītājs un fonogrammas producentus nav noslēguši nolīgumu, nosaka noteikumus, saskaņā ar kuriem izpildītāji un fonogrammu producenti sadala vienreizējo taisnīgo atlīdzību.
               3.   Visas Līgumslēdzējas puses paziņojumā, ko deponē WIPO ģenerāldirektoram, var darīt zināmu, ka tās piemēros 1. punkta noteikumus tikai attiecībā uz konkrētu izmantojumu vai ierobežos piemērošanu kādā citā veidā, vai arī vispār nepiemēros šos noteikumus.
               4.   Šajā pantā fonogrammas, ko padara pieejamas sabiedrībai, izmantojot vadus vai bezvadu sistēmu, tā, lai sabiedrības locekļiem tās ir pieejamas pašu izvēlētā vietā un laikā, uzskata par komerciālos nolūkos izdotām fonogrammām.”

         Savienības tiesības

               6

               Direktīvas 2006/115 preambulas 5., 7. un 16. apsvērumā ir noteikts:

                        “(5)

                        Autoru un izpildītāju mākslinieciskā jaunrade prasa atbilstīgus ienākumus kā pamatu turpmākai mākslinieciskai jaunradei, un ieguldījumi, izgatavojot fonogrammas un uzņemot filmas ir īpaši lieli un riskanti. Efektīvi nodrošināt šos ienākumus un atlīdzināt šos ieguldījumus var vienīgi ar attiecīgo tiesību subjektu piemērotu juridisku aizsardzību.

                  [..]

                        (7)

                        Dalībvalstu tiesību akti būtu jātuvina tādā veidā, lai neradītu pretrunas ar starptautiskām konvencijām, uz kurām balstās daudzu dalībvalstu autortiesību un blakustiesību tiesību akti.

                  [..]

                        (16)

                        Dalībvalstīm jābūt spējīgām autortiesību blakustiesību subjektiem paredzēt lielāku aizsardzību, nekā to prasa šajā direktīvā izklāstītie noteikumi attiecībā uz raidīšanu un publiskošanu.”

               7

               Direktīvas 2006/115 7. pantā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis paredz izpildītājiem ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt fiksēt viņu izpildījumus.
               2.   Dalībvalstis paredz raidorganizācijām ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt fiksēt to raidījumus neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus pārraida pa vadiem vai pa gaisu, ietverot kabeļus vai mākslīgos pavadoņus.
               3.   Kabeļu izplatītājiem nav 2. punktā paredzēto tiesību, ja tie tikai retranslē raidorganizāciju raidījumus pa kabeļiem.”

               8

               Šīs direktīvas 8. panta 2. punktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis paredz tiesības, kas nodrošina to, ka vienreizēju taisnīgu atlīdzību maksā lietotāji, ja komerciālos nolūkos publicētas fonogrammas vai šādu fonogrammu reprodukcijas izmanto raidīšanai bez vadiem vai [jebkādai] publiskošanai, un lai nodrošinātu to, ka šo atlīdzību savā starpā sadala attiecīgie izpildītāji un fonogrammu producenti. Ja nav noslēgts nolīgums starp izpildītājiem un skaņu ierakstu producentiem, dalībvalstis var izstrādāt noteikumus par to, kā šo atlīdzību sadalīt viņu starpā.”

               9

               Minētās direktīvas 10. pants ir formulēts šādi:
               “1.   Dalībvalstis var paredzēt šajā nodaļā minētos tiesību ierobežojumus attiecībā uz:

                        a)

                        personisku lietošanu;

                  [..]
               2.   Neatkarīgi no 1. punkta visas dalībvalstis var paredzēt tādus pašus ierobežojumus attiecībā uz izpildītāju, fonogrammu producentu, raidorganizāciju un filmu pirmo fiksāciju producentu aizsardzību, ko tās paredz sakarā ar literāru darbu un mākslas darbu autortiesību aizsardzību.
               Obligātus licences līgumus tomēr var paredzēt vienīgi tiktāl, ciktāl tie ir saskaņā ar Romas Konvenciju.
               3.   Ierobežojumus, kas minēti 1. un 2. punktā, piemēro tikai dažos īpašos gadījumos, kas nav pretrunā ar tiesību objekta parasto izmantošanu un kas nepamatoti neskar tiesību subjekta likumīgās intereses.”

