title: Tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 30.jūnijā. # Mathias Längst. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landgericht Stuttgart - Vācija. # Direktīva 69/335/EEK - Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai - Notāra izdevumi - Valsts dienesta notārs - Atlīdzības daļa, kas pārskaitīta valstij. # Lieta C-165/03.

text:
      Lieta C‑165/03
      Mathias Längst
      (Landgericht Stuttgart lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Direktīva 69/335/EEK – Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai – Notāra izdevumi – Valsts dienesta notārs – Iepriekš noteikta atlīdzības daļa, ko pārskaita valstij
      Ģenerāladvokāta Antonio Ticano [Antonio Tizzano] secinājumi, sniegti 2005. gada 18. janvārī

      Tiesas spriedums (piektā palāta) 2005. gada 30. jūnijā
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prejudiciāli jautājumi — Vēršanās Tiesā — Valsts tiesa EKL 234. panta izpratnē — Jēdziens — Vācijas tiesa, kurā tiesvedību
            ierosinājis valsts dienesta notārs saskaņā ar augstākstāvošas amatpersonas rīkojumu — Iekļaušana
      (EKL 234. pants)
      2.     Prejudiciāli jautājumi — Tiesas kompetence — Robežas — Vispārīgi vai hipotētiski jautājumi — Tiesas veikta savas kompetences
            pārbaude— Hipotētiskas atbilstošās tiesību normas — Plānoti, bet vēl neveikti tiesību aktu grozījumi
      (EKL 234. pants)
      3.     Noteikumi par nodokļiem — Tiesību aktu saskaņošana — Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai — Aplikšana ar nodokļiem
            Direktīvas 69/335 izpratnē — Jēdziens — Nodevas, ko valsts dienesta notārs iekasē par direktīvā noteiktu darījumu apliecināšanu
            un ieskaita valsts budžetā — Iekļaušana — Notāri, kas ne vienmēr ir ierēdņi un kas paši ir nodevu saņēmēji — Neatbilstoši
            apstākļi
      (Padomes Direktīva 69/335)
      1.     No EKL 234. panta izriet, ka valsts tiesām ir tiesības vērsties Tiesā tikai tad, ja tām ir jāizskata tiesām nodotais strīds
         tādas procedūras ietvaros, kurā ir jāpieņem lēmums ar tiesas nolēmuma raksturu.

      Tā ir gadījumā, ja valsts tiesā tiesvedību ir ierosinājis valsts dienesta notārs par augstākstāvošas amatpersonas rīkojumu,
         piemērojot federālo likumu par nodevām, kuras priekšmets ir nodevu apmērs par notariālu apliecinājumu, jo šajā tiesvedībā
         tiek uzklausītas visas iesaistītās puses un pieņemts lēmums strīda atrisināšanai, turklāt minēto lēmumu var apstrīdēt gan
         to nodevu saņēmējs, gan maksātājs, kuri norādīti izdevumu aprēķinā, un tas kļūst saistošs visām iesaistītajām pusēm, ja neviena
         no tām neiesniedz apelācijas sūdzību.

      (sal. ar 25. un 26. punktu)
      2.     EKL 234. pantā paredzētā procedūra ir tāds sadarbības instruments starp Tiesu un valsts tiesām, ar kura palīdzību pirmā sniedz
         otrajām Kopienu tiesību interpretāciju, kas tām ir nepieciešama, lai atrisinātu iesniegtās lietas. Šīs sadarbības ietvaros
         tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un ir atbildīga par pieņemamo tiesas lēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, novērtē
         gan prejudiciāla nolēmuma vajadzību, lai tā varētu pieņemt lietā nolēmumu, gan Tiesai uzdotā jautājuma atbilstību. Tādējādi,
         ja valsts tiesas uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, tad Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu.

      Tomēr ārkārtas gadījumos Tiesai ir jāizvērtē apstākļi, kādos valsts tiesa ir uzdevusi jautājumu, lai noskaidrotu, vai tai
         ir atbilstoša kompetence. Atteikties pieņemt nolēmumu par prejudiciālu jautājumu, ko uzdevusi valsts tiesa, var tikai tad,
         kad acīmredzami ir skaidrs, ka pieprasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas īstenajiem
         apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesas rīcībā nav faktisko un tiesību elementu,
         kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem. Sadarbības gars, kam jāvalda prejudiciāla nolēmuma
         procedūrā, paredz, ka valsts tiesa ievēro Tiesai uzticēto uzdevumu palīdzēt tiesu spriešanā dalībvalstīs un nesniegt konsultatīvus
         atzinumus par vispārējiem vai hipotētiskiem jautājumiem.

      Šādā izpratnē hipotētisks ir jautājums, ar kuru vēlas noskaidrot tāda valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Kopienu tiesību
         normu, kurā valsts tiesību aktu grozījumi tiek plānoti, bet vēl nav veikti.

      (sal. ar 30.–34. punktu)
      3.     Direktīva 69/335 par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, ir interpretējama tādējādi, ka nodevas, ko
         valsts dienesta notārs iekasē par notariāla akta sastādīšanu, kas apliecina darījumu, uz kuru attiecas minētā direktīva, ir
         nodoklis tās nozīmē, ja saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu valsts dienesta notāriem ir pienākums pārskaitīt
         daļu no šīm nodevām valsts iestādei, kas šos ienākumus izmanto tai veicamo uzdevumu finansēšanai, pat ja ne tikai valsts dienesta
         notāriem ir atļauts darboties kā zvērinātiem notāriem un viņi paši ir šādu nodevu saņēmēji.

      (sal. ar 45. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
      2005. gada 30. jūnijā (*)

      Direktīva 69/335/EEK – Netiešie nodokļi, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai – Notāra izdevumi – Valsts dienesta notārs – Iepriekš noteikta atlīdzības daļa, ko pārskaita valstij
      Lieta C‑165/03
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Landgericht Stuttgart (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 7. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2003. gada 10. aprīlī, tiesvedībā

      Mathias Längst,

      piedaloties
      SABU Schuh & Marketing GmbH,

      Präsident des Landgerichts Stuttgart,

      Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart.

      TIESA (piektā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen] (referents) un J. Makarčiks [J. Makarczyk],

      ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],

      sekretāre M. F. Kontē [M.‑ F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 25. novembrī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –       savā vārdā – Lengsts [Längst],

      –       Präsident des Landgerichts Stuttgart [Štutgartes tiesas priekšsēdētāja] vārdā – K. Ēmans [K. Ehmann], pārstāvis,

      –       Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart [Štutgartes tiesas apgabala revidenta] vārdā – G. Firnaus [G. Firnau], Bezirksrevisor,

      –       Vācijas valdības vārdā – V. D. Plesings [W.‑ D. Plessing], pārstāvis,

      –       Spānijas valdības vārdā – E. Brakehaiss Konesa [E. Braquehais Conesa], pārstāvis,

      –       Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – R. Liāls [R. Lyal] un K. Gross [K. Gross], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 18. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīvu 69/335/EEK par
         netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai (OV L 249, 25. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1985. gada
         10. jūnija Direktīvu 85/303/EEK (OV L 156, 23. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 69/335”).

      2       Šis lūgums iesniegts sūdzības ietvaros, ko iesniedzis OberlandesgerichtStuttgart [Štutgartes augstākā tiesa] notārs Lengsts saskaņā ar Präsident des Landgerichts Stuttgart [Štutgartes tiesas priekšsēdētājs], augstākstāvošās amatpersonas, rīkojumu pret viņa sastādīto paziņojumu par izdevumiem.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3       Atbilstoši Direktīvas 69/335 preambulas pirmajam apsvērumam tās mērķis ir veicināt brīvu kapitāla apriti, kas ir viens no
         pamatnosacījumiem, lai radītu ekonomikas savienību, kuras pamatiezīmes ir līdzīgas iekšējā tirgus pamatiezīmēm.

      4       Saskaņā ar Direktīvas 69/335 sesto apsvērumu, lai sasniegtu šādu mērķi, attiecībā uz nodokļu uzlikšanu kapitāla piesaistīšanai
         ir jāatceļ netiešie nodokļi, kas līdz šim brīdim ir bijuši spēkā dalībvalstīs, un tie ir jāaizstāj ar nodokli, ko kopējā tirgū
         iekasē tikai vienreiz un kas ir vienāds visās dalībvalstīs.

