title: Tiesas (desmitā palāta) 2013. gada 14. novembra spriedums.#Belgacom NV pret Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (INTEGAN) u.c.#Raad van State van België lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 49. pants – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – LESD 56. pants – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas princips – Pārskatāmības pienākums – Piemērošanas joma – Vienošanās, kuru noslēgusi valsts organizācija un tās pašas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjekts – Šo organizāciju veikta to televīzijas pakalpojumu sniegšanas darbības, kā arī uz noteiktu laiku to kabeļtīklu ekskluzīvo izmantošanas tiesību nodošana šīs dalībvalsts saimnieciskās darbības subjektam – Iespēja šīs pašas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjektam atsaukties uz LESD 49. un 56. pantu šīs dalībvalsts tiesā – Konkursa neesamība – Pamatojums – Iepriekšējas vienošanās esamība – Darījums, kas paredzēts, lai izbeigtu strīdu par šīs vienošanās interpretāciju – Nodotās darbības vērtības samazināšanās risks.#Lieta C‑221/12.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
      2013. gada 14. novembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — LESD 49. pants — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — LESD 56. pants — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Vienlīdzīgas attieksmes un nediskriminācijas principi — Pārskatāmības pienākums — Piemērošanas joma — Vienošanās, kuru noslēgusi valsts organizācija un tās pašas dalībvalsts uzņēmums — Šo organizāciju veikta to televīzijas pakalpojumu sniegšanas darbības, kā arī uz noteiktu laiku to kabeļtīklu ekskluzīvo izmantošanas tiesību nodošana šīs dalībvalsts uzņēmumam — Iespēja šīs pašas dalībvalsts saimnieciskās darbības veicējam atsaukties uz LESD 49. un 56. pantu šīs dalībvalsts tiesā — Konkursa neesamība — Pamatojums — Iepriekšējas vienošanās esamība — Darījums, kas paredzēts, lai izbeigtu strīdu par šīs vienošanās interpretāciju — Nodotās darbības vērtības samazināšanās risks”
      Lieta C‑221/12
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Raad van State van België (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 2. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 11. maijā, tiesvedībā

            Belgacom NV

      pret

            Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen
            (Integan),

            Inter‑Media,

            West‑Vlaamse Energie‑ en Teledistributiemaatschappij
            (WVEM),

            Provinicale Brabantse Energiemaatschappij CVBA
            (PBE),

      piedaloties

            Telenet NV,

            Telenet Vlaanderen NV,

            Telenet Group Holding NV.

      TIESA (desmitā palāta)
      šādā sastāvā: A. Ross [A. Rosas], kas pilda desmitās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši D. Švābi [D. Šváby] (referents) un K. Vajda [C. Vajda],
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Belgacom NV vārdā – B. Schutyser, advocaat,

               —

                  Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter‑Media, West‑Vlaamse Energie‑ en Teledistributiemaatschappij (WVEM) un Provinicale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE) vārdā – D. D’Hooghe un P. Wytinck, advocaten,

               —

                  Telenet NV, Telenet Vlaanderen NV un Telenet Group Holding NV vārdā – T. De Meese, advocaat,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – J.‑C. Halleux un C. Pochet, pārstāvji, kuriem palīdz S. Depre, avocat,

               —

               Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz C. Colelli, avvocato dello Stato,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – T. van Rijn, I. Rogalski un A. Tokár, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 49. un 56. panta interpretāciju.

               2

               Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Belgacom NV (turpmāk tekstā – “Belgacom”) un četrām starppašvaldību kopdarbības apvienībām, Interkommunale voor Teledistributie van het Gewest Antwerpen (Integan), Inter‑Media, West‑Vlaamse Energie‑ en Teledistributiemaatschappij (WVEM) un Provinicale Brabantse Energiemaatschappij CVBA (PBE) (turpmāk kopā sauktas – “starppašvaldību kopdarbības apvienības”), par dažādiem lēmumiem, ar kuriem pēdējās minētās bez konkursa ir apstiprinājušas vienošanās, kuras paredz to televīzijas pakalpojumu sniegšanas darbības un televīzijas abonentlīgumu, uz ko parakstījušās tās klienti, kā arī uz noteiktu laiku to kabeļtīklu papildtiesību nodošanu un ilgtermiņa nomas tiesību piešķiršanu uz šiem tīkliem Telenet NV (turpmāk tekstā – “Telenet”).

         Atbilstošās tiesību normas

               3

               Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu, piegādes valsts [publiskā iepirkuma] līgumu un pakalpojumu valsts [publiskā iepirkuma] līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp., un labojums OV 2004, L 351, 44. lpp.), 1. pantā ir šādas definīcijas:
               “[..]

                        2.

                                 a)

                                 “Valsts [publiskā iepirkuma] līgumi” ir finansiāli līgumi, kurus rakstveidā savstarpēji noslēdz viens vai vairāki komersanti [saimnieciskās darbības subjekti] un viena vai vairākas līgumslēdzējas iestādes un kuru mērķis ir būvdarbu realizācija, produkcijas piegāde vai pakalpojumu sniegšana šīs direktīvas izpratnē;

                           [..]

                                 d)

                                 “Pakalpojumu [publiskā iepirkuma] līgumi” ir līgumi, kuri nav būvdarbu vai piegādes līgumi un kuru mērķis ir II pielikumā minēto pakalpojumu sniegšana.

                  [..]

                        4.

                        “Pakalpojumu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu [publiskā iepirkuma] līgums, izņemot to, ka atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu ir vai nu konkrētā pakalpojums izmantošanas tiesības vai arī šīs tiesības un samaksa.”

                  [..]”

               4

               Atbilstīgi Direktīvas 2004/18 17. pantam tā neattiecas uz pakalpojumu koncesijām.

         Pamattiesvedība un prejudiciālie jautājumi

               5

               Pašvaldību kopdarbības apvienības ir tikai publisko tiesību daļu turētāji. Sākotnēji tās sniedza kabeļtelevīzijas pakalpojumus, izmantojot savus pašu kabeļtīklus.

               6

               Tās 1996. gadā, izmantojot kooperatīvo sabiedrību ar ierobežotu atbildību Interkabel, iegādājās 1,51 % dalību Telenet, kad tika veidota šī pēdējā minētā sabiedrība, piešķirot tai tiesības lietot to kabeļtīklus 50 gadus. Šīs lietošanas tiesības veidoja ekskluzīvas tiesības izmantot šos tīklus tā saukto “punkts‑punkts telekomunikāciju” pakalpojumu sniegšanai un neekskluzīvas tiesības attiecībā uz tā saukto “multimediju” pakalpojumu sniegšanu, starppašvaldību kopdarbības apvienībām saglabājot ekskluzīvās tiesības izmantot savus tīklus apraides pakalpojumiem.

               7

               Ar vienošanos Telenet tika atzītas pirmpirkuma tiesības iespējamas īpašumtiesību uz starppašvaldību kopdarbības apvienību kabeļtīkliem nodošanas gadījumā un priekšrocības tiesības, piešķirot trešajai personai to izmantošanas tiesības “multimediju pakalpojumu” sniegšanai.

               8

               Pēc tam starppašvaldību kopdarbības apvienības ir nodibinājušas ekonomisko interešu grupu IN‑DI, lai piedāvātu tostarp interaktīvās ciparu televīzijas pakalpojumus, izmantojot to kabeļtīklus.