               10

               Ar Direktīvu 2006/115 ir kodificēta un atcelta Padomes 1992. gada 19. novembra Direktīva 92/100/EEK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV L 346, 61. lpp.).

               11

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 22. maija Direktīvas 2001/29/EK par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV L 167, 10. lpp.) preambulas 9. apsvērumā ir noteikts:
               “Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme intelektuālajā jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu, patērētāju, kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tāpēc intelektuālais īpašums ir atzīts par īpašuma neatņemamu sastāvdaļu.”

               12

               Šīs direktīvas 3. pantā ir noteikts:
               “1.   Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu [publiskošanu], izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu [padarīšanu par pieejamiem sabiedrībai] tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
               2.   Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt publiskošanu [padarīt pieejamus sabiedrībai], izmantojot vai neizmantojot vadus, tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā:

                        a)

                        izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;

                        b)

                        skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;

                        c)

                        filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;

                        d)

                        raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai šos raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.

                  3.   Direktīvas 1. un 2. punktā minētās tiesības neizbeidzas līdz ar šajā pantā minēto izziņošanu [publiskošanu] vai publiskošanu [padarīšanu par pieejamiem sabiedrībai].”

         Valsts tiesības

               13

               2000. gada Autortiesību un blakustiesību likuma (Copyright and Related Rights Act 2000, turpmāk tekstā – “2000. gada likums”) 97. pantā ir noteikts:
               “1.   Ievērojot 2. punkta noteikumus, par autortiesību uz skaņu ierakstu, pārraidi vai retranslāciju pa kabeļiem pārkāpumu netiek uzskatīta šāda skaņu ieraksta, pārraides vai retranslācijas pa kabeļiem atskaņošana vai rādīšana

                        a)

                        daļā no telpām, kas paredzētas kā guļvietas to iedzīvotājiem vai iemītniekiem, un

                        b)

                        kā daļa no ērtībām, kas tiek nodrošinātas galvenokārt vai tikai iedzīvotājiem vai iemītniekiem.

                  2.   1. punkta noteikumi nav piemērojami attiecībā uz telpām, kurās par attiecīgā skaņu ieraksta, pārraides vai retranslācijas pa kabeļiem skatīšanos vai klausīšanos ir jāmaksā ieejas maksa.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               14

                  PPL ir kolektīvā pārvaldījuma sabiedrība, kas pārstāv fonogrammu producentu tiesības attiecībā uz skaņu ierakstiem vai fonogrammām Īrijā.

               15

               Pamattiesvedība ir saistīta ar PPL prasību pret Īriju, kurā lūgts konstatēt, ka šī valsts, pieņemot un paturot spēkā 2000. gada likuma 97. pantu, ir pārkāpusi LES 4. pantu, un prasīts atlīdzināt šī pārkāpuma rezultātā radītos zaudējumus.

               16

                  PPL apgalvo, ka, pamatojoties uz 2000. gada likuma 97. panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu no atbildības, viesnīcu un viesu namu (turpmāk abi kopā – “viesnīcas”) īpašnieki tai nav samaksājuši taisnīgu atlīdzību par PPL atbilstoši licencei nodotu fonogrammu izmantošanu viesnīcu istabās Īrijā, izmantojot attiecīgo viesnīcnieku nodrošinātu atskaņošanas aparatūru šo viesnīcnieku sniegtā pakalpojuma ietvaros.

               17

               Tādu viesnīcnieku atbrīvošana no atbildības, kas izplata aizsargātas fonogrammas, ir pretrunā vairākām Eiropas direktīvām blakustiesību jomā, kurās fonogrammu producentiem ir paredzētas tiesības saņemt taisnīgu atlīdzību, ja viņu fonogrammas tiek izmantotas noteiktos apstākļos.

               18

                  High Court (Commercial Division) precizē, ka pamatlieta attiecas tikai uz skaņu ierakstiem vai fonogrammām, ko Īrijā klienti klausās viesnīcu istabās, bet ne citās šo ēku daļās. Pamatlieta neattiecas arī uz interaktīvām pārraidēm vai pārraidēm pēc pieprasījuma.