      5       Saskaņā ar minētās Direktīvas 4. panta 1. punktu:
      “Kapitāla nodokli uzliek šādiem darījumiem:
      a)      kapitāla sabiedrības izveidošanai;
      b)      tādu uzņēmējsabiedrību, apvienību vai juridisku personu, kas nav kapitāla sabiedrības, pārveidošanai par kapitāla sabiedrībām;

      c)      kapitāla sabiedrības kapitāla palielināšanai ar jebkādu aktīvu iemaksām;
      d)      kapitāla sabiedrības aktīvu palielināšanai ar jebkādu aktīvu iemaksām, kas nav uzņēmējsabiedrības kapitāla daļas vai aktīvi,
         bet kam ir tādas pašas tiesības kā dalībniekiem. [..]

      [..].”
      6       Direktīvas 69/335 4. panta 1. punkta e) līdz h) apakšpunkts paredz, ka kapitālsabiedrības faktiskā vadības centra vai juridiskās
         adreses pārcelšanai no trešās valsts uz kādu dalībvalsti vai arī no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti ir uzliekams kapitāla
         nodoklis.

      7       Minētās Direktīvas 4. panta 2. punkts uzskaita dažādus darījumus, kuriem var uzlikt kapitāla nodokli.
      8       Šī Direktīva, kā tas norādīts tās pēdējā apsvērumā, paredz atcelt arī citus netiešos nodokļus, kam ir tādas pašas pamatiezīmes
         kā kapitāla nodoklim vai vērtspapīru zīmognodevai, kas var apdraudēt šajā direktīvā paredzēto pasākumu mērķus. Šie nodokļi,
         kuru iekasēšana ir aizliegta, ir uzskaitīti Direktīvas 69/335 10. pantā, kas paredz, ka:

      “Neskaitot kapitāla nodokli, dalībvalstis no uzņēmējsabiedrībām, apvienībām vai juridiskām personām, kas darbojas, lai gūtu
         peļņu, neiekasē nekādus nodokļus:

      a)      par 4. pantā minētiem darījumiem;
      b)      par iemaksām, aizdevumiem vai pakalpojumu sniegšanu, kas pieder pie 4. pantā minētiem darījumiem;
      c)      par reģistrāciju vai kādām citām uzņēmējdarbības sākšanai vajadzīgām formalitātēm, kas uz uzņēmējsabiedrībām, apvienībām vai
         juridiskām personām, kuras darbojas, lai gūtu peļņu, attiecas to juridiskās formas dēļ.”

      9       Direktīvas 69/335 11. pantā ir noteikts:
      “Dalībvalstis neuzliek nekādus nodokļus:
      a)      akciju, citu kapitāla daļu vai citu tā paša tipa vērtspapīru vai to sertifikātu izveidei, emisijai, kotēšanas sākšanai biržā,
         laišanai tirgū vai darījumiem ar tiem neatkarīgi no tā, kas tos emitē;

      b)      aizņēmumiem, arī valsts obligācijām, kas ir sagādāti, izdodot parādzīmes vai citus tirgojamus vērtspapīrus, neatkarīgi no
         tā, kas tos emitē, kā arī jebkādām formalitātēm, kas uz tiem attiecas, vai šādu parādzīmju vai citu tirgojamu vērtspapīru
         izveidei, emisijai, kotēšanas sākšanai biržā, laišanai tirgū vai darījumiem ar tiem.”

      10     Minētās Direktīvas 12. panta 1. punktā ir noteikts:
      “Neatkarīgi no 10. un 11. panta dalībvalstis var iekasēt:
      a)      vērtspapīru pārvedumu nodokļus neatkarīgi no tā, vai nodokļi ir uzlikti saskaņā ar nemainīgu likmi vai nē;
      [..]
      e)      nodokļus, ko maksā kā algu vai samaksu;
      [..].”
       Valsts tiesiskais regulējums
      11     Saskaņā ar 2. un turpmākajiem pantiem, kā arī ar 53. panta 2. punktu 1892. gada 20. aprīļa Likumā par sabiedrībām ar ierobežotu
         atbildību (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 477), pamata lietai piemērojamajā redakcijā Gesellschaft mit beschränkter Haftung (GmbH) dalībnieku lēmumam, ar kuru tiek grozīti sabiedrības statūti, vajadzīgs notariāls apstiprinājums.

      12     No 116. panta 1961. gada 24. februāra Federālajā notariāta likumā (Bundesnotarordnung, BGBl. 1961 I, 98. lpp.) pamata lietai piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “BNotO”) kopā ar 3. panta 2. punktu 1975. gada 12. februāra Federālās zemes likumā par bezstrīdus kārtību (Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit, GBl. 116. lpp.) arī pamata lietai piemērojamajā redakcijā izriet, ka Oberlandesgericht Stuttgart (Štutgartes Augstākā tiesa) apgabalā aktus var apliecināt ne tikai pie notāriem – valsts dienesta amatpersonām, bet arī pie
         pašnodarbinātiem notāriem.

      13     Nodevas, ko notāri var iekasēt, ir noteiktas 1957. gada 26. jūlija Federālajā likumā par nodevām lietās, kas tiek izskatītas
         bezstrīdus kārtībā [Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Kostenordnung), BGBl. 1957 I, 960. lpp.], pamata lietai piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “KostO”). Šīs nodevas vienādi piemērojamas visā Vācijas teritorijā, un tās ir saistošas gan valsts dienesta notāriem, gan pašnodarbinātiem
         notāriem.

      14     Valsts dienesta notāri, kas darbojas Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā, saņem noteiktu atlīdzību, ko nosaka pēc tādiem pašiem kritērijiem kā citiem federālās zemes ierēdņiem un kuru palielina
         par mainīgu summu atbilstoši viņu iekasēto nodevu daļai. Taču atšķirībā no valsts dienesta notāriem, kas darbojas Oberlandesgericht Karlsruhe (Karlsrūes Augstākā tiesa) apgabalā, viņi paši ir arī nodevu saņēmēji. Tikai daļa no šīm nodevām tiem ir jāpārskaita federālās
         zemes valsts kasē. Parasti tā pati var iekasēt šīs nodevas tikai tad, ja tās, neievērojot maksājuma brīdinājumu, nav pārskaitītas.

      15     Saskaņā ar KostO 156. panta 1. punktu iebildumus par izdevumu aprēķināšanu, tostarp par maksāšanas pienākumu un izpildes rīkojuma izdošanu,
         var iesniegt sūdzības veidā tajā Landgericht (Federālās zemes tiesa), kuras apgabalā ir notāra amata vieta. Tiesai pirms lēmuma pieņemšanas jāuzklausa puses un notāra
         augstākstāvošā amatpersona. Ja maksātājs apstrīd notāra izdevumu aprēķinu, notārs var prasīt Landgericht pieņemt lēmumu.

      16     KostO 156. panta 6. punktā ir paredzēts, ka iestāde, kurai notārs ir pakļauts, jebkurā gadījumā var notāram ieteikt prasīt Landgericht pieņemt lēmumu un iesniegt sūdzību par Landgericht lēmumu. Šāda tiesas lēmuma rezultātā izdevumi aprēķinā var tikt arī palielināti.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      17     Lengsts kā valsts dienesta notārs apliecināja noteiktus lēmumus saistībā ar sabiedrību SABU Schuh & Marketing GmbH (turpmāk tekstā – “SABU”). Attiecīgie izdevumi un nodevas izdevumu aprēķinā tika noteikti EUR 2 892,46 apmērā (turpmāk tekstā – “izdevumu aprēķins”).

      18     Apliecināšanai iesniegtie akti attiecās uz sabiedrības kapitāldaļu konsolidāciju vienā kapitāldaļā, sabiedrības pamatkapitāla
         un šīs sabiedrības kapitāldaļu konvertēšanu eiro, sabiedrības kapitāla palielināšanu, integrējot sabiedrības līdzekļus, un
         sabiedrības nosaukuma mainīšanu.

      19     Saskaņā ar izdevumu aprēķinu SABU par aktu apliecināšanu bija jāmaksā nodevas un izdevumi EUR 2 493,50 apmērā, neskaitot PVN. Šo summu EUR 1 584 apmērā no
         kopējās vērtības EUR 484 007 veidoja t.s. nodeva “par lēmuma pieņemšanu” par kapitāla palielināšanu, kā arī par statūtu grozīšanu.
         No šīs summas valstij pienākas EUR 1 183,83 un notāram – EUR 400,17.