               9

                  Telenet iesniedza prasību pēc būtības, kā arī prasību par pagaidu noregulējumu, lai aizliegtu šīs darbības īstenošanu, pamatojot ar to, ka atbilstīgi 1996. gada ieguldījumu aktam tā ietilpa “punkts–punkts telekomunikāciju” pakalpojumos. Lemjot ar pagaidu nolēmumu, pagaidu noregulējuma tiesnesis apmierināja celto prasību. Par viņa rīkojumu tika iesniegta apelācijas sūdzība.

               10

               Vienlaicīgi visas attiecīgās puses uzsāka sarunas, lai panāktu kompromisa risinājumu. Šo sarunu rezultātā tika noslēgts principu līgums, kuru starppašvaldību kopdarbības apvienību kompetentie orgāni apstiprināja ar 2007. gada decembrī pieņemtiem lēmumiem.

               11

               Šis līgums konkrēti paredzēja piešķirt Telenet ilgtermiņa nomas tiesības attiecībā uz starppašvaldību kopdarbības apvienību tīkliem uz 38 gadiem, kas atbilst atlikušajam to izmantošanas tiesību laikposmam, kuras tika sākotnēji piešķirtas 1996. gada ieguldījumu akta ietvaros, veicot dažādus atlīdzības maksājumus, tostarp par izmaksām un amortizāciju, ieguldīto kapitālu, kā arī šo tīklu pārvaldības, uzturēšanas, paplašināšanas un atjaunināšanas izdevumiem. Tādējādi šim uzņēmumam būtu ekskluzīvas tiesības tos izmantot, lai sniegtu telefonijas, interneta piekļuves, kā arī analogās, ciparu un interaktīvās televīzijas pakalpojumus. Tādējādi šo tīklu noseguma teritorijā tas spētu turpmāk sniegt piedāvājumu, kas atbilst pašreizējiem komercstandartiem, sauktu “triple play”, kas attiecas uz šo pakalpojumu kombinētu sniegšanu. Šajā līgumā tika paredzēts nodot Telenet starppašvaldību kopdarbības apvienību televīzijas pakalpojumu sniegšanas darbību, kā arī šo pakalpojumu abonentlīgumus. Kopējā paredzētā atlīdzība tika novērtēta EUR 350 miljonu apmērā.

               12

               Šis principa līgums izraisīja galīgā līguma noslēgšanu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais līgums”). Kopējā Telenet maksājamās atlīdzības vērtība sasniedza EUR 425 miljonus jeb EUR 5 miljonus vairāk nekā par “nesaistošu” kvalificētajā piedāvājumā, kas tika iesniegts pēc Belgacom iniciatīvas, lai iegādātos starppašvaldību kopdarbības apvienību analogās un ciparu televīzijas signālu izplatīšanas darbības un šo pakalpojumu abonentlīgumus, kā arī neekskluzīvās tiesības izmantot starppašvaldību kopdarbības sabiedrību kabeļtīklus, lai sniegtu televīzijas pakalpojumus. Pēdējais minētais līgums tika pabeigts pēc jaunas lēmumu virknes, kurus starppašvaldību kopdarbības apvienības pieņēma 2008. gada jūnijā.

               13

               Šos pēdējos minētos lēmumus, tāpat kā šī sprieduma 10. punktā minētos, Belgacom apstrīdēja Raad van State van België (Beļģijas Valsts padome).

               14

               Šī sabiedrība agrāk tika vērsusies starppašvaldību kopdarbības apvienībās par principa līguma noslēgšanu, paužot savu interesi iegādāties konkrētas tiesības, kuru nodošanu paredzēja šis līgums. Atbildot starppašvaldību kopdarbības apvienības norādīja, ka Belgacom nevar tikt uzskatīta par potenciālu pārstāvi, ņemot vērā 1996. gada ieguldījumu aktā esošos ierobežojumus, kā arī to, ka, nododot tai attiecīgās tiesības, tai tiktu nodrošināts monopolstāvoklis, jo Belgacom jau piedāvā pilnus televīzijas pakalpojumus, izmantojot savu pašas tīklu teritorijā, kuru nosedz starppašvaldību kopdarbības apvienību kabeļtīkli. Šī sabiedrība šajā ziņā atbildēja, ka šie pēdējie tīkli varētu tikt izmantoti dalīti, kas ļautu uzturēt efektīvu konkurenci. Visbeidzot, bet pirms apstrīdētā līguma noslēgšanas, Belgacom iesniedza šī sprieduma 12. punktā norādīto piedāvājumu.

               15

               Pamattiesvedībā Belgacom pamato savus prasījumus tostarp ar EKL 43. un 49. pantu, kuriem šobrīd atbilst attiecīgi LESD 49. un 56 pants. Tā apgalvo, ka ir piemērojams vienlīdzības princips un nediskriminācijas princips, kā arī samērīguma princips, lai kā būtu kvalificējams līgums, par kuru ir strīds, un ka nav primāru vispārējo interešu apsvērumu, kuri attaisnotu, ka pirms līguma, par kuru ir strīds, noslēgšanas nav noticis konkurss.

               16

               Starppašvaldību kopdarbības apvienības norāda pretējo – vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošana neliedz noslēgt tādu līgumu, par kādu ir pamatlieta, neizmantojot konkurenci, ja valsts organizācijai, kura uzņemas šo iniciatīvu, ir noteikti faktiski pienācīgi un tiesiski pieņemami iemesli, kuri nav obligāti saistīti ar vispārējām interesēm, kas atbilstot “objektīvu apstākļu” jēdzienam Tiesas judikatūras izpratnē. Šajā gadījumā tā tas esot, ņemot vērā, pirmkārt, priekšrocības tiesības un pirmpirkuma tiesības, kas ir Telenet atbilstīgi 1996. gada ieguldījumu aktam, kas esot jāuzskata par ekskluzīvām tiesībām, kuras padara par neiespējamu efektīvas konkurences piemērošanu, un, otrkārt, strīdu starp starppašvaldību kopdarbības apvienībām un Telenet attiecībā uz šī akta piemērojamību, ņemot vērā tiesvedību paredzamo ilgumu un smagu sankciju risku, kas attieksies uz starppašvaldību kopdarbības apvienībām, ja tiktu nospriests ar galīgu nolēmumu, ka tās ir pārkāpušas šo aktu.

               17

               Iesniedzējtiesa norāda, ka visi pamatlietas dalībnieki atzīst, ka līgums, par kuru ir strīds, neietilpst kādas publiskā iepirkuma direktīvas piemērošanas jomā. Kā uzskata šī tiesa, lai kā tiktu kvalificēts līgums, par kuru ir strīds, starppašvaldību kopdarbības apvienību lēmumi, no kuriem tas rodas, ietilpst valsts intervencē, kas paredzēta, lai noregulētu saimnieciskās darbības īstenošanu, un rīcības brīvība, kas šajā ziņā ir organizācijai, ir ierobežota ar vienlīdzības principu un pārskatāmības pienākumu. Turklāt tā uzskata, ka, ņemot vērā attiecīgā darījuma būtiskumu, ir iespējams, ka, izmantojot konkursu, savu interesi izrādītu ārvalstīs reģistrēti uzņēmumi.

               18

               Šī tiesa konstatē, ka līguma, par kuru ir strīds, noslēgšanu pamatoja vēlme izbeigt tiesvedību starp starppašvaldību kopdarbības apvienībām un Telenet par 1996. gada ieguldījumu akta piemērojamību un ka šis strīds izriet vienīgi no tehnoloģiskās attīstības, kuru līgumslēdzējas puses nevarēja paredzēt laikā, kad šis akts tika pieņemts. Konkrētāk, starppašvaldību kopdarbības apvienību kabeļtīklu lietošanas tiesību sadalījums, kas ir šajā aktā, neļauj nevienai no pusēm piedāvāt televīzijas pakalpojumus pilnībā, jo interaktīvās televīzijas pakalpojumi ietilpa Telenet ekskluzīvajās tiesībās, kamēr starppašvaldību kopdarbības apvienībām bija tikai tiesības izmantot kabeļtelevīzijas pakalpojumus.