               19

               Turklāt, kā norāda iesniedzējtiesa, ja viesnīcnieks savas viesnīcas istabās Īrijā nodrošina TV vai radio aparatūru, ar kuru tas, izmantojot kabeļus vai citu tehnoloģiju, izplata centralizēti uztverto signālu, viesnīcniekam saskaņā ar 2000. gada likuma 97. panta 1. punktu nav pienākuma maksāt fonogrammu producentiem taisnīgu atlīdzību par TV vai radio atskaņotajiem skaņu ierakstiem.

               20

               Tādā pašā veidā, ja viesnīcnieks savas viesnīcas istabās uzstāda citu aparatūru un savai klientūrai dara pieejamus skaņu ierakstus fiziskā vai digitālā formātā, ko šie klienti var klausīties ar minētās aparatūras palīdzību, viesnīcniekam saskaņā ar 2000. gada likuma 97. panta 1. punktu atkal nav pienākuma maksāt fonogrammu producentiem taisnīgu atlīdzību.

               21

               Turklāt, lai gan prasības priekšmets pamatlietā attiecas uz skaņu ierakstu izmantošanu viesnīcu istabās, iesniedzējtiesa norāda, ka 2000. gada likuma 97. panta 1. punkta tiesiskās sekas ir tādas, ka taisnīgas atlīdzības maksāšanas pienākums neattiecas arī uz šādu izmantošanu slimnīcās, klīnikās, sociālās aprūpes iestādēs, brīvības atņemšanas iestādēs vai jebkurā citā līdzīga rakstura iestādē.

               22

               Visbeidzot tā precizē, ka attiecīgie skaņu ieraksti šajā tiesvedībā ir fonogrammas, kas publiskotas komerciāliem nolūkiem.

               23

               Šādā kontekstā minētā iesniedzējtiesa uzskata, ka, ņemot vērā atšķirības starp tiesībām, kas ir aizsargātas ar Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punktu un Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu, “publiskošanas” jēdziena izmantošanas kontekstu un attiecīgo noteikumu mērķi, Tiesai nevajadzētu piešķirt “publiskošanas” jēdzienam tādu pašu nozīmi, kādu tā ir tam piešķīrusi 2006. gada 7. decembra spriedumā lietā C-306/05 SGAE (Krājums, I-11519. lpp.).

               24

               Šādos apstākļos High Court (Commercial Division) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai viesnīcas uzturētājs, kas nodrošina viesu istabās televizorus un/vai radio ar signālu pārraidi, ir “lietotājs” Direktīvas 2006/115 [..] 8. panta 2. punkta izpratnē, kas “publisko” pārraidē atskaņotu skaņu ierakstu?

                        2)

                        Ja uz pirmo jautājumu atbilde ir apstiprinoša, vai Direktīvas 2006/115 [..] 8. panta 2. punktā dalībvalstīm ir paredzēts pienākums nodrošināt, ka viesnīcas uzturētājs maksā par skaņu ieraksta atskaņošanu taisnīgu atlīdzību papildus atlīdzībai, ko maksā raidorganizācija par skaņu ieraksta atskaņošanu?

                        3)

                        Ja uz pirmo jautājumu atbilde ir apstiprinoša, vai atbilstoši Direktīvas 2006/115 [..] 10. pantam dalībvalstis var piemērot izņēmumu attiecībā uz viesnīcu uzturētāju pienākumu maksāt “vienreizēju taisnīgu atlīdzību”, pamatojoties uz to, ka tā ir uzskatāma par “personisku lietošanu” šīs direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē?

                        4)

                        Vai viesnīcas uzturētājs, kas nodrošina viesnīcas istabās aparatūru (ne televīzijas vai radio) un skaņu ierakstus fizisku vai digitālu ierakstu formātā, ko var atskaņot vai noklausīties, izmantojot šo aparatūru, ir “lietotājs”, kas veic skaņu ierakstu “publiskošanu” Direktīvas 2006/115 [..] 8. panta 2. punkta izpratnē?

                        5)

                        Ja uz ceturto jautājumu atbilde ir apstiprinoša, vai atbilstoši Direktīvas 2006/115 [..] 10. pantam dalībvalstis var piemērot izņēmumu attiecībā uz viesnīcu uzturētāju pienākumu maksāt “vienreizēju taisnīgu atlīdzību”, pamatojoties uz to, ka tā ir uzskatāma par “personisku lietošanu” Direktīvas 2006/115 [..] 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               25

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai viesnīcnieks, kas viesnīcas istabās saviem klientiem uzstāda televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, ir “lietotājs”, kas veic pārraidītās fonogrammas “publiskošanu” Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē.