      20     Uzskatīdams, ka 2002. gada 21. marta rīkojums lietā C‑264/00 Gründerzentrum (Recueil, I‑3333. lpp.) par valsts dienesta notāriem, kas darbojas Oberlandesgericht Karlsruhe apgabalā, attiecas arī uz valsts dienesta notāriem, kas darbojas Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā, Landgericht Stuttgart priekšsēdētājs uzskatīja, ka izdevumu aprēķins tiktāl, ciktāl tas attiecas uz kapitāla palielināšanu un statūtu grozīšanu,
         ir pretrunā ar Direktīvu 69/335. Tādēļ viņš uzdeva Lengstam saskaņā ar KostO 156. panta 6. punktu vērsties Landgericht Stuttgart, lai saņemtu lēmumu par attiecīgā aprēķina likumību, un pieprasīja samazināt aprēķinu līdz EUR 1 465,66.

      21     Lengsts izpildīja šo rīkojumu un vērsās Landgericht Stuttgart. Šajā tiesā viņš apgalvoja, ka izdevumu aprēķins ir pamatots un ka gan KostO, gan BNotO aizliedz viņam samazināt nodevas par tādu summu, par kādu tās pieprasīja samazināt Landgericht Stuttgart priekšsēdētājs. Viņš turklāt uzskata, ka rīkojums iepriekš minētajā lietā Gründerzentrum  nav piemērojams nodevām, ko iekasējis valsts dienesta notārs, kurš darbojas Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā.

      22     Iesniedzējtiesa uzskata, ka juridiskā situācija valsts dienesta notāriem, kas darbojas Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā, divos aspektos atšķiras no valsts dienesta notāru juridiskās situācijas, kas paredzēta iepriekš minētajā rīkojumā
         lietā Gründerzentrum. No vienas puses, šajā Oberlandesgericht apgabalā iespējams vērsties ne tikai pie valsts dienesta notāriem, bet arī pašnodarbinātiem notāriem, tādējādi federālā zeme
         vienmēr nesaņem minētās nodevas. No otras puses, tiesiskais regulējums attiecībā uz šādu nodevu saņēmējiem atšķiras un ir
         cita risinājuma pamatā. Pretēji situācijai Oberlandesgericht Karlsruhe apgabalā Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā valsts dienesta notārs ir maksājamo nodevu saņēmējs. Tikai pēc šo nodevu iekasēšanas daļa no tām tiek pārskaitīta
         valsts kasei. Valsts kase tikai izņēmuma gadījumos var nepastarpināti saņemt attiecīgās nodevas.

      23     Šādos apstākļos Landgericht Stuttgart nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai tādā tiesību sistēmā kā Bādenes–Virtembergas federālās zemes Virtembergas daļā (Oberlandesgericht Stuttgart apgabals), kur – atšķirībā no faktiem, kādi bija rīkojuma [iepriekš minētā lietā] [..] Gründerzentrum pamatā – notāra funkcijas var pildīt gan ierēdņi, gan pašnodarbinātie, kur abos gadījumos pats notārs ir maksājamo nodevu
         saņēmējs, bet valsts dienesta notāru gadījumā atbilstoši Federālās zemes likumam noteikta daļa no šīs nodevas ir jāpārskaita
         valstij, kas ir viņa darba devējs un izmanto šos ienākumus izdevumu segšanai, valsts dienesta notāra iekasētās nodevas par
         akta sastādīšanu saistībā ar darījumu, uz kuru attiecas Direktīva 69/335 ar grozījumiem, uzskatāmas par nodokli šīs direktīvas
         nozīmē?

      2)      Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai attiecīgās nodevas netiktu uzskatītas par nodokli Direktīvas 69/335 nozīmē, ja valsts
         atteiktos no savas daļas un tādējādi nepiemērotu federālās zemes tiesību normu, saskaņā ar kuru tai pārskaitāma daļa no minētās
         nodevas?”

       Par Tiesas kompetenci
      24     Lengsts un Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart izsaka šaubas par Tiesas kompetenci spriest saskaņā ar EKL 234. pantu par prejudiciālu jautājumu, kas iesniegts tiesvedībā,
         ko, piemērojot KostO 156. panta 6. punktu, ierosinājis valsts dienesta notārs saskaņā ar augstākstāvošas amatpersonas rīkojumu. Viņi uzskata,
         ka tiesvedība, kurā iesniedzējtiesai jāpieņem spriedums, nav uz sacīkstes principu balstīta procedūra Tiesas judikatūras nozīmē
         (1995. gada 19. oktobra spriedums lietā C‑111/94 Job Centre, Recueil, I‑3361. lpp., un 2002. gada 22. janvāra rīkojums lietā C‑447/00 Holto, Recueil, I‑735. lpp.). Landgericht Stuttgart nav jālemj par patiesu strīdu minētās judikatūras nozīmē.

      25     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 234. panta izriet, ka valsts tiesām ir tiesības vērsties
         Tiesā tikai tad, ja tām ir jāizskata tiesām nodotais strīds tādas procedūras ietvaros, kurā ir jāpieņem lēmums ar tiesas nolēmuma
         raksturu (skat. it īpaši 1980. gada 18. jūnija rīkojumu lietā 138/80 Borker, Recueil, 1975. lpp., 4. punkts; 1986. gada 5. marta rīkojumu lietā 318/85 Greis Unterweger, Recueil, 955. lpp., 4. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Holto, 17. punkts).

      26     No piemērojamajām valsts tiesībām, kā arī no precizējumiem, ko iesniedzējtiesa iesniegusi pēc Tiesas lūguma, izriet, ka tiesvedības
         ietvaros, kas ierosināta iesniedzējtiesā, tiek uzklausītas visas iesaistītās puses un pieņemts lēmums strīda atrisināšanai.
         Turklāt minēto lēmumu var apstrīdēt gan to nodevu saņēmējs, gan maksātājs, kuri norādīti izdevumu aprēķinā, un tas kļūst saistošs
         visām iesaistītajām pusēm, ja neviena no tām neiesniedz Oberlandesgericht Stuttgart  apelācijas sūdzību, ko var iesniegt tikai par tiesisku jautājumu un ko atļauj iesniedzējtiesa.

      27     Ņemot vērā šādas raksturiezīmes, nevar pamatoti apgalvot, ka iesniedzējtiesai pamata lietā nav jāizskata strīds un ka lēmumam,
         kas tai jāpieņem, nav tiesas nolēmuma raksturs.

      28     Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka Tiesas kompetencē ietilpst atbildēt uz jautājumiem, ko Landgericht Stuttgart uzdevusi 2003. gada 7. aprīļa lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu.

       Par otrā jautājuma pieņemamību
      29     Apsvērumos, ko Tiesai snieguši pamata lietas dalībnieki, Vācijas un Spānijas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija, tiek
         apšaubīta otrā jautājuma pieņemamība, pamatojoties uz to, ka tam ir hipotētisks raksturs. Federālā zeme vēl nav atteikusies
         no savām tiesībām uz attiecīgajām nodevām, un līdz ar to otrais jautājums paredz tiesisku situāciju, kas vēl nepastāv.

      30     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 234. pantā paredzētā procedūra ir tāds sadarbības instruments
         starp Tiesu un valsts tiesām, ar kura palīdzību pirmā sniedz otrajām Kopienu tiesību interpretāciju, kas tām ir nepieciešama,
         lai atrisinātu iesniegtās lietas (skat. it īpaši 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑83/91 Meilicke, Recueil, I‑4871. lpp., 22. punkts, un 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑380/01 Schneider, Recueil, I‑1389. lpp., 20. punkts).

      31     Šīs sadarbības ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un ir atbildīga par pieņemamo tiesas lēmumu, ņemot vērā lietas
         īpatnības, novērtē gan prejudiciāla nolēmuma vajadzību, lai tā varētu pieņemt lietā nolēmumu, gan Tiesai uzdotā jautājuma
         atbilstību. Tādējādi, ja valsts tiesas uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, tad Tiesai principā ir pienākums
         pieņemt nolēmumu (iepriekš minētais spriedums lietā Schneider, 21. punkts un lietā minētā judikatūra).

      32     Tomēr Tiesa ir lēmusi, ka ārkārtas gadījumos tā var izvērtēt apstākļus, kādos valsts tiesa ir uzdevusi jautājumu, lai noskaidrotu,
         vai tai ir atbilstoša kompetence. Atteikties pieņemt nolēmumu par prejudiciālu jautājumu, ko uzdevusi valsts tiesa, var tikai
         tad, kad acīmredzami ir skaidrs, ka pieprasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas īstenajiem
         apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesas rīcībā nav faktisko un tiesību elementu,
         kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (iepriekš minētais spriedums lietā Schneider, 22. punkts).