               19

               Tomēr šī tiesa konstatē arī, ka līgums, par kuru ir strīds, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai izbeigtu minēto tiesvedību, radikāli grozot starppašvaldību kopdarbības apvienību kabeļtīklu lietošanas tiesību sadalījumu, kas paredzēts 1996. gada ieguldījumu aktā, piešķirot Telenet tiesības, kas sākotnēji tai netika piešķirtas un par kurām nav tiesvedība. Pateicoties šim līgumam, samaksājot atlīdzību EUR 425 miljonu apmērā, Telenet turpmāk ir šo tīklu ekskluzīvas globālas lietošanas tiesības, kas ļauj tai piedāvāt televīzijas pakalpojumus pilnībā teritorijā, kuru nosedz šie tīkli, kas ir apmēram trešdaļa no tās darbības zonas, un tādējādi “triple play” piedāvājums, kas atbilst pašreizējiem tirgus standartiem, tāpat kā tai jau bija pārējās divās trešdaļās tās darbības zonas.

               20

               Iesniedzējtiesa turklāt uzskata, ka viena paša 1996. gada ieguldījumu akta esamība nebūtu jāuzskata par līguma, par kuru ir strīds, noslēgšanas pamatojumu. Pirmkārt, varēja tikt ieviesta kabeļtīkla dalītās izmantošanas sistēma. Otrkārt, priekšrocības tiesības un pirmpirkuma tiesības, kas ir Telenet atbilstīgi šim aktam, neliedz vairākus kandidātus aplūkot vienlīdzīgi un tādējādi to piedāvājumi tiek reāli salīdzinoši pārbaudīti.

               21

               Šī tiesa šaubās tomēr, vai vispārējais konteksts, kuram papildus 1996. gada ieguldījumu aktam ir raksturīgs vēlāk radies strīds par šī akta piemērojamību tehnoloģiskās attīstības dēļ un tiesas nolēmums, kas radies šī strīda ietvaros, nevarētu būt attaisnojošs iemesls tam, ka netika izmantots konkurss. Pirmkārt, tiesību, kuras tika nodotas ar šo aktu Telenet, nodošana trešajai personai pilnīgi noteikti būtu radījusi jaunus strīdus un palielinājusi tiesisko nenoteiktību. Otrkārt, strīda neatrisināšanas ar Telenet dēļ starppašvaldību kopdarbības apvienības nebūtu spējušas sniegt televīzijas pakalpojumu pilnībā ilgu laiku, kas būtu radījis ne tikai būtisku ekonomisku kaitējumu, jo Belgacom savukārt varēja ieņemt tirgu, bet varētu arī ietekmēt patērētājus.

               22

               Šādā kontekstā šī tiesa paredz iespēju, ka līgums, par kuru ir strīds un kas materializē kompromisa risinājumu, izbeidzot domstarpības starp Telenet un starppašvaldību kopdarbības apvienībām, varētu tikt uzskatīts drīzāk par leģitīmu 1996. gada ieguldījumu akta papildinājumu, nevis autonomu vienošanos, kuru varētu noslēgt, tikai ievērojot LESD 49. un 56. pantu.

               23

               Visbeidzot iesniedzējtiesa norāda, ka 2005. gada 21. jūlija spriedumā lietā C-231/03 Coname (Krājums, I-7287. lpp., 19. punkts) Tiesa ir norādījusi iespēju attaisnot atšķirīgu attieksmi, kas izpaužas kā netieša diskriminācija pilsonības dēļ, kura rodas no pakalpojumu koncesijas tiešas piešķiršanas, ar “objektīviem apstākļiem”. Iesniedzējtiesa tomēr šaubās par šī jēdziena piemērojamību, ņemot vērā jēdziena “primāri vispārēju interešu apsvērumi” piemērojamību.

               24

               Šādos apstākļos Raad van State van België nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai LESD 49. vai 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Beļģijā reģistrēts uzņēmums Beļģijas tiesās var atsaukties uz Eiropas Savienības tiesību pamatnormām, konkrētāk, uz pārskatāmības pienākumu, kas ir atvasināts no iepriekš minētajiem pantiem, attiecībā uz līgumu, uz kuru neattiecas neviena publiskā iepirkuma direktīva, saskaņā ar kuru Beļģijas iestāde nodod tiesības citam Beļģijas uzņēmumam, nepiemērojot konkursa procedūru?

                        2)

                        Vai centieni novērst esošas, neapstrīdētas un ļoti specifiskas līgumiskās struktūras starp publisko tiesību juridisku personu un privāttiesību uzņēmumu, ko tā pati nekontrolē, pārkāpšanu vai darījuma noslēgšana vai mierizlīgums, kura mērķis ir esoša interpretācijas strīda par iepriekš minēto līgumisko struktūru atrisināšana, ja šis mierizlīgums ir balstīts uz pušu tiesībām saskaņā ar tiesas, kas izskata lūgumu par pagaidu noregulējumu, starpspriedumu un ja bez šāda mierizlīguma iestādes attiecīgā darbība var radīt būtisku kaitējumu un vērtības samazinājumu, patērētājiem starplaikā paliekot bez pakalpojumiem, var tikt uzskatīti par primāru vispārējo interešu apsvērumu vai vismaz attaisnojuma objektīvu pamatu, kas attaisno faktu, ka publisko tiesību juridiskas personas atkāpes veidā un pretēji vienlīdzīgas attieksmes principam un diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principam, kas ir noteikti LESD 49. un 56. pantā, un no tā izrietošajam pārskatāmības principam neorganizē konkursa procedūru un piešķir publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesības tieši?

                        3)

                        Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai iepriekš minēto darījumu vai mierizlīgumu, lai neierobežotu iepriekš minētās Eiropas Savienības tiesībās garantētās pamatbrīvības vairāk nekā ir nepieciešams, lai sasniegtu iecerēto mērķi, ir jāierobežo ar to, kas ir noteikti nepieciešams, lai izbeigtu radušos strīdu, vai pusēm var būt tālejošāks risinājums attiecībā uz strīdiem nākotnē, kam ir saprātīga un loģiska saikne ar strīdu un kas vienlaicīgi nodrošina patērētāju intereses un arī ietver attiecīgās nodotās darbības vērtības maksimizāciju?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               25

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi – kādas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjekts šīs dalībvalsts tiesās var atsaukties uz pārskatāmības pienākuma, kas izriet no iepriekš minētajiem pantiem, pārkāpumu attiecībā uz vienošanās noslēgšanu, saskaņā ar kuru viena vai vairākas šīs dalībvalsts valsts organizācijas pret atlīdzību nodod šīs pašas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjektam tostarp ekskluzīvas tiesības izmantot televīzijas kabeļtīklus, kā arī to televīzijas pakalpojumu sniegšanas darbību un ar šo darbību saistītos abonentlīgumus.

               26

               Ir jākonstatē, ka neatkarīgi no praktiskās kārtības un pušu noteiktajām kvalifikācijām tāda vienošanās kā apstrīdētais līgums tādēļ, ka ar to nodod Telenet starppašvaldību kopdarbības apvienību televīzijas pakalpojumu sniegšanas darbību un it īpaši šīs darbības īstenošanai tai piešķir ekskluzīvas tiesības izmantot to kabeļtīklus, ir jāpārbauda kā pakalpojumu koncesija Direktīvas 2004/18 1. panta 4. punkta izpratnē.