               26

               Ievadam ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta formulējumu dalībvalstis paredz tiesības, kas nodrošina to, ka vienreizēju taisnīgu atlīdzību maksā lietotāji, ja komerciālos nolūkos publicētas fonogrammas vai šādu fonogrammu reprodukcijas izmanto raidīšanai bez vadiem vai jebkādai publiskošanai.

               27

               No šī noteikuma izriet, ka tas, kurš fonogrammu izmanto apraidē vai publiskošanā, ir jāuzskata par “lietotāju” šī noteikuma izpratnē.

               28

               Šādos apstākļos ir jāizvērtē, vai tādā lietā kā pamatlieta ir notikusi “publiskošana”.

               29

               Runājot par “publiskošanas” jēdzienu Direktīvas 92/100, kas ir kodificēta ar Direktīvu 2006/115, 8. panta 2. punkta izpratnē, Tiesa 2012. gada 15. marta sprieduma lietā C-135/10 SCF 76. punktā ir nospriedusi, ka tas liek veikt individualizētu vērtējumu. Tas pats attiecas uz lietotāja identitāti un jautājumu par attiecīgās fonogrammas izmantošanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 78. punkts).

               30

               Tiesa turklāt ir precizējusi, ka šādā novērtējumā ir jāņem vērā vairāki papildkritēriji, kas nav autonomi, bet gan ir savstarpēji saistīti. Līdz ar to tie ir jāpiemēro gan individuāli, gan savstarpējā mijiedarbībā, apzinoties, ka tie dažādās konkrētās situācijās var pastāvēt ar ļoti mainīgu intensitāti (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 79. punkts).

               31

               Kā vienu no šādiem kritērijiem Tiesa, pirmām kārtām, ir uzsvērusi lietotāja svarīgo nozīmi. Šāds lietotājs veic publiskošanas aktu, ja tas, pilnībā apzinoties savas rīcības sekas, veic darbības, lai saviem klientiem dotu pieeju aizsargāta darba raidījumam. Ja šāda darbība netiktu veikta, šie klienti principā nevarētu skatīties pārraidīto darbu, lai gan viņi atrodas minētās pārraides uztveršanas zonā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 82. punkts).

               32

               Tiesa, otrām kārtām, ir precizējusi noteiktus elementus, kas ir raksturīgi publikas jēdzienam.

               33

               Šajā ziņā “publikai” atbilstoši Tiesas nospriestajam ir jābūt veidotai no nenoteikta potenciālo adresātu skaita un diezgan liela personu skaita (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 84. punkts).

               34

               Runājot vispirms par publikas “nenoteikto” raksturu, Tiesa ir atgādinājusi, ka saskaņā ar WIPO glosārijā sniegto jēdziena “communication to the public (publiskošana)” definīciju, kas nav juridiski saistoša, tomēr palīdz interpretēt publikas jēdzienu, tas nozīmē “jebkādā atbilstošā veidā padarīt darbu [..] uztveramu personām vispārīgi, nevis konkrētām personām, kas pieder privātai grupai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 85. punkts).

               35

               Turpinājumā runājot par “diezgan liela personu skaita” kritēriju, Tiesa ir precizējusi, ka, pirmkārt, šis kritērijs norāda, ka publikas jēdziens ietver noteiktu minimālo robežu, kas no šī jēdziena izslēdz vairāku attiecīgo personu skaitu, kas ir pārāk mazs vai pat niecīgs (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 86. punkts). Otrkārt, lai noteiktu šo skaitu, ir jāņem vērā kumulatīvas sekas, kas tiek radītas, padarot darbu pieejamu potenciālajiem adresātiem. Šajā ziņā svarīgi ir zināt ne tikai to, cik personām vienlaicīgi ir piekļuve vienam un tam pašam darbam, bet arī to, cik no viņām ir secīga piekļuve tam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 86. un 87. punkts).

               36

               Trešām kārtām, Tiesa ir nospriedusi, ka, tā kā nozīme ir arī “publiskošanas” Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē peļņu nesošajam raksturam, vēl jo lielāks iemesls ir tās saistībai ar būtībā ekonomiska rakstura tiesībām uz taisnīgu atlīdzību, kādas ir izpildītājiem un fonogrammu producentiem saskaņā ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 88. un 89. punkts).