      33     Sadarbības gars, kam jāvalda prejudiciāla nolēmuma procedūrā, paredz, ka valsts tiesa ievēro Tiesai uzticēto uzdevumu palīdzēt
         tiesu spriešanā dalībvalstīs un nesniegt konsultatīvus atzinumus par vispārējiem vai hipotētiskiem jautājumiem (iepriekš minētais
         spriedums lietā Schneider, 23. punkts).

      34     Šajā gadījumā no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, kā arī no apsvērumiem, ko Tiesai sniegusi Vācijas valdība, izriet,
         ka attiecīgā valsts tiesību akta grozījumi, saskaņā ar kuriem federālā zeme paredz atteikties no savas nodevas daļas, ko valsts
         dienesta notāri iekasē par aktu apliecināšanu, uz ko attiecas Direktīva 69/335, tiešām tikai tiek plānoti, bet tie vēl nav
         pieņemti. Tādējādi atbilstošās tiesību normas otrajā jautājumā ir hipotētiskas.

      35     Līdz ar to ir jāatzīst, ka šis jautājums nav pieņemams.
       Par pirmo jautājumu
      36     Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 69/335 ir interpretējama tādējādi, ka valsts dienesta
         notāra iekasētās nodevas par notariāla akta sastādīšanu, kas apliecina darījumu, uz kuru attiecas minētā direktīva, ir nodoklis
         šīs direktīvas nozīmē, ja saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu, no vienas puses, ne tikai valsts dienesta notāriem
         ir atļauts darboties kā notāriem un viņi paši ir šādu nodevu saņēmēji, bet arī, no otras puses, valsts dienesta notāriem ir
         pienākums pārskaitīt daļu no šīm nodevām valsts iestādei, kas šos ienākumus izmanto tai uzticēto uzdevumu finansēšanai.

      37     Lai uz šo jautājumu sniegtu lietderīgu atbildi, ir jāatgādina, ka iepriekš minētā rīkojuma lietā Gründerzentrum 34. punktā Tiesa ir lēmusi, ka Direktīva 69/335 ir interpretējama tādējādi, ka nodevas, kas jāmaksā par notariāla akta sastādīšanu,
         kas apliecina darījumu, uz kuru attiecas minētā direktīva, tādā sistēmā, kur notāri ir ierēdņi un daļa no nodevām tiek pārskaitīta
         valsts iestādei, kas ir viņu darba devēja un kas to izmanto tai veicamo uzdevumu finansēšanai, t.i., tādā sistēmā, kāda ir
         spēkā Oberlandesgericht Karlsruhe apgabalā, ir nodoklis minētās direktīvas nozīmē.

      38     Pamata lietā spēkā esošā sistēma būtībā ir identiska tai, kas noteikta iepriekš minētajā rīkojumā lietā Gründerzentrum, tādēļ jāizvērtē, vai Oberlandesgericht Karlsruhe apgabalā piemērojamā sistēma atšķiras no Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā spēkā esošās sistēmas, un kas iesniedzējtiesas izpratnē ir pamats tam, lai šajā gadījumā uz uzdoto jautājumu sniegtu
         tādu atbildi, kas atšķiras no minētā rīkojuma.

      39     Pirmkārt, attiecībā uz argumentu par to, ka attiecīgās nodevas pamata lietā ne vienmēr tiek pārskaitītas valstij, jo Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā ir atļauts darboties ne tikai valsts dienesta notāriem, bet arī pašnodarbinātiem notāriem vai notāriem–advokātiem,
         noteikti jāatzīst, ka no iepriekš minētā rīkojuma lietā Gründerzentrum 13. punkta izriet, ka attiecīgā sistēma lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu tajā lietā ir līdzīga, jo abās sistēmās, no vienas
         puses, ikviena persona, kas vēlas sastādīt notariālu aktu, var vērsties pie jebkura notāra, ierēdņa vai pašnodarbinātā notāra,
         kas darbojas Vācijas teritorijā, un, no otras puses, šādi sastādīts akts ir jāatzīst visā teritorijā.

      40     Tādējādi iesniedzējtiesas izvirzītais pirmais arguments nav pamats tam, lai pamata lietā minēto sistēmu vērtētu atšķirīgi
         no sistēmas, kas bija priekšmets lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu iepriekš minētajā rīkojumā lietā Gründerzentrum.

      41     Otrkārt, attiecībā uz apstākli, ka valsts dienesta notāri, kas darbojas Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā, atšķirībā no viņu kolēģiem, kas darbojas Karlsrūes apgabalā, paši ir attiecīgo nodevu saņēmēji, ir jāatgādina,
         kā to norāda arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 40. punktā, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru notāra atlīdzība, ko valsts
         dienesta notāri iekasē par darījumu, uz ko attiecas Direktīva 69/335, ir nodoklis tās nozīmē, jo šāda atlīdzība, pat ja tikai
         daļēji, tiek pārskaitīta valsts iestādei, kas nodarbina valsts dienesta notārus, un tiek izmantota šai iestādei veicamo uzdevumu
         finansēšanai (skat. it īpaši 1999. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑56/98 Modelo, saukts par “Modelo I”, Recueil, I‑6427. lpp., 23. punkts; 2000. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑19/99 Modelo, saukts par “Modelo II”, Recueil, I‑7213. lpp., 23. punkts, un iepriekš minēto rīkojumu lietā Gründerzentrum, 34. punkts).

      42     No šīs judikatūras izriet – lai atlīdzību kvalificētu kā nodokli Direktīvas 69/335 nozīmē, noteicošais faktors ir nevis saņēmēja
         vai sākotnējā saņēmēja identitāte, bet gan atlīdzības gala saņēmēja identitāte. Tāpat iepriekš minētajās lietās Modelo I, Modelo II un Gründerzentrum  atlīdzību vispirms saņēma valsts dienesta notāri, lai pēc tam to pārskaitītu valsts iestādei, kas šos notārus nodarbina. Tieši
         šis pārskaitījums un šīs atlīdzības vai tās daļas izmantošana saskaņā ar Direktīvu 69/335 ir noteicošie faktori atlīdzības
         kvalifikācijā.

      43     Saistībā ar pamata lietu ir jāatzīst – lai gan valsts dienesta notāri ir attiecīgo nodevu saņēmēji, viņiem tāpat ir pienākums
         pārskaitīt daļu no šīm nodevām valsts iestādei, kurai tie ir pakļauti un kura šīs summas izmanto tai veicamo uzdevumu finansēšanai.

      44     Līdz ar to šajā aspektā tādi tiesību akti, kādi ir spēkā Oberlandesgericht Stuttgart apgabalā, neatšķiras no tiem, ko Tiesa izskatīja iepriekš minētajā lietā Gründerzentrum.

      45     Ņemot vērā šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīva 69/335 ir interpretējama tādējādi, ka nodevas, ko valsts
         dienesta notārs iekasē par notariāla akta sastādīšanu, kas apliecina darījumu, uz kuru attiecas minētā direktīva, ir nodoklis
         tās nozīmē, jo saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu, no vienas puses, ne tikai valsts dienesta notāriem ir atļauts
         darboties kā notāriem un viņi paši ir šādu nodevu saņēmēji, bet arī, no otras puses, valsts dienesta notāriem ir pienākums
         pārskaitīt daļu no šīm nodevām valsts iestādei, kas šos ienākumus izmanto tai veicamo uzdevumu finansēšanai.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      46     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Citu lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
      Padomes 1969. gada 17. jūlija Direktīva 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai, kurā grozījumi
            izdarīti ar Padomes 1985. gada 10. jūnija Direktīvu 85/303/EEK, ir interpretējama tādējādi, ka nodevas, ko valsts dienesta
            notārs iekasē par notariāla akta sastādīšanu, kas apliecina darījumu, uz kuru attiecas minētā direktīva, ir nodoklis tās nozīmē,
            ja saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu, no vienas puses, ne tikai valsts dienesta notāriem ir atļauts darboties
            kā notāriem un viņi paši ir šādu nodevu saņēmēji, bet arī, no otras puses, valsts dienesta notāriem ir pienākums pārskaitīt
            daļu no šīm nodevām valsts iestādei, kas šos ienākumus izmanto tai veicamo uzdevumu finansēšanai.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 2000. gada 27.septembrī. # BP Chemicals Ltd pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Prasība atcelt tiesību aktu - Direktīva 92/81/EEK. # Lieta T-184/97.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2000. gada 13.janvārī. # Schutzverband gegen unlauteren Wettbewerb pret TK-Heimdienst Sass GmbH. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Lieta C-254/98.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2004. gada 14. oktobrī.#Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH pret Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija.#Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Preču brīva aprite - Ierobežojumi - Sabiedriskā kārtība - Cilvēka cieņa - Valsts konstitūcijā nostiprināto pamatvērtību aizsardzība - Spēle, kurā tiek simulēta slepkavošana.#Lieta C-36/02.