               27

               Pirmkārt, ciktāl ar to liek tiesību saņēmējam veikt nodoto darbību, šāda vienošanās ir Direktīvas 2004/18 II pielikumā paredzētais pakalpojumu sniegšanas publiskais iepirkums, izņemot atlīdzības veidu, atlīdzību par televīzijas pakalpojumu sniegšanu, kas ir tiesības izmantot attiecīgo darbību atbilstīgi šajā 1. panta 4. punktā esošajai definīcijai. Otrkārt, nosacījums, ka koncesionārs uzņemas ar konkrēta pakalpojuma sniegšanu saistītu risku (šajā ziņā skat. it īpaši 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C-300/07 Hans & Christophorus Oymanns, Krājums, I-4779. lpp., 72. punkts, kā arī 2011. gada 10. marta spriedumu lietā C-274/09 Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, Krājums, I-1335. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra), šīs vienošanās ietvaros arī ir izpildīts.

               28

               Lai gan pakalpojumu koncesijas ir izslēgtas no Direktīvas 2004/18 piemērošanas jomas atbilstīgi tās 17. pantam, valsts organizācijām, kuras piešķir šādas koncesijas, ir jāievēro vispārējie LESD pamatnoteikumi, nediskriminācijas pilsonības dēļ princips un vienlīdzīgas attieksmes princips, kā arī no tā izrietošais pārskatāmības pienākums, ja šāda koncesija skar noteiktas pārrobežu intereses (šajā ziņā skat. it īpaši 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C-347/06 ASM Brescia, Krājums, I-5641. lpp., 58. un 59. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               29

               Kas attiecas uz noteiktas pārrobežu intereses esamību, tā var izrietēt tostarp no vienošanās, kuru ir plānots noslēgt, ekonomiskās nozīmes, tās izpildes vietas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ASM Brescia, 62. punkts un tajā minētā judikatūra) vai arī no tehniskajām īpašībām (pēc analoģijas skat. 2008. gada 15. maija spriedumu apvienotajās lietās C-147/06 un C-148/06 SECAP un Santorso, Krājums, I-3565. lpp., 24. punkts).

               30

               Iesniedzējtiesai ir detalizēti jānovērtē visi šajā ziņā būtiskie fakti (šajā ziņā skat. 2009. gada 23. decembra spriedumu lietā C-376/08 Serrantoni un Consorzio stabile edili, Krājums, I-12169. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra), ko, šķiet, tā šajā gadījumā jau ir paveikusi, jo ir konstatējusi, ka, ņemot vērā vienošanās, par kuru ir pamatlieta, nozīmīgumu, ir iespējams, ka citās dalībvalstīs dibināti uzņēmumi būtu pauduši savu interesi, ja tiktu izmantots konkurss.

               31

               Ir vēlreiz jāprecizē, ka noteikta pārrobežu interese pastāv, neprasot to, ka saimnieciskās darbības subjekts ir tiešām paudis savu interesi. Tā it īpaši ir tad, kad kā pamatlietā strīds ir par pārskatāmības neesamību, kas aptver attiecīgo vienošanos. Šādā gadījumā citās dalībvalstīs reģistrētiem saimnieciskās darbības subjektiem nav reālu iespēju paust savu interesi saņemt šo koncesiju (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Coname, 18. punkts, un 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C-458/03 Parking Brixen, Krājums, I-8585. lpp., 55. punkts).

               32

               Turklāt, kad ir konstatēta noteiktas pārrobežu intereses esamība par noteikta pakalpojuma koncesijas piešķiršanu, pārskatāmības pienākums, kas ir jāizpilda valsts organizācijām, kuras slēdz pakalpojumu koncesijas līgumu, ir garants jebkuram potenciālam pretendentam (šajā ziņā skat. 2010. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C-91/08 Wall, Krājums, I-2815. lpp., 36. punkts), ja tas ir reģistrēts tajā pašā dalībvalstī, kurā ir šī iestāde.

               33

               Praktisku iemeslu dēļ ir jāprecizē, ka Savienības tiesības noteiktu tās pašas prasības nododošajai iestādei, ja vienošanās, par kuru ir pamatlieta, neliktu tiesību saņēmējam veikt nodoto darbību, kādēļ šī vienošanās tādējādi ietvertu atļauju veikt saimniecisku darbību. Šāda atļauja neatšķiras no pakalpojumu koncesijas attiecībā uz pienākumu ievērot Līguma pamatnormas un no tām izrietošos principus, tādēļ šīs darbības īstenošana var potenciāli interesēt citās dalībvalstīs reģistrētus saimnieciskās darbības subjektus (šajā ziņā skat. 2010. gada 3. jūnija spriedumu lietā C-203/08 Sporting Exchange, Krājums, I-4695. lpp., 46. un 47. punkts, kā arī 2010. gada 9. septembra spriedumu lietā C-64/08 Engelmann, Krājums, I-8219. lpp., 51.–53. punkts).

               34

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi – kādas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjekts var šīs dalībvalsts tiesā atsaukties uz pārskatāmības pienākuma, kas izriet no šiem pantiem, pārkāpumu, kas esot ticis izdarīts, noslēdzot vienošanos, ar kuru viena vai vairākas šīs dalībvalsts valsts organizācijas ir vai nu piešķīrušas šīs pašas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjektam pakalpojumu koncesiju, kam ir noteikta pārrobežu interese, vai piešķīrušas saimnieciskās darbības subjektam ekskluzīvas tiesības veikt saimniecisku darbību, kam ir šāda interese.

         Par otro jautājumu

               35

               Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 49. un 56. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādi apstākļi, par kādiem ir pamatlieta, var tikt uzskatīti par primāriem vispārējo interešu apsvērumiem vai objektīviem apstākļiem, kas attaisno faktu, ka valsts organizācijas atkāpes veidā no vienlīdzīgas attieksmes principa un diskriminācijas pilsonības dēļ aizlieguma principa, kas ir noteikti šajos pantos, tieši piešķir saimnieciskās darbības subjektam pakalpojumu koncesiju attiecībā uz televīzijas pakalpojumu sniegšanu, ko veic šīs organizācijas, izmantojot tām piederošos kabeļtīklus.

               36

               Tādējādi domātie apstākļi ir vēlme ievērot noteiktas tiesības, kuras ar iepriekš esošu vienošanos attiecīgās organizācijas ir piešķīrušas šim saimnieciskās darbības subjektam attiecībā uz šo kabeļtīklu izmantošanu, kā arī vēlme rast kompromisa risinājumu, lai izbeigtu tiesvedību par šo tiesību apjomu, ņemot vērā tiesas starpspriedumu, pilnībā izvairoties no šīs televīzijas pakalpojumu sniegšanas darbības, kuru veic šīs organizācijas, izmantojot šos tīklus, vērtības samazināšanās un ļaujot šo pakalpojumu abonentiem piedāvāt pilnīgu komercpiedāvājumu.