               37

               Tādējādi tiek saprasts, kā Tiesa norāda, ka publika, kura ir publiskošanas auditorija, pirmkārt, ir lietotāja izraudzīta mērķauditorija un, otrkārt, vienā vai citā veidā tā uztver publiskojumu, nevis ir nejauši “notverta” (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 91. punkts).

               38

               Ņemot vērā it īpaši šos kritērijus un atbilstoši individualizētam novērtējumam, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 29. punktā, ir jānovērtē, vai tādā lietā kā pamatlieta viesnīcnieks, kas savu klientu istabās uzstāda televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, veic publiskošanas aktu Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē

               39

               Lai gan principā valsts tiesām pašām ir jānosaka, vai konkrētajā lietā ir šāds gadījums, un šajā ziņā jāveic galīgs vērtējums par faktiem, tomēr jākonstatē, ka attiecībā uz pamatlietu Tiesai ir visi vajadzīgie elementi, lai novērtētu, vai šāds publiskošanas akts ir noticis.

               40

               Vispirms ir jānorāda, ka iesniedzējtiesas raksturotajos apstākļos, kad viesnīcnieks savu klientu istabās uzstāda televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, gluži kā lietā, kurā taisīts iepriekš minētais spriedums SGAE (42. punkts), viesnīcnieka klienti, lai gan atrazdamies fonogrammu nesējsignālu pārklājuma zonā, var šīs fonogrammas klausīties tikai ar nodomu veikto viesnīcnieka darbību dēļ. Tātad viņam ir svarīga nozīme šī sprieduma 31. punkta izpratnē.

               41

               Turpinājumā, runājot par tādiem viesnīcas klientiem kā pamatlietā, jānorāda, ka šādas viesnīcas klienti veido nenoteiktu potenciālo adresātu skaitu, jo minētās viesnīcas pakalpojumu pieejamība šiem klientiem principā ir atkarīga no katra klienta izvēles un to ierobežo tikai attiecīgās viesnīcas viesu uzņemšanas iespējas. Tātad šādos apstākļos runa tik tiešām ir par “personām vispārīgi” šī sprieduma 34. punkta izpratnē.

               42

               Turklāt, runājot par potenciālo adresātu skaita lielumu atbilstoši šī sprieduma 33. punktam, jānorāda, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka viesnīcas klienti veido diezgan lielu personu skaitu, tādējādi tie ir jāuzskata par publiku (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SGAE, 38. punkts).

               43

               Visbeidzot, runājot par peļņu nesošo raksturu, kā tas ir norādīts šī sprieduma 36. un 37. punktā, jākonstatē, ka šajā gadījumā viesnīcas klienti ir kvalificējami kā “mērķauditorija” un “uztveroši”.

               44

               Viesnīcnieka veiktas darbības, lai saviem klientiem nodrošinātu piekļuvi ēterā pārraidītam darbam, ir papildpakalpojuma sniegšana, kas ietekmē šīs viesnīcas labiekārtotību un līdz ar to arī istabu cenu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SGAE, 44. punkts). Turklāt tas var piesaistīt papildu klientus, kurus interesē šāds papildpakalpojums (pēc analoģijas skat. 2011. gada 4. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-403/08 un C-429/08 Football Association Premier League u.c., Krājums, I-9083. lpp., 205. punkts).

               45

               No tā izriet, ka tādā lietā kā pamatlieta viesnīcnieka veiktajai fonogrammu atskaņošanai ir peļņu nesošs raksturs.

               46

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tādos apstākļos kā pamatlietā viesnīcnieks veic “publiskošanas” aktu Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē.

               47

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka viesnīcnieks, kas viesnīcas istabās saviem klientiem uzstāda televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, ir “lietotājs”, kas veic pārraidītās fonogrammas “publiskošanu” Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē.

         Par otro jautājumu

               48

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai viesnīcniekam, kas viesnīcas istabās saviem klientiem uzstāda televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, saskaņā Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu ir pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību par pārraidītās fonogrammas izplatīšanu papildus atlīdzībai, ko maksā raidorganizācija.