text:
      Lieta C‑36/02
      Omega Spielhallen‑ und Automatenaufstellungs‑GmbH
      pret
      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn
      (Bundesverwaltungsgericht  lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Preču brīva aprite – Ierobežojumi – Sabiedriskā kārtība – Cilvēka cieņa – Valsts konstitūcijā nostiprināto pamatvērtību aizsardzība – Spēle, kurā tiek simulēta slepkavošana
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem balstīts pamatojums – Pasākumu nepieciešamība
            un samērīgums – Dažādu aizsardzības sistēmu esamība citās dalībvalstīs – Ietekmes neesamība
      (EKL 46. un 49. pants)
      2.        Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Ierobežojumi – Valsts regulējums, kas aizliedz komerciālā nolūkā izmantot spēli, kurā tiek
            simulēta cilvēku slepkavošana – Pamatojums – Sabiedriskās kārtības aizsardzība – Cilvēka cieņas kā vispārējā tiesību principa
            ievērošana
      (EKL 46. un 49. pants)
      1.        Ja pasākumus, kas ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību, var pamatot ar sabiedriskās kārtības interesēm vienīgi tad, ja
         šie pasākumi ir nepieciešami, lai aizsargātu intereses, ko tie paredz nodrošināt, un vienīgi tad, ja šos mērķus nevar sasniegt
         ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem, šajā sakarā nav nepieciešams, lai dalībvalsts iestāžu noteiktais ierobežojošais pasākums
         atbilstu visām dalībvalstīm kopīgai izpratnei par pasākumiem, kas nepieciešami pamattiesību vai attiecīgās leģitīmās intereses
         aizsardzībai. Tāpēc attiecīgajā jomā veikto pasākumu nepieciešamība un samērīgums nav izslēgts tikai tāpēc, ka dalībvalsts
         ir izvēlējusies aizsardzības sistēmu, kas atšķiras no citas dalībvalsts ieviestās sistēmas.

      (sal. ar 36. – 38. punktu)
      2.        Kopienu tiesības neiestājas pret to, ka saimnieciskā darbība, kuras ietvaros komerciālā nolūkā tiek izmantota spēle, kurā
         simulē cilvēku slepkavošanu, tiek pakļauta valsts aizliegumam, kas pieņemts sabiedriskās kārtības aizsardzības interesēs,
         ievērojot faktu, ka šāda darbība aizskar cilvēka cieņu.

      Minēto pasākumu nevar uzskatīt par līdzekli, kas nepamatoti aizskar pakalpojumu sniegšanas brīvību tādēļ, ka, pirmkārt, ņemot
         vērā to, ka Kopienu tiesiskās kārtības mērķis nenoliedzami ir nodrošināt cilvēka cieņas kā vispārējā tiesību principa ievērošanu,
         pamattiesību aizsardzība veido leģitīmu interesi, kura principā var pamatot ierobežojumus Kopienu tiesībās noteiktajiem pienākumiem,
         pat tādai EK līgumā garantētajai pamatbrīvībai kā pakalpojumu sniegšanas brīvība, un, otrkārt, tādēļ, ka attiecīgais pasākums
         atbilst tam cilvēka cieņas aizsardzības līmenim, ko valsts konstitūcija paredzēja nodrošināt attiecīgās dalībvalsts teritorijā,
         un nepārkāpj to, kas ir nepieciešams noteiktā mērķa sasniegšanai.

      (sal. ar 34. – 35. , 39. – 41. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2004. gada 14. oktobrī (*)

      Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Preču brīva aprite – Ierobežojumi – Sabiedriskā kārtība – Cilvēka cieņa – Valsts konstitūcijā nostiprināto pamatvērtību aizsardzība – Spēle, kurā tiek simulēta slepkavošana
      Lieta C‑36/02
      par lūgumu sniegt prejudiciālo nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Bundesverwaltungsgericht (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2001. gada 24. oktobrī un kas Tiesā reģistrēts 2002. gada 12. februārī, tiesvedībā

      Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH
      pret
      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. A. Ross [M. A. Rosas] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un S. fon Bārs [S. von Bahr],

      ģenerāladvokāte K. Štiksa‑Hakla [C. Stix‑Hackl],

      sekretāre M. F. Kontē [M.‑F. Contet], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 4. februārī,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH  vārdā – P. Tuhorns [P. Tuxhorn], Rechtsanwalt,

      –        Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn vārdā – F. Montags [F. Montag], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas Federatīvās Republikas vārdā – V. D. Plesings [W.‑D. Plessing], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – M. Patakja [M. Patakia] un K. Šmita [C. Schmidt], pārstāves,

      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 18. martā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Prejudiciālu nolēmumu lūdz par to, kā interpretēt EKL 49. – 55. pantu par pakalpojumu sniegšanas brīvību un EKL 28. ‑ 30. pantu
         par preču brīvu apriti.

      2        Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar kasācijas sūdzību (pourvoi en“Revision”), ko sabiedrība Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs- GmbH (turpmāk tekstā – “Omega”) iesniedza Bundesverwaltunsgericht [Federālā Administratīvā tiesa], apšaubot, vai pret to vērstais lēmums par aizliegumu, ko 1994. gada 14. septembrī pieņēma
         Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn (turpmāk tekstā – “Bonnas policijas iestāde”) ir saderīgs ar Kopienu tiesībām.

       Fakti, pamata lieta un prejudiciālais jautājums
      3        Omega, kas ir saskaņā ar Vācijas tiesībām nodibināta sabiedrība, kopš 1994. gada 1. augusta Bonnā (Vācijā) izmantoja iekārtu ar
         nosaukumu “lāzerdroms”, kas parasti paredzēta lietošanai “lāzersportā”. Šo iekārtu turpināja izmantot pēc 1994. gada 14. septembra,
         jo sabiedrībai Omega ar Verwaltungsgericht Köln [Ķelnes Administratīvā tiesa] (Vācija) 1994. gada 18. novembra rīkojumu piešķīra tiesības uz laiku turpināt iekārtas lietošanu.
         Iekārta, ko Omega lieto sava uzņēmuma telpās un kas sastāv galvenokārt no pistolēm līdzīgiem lāzertēmekļa aparātiem, kā arī staru sensoriem,
         kas izvietoti gan šautuves ejās, gan uz vestēm, ko nēsā spēlētāji, sākotnēji bija izstrādāta kā bērniem paredzēta rotaļlieta,
         kas brīvi pieejama tirdzniecībā. Tā kā šī iekārta izrādījās tehniski nepilnīga, Omega (nenoskaidrotā datumā, bet vēlāk nekā 1994. gada 2. decembrī) izvirzīja sūdzību par aprīkojumu, ko piegādā britu sabiedrība
         Pulsar International Limited Ltd (šobrīd ‑ Pulsar Advanced Games Systems Ltd, turpmāk tekstā ‑ “Pulsar”). Tomēr franšīzes līgums ar Pulsar tika noslēgts tikai 1997. gada 29. maijā.

      4        Jau pirms “lāzerdroma” atvēršanas apmeklētājiem daļa iedzīvotāju pauda savus iebildumus pret šo projektu. 1994. gada sākumā
         Bonnas policijas iestāde pieprasīja, lai Omega iesniedz precīzu “lāzerdromā” notiekošās spēles norises aprakstu, un ar 1994. gada 22. februāra vēstuli brīdināja sabiedrību
         Omega par nodomu pieņemt lēmumu par spēles aizliegumu gadījumā, ja spēlē būs iespējams “simulēt cilvēku slepkavošanu”. 1994. gada
         18. martā Omega atbildēja, ka spēle tiek izmantota vienīgi tādā veidā, lai sasniegtu nekustīgus sensorus, kas izvietoti šautuves ejās.

      5        Ievērojot to, ka viens no “lāzerdromā” praktizētās spēles mērķiem bija trāpīt arī pa sensoriem, kas atrodas uz spēlētāju vestēm,
         Bonnas policijas iestāde 1994. gada 14. septembrī pieņēma lēmumu, ar ko sabiedrībai Omega aizliedza “atļaut vai pieļaut tās [..] uzņēmuma telpās spēles ar nolūku šaut uz cilvēkiem ar lāzerstaru vai citu tehnisku
         iekārtu (piemēram, infrasarkano staru) palīdzību, tādējādi, veicot šaušanu mērķī, spēlēt “spēli, kurā tiek simulēta cilvēku
         slepkavošana”, un noteica soda naudu DEM 10 000 apmērā par katru spēli, kas tiek spēlēta, pārkāpjot šo lēmumu.