               37

               Ir jāatgādina, ka, ciktāl pakalpojumu koncesija skar noteiktu pārrobežu interesi, to piešķiršana uzņēmumam, kurš atrodas līgumslēdzējas iestādes dalībvalstī, nenodrošinot pārskatāmību, ir saistīta ar atšķirīgu attieksmi pret uzņēmumiem, kuri varētu būt ieinteresēti šajās koncesijās, bet kuri atrodas citā dalībvalstī. Izslēdzot visus šos uzņēmumus, šāda atšķirīga attieksme galvenokārt kaitē pēdējiem minētajiem un tādējādi tā ir netieša diskriminācijas pilsonības dēļ, kas principā ir aizliegta, piemērojot LESD 49. un 56. pantu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ASM Brescia, 59. un 60. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               38

               Izņēmuma kārtā šāds pasākums var tikt pieļauts atbilstīgi vienam no LESD 52. pantā norādītajiem motīviem vai pamatots atbilstīgi Tiesas pastāvīgajai judikatūrai ar primāriem vispārēju interešu apsvērumiem (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Engelmann, 51. un 57. punkts, kā arī tajos minēto judikatūru, un 2012. gada 10. maija spriedumu apvienotajās lietās no C‑357/10 līdz C‑359/10 Duomo Gpa u.c., 39. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Šajā pēdējā ziņā no iepriekš minēta sprieduma lietā Engelmann 51. un 57. punkta izriet, ka nav jānošķir objektīvie apstākļi un primāri vispārējo interešu apsvērumi. Šādiem apstākļiem galu galā ir jābūt primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.

               39

               Šajā prejudiciālajā jautājumā minētie motīvi, tos aplūkojot atsevišķi vai kopumā, nevar tikt uzskatīti par primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.

               40

               Protams, ir jāatzīst, ka tiesiskās drošības princips, kas ir Savienības tiesību vispārējais princips, pamato vienošanās juridisko seku ievērošanu, tajā skaitā, ciktāl to liek šis princips, tādas vienošanās gadījumā, kas noslēgta, pirms Tiesa ir nospriedusi par primāro tiesību saistībām attiecībā uz šāda veida vienošanos, kas a aposteriori izrādās pretēja atsevišķām šīm saistībām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ASM Brescia, 69. un 70. punkts). Tomēr uz šo principu nevar atsaukties, lai paplašinātu vienošanos, kas ir pretēja vienlīdzības principam un nediskriminācijas principam, kā arī no tiem izrietošajam pārskatāmības principam. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka šis paplašinājums varētu būt pienācīgs saprātīgs risinājums strīda no to gribas pilnībā neatkarīgu iemeslu dēļ, kas radies attiecīgo pušu starpā attiecībā uz tām saistošās vienošanās piemērojamību, izbeigšanai.

               41

               Turklāt, kas attiecas uz ekonomiska rakstura darbības, ko veic valsts organizācija sakarā ar iepriekš esošu vienošanos, kura izrādās nepiemērota, ņemot vērā tehniski komerciālā rakstura attīstību, vērtības samazināšanos, pastāvīgā judikatūra ir tāda, ka ekonomiskas dabas argumenti nevar tikt pieņemti kā tādi primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas var attaisnot Līgumā garantētās pamatbrīvības ierobežojumu (skat. 2012. gada 16. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑72/10 un C‑77/10 Costa un Cifone, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).

               42

               Šajā ziņā ir jākonstatē, ka apstāklis, ka apstrīdētā līguma noslēgšana atbilda patērētāju interesēm, kuri, līgumam neesot, nebūtu varējuši izmantot interaktīvu televīziju, pat komerciāli pievilcīgu pakalpojumu kombinēto piedāvājumu, nav īsti nošķirams no motīva par šīs darbības vērtības samazināšanos, bet tieši pretēji ir cieši saistīts ar to. Šis apstāklis attiecas nevis uz visiem starppašvaldību kopdarbības apvienību kabeļtīklu noseguma teritorijas patērētājiem, bet tikai uz tiem, kuri ir starppašvaldību kopdarbības apvienību darbības, kuras nodošana Telenet ir pamatlietas priekšmets, ietvaros sniegto televīzijas pakalpojumu abonenti, un nespēja starppašvaldību kopdarbības apvienībām piedāvāt šiem abonentiem atsevišķus pakalpojumus to kabeļtīklu izmantošanas tiesību sadales dēļ, ko regulē 1996. gada ieguldījumu akts, izskaidro komercpiedāvājuma, ko viņas spēj prezentēt tirgū, pievilcības zudumu un tādējādi šīs darbības vērtības samazināšanos.

               43

               Visbeidzot ir jāprecizē, ka apsvērumi, kuri, aplūkojot tos atsevišķi, nav vispārēju interešu apsvērumi, kas attaisno atkāpes izdarīšanu no vienlīdzīgas attieksmes principa un nediskriminācijas principa, kā arī no pārskatāmības principa, tādi nekļūst, vienkārši tos apvienojot.

               44

               Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                        —

                        vēlme ievērot atsevišķas tiesības, kuras ar iepriekšēju vienošanos valsts organizācijas ir piešķīrušas saimnieciskās darbības subjektam attiecībā uz tām piederošo kabeļtīklu izmantošanu, nevar pamatot to, ka šī vienošanās tiek paplašināta pretēji Savienības tiesībām, tieši piešķirot pakalpojumu koncesiju vai ekskluzīvas tiesības veikt darbību, kam ir noteikta pārrobežu interese, tajā skaitā, lai izbeigtu strīdu, kas radies starp konkrētajām pusēm no to gribas pilnībā neatkarīgu iemeslu dēļ attiecībā uz šīs vienošanās piemērojamību;

                        —

                        tādi ekonomiskas dabas argumenti kā vēlme izvairīties no saimnieciskās darbības vērtības samazināšanās nav primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas attaisnotu pakalpojumu koncesijas tiešu piešķiršanu saistībā ar šo darbību vai ekskluzīvu tiesību piešķiršanu veikt šo darbību, kam ir noteikta pārrobežu interese, atkāpjoties no šajos pantos noteiktā vienlīdzīgas attieksmes principa un nediskriminācijas principa.

         Par trešo jautājumu

               45

               Ņemot vērā atbildi uz otro jautājumu, uz trešo uzdoto jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               46

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

                           1)

                           LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi – kādas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjekts var šīs dalībvalsts tiesā atsaukties uz pārskatāmības pienākuma, kas izriet no šiem pantiem, pārkāpumu, kas esot ticis izdarīts, noslēdzot vienošanos, ar kuru viena vai vairākas šīs dalībvalsts valsts organizācijas ir vai nu piešķīrušas šīs pašas dalībvalsts saimnieciskās darbības subjektam pakalpojumu koncesiju, kam ir noteikta pārrobežu interese, vai piešķīrušas saimnieciskās darbības subjektam ekskluzīvas tiesības veikt saimniecisku darbību, kam ir šāda interese;

                           2)

                           LESD 49. un 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                                 —

                                    vēlme ievērot atsevišķas tiesības, kuras ar iepriekšēju vienošanos valsts organizācijas ir piešķīrušas saimnieciskās darbības subjektam attiecībā uz tām piederošo kabeļtīklu izmantošanu, nevar pamatot to, ka šī vienošanās tiek paplašināta pretēji Savienības tiesībām, tieši piešķirot pakalpojumu koncesiju vai ekskluzīvas tiesības veikt darbību, kam ir noteikta pārrobežu interese, tajā skaitā, lai izbeigtu strīdu, kas radies starp konkrētajām pusēm no to gribas pilnībā neatkarīgu iemeslu dēļ attiecībā uz šīs vienošanās piemērojamību;