               49

               Ievadam ir jāatgādina – Tiesa attiecībā uz “publiskošanas” jēdzienu Direktīvas 2001/29 3. panta 1. punkta izpratnē jau ir precizējusi, ka viesnīcnieks, kas veic publiskošanas aktu, pārraida aizsargātu darbu jaunai publikai, t.i., publikai, ko aizsargātā darba autori nav ņēmuši vērā, kad tie atļāvuši darba izmantošanu sākotnējai publiskošanai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SGAE, 40. un 42. punkts).

               50

               Jāuzsver, ka “jaunas publikas” elements, kas izriet no iepriekšējā punktā minētās judikatūras, jāņem vērā arī Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta piemērošanā.

               51

               Kad viesnīcnieks savu klientu istabās publisko pārraidītu fonogrammu, viņš šo fonogrammu izmanto autonomi un pārraida to atšķirīgai un papildu publikai salīdzinājumā ar publiku, uz kuru attiecās sākotnējās izziņošanas akts. Turklāt ar šādu pārraidi minētais viesnīcnieks, kā jau tika konstatēts šī sprieduma 45. punktā, gūst ekonomisku labumu, kas ir neatkarīgs no tā, kādu ir guvusi raidorganizācija vai fonogrammu producents.

               52

               Līdz ar to šādos apstākļos viesnīcniekam saskaņā ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu par šīs fonogrammas publiskošanu papildus raidorganizācijas samaksātajai atlīdzībai ir pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību.

               53

               Šajā ziņā nav atbalstāms Īrijas arguments, ka no Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā izmantotajiem vārdiem “vai” un “vienreizēja” izriet, ka viesnīcniekam neesot jāmaksā atlīdzība par fonogrammu publiskošanu, ja raidorganizācija jau ir samaksājusi taisnīgu atlīdzību par šo fonogrammu izmantošanu savos raidījumos.

               54

               Šajā noteikumā, izmantojot vārdu “vienreizēja”, Savienības likumdevējs ir vēlējies uzsvērt, ka dalībvalstīm nav pienākuma noteikt, ka lietotājam par vienu un to pašu publiskošanas aktu ir jāmaksā vairākas atsevišķas atlīdzības, jo šī vienreizējā atlīdzība, kā tas skaidri izriet no šī noteikuma otrā teikuma, tiks sadalīta starp dažādiem taisnīgās atlīdzības saņēmējiem, kas ir izpildītāji un fonogrammu producenti. Runājot par sakārtojuma saikli “vai”, kas ir atrodams frāzē “raidīšanai bez vadiem vai [jebkādai] publiskošanai”, tas ir jāinterpretē tādējādi, ka atlīdzība ir jāmaksā gan apraides, gan publiskošanas gadījumā.

               55

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka viesnīcniekam, kas savu klientu istabās uzstāda televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, saskaņā ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu ir pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību par pārraidītās fonogrammas izplatīšanu papildus atlīdzībai, ko maksā raidorganizācija.

         Par ceturto jautājumu

               56

               Ar savu ceturto jautājumu, kas ir jāizskata kā trešais pēc kārtas, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai viesnīcnieks, kas savu klientu istabās uzstāda nevis televizorus un/vai radio, bet gan citu aparatūru, kā arī fonogrammas fiziskā vai digitālā formātā, kuras var atskaņot vai noklausīties, izmantojot šo aparatūru, ir “lietotājs”, kas veic fonogrammas “publiskošanas” aktu Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē.

               57

               Šādos apstākļos Tiesa tiek rosināta pārbaudīt, vai tās atbildes uz pirmo jautājumu pamatā esošie apsvērumi joprojām ir atbilstoši pat gadījumā, kad viesnīcnieks saviem klientiem nodrošina nevis televizoru un/vai radio, bet cita veida aparatūru un fonogrammas fiziskā vai digitālā formātā, kuras var atskaņot vai noklausīties, izmantojot šo aparatūru.

               58

               Šajā ziņā jānorāda, ka “publiskošanas” jēdziens, kas ir ietverts Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā, ir jāinterpretē, ņemot vērā līdzvērtīgus jēdzienus, kas ir ietverti it īpaši WPPT, un tas ir jādara tādējādi, lai tie būtu savstarpēji saderīgi, ievērojot arī kontekstu, kādā šie jēdzieni ir izmantoti, un mērķi, kas ir izvirzīts attiecīgajos intelektuālā īpašuma konvenciju noteikumos (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SCF, 55. punkts).