      6        Minētais lēmums tika pieņemts, pamatojoties uz tiesībām, ko piešķir Ordnungsbehördengesetz Nordrhein-Westfalen (likums, ko piemēro Ziemeļreinas-Vestfālenes policijas iestādēm, turpmāk tekstā ‑ “OBG NW”) 14. panta 1. punkts, kas nosaka:

      “Policijas iestādes var veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai īpašos gadījumos novērstu briesmas, kas apdraud sabiedrības
         drošību vai sabiedrisko kārtību.”

      7        Saskaņā ar 1994. gada 14. septembra lēmumu par aizliegumu, spēles, kas notika uzņēmumos, ko izmantoja Omega, apdraudēja sabiedrisko kārtību, jo darbības, kas simulē slepkavošanu un vardarbības ikdienišķošana, ko rada šīs spēles,
         ir pretējas sabiedrības apziņā valdošajām pamatvērtībām.

      8        Bezirksregierung Köln (Ķelnes vietējā administratīvā iestāde) 1995. gada 6. novembrī noraidīja sūdzību, ko Omega iesniedza par šo lēmumu. Ar 1998. gada 3. septembra spriedumu Verwaltungsgericht Köln noraidīja tai iesniegto prasību par šī lēmuma atcelšanu. 2000. gada 27. septembrī Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen [Ziemeļreinas – Vestfālenes Augstākā administratīvā tiesa] (Vācija) arī noraidīja sabiedrības Omega iesniegto apelāciju.

      9        Pēc tam Omega iesniedza kasācijas sūdzību Bundesverwaltungsgericht. Pamatojot savu kasācijas sūdzību, tā daudzu citu motīvu starpā atsaucas uz to, ka apstrīdētais lēmums aizskar Kopienu tiesības,
         jo īpaši pakalpojumu sniegšanas brīvību, ko aizsargā EKL 49. pants, ņemot vērā apstākli, ka sabiedrības Omega “lāzerdromos” bija jāizmanto iekārta un tehnika, ko piegādā britu sabiedrība Pulsar.

      10      Bundesverwaltungsgericht uzskata, ka, piemērojot valsts tiesību normas, sabiedrības Omega kasācijas sūdzība ir noraidāma. Tomēr tā nav pārliecināta, vai šāds risinājums ir saderīgs ar Kopienu tiesībām, jo īpaši
         ar EKL 49. – 55. pantu par pakalpojumu sniegšanas brīvību un EKL 28. – 30. pantu par preču brīvu apriti.

      11      Iesniedzējtiesa uzskata, ka Oberverwaltungsgericht pilnīgi pamatoti nolēma, ka, izmantojot komerciālos nolūkos sabiedrības Omega “lāzerdromā” “spēli, kurā tiek simulēta slepkavošana”, tiek aizskarta cilvēka cieņa ‑ jēdziens, kas nostiprināts Vācijas
         Pamatlikuma 1. panta pirmajā teikumā.

      12      Iesniedzējtiesa norāda, ka cilvēka cieņa ir konstitucionāls princips, ko var aizskart gan pretinieku degradējoša attieksme,
         kas nav vērojama šajā gadījumā, gan vieglprātīga attieksme pret ikviena cilvēka pamattiesībām būt atzītam un cienītam, un
         šī attieksme spēlētājam var rasties vai nostiprināties, spēlē veicot fiktīvus vardarbības aktus, kā tas ir vērojams šajā gadījumā.
         Izklaides spēlē nav pieļaujama atkāpe no tik augstas konstitucionālās vērtības kā cilvēka cieņa. Pamattiesības, uz kurām atsaucas
         Omega, valsts tiesību kontekstā negroza šo vērtējumu.

      13      Attiecībā uz Kopienu tiesību piemērošanu iesniedzējtiesa uzskata, ka apstrīdētais lēmums aizskar pakalpojumu sniegšanas brīvību,
         kas paredzēta EKL 49. pantā. Omega  bija noslēgusi franšīzes līgumu ar britu sabiedrību, kurai bija neiespējami veikt savam vācu klientam piegādes, kas ir līdzīgas
         tām, kuras tā sniedz dalībvalstī, kur ir tās atrašanās vieta. Šis lēmums var aizskart arī preču brīvu apriti, kas paredzēta
         EKL 28. pantā, ciktāl Omega Apvienotajā Karalistē vēlas iegādāties preces, kas paredzētas tās “lāzredromos” uzstādītajām iekārtām, jo īpaši, lāzertēmekļa
         aparātus.

      14      Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamata lieta sniedz iespēju vairāk precizēt nosacījumus, ko Kopienu tiesības paredz noteikta veida
         pakalpojumu sniegšanas vai noteiktu preču importa ierobežojumiem. Iesniedzējtiesa atzīmē ‑ saskaņā ar Tiesas judikatūru, šķēršļi
         pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kas izriet no vienādi piemērojamiem valsts pasākumiem, var tikt akceptēti tikai tad, ja tos
         pamato imperatīvi vispārējas nozīmes interešu apsvērumi, ja tie ir piemēroti tiem izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz
         mērķa sasniegšanai nepieciešamo. Lai novērtētu šo pasākumu nepieciešamību un samērīgumu, nav svarīgi, ka cita dalībvalsts
         ir veikusi atšķirīgus aizsardzības pasākumus (skat. 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑124/97 Läärä  u.c., Recueil 1999, I‑6067. lpp., 31., 35. un 36. punkts, un 1999. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑67/98 Zenatti, Recueil 1999, I‑7289. lpp., 29., 33. un 34. punkts).

      15      Tomēr iesniedzējtiesa jautā ‑ vai 1994. gada 24. marta sprieduma lietā C‑275/92 Schindler (Recueil 1994, I‑1039. lpp.) kontekstā visām dalībvalstīm kopīga tiesību izpratne ir nepieciešamais nosacījums, lai šīs dalībvalstis būtu
         tiesīgas pēc saviem ieskatiem ierobežot noteikta veida piegādes, ko aizsargā EK līgums. Pamatojoties uz tādu interpretāciju
         kā iepriekš minētajā spriedumā lietā Schindler, apstrīdēto lēmumu būtu grūti apstiprināt, ja nebūtu iespējams konstatēt dalībvalstīm kopīgu tiesību izpratni par to, kā
         novērtēt izklaides spēles, kurās tiek simulētas darbības, kas izraisa nāves iestāšanos.

      16      Iesniedzējtiesa atzīmē, ka divi iepriekš minētie spriedumi lietās Läärä u.c.  un Zenatti, kas pasludināti vēlāk nekā iepriekš minētais spriedums lietā Schindler, varētu radīt iespaidu, ka Tiesa tajos vairs nav stingrāk izvirzījusi kopīgu tiesību izpratni, lai ierobežotu pakalpojumu
         sniegšanas brīvību. Ja tas tā būtu, tad saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli Kopienu tiesības neliegtu apstiprināt apstrīdēto
         lēmumu. Ievērojot cilvēka cieņas principa būtisko nozīmi gan Kopienu, gan arī Vācijas tiesībās, vairs nebūtu vietas šaubām
         par to, cik samērīgs ir valsts pasākums, kas ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību.

      17      Pie šiem apstākļiem Bundesverwaltungsgericht nolēma apturēt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:

      “Vai tas, ka valsts likums nosaka aizliegumu noteiktai saimnieciskajai darbībai – šajā gadījumā, aizliegumu izmantot “lāzerdromu”,
         kurā tiek simulēta cilvēku slepkavošana – tādēļ, ka tas ir pretrunā ar konstitūcijā nostiprinātām pamatvērtībām, ir saderīgs
         ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma noteikumiem attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību un preču brīvu apriti?”

       Par prejudiciālā jautājuma pieņemamību
      18      Bonnas policijas iestāde šaubās par prejudiciālā jautājuma pieņemamību un, konkrēti, par to, vai Kopienu tiesību normas ir
         piemērojamas attiecībā uz pamatbrīvībām, kas aizskartas šajā lietā. Tā uzskata, ka 1994. gada 14. septembrī pieņemtais lēmums
         par aizliegumu nekādi neskar pārrobežu darbības, un tādējādi tas nevar ierobežot ar EK līgumu garantētās pamatbrīvības. Tā
         norāda, ka minētā lēmuma pieņemšanas brīdī tās iekārtas, ko Pulsar piedāvāja piegādāt sabiedrībai Omega, vēl nebija piegādātas, un nekāds franšīzes līgums neuzlika sabiedrībai Omega par pienākumu pieņemt to spēles veidu, uz kuru attiecas aizliegums.