                                 —

                                    tādi ekonomiskas dabas argumenti kā vēlme izvairīties no saimnieciskās darbības vērtības samazināšanās nav primāri vispārējo interešu apsvērumi, kas attaisnotu pakalpojumu koncesijas tiešu piešķiršanu saistībā ar šo darbību vai ekskluzīvu tiesību piešķiršanu veikt šo darbību, kam ir noteikta pārrobežu interese, atkāpjoties no šajos pantos noteiktā vienlīdzīgas attieksmes principa un nediskriminācijas principa.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2008. gada 30.janvārī.#Ioannis Terezakis pret Eiropas Kopienu Komisiju.#Piekļuve dokumentiem - Regula (EK) Nr. 1049/2001 - Dokumenti par jaunās Atēnu starptautiskās lidostas būvniecību Spatā - Piekļuves atteikums - Izņēmums saistībā ar komerciālo interešu aizsardzību - Izņēmums saistībā ar audita darbības mērķu aizsardzību - Daļēja piekļuve.#Lieta T-380/04.

text:
      Pirmās instances tiesas (trešā palāta) 2008. gada 30. janvāra spriedums – Terezakis/Komisija
      (lieta T-380/04)
      Piekļuve dokumentiem – Regula (EK) Nr. 1049/2001 – Dokumenti par jaunās Atēnu starptautiskās lidostas būvniecību Spatā – Piekļuves atteikums – Izņēmums saistībā ar komerciālo interešu aizsardzību – Izņēmums saistībā ar audita darbības mērķu aizsardzību – Daļēja piekļuve
      Eiropas Kopienas – Iestādes – Sabiedrības tiesības piekļūt dokumentiem – Regula Nr. 1049/2001 (EKL 253. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 1049/2001 2. panta 3. punkts un 4. panta
         1.–6. punkts (sal. ar 38.–46., 53.–67., 69.–73., 85.–105., 153.–155. un 163. punktu)

      Priekšmets

               Prasība atcelt Komisijas 2004. gada 12. jūlija lēmumu, ar kuru prasītājam liedz piekļuvi atsevišķiem dokumentiem attiecībā
                  uz jaunās Atēnu starptautiskās lidostas būvniecību Spatā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Komisijas 2004. gada 12. jūlija lēmumu, ciktāl tas attiecas uz atteikumu piekļūt 1996. gada 14. jūnija līgumam, kas
                     parakstīts starp Athens International Airport SA un sabiedrību konsorciju, ko vada Hochtief AG;

                  2)

                  	pārējā daļā prasību noraidīt;

                  3)

                  	Ioannis Terezakis sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem;

                  4)

                  	Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina pusi no Terezakis tiesāšanās izdevumiem.


title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2008. gada 15.maijā.#SECAP SpA (C-147/06) un Santorso Soc. coop. arl (C-148/06) pret Comune di Torino.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Consiglio di Stato - Itālija.#Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi - Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana - Nesamērīgi lēti piedāvājumi - Izslēgšanas noteikumi - Būvdarbu līgumi, kas nesasniedz Direktīvā 93/37/EEK un Direktīvā 2004/18/EK paredzētās robežvērtības - Līgumslēdzējas iestādes pienākumi, kas izriet no vispārējiem Kopienu tiesību principiem.#Apvienotās lietas C-147/06 un C-148/06.

text:
      Apvienotās lietas C‑147/06 un C‑148/06
      SECAP SpA
      un
      Santorso Soc. coop. arl
      pret
      Comune di Torino
      (Consiglio di Stato lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi − Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana − Nesamērīgi lēti piedāvājumi
         − Izslēgšanas noteikumi − Būvdarbu līgumi, kas nesasniedz Direktīvā 93/37/EEK un Direktīvā 2004/18/EK paredzētās robežvērtības
         – Līgumslēdzējas iestādes pienākumi, kas izriet no vispārējiem Kopienu tiesību principiem

      Sprieduma kopsavilkums
      Kopienu tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Diskriminācija pilsonības dēļ
      (EKL 12., 43. un 49. pants)
      Līguma pamatnoteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī vispārējais nediskriminācijas
         princips nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumiem, kuru vērtība ir zemāka
         par Direktīvas 93/37 ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 97/52, 6. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikto robežvērtību
         un kuri ir zināmu pārrobežu interešu priekšmets, līgumslēdzējām iestādēm tiek uzlikts imperatīvs pienākums tad, ja prasībām
         atbilstošo piedāvājumu skaits ir lielāks par pieciem, automātiski izslēgt piedāvājumus, kuri tiek uzskatīti par nesamērīgi
         lētiem salīdzinājumā ar sniedzamo izpildījumu atbilstoši šajā tiesiskajā reglamentējumā paredzētam aritmētiskam kritērijam,
         neatstājot šīm līgumslēdzējām iestādēm nekādu iespēju pārbaudīt šo piedāvājumu saturu, pieprasot attiecīgajiem pretendentiem
         sniegt par tiem precizējumus. Tas tā nebūtu gadījumā, ja valsts vai vietējais tiesiskais regulējums vai attiecīgā līgumslēdzēja
         iestāde pārmērīgi lielā piedāvājumu skaita dēļ, kas varētu likt līgumslēdzējai iestādei pārbaudīt, izmantojot sacīkstes principu
         ietverošu procedūru, tik lielu piedāvājumu skaitu, ka tas pārsniegtu šīs līgumslēdzējas iestādes administratīvo spēju, vai
         arī aizkavēšanās dēļ, ko šī pārbaude varētu izraisīt, tiktu apdraudēta projekta realizācija, noteiktu saprātīgu robežvērtību,
         virs kuras būtu piemērojama nesamērīgi lētu piedāvājumu automātiska izslēgšana.

      (sal. ar 35. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2008. gada 15. maijā (*)

      Būvdarbu publiskā iepirkuma līgumi − Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršana − Nesamērīgi lēti piedāvājumi
         − Izslēgšanas noteikumi − Būvdarbu līgumi, kas nesasniedz Direktīvā 93/37/EEK un Direktīvā 2004/18/EK paredzētās robežvērtības
         – Līgumslēdzējas iestādes pienākumi, kas izriet no vispārējiem Kopienu tiesību principiem

      Apvienotās lietas C‑147/06 un C‑148/06
      par diviem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Consiglio di Stato (Itālija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2005. gada 25. oktobrī un kas Tiesā reģistrēti 2006. gada 20. martā, tiesvedībās

      SECAP SpA (lieta C‑147/06)

      pret
      Comune di Torino,

      piedaloties
      Tecnoimprese Srl,

      Gambarana Impianti Snc,

      ICA Srl,

      Cosmat Srl,

      Consorzio Ravennate,

      ARCAS SpA,

      Regione Piemonte,

      un
      Santorso Soc. coop. arl (lieta C‑148/06)

      pret
      Comune di Torino,

      piedaloties
      Bresciani Bruno Srl,

      Azienda Agricola Tekno Green Srl,

      Borio Giacomo Srl,

      Costrade Srl.

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: Dž. Arestis [G. Arestis] astotās palātas priekšsēdētājs, kas pilda ceturtās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], E. Juhāss [E. Juhász] (referents), J. Malenovskis [J. Malenovský] un T. fon Danvics [T. von Danwitz],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2007. gada 25. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        SECAP SpA vārdā – F. Videta [F. Videtta], avvocato,

      –        Santorso Soc. coop. arl vārdā – B. Amadio [B. Amadio], L. Fumarola [L. Fumarola] un S. Bonati [S. Bonatti], avvocati,

      –        Comune di Torino vārdā – M. Kaldo [M. Caldo], A. Arnone [A. Arnone] un M. Kolarizi [M. Colarizi], avvocati,

      –        Itālijas valdības vārdā – I. M. Bragulja [I. M. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz D. del Gaico [D. Del Gaizo] un F. Arena [F. Arena], avvocati dello Stato,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma], pārstāvis,

      –        Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [G. de Bergues] un Ž. K. Grasija [J.‑C. Gracia], pārstāvji,

      –        Lietuvas valdības vārdā – D. Krjaučūns [D. Kriaučiūnas], pārstāvis,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – G. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un P. van Hinekens [P. van Ginneken], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – M. Frūmans [M. Fruhmann], pārstāvis,

      –        Slovākijas valdības vārdā – R. Prohazka [R. Procházka], pārstāvis,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Lūiss [X. Lewis] un D. Rekja [D. Recchia], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2007. gada 27. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/37/EEK par to, kā
         koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 199, 54. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta
         un Padomes 1997. gada 13. oktobra Direktīvu 97/52/EK (OV L 328, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva 93/37”), 30. panta 4. punktu
         un Eiropas tiesību pamatprincipus publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas jomā.