               59

                  WPPT 2. panta g) punktā, kas attiecas uz publiskošanu un kurā ir atsauce uz šī līguma 15. pantu, ir precizēts, ka šis jēdziens ietver arī fonogrammā fiksētu skaņu vai skaņu atveidojuma padarīšanu klausāmu publikai.

               60

               Šādos apstākļos Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā ietvertais “publiskošanas” jēdziens ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver arī fonogrammā fiksētu skaņu vai skaņu atveidojuma padarīšanu klausāmu publikai.

               61

               Šādu secinājumu turklāt pamato pats Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta formulējums, kurā ir precizēts, ka tas attiecas uz “jebkādu” publiskošanu, tātad uz visu veidu publiskošanu, kas ir iedomājama un realizējama.

               62

               Viesnīcnieks, kas viesnīcas istabās saviem klientiem uzstāda citu aparatūru, nevis televizoru vai radio, kā arī fonogrammas fiziskā vai digitālā formātā, kuras var atskaņot vai noklausīties, izmantojot šo aparatūru, nodrošina abus elementus, kas fonogrammā ierakstītās skaņas vai skaņu atveidojumu ļauj padarīt klausāmu, un šo skaņu vai skaņu atveidojuma materiālo nesēju, proti, fonogrammas.

               63

               Līdz ar to šāds publiskošanas veids ietilpst Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta piemērošanas jomā, interpretējot to WPPT 2. panta g) punkta un 15. panta kopīgā kontekstā.

               64

               Tā kā ceturtais jautājums, kā tas izriet no šī sprieduma 57. punkta, no pirmā jautājuma atšķiras tikai attiecībā uz fonogrammu atskaņošanas veidu, no tā var secināt, ka viesnīcnieks un viņa klientūra abu jautājumu gadījumā ir vieni un tie paši.

               65

               Līdz ar to var prezumēt, ka, pirmkārt, šīs viesnīcas viesnīcnieks ir jāuzskata par “lietotāju” Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē un, otrkārt, šī viesnīcnieka klientūra ir jāuzskata par “publiku” šī noteikuma izpratnē, ja vien kāds īpašs elements neliek Tiesai secināt citādi.

               66

               Šajā ziņā ir jāizvērtē, vai īpašs atskaņošanas veids, izmantojot aparatūru, kā arī fonogrammas fiziskā vai digitālā formātā, ko var atskaņot vai klausīties ar šo aparatūru, var likt izdarīt citu secinājumu, kas atšķiras no šī sprieduma 40. punktā paustā secinājuma.

               67

               Tas nav šis gadījums. Tā kā viesnīcnieks, kas savas viesnīcas istabās uzstāda šādu aparatūru un nodrošina šīs fonogrammas, šādā veidā nodrošina klientiem abus vajadzīgos elementus, kas tiem ļauj atskaņot attiecīgos darbus, no tā izriet, ka bez viņa iejaukšanās klientiem nebūtu piekļuves tiem. Līdz ar to viņam ir svarīga nozīme.

               68

               Tā kā nav neviena cita īpaša elementa, kura dēļ būtu jāveic izvērtējums, jāsecina, ka tādos apstākļos kā pamatlietā tiek veikts fonogrammas “publiskošanas” akts Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē.

               69

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka viesnīcnieks, kas savu klientu istabās uzstāda nevis televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, bet gan citu aparatūru, kā arī fonogrammas fiziskā vai digitālā formātā, kuras var atskaņot vai noklausīties, izmantojot šo aparatūru, ir “lietotājs”, kas veic fonogrammas “publiskošanas” aktu Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē. Tāpēc viņam par šo fonogrammu pārraidīšanu ir pienākums maksāt “taisnīgu atlīdzību” šī noteikuma izpratnē.

         Par trešo un piekto jautājumu

               70

               Ar savu trešo un piekto jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2006/115 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā ir paredzēts šīs direktīvas 8. panta 2. punktā noteikto tiesību uz taisnīgu atlīdzību ierobežojums “personiskas lietošanas” gadījumā, ļauj dalībvalstīm atbrīvot viesnīcnieku, kas veic fonogrammas “publiskošanas” aktu šīs direktīvas 8. panta 2. punkta izpratnē, no pienākuma maksāt šādu atlīdzību.