      19      Tomēr ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi valsts tiesas, kas ir pieņēmušas lietas izskatīšanai un kam
         ir jāuzņemas atbildība par atbilstoša juridiska lēmuma pieņemšanu, ir kompetentas novērtēt, ievērojot katras lietas īpatnības,
         tiklab prejudiciāla nolēmuma nepieciešamību savu spriedumu pieņemšanai, kā arī Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību. Attiecīgi,
         tā kā uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai, principā, ir jāpieņem nolēmums (skat. jo īpaši 2001. gada
         13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil 2001, I‑2099. lpp., 38. punkts; 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑390/99 Canal Satélite Digital, Recueil 2002, I‑607. lpp., 18. punkts; 2003. gada 27. februāra spriedumu lietā C‑373/00 Adolf Truley, Recueil 2003, I‑1931. lpp., 21. punkts; 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑18/01 Korhonen u.c., Recueil 2003, I‑5321. lpp., 19. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑476/01 Kapper, Krājumā vēl nav publicēts, 24. punkts).

      20      Turklāt no šīs pašas judikatūras izriet ‑ atteikums pieņemt nolēmumu par prejudiciālu jautājumu, ko izteikusi valsts tiesa,
         ir iespējams tikai tad, ja ir acīmredzami, ka lūgumam par Kopienu tiesību interpretāciju nav nekāda sakara ar pamata prāvas
         faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu, vai ja problēma ir šķietama, vai ja Tiesas rīcībā nav lietas faktu vai juridisko apstākļu,
         kas nepieciešami, lai Tiesa pienācīgi atbildētu uz tai uzdotiem jautājumiem (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās PreussenElektra, 39. punkts; Canal Satélite Digital, 19. punkts; Adolf Truley, 22. punkts; Korhonen  u.c., 20. punkts; Kapper, 25. punkts).

      21      Šajā lietā tas tā nav. Pat tad, ja no lietas materiāliem izriet, ka 1994. gada 14. septembra lēmuma pieņemšanas brīdī Omega formāli nebija noslēgusi piegādes vai franšīzes līgumus ar Apvienotajā Karalistē nodibinātu sabiedrību, ir jāatzīst ‑ jebkurā
         gadījumā šis lēmums, ievērojot tā nākotnes raksturu un tajā ietverto aizliegumu, ierobežo abu pušu līgumattiecību turpmāko
         attīstību. Tādējādi nav acīmredzams, ka jautājumam, ko izteikusi tiesa par EK līguma garantēto pakalpojumu sniegšanas brīvības
         un preču brīvas aprites noteikumu interpretāciju, nav nekāda sakara ar patiesiem apstākļiem vai pamata lietas priekšmetu.

      22      Līdz ar to prejudiciālais jautājums, ko uzdod Bundesverwaltungsgericht, ir jāatzīst par pieņemamu.

       Par prejudiciālo jautājumu
      23      Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, pirmkārt ‑ vai aizliegums veikt saimniecisko darbību tādu iemeslu dēļ,
         ko nosaka nepieciešamība aizsargāt tādas valsts konstitūcijā nostiprinātās pamatvērtības kā cilvēka cieņa, kā tas ir šajā
         lietā, ir saderīgs ar Kopienu tiesībām, un otrkārt ‑ vai dalībvalstu tiesības šādu iemeslu dēļ ierobežot EK līguma garantētās
         pamatbrīvības, proti, pakalpojumu sniegšanas brīvību un preču brīvu apriti, ir pakļautas nosacījumam, ka šis ierobežojums
         balstās uz visām dalībvalstīm kopīgu tiesību izpratni, kā to var spriest no iepriekš minētā sprieduma lietā Schindler.

      24      Vispirms ir jānoskaidro, kādā mērā ierobežojums, ko atzīst iesniedzējtiesa, var ietekmēt pakalpojumu sniegšanas brīvības un
         preču brīvas aprites izmantošanu, ko regulē dažādi EK līguma noteikumi.

      25      Šai sakarā ir jāatzīst, ka apstrīdētais lēmums, kas aizliedz sabiedrībai Omega izmantot tās “lāzerdromus” atbilstoši tam spēles modelim, ko izstrādāja Pulsar, un ko tas likumīgi pārdod Apvienotajā Karalistē, jo īpaši, izmantojot franšīzes sistēmu, aizskar pakalpojumu sniegšanas
         brīvību, ko EKL 49. pants garantē gan pakalpojumu sniedzējiem, gan citā dalībvalstī nodibinātiem pakalpojumu saņēmējiem. Turklāt,
         tā kā Pulsar izstrādātās spēles modelī tiek izmantota specifiska iekārta, ko likumīgi pārdod Apvienotajā Karalistē, tad sabiedrībai Omega uzliktais aizliegums, kas tai neļauj iegādāties minēto iekārtu, apdraud arī preču brīvu apriti, ko garantē EKL 28. pants.

      26      Tomēr ir jāatgādina, ka, ciktāl valsts pasākums skar gan pakalpojumu sniegšanas brīvību, gan preču brīvu apriti, Tiesa principā
         pārbauda tikai vienu no šīm divām pamatbrīvībām, ja izrādās, ka attiecīgās lietas apstākļos viena no tām ir faktiski sekundāra
         attiecībā pret otro un var tikt tai pievienota (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Schindler, 22. punkts; Canal Satélite Digital, 31. punkts, un 2004. gada 25. marta spriedumu lietā C‑71/02 Karner, Krājumā vēl nav publicēts, 46. punkts).

      27      Pamata prāvas apstākļos pakalpojumu sniegšanas brīvības aspekts ir nozīmīgāks par preču brīvu apriti. Bonnas policijas iestāde
         un Eiropas Kopienu Komisija pilnīgi pamatoti uzsvēra, ka apstrīdētais lēmums ierobežo preču importu vienīgi attiecībā uz specifisko
         iekārtu, kas izstrādāta izmantošanai aizliegtajā lāzerspēlē, un tāpēc kā neizbēgamas sekas šim aizliegumam ir ierobežojums
         attiecībā uz Pulsar piegādāto pakalpojumu sniegšanu. Līdz ar to, un ievērojot ģenerāladvokātes secinājumu 32. punktā sniegto novērtējumu, nav
         vajadzīgs atsevišķi pārbaudīt, vai apstrīdētais lēmums ir saderīgs ar EK līguma noteikumiem, kas regulē preču brīvu apriti.

      28      Attiecībā uz pamatojumu ierobežojumam, kas ar 1994. gada 14. septembra lēmumu uzlikts pakalpojumu sniegšanas brīvībai, EKL
         46. pants (kurš saskaņā ar EKL 55. pantu ir piemērojams šajā gadījumā) pieļauj ierobežojumus, kuri ir pamatoti ar sabiedriskās
         kārtības, valsts drošības vai veselības aizsardzības apsvērumiem. Šajā gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka apsvērumi,
         uz ko atsaucās Bonnas policijas iestāde, pieņemot lēmumu par aizliegumu, skaidri norāda faktu, ka attiecīgā darbība apdraud
         sabiedrisko kārtību. Bez tam, arī “OBG NW” 14. panta 1. punktā ir atsauce uz sabiedriskās kārtības apdraudējumu, kas piešķir
         policijai tiesības veikt nepieciešamos pasākumus, lai to novērstu.

      29      Šajā procesā nav strīda par to, ka apstrīdētais lēmums ir pieņemts neatkarīgi no jebkādiem apsvērumiem attiecībā uz aizlieguma
         objekta ‑ pakalpojumu sniedzēja vai saņēmēja ‑ valsts piederību. Jebkurā gadījumā pasākumi, kas aizsargā sabiedrisko kārtību,
         ir pakļauti EKL 46. pantā minētiem izņēmumiem, kuri skar pakalpojumu sniegšanas brīvību, tāpēc nav vajadzīgs pārbaudīt, vai
         šie pasākumi ir vienādi piemērojami gan attiecībā uz tiem pakalpojumu sniedzējiem, kas nodibināti attiecīgajā valstī, gan
         tiem, kas nodibināti citā dalībvalstī.

      30      Tomēr dalībvalsts iespēja atsaukties uz EK līgumā paredzēto atkāpi neliedz veikt tiesas kontroli pār pasākumiem, kas veikti,
         piemērojot šo atkāpi (skat. 1974. gada 4. decembra spriedumu lietā 41/74 Van Duyn, Recueil 1974, 1337. lpp., 7. punkts). Turklāt “sabiedriskās kārtības” jēdziens Kopienu kontekstā, jo īpaši, kā attaisnojums atkāpei no
         pamatbrīvības ‑ pakalpojumu sniegšanas brīvības ‑ ir jāinterpretē šauri, lai tās izmantošanas jomu nevarētu vienpusēji noteikt
         katra dalībvalsts atsevišķi bez Kopienu iestāžu kontroles (skat. analoģiski par darba ņēmēju pārvietošanās brīvību iepriekš
         minēto spriedumu lietā Van Duyn, 18. punkts, un 1977. gada 27. oktobra spriedumu lietā 30/77 Boucherau, Recueil 1977, 1999. lpp., 33. punkts). No tā izriet, ka atsaukties uz sabiedrisko kārtību var tikai reālu un pietiekami nopietnu briesmu
         gadījumā, kas skar sabiedrības pamatintereses (skat. 2000. gada 14. marta spriedumu lietā C‑54/99 Église de scientologie, Recueil 2000, I‑1335. lpp., 17. punkts).

      31      Ne mazāk svarīgi ir tas, ka īpašie apstākļi, kas varētu pamatot atsaukšanos uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem, dažādās
         valstīs un laikos var būt atšķirīgi. Šajā ziņā ir jāatzīst valstu kompetento iestāžu izvērtēšanas pilnvaras tādā apjomā, kā
         to nosaka EK līgums (iepriekš minētais spriedums lietā Van Duyn, 18. punkts, un lietā Boucherau, 34. punkts).

      32      Pamata prāvā kompetentās iestādes uzskatīja, ka darbības, ko skar lēmums par aizliegumu, apdraud sabiedrisko kārtību tā iemesla
         dēļ, ka saskaņā ar sabiedrības apziņā valdošo viedokli, komercdarbībā izmantotās izklaides spēles, kurās tiek simulēta slepkavošana,
         aizskar valsts konstitūcijā nostiprinātās pamatvērtības. Bundesverwaltungsgericht uzskata, ka valsts tiesām, kas izskatīja lietu, ir vienots viedoklis un tās apstiprina koncepciju par nepieciešamību aizsargāt
         cilvēka cieņu, ar ko ir pamatots apstrīdētais lēmums, līdz ar to šī koncepcija atbilst Vācijas Pamatlikuma normām.

      33      Šai kontekstā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vispārējo tiesību principu neatņemama sastāvdaļa ir pamattiesības,
         kuru ievērošanu nodrošina Tiesa. Šai nolūkā Tiesa smeļas iedvesmu no dalībvalstīm kopīgām konstitucionālām tradīcijām, kā
         arī no vadlīnijām, ko sniedz starptautiskie tiesību instrumenti cilvēktiesību aizsardzības jomā, kuriem dalībvalstis ir pievienojušās
         vai kurus tās ir ratificējušas. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības Konvencijai šai kontekstā ir īpaša nozīme
         (skat. jo īpaši 1991. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑260/89 ERT, Recueil 1991, I‑2925. lpp., 41. punkts; 2001. gada 6. marta spriedumu lietā C‑274/99 P, Connolly/Komisija, Recueil 2001, I‑1611. lpp., 37. punkts; 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā C‑94/00 Roquette Fréres, Recueil 2002, I‑9011. lpp., 25. punkts; 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā C‑112/00 Schmidberger, Recueil 2003, I‑5659. lpp., 71. punkts).

      34      Kā norāda ģenerāladvokāte savu secinājumu 82. ‑ 91. punktā, Kopienu tiesiskās kārtības mērķis nenoliedzami ir nodrošināt cilvēka
         cieņas kā vispārējā tiesību principa ievērošanu. Nav šaubu, ka mērķis aizsargāt cilvēka cieņu ir saderīgs ar Kopienu tiesībām,
         bez tam šajā ziņā ir svarīgi, ka Vācijā princips ievērot cilvēka cieņu ir ieguvis īpašu statusu, kļūstot par autonomām pamattiesībām.

      35      Tā kā pienākums ievērot cilvēka cieņu ir saistošs gan Kopienām, gan tās dalībvalstīm, tad cilvēka cieņas aizsardzība veido
         leģitīmu interesi, kura, principā, var pamatot ierobežojumus tiem pienākumiem, ko uzliek Kopienu tiesības, pat tādai EK līguma
         garantētai pamatbrīvībai kā pakalpojumu sniegšanas brīvība (skat. attiecībā uz preču brīvu apriti iepriekš minēto spriedumu
         lietā Schmidberger, 74. punkts).

      36      Tomēr ir jāatzīmē, ka pasākumus, kas ierobežo pakalpojumu sniegšanas brīvību, var pamatot ar sabiedriskās kārtības interesēm
         vienīgi tad, ja šie pasākumi ir nepieciešami, lai aizsargātu intereses, ko tie paredz nodrošināt, un vienīgi tad, ja šos mērķus
         nevar sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem (skat. attiecībā uz kapitāla brīvu apriti iepriekš minēto spriedumu lietā
         Église de scientologie, 18. punkts).

      37      Šai nolūkā nav nepieciešams, lai dalībvalsts iestāžu noteiktais ierobežojošais pasākums atbilstu visām dalībvalstīm kopīgai
         izpratnei par pasākumiem, kas nepieciešami pamattiesību vai attiecīgās leģitīmās intereses aizsardzībai. Ja iepriekš minētā
         sprieduma lietā Schindler 60. punktā Tiesa atsaucās uz morāles, reliģijas vai kultūras apsvērumiem, kuri liek visām dalībvalstīm noteikt ierobežojumus
         loterijas un citu azartspēļu organizēšanai, tad Tiesa, minot šo kopīgo izpratni, nenolēma formulēt vispārējos kritērijus,
         kas ļautu novērtēt, cik samērīgi ir visi valsts pasākumi, kuri ierobežo ekonomiskās darbības veikšanu.

      38      Gluži pretēji, kā tas izriet no pastāvīgas un pēc sprieduma lietā Schindler iedibinātas judikatūras, attiecīgajā jomā veikto pasākumu nepieciešamība un samērīgums nav izslēgts tikai tāpēc, ka dalībvalsts
         ir izvēlējusies aizsardzības sistēmu, kas atšķiras no citas dalībvalsts ieviestās sistēmas (šajā sakarā skat. iepriekš minētos
         spriedumus lietās Läärä u.c., 36. punkts; Zenatti, 34. punkts; 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C‑6/01 Anomar u.c., Krājumā vēl nav publicēts, 80. punkts).

      39      Šai lietā ir jānorāda, ka, pirmkārt, atbilstoši iesniedzējtiesas viedoklim aizliegums izmantot komerciālos nolūkos izklaides
         spēles, kurās iesaistīta pret cilvēkiem vērsta simulatīva vardarbība, jo īpaši darbības, kas simulē cilvēku slepkavošanu,
         atbilst tam cilvēka cieņas aizsardzības līmenim, ko valsts konstitūcija paredzēja nodrošināt Vācijas Federatīvās Republikas
         teritorijā. Otrkārt, ir jāatzīst, ka apstrīdētais lēmums, kas nosaka aizliegumu vienīgi attiecībā uz to spēles veidu, kurā
         izmanto lāzerstarus, ar kuriem tēmē uz cilvēkiem, jeb “spēli, kurā tiek simulēta slepkavošana”, nepārsniedz to, kas ir nepieciešams,
         lai sasniegtu kompetento valsts iestāžu paredzēto mērķi.

      40      Pie šiem apstākļiem 1994. gada 14. septembra lēmumu nevar atzīt par līdzekli, kas nepamatoti aizskar pakalpojumu sniegšanas
         brīvību.

      41      Ievērojot iepriekšējos apsvērumus, ir pamats atbildēt uz uzdoto jautājumu tā, ka Kopienu tiesības neiestājas pret to, ka saimnieciskā
         darbība, kuras ietvaros komerciālā nolūkā tiek izmantota spēle, kurā simulē cilvēku slepkavošanu, tiek pakļauta valsts aizliegumam,
         kas pieņemts sabiedriskās kārtības aizsardzības interesēs, ievērojot faktu, ka šāda darbība aizskar cilvēka cieņu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      42      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Kopienu tiesības neiestājas pret to, ka saimnieciskā darbība, kuras ietvaros komerciālā nolūkā izmanto spēli, kurā tiek simulēta
            cilvēku slepkavošana, tiek pakļauta valsts aizliegumam, kas pieņemts, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības aizsardzības apsvērumiem,
            ievērojot faktu, ka šāda darbība aizskar cilvēka cieņu.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda ‑ vācu.