      2        Šie lūgumi tika iesniegti saistībā ar SECAP SpA (turpmāk tekstā – “SECAP”) un Santorso Soc. coop arl (turpmāk tekstā – “Santorso”) prāvām pret Comune di Torino [Turīnas komūnu] jautājumā par to, vai ar Kopienu tiesībām ir saderīga Itālijas tiesību aktu norma, kas attiecībā uz būvdarbu
         publiskā iepirkuma līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par Direktīvā 93/37 noteikto, paredz nesamērīgi lētu piedāvājumu automātisku
         izslēgšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Atbilstoši Direktīvas 93/37 6. panta 1. punkta a) apakšpunktam tā attiecas uz “[..] būvniecības valsts līgumiem, kuru tāmes
         vērtība bez pievienotās vērtības nodokļa (PVN) ir vismaz 5 000 000 SDR norēķinu vienību, kas izteiktas [ECU]”.

      4        Atbilstoši Direktīvas 93/37 30. pantam, kurš ietilpst tās IV sadaļā ar nosaukumu “Vispārīgi dalības noteikumi”, kuras 3. nodaļa
         attiecas uz līgumu piešķiršanas kritērijiem:

      “1.      Piešķirot līgumus, līgumslēdzējas iestādes pamatojas uz šādiem kritērijiem:
      a)      vai nu tikai zemāko cenu;
      b)      vai arī, ja līgumu piešķir saimnieciski visizdevīgākajam piedāvājumam, uz dažādiem kritērijiem atkarībā no līguma, piem.,
         cenu, izpildes termiņu, kārtējām izmaksām, rentabilitāti, tehniskām īpašībām.

      [..]
      4.      Ja konkrētam līgumam piedāvājumi šķiet nesamērīgi lēti, samērojot ar būvdarbiem, līgumslēdzēja iestāde, pirms tā var šos piedāvājumus
         noraidīt, rakstiski lūdz sīkāku informāciju par to piedāvājumu sastāvdaļām, ko tā uzskata par pieņemamiem, un pārbauda šīs
         sastāvdaļas, ņemot vērā saņemtos paskaidrojumus.

      Līgumslēdzēja iestāde var ņemt vērā paskaidrojumus ar objektīvu pamatojumu, ieskaitot celtniecības paņēmienu saimniecisko
         izdevīgumu, izvēlēto tehnisko risinājumu vai īpaši labvēlīgus nosacījumus, ko pretendents var nodrošināt, veicot būvdarbus,
         vai arī pretendenta piedāvātā projekta oriģinalitāti.

      Ja dokumenti, kas attiecas uz līgumu, paredz to piešķirt par zemāko piedāvāto cenu, līgumslēdzējai iestādei jādara Komisijai
         zināms, ka ir noraidīti tie piedāvājumi, kurus tā uzskata par pārlieku lētiem.

      [..]”
      5        Direktīvas 93/37 30. panta 4. punkta saturs sīkāk izstrādātā veidā ir pārņemts Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta
         Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanas procedūru (OV L 134, 114. lpp.), 55. pantā ar nosaukumu “Nepamatoti lēti piedāvājumi”. Saskaņā ar tās
         pirmo apsvērumu ar Direktīvu 2004/18 vienā dokumentā ir pārstrādātas direktīvas, ko dažādi piemēro publiskā iepirkuma līgumu
         slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas
         tiesību piešķiršanas jomās, un saskaņā ar tās 80. panta 1. punktu tā dalībvalstu tiesību sistēmās ir jātransponē vēlākais
         līdz 2006. gada 31. janvārim.

      6        Piedāvājumu, kas ir nesamērīgi lēti salīdzinājumā ar izpildījumu, automātiskas neizslēgšanas pamatā esošais iemesls izriet
         no Direktīvas 2004/18 četrdesmit sestā apsvēruma pirmās daļas, atbilstoši kurai “Līgumu slēgšanas tiesības jāpiešķir, pamatojoties
         uz objektīviem kritērijiem, [..] kas garantē piedāvājumu novērtēšanu efektīvas konkurences apstākļos. Tādēļ ir ieteicams ļaut
         piemērot tikai divus piešķiršanas kritērijus – “viszemākā cena” un “ekonomiski visizdevīgākais piedāvājums””. Šie divi piešķiršanas
         kritēriji ir minēti Direktīvas 93/37 30. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā un Direktīvas 2004/18 53. panta 1. punkta a) un
         b) apakšpunktā.

       Valsts tiesiskais regulējums
      7        Direktīva 97/37 Itālijas tiesībās tika transponēta ar 1994. gada 11. februāra likumu Nr. 109, kas ir ietvarlikums valsts būvdarbu
         jomā (Legge quadro in materia di lavori pubblici) (1994. gada 19. februāra GURI Nr. 41 kārtējais pielikums).

      8        Šī likuma 21. panta 1.a punktā redakcijā, kas piemērojama pamata prāvām (turpmāk tekstā – “likums Nr. 109/94”), ir noteikts:

      “Atbilstoši 1. punktā paredzētajam zemākās cenas piedāvājuma kritērijam piešķirot tiesības slēgt būvdarbu publiskā iepirkuma
         līgumus, kuru vērtība EUR ir vienāda ar 5 miljoniem SDR vai pārsniedz to, attiecīgā iestāde veic [..] Direktīvas 93/37/EEK
         30. pantā minēto nesamērīguma pārbaudi attiecībā uz visiem piedāvājumiem, kuros paredzēts samazinājums, kas ir vienāds ar
         vai pārsniedz visu saņemto piedāvājumu procentuālo atlaižu vidējo aritmētisko rādītāju, no tā atņemot 10 %, noapaļojot līdz
         nākamajai augstākajai vienībai, attiecībā uz piedāvājumiem ar attiecīgi lielāko un mazāko atlaidi, tam pieskaitot iepriekš
         minēto vidējo rādītāju pārsniedzošo procentuālo samazinājumu vidējā aritmētiskā rādītāja starpību.

      Piedāvājumiem pievieno paskaidrojumus par svarīgākajiem cenas elementiem, kas norādīti konkursa paziņojumā vai rakstveida
         uzaicinājumā, kuru kopsumma nav mazāka par 75 % no konkursa pamatsummas. Konkursa paziņojumā vai rakstveida uzaicinājumā jāprecizē
         paskaidrojumu sniegšanas kārtība, kā arī jānorāda, kuri var būt nepieciešami piedāvājumu pieņemamībai. Paskaidrojumi netiek
         prasīti attiecībā uz elementiem, kuru minimālā vērtība var tikt noteikta, pamatojoties uz oficiāliem datiem. Ja prasīto un
         saņemto paskaidrojumu pārbaude nav pietiekama, lai izslēgtu piedāvājuma nepamatotību, pretendents tiek aicināts papildināt
         paskaidrojošos dokumentus un par izslēgšanu var lemt tikai pēc vēlākas pārbaudes veikšanas, kas ietver uz sacīkstes principu
         balstītu procedūru.

      Tikai tādu būvdarbu publiskā iepirkuma līgumu gadījumā, kuru vērtība ir mazāka par Kopienu robežvērtību, attiecīgā iestāde
         automātiski no konkursa izslēdz piedāvājumus, kuru procentuālā atlaide ir vienāda ar šā punkta pirmajā daļā noteikto vai pārsniedz
         to. Šo automātiskās izslēgšanas kārtību nepiemēro gadījumā, ja prasībām atbilstošo piedāvājumu skaits ir mazāks par pieciem.”

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
      9        SECAP piedalījās Comune di Torino 2002. gada decembrī izsludinātajā uzaicinājumā iesniegt piedāvājumus būvdarbu publiskā iepirkuma līgumam, kura vērtība tika
         novērtēta EUR 4 699 999 apmērā. Šī uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus laikā Direktīvas 93/37 piemērošanas robeža atbilstoši
         tās 6. panta 1. punkta a) apakšpunktam bija noteikta EUR 6 242 028. Santorso piedalījās analoģiskā uzaicinājumā iesniegt piedāvājumus, kas tika izsludināts 2004. gada septembrī un kura vērtība tika
         novērtēta EUR 5 172 579 apmērā. Šajā laikā Direktīvas 93/37 piemērošanas robeža bija EUR 5 923 624. Tādējādi abos gadījumos
         abu attiecīgo līgumu vērtība bija zemāka par attiecīgajām Direktīvas 93/37 piemērošanas robežvērtībām.

      10      Paziņojumos, ar kuriem Comune di Torino izsludināja šos uzaicinājumus iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā, bija precizēts, ka konkurss notiks, pamatojoties
         uz vislielākā samazinājuma kritēriju, un ka nesamērīgi lēti piedāvājumi tiks pārbaudīti, tos automātiski neizslēdzot. Šie
         paziņojumi pamatojās uz Giunta Comunale (pašvaldības izpildorgāns) lēmumu, kas paredzēja, ka vislielākā samazinājuma kritērija piemērošana ietver “nesamērīgo” piedāvājumu
         pārbaudi atbilstoši Direktīvai 93/37, tai skaitā attiecībā uz līgumiem, kuru vērtība ir mazāka par Kopienu robežvērtību, tādējādi
         nepiemērojot likuma Nr. 109/94 21. panta 1.a punktu tiktāl, ciktāl tas paredz nesamērīgi lētu piedāvājumu automātisku izslēgšanu.

      11      Piedāvājumu novērtēšana ļāva SECAP un Santorso piedāvājumus novērtēt kā labākos no tiem, kas tika uzskatīti par tādiem, kas “nav nesamērīgi”. Pēc nesamērīgi lēto piedāvājumu
         pārbaudes Comune di Torino beigu beigās noraidīja SECAP un Santorso piedāvājumus, dodot priekšroku citu sabiedrību iesniegtajiem piedāvājumiem.

      12      SECAP un Santorso šo lēmumu apstrīdēja Tribunale amministrativo regionale del Piemonte [Pjemontes Reģionālajā administratīvajā tiesā], apgalvojot, ka likums Nr. 109/94 līgumslēdzējai iestādei uzliek imperatīvu
         pienākumu izslēgt nesamērīgi lētus piedāvājumus, neatstājot nekādu iespēju piemērot uz sacīkstes principu balstītu pārbaudes
         procedūru.

      13      Ar 2004. gada 11. oktobra un 2005. gada 30. aprīļa spriedumiem šī tiesa attiecīgi noraidīja SECAP un Santorso prasības ar pamatojumu, ka nesamērīgi lētu piedāvājumu automātiska izslēgšana nav līgumslēdzēju iestāžu pienākums, bet sniedz
         tām iespēju nolemt pārbaudīt iespējamās novirzes, kas izriet no šo piedāvājumu zemās cenas, tai skaitā attiecībā uz līgumiem,
         kuru vērtība ir zemāka par Kopienu robežvērtību.

      14      SECAP un Santorso par šiem spriedumiem iesniedza apelācijas sūdzības Consiglio di Stato. Šī pēdējā piekrīt šo sabiedrību viedoklim attiecībā uz noteikuma par nesamērīgi lēto piedāvājumu automātiskas izslēgšanas
         saistošo raksturu, tomēr nenoraidot Comune di Torino argumentus, kura, pamatojoties uz statistikas datiem, norāda, ka šī norma tās neelastīgā rakstura dēļ veicināja saskaņotas
         darbības starp uzņēmumiem, kas vienojas par cenām, lai ietekmētu uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā
         iznākumu, tādējādi kaitējot gan līgumslēdzējai pārvaldes iestādei, gan citiem pretendentiem, kas lielākoties ir uzņēmumi,
         kas dibināti citā dalībvalstī.

      15      Iesniedzējtiesa atsaucas uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru, piešķirot tiesības slēgt direktīvu par publiskā iepirkuma
         līgumiem piemērošanas jomā neietilpstošus līgumus, līgumslēdzējām iestādēm ir jāievēro EK līguma noteikumi pamatnoteikumi,
         tostarp princips par nediskrimināciju pilsonības dēļ (skat. it īpaši 2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑324/98 Telaustria un Telefonadress, Recueil, I‑10745. lpp., 60. punkts), kā arī judikatūru, kas aizliedz dalībvalstīm paredzēt noteikumus, kas attiecībā uz būvdarbu
         publiskā iepirkuma līgumiem, kuru vērtība pārsniedz Kopienu robežvērtību, paredz noteiktu piedāvājumu, kas tiek noteikti,
         izmantojot aritmētisku kritēriju, automātisku ex oficio izslēgšanu tā vietā, lai līgumslēdzējai iestādei uzliktu pienākumu piemērot Kopienu noteikumos paredzēto uz sacīkstes principu
         balstīto pārbaudes procedūru (skat. it īpaši 1989. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑103/88 Costanzo, Recueil, 1839. lpp., 19. punkts).

      16      Ņemot vērā šos apsvērumus un šaubīdamās par atbildi uz jautājumu par to, vai noteikums par nesamērīgi lētu piedāvājumu pārbaudi,
         balstoties uz sacīkstes principu, var tikt uzskatīts par Kopienu tiesību pamatprincipu, kas var neļaut piemērot iespējamos
         tam pretrunā esošos valsts tiesību noteikumus, Consiglio di Stato nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas lietās C‑147/06 un C‑148/06 formulēti
         vienādi:

      “1)      Vai par Kopienu tiesību pamatprincipu ir vai nav uzskatāma Direktīvas 93/37 [..] 30. panta 4. punktā iekļautā norma vai arī
         Direktīvas 2004/18 [..] 55. panta 1. un 2. punktā iekļautā analoģiskā norma (ja uzskata, ka ir piemērojama šī pēdējā minētā
         norma), saskaņā ar kuru gadījumā, ja piedāvājumi šķiet esam nesamērīgi lēti salīdzinājumā ar izpildījumu, līgumslēdzējai iestādei
         pirms to noraidīšanas rakstiski jāpieprasa sniegt vajadzīgos paskaidrojumus par piedāvājuma saturu un tas jāpārbauda, ņemot
         vērā sniegtos paskaidrojumus?

      2)      Vai gadījumā, ja uz iepriekšējo jautājumu atbildēts noliedzoši, proti, ja Direktīvas 93/37 [..] 30. panta 4. punktā iekļautajai
         normai vai arī Direktīvas 2004/18 [..] 55. panta 1. un 