               71

               Ievadam ir jāprecizē, kā to norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 153. punktā, ka, lai varētu noteikt, vai viesnīcnieks var izmantot ar “personisku lietošanu” saistīto ierobežojumu Direktīvas 2006/115 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, svarīgi ir, nevis ka viesnīcas klienti darbu lieto personiski, bet gan ka paša viesnīcnieka šī darba lietošanai ir personisks raksturs.

               72

               Aizsargāta darba, ko lietotājs publiskojis, “personiska lietošana” ir nesavienojami jēdzieni, jo “publika” pēc definīcijas nav “personiska”.

               73

               Tāpēc publiskošanas gadījumā Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē ar “personisku lietošanu” saistītais ierobežojums šīs direktīvas 10. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē nav piemērojams.

               74

               Tomēr šāda interpretācija neliedz šim pēdējam noteikumam tā lietderīgo iedarbību. Tam paliek daudz plašāka piemērojamība, attiecoties uz citiem izmantojuma veidiem, nevis publiskošanu, kā, piemēram, uz “fiksāciju” šīs direktīvas 7. panta izpratnē.

               75

               Turklāt, ja lietotājam tiktu sniegtas Direktīvas 2006/115 10. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētā ierobežojuma priekšrocības, kad viņš veic tādu publiskošanas aktu kā pamatlietā, tas būtu pretrunā šīs direktīvas 10. panta 3. punkta noteikumiem, saskaņā ar kuriem šis ierobežojums ir piemērojams tikai dažos īpašos gadījumos, kas nav pretrunā darba vai cita aizsargāta tiesību objekta parastai izmantošanai un kas nepamatoti neaizskar tiesību subjekta likumīgās intereses.

               76

               Šāda interpretācija ļautu lietotājam izvairīties no pienākuma maksāt taisnīgu atlīdzību par tādiem darba izmantošanas veidiem, kas atbilst darba komerciālai izmantošanai, kas tādējādi radītu tādu izpildītāju likumīgo interešu nepamatotu aizskārumu, kurus aizsargā tieši tiesības uz taisnīgu atlīdzību.

               77

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo un piekto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/115 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā ir paredzēts šīs direktīvas 8. panta 2. punktā noteikto tiesību uz taisnīgu atlīdzību ierobežojums “personiskas lietošanas” gadījumā, neļauj dalībvalstīm atbrīvot viesnīcnieku, kas veic fonogrammas “publiskošanas” aktu šīs direktīvas 8. panta 2. punkta izpratnē, no pienākuma maksāt šādu atlīdzību.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               78

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamatlietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                           1)

                           viesnīcnieks, kas viesnīcas istabās saviem klientiem uzstāda televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, ir “lietotājs”, kas veic pārraidītās fonogrammas “publiskošanu” Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/115/EK par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā 8. panta 2. punkta izpratnē;

                           2)

                           viesnīcniekam, kas savu klientu istabās uzstāda televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, saskaņā ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu ir pienākums maksāt taisnīgu atlīdzību par pārraidītās fonogrammas izplatīšanu papildus atlīdzībai, ko maksā raidorganizācija;

                           3)

                           viesnīcnieks, kas savu klientu istabās uzstāda nevis televizorus un/vai radio, ar kuriem tas izplata apraides signālu, bet gan citu aparatūru, kā arī fonogrammas fiziskā vai digitālā formātā, kuras var atskaņot vai noklausīties, izmantojot šo aparatūru, ir “lietotājs”, kas veic fonogrammas “publiskošanas” aktu Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta izpratnē. Tāpēc viņam par šo fonogrammu pārraidīšanu ir pienākums maksāt “taisnīgu atlīdzību” šī noteikuma izpratnē;

                           4)

                           Direktīvas 2006/115 10. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kurā ir paredzēts šīs direktīvas 8. panta 2. punktā noteikto tiesību uz taisnīgu atlīdzību ierobežojums “personiskas lietošanas” gadījumā, neļauj dalībvalstīm atbrīvot viesnīcnieku, kas veic fonogrammas “publiskošanas” aktu šīs direktīvas 8. panta 2. punkta izpratnē, no pienākuma maksāt šādu atlīdzību.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) 1997. gada 24.oktobrī. # Association des acieries européennes indépendantes (EISA) pret Eiropas Kopienu Komisiju. # EOTK - Prasība atcelt tiesību aktu - Valsts atbalsts. # Lieta T-239/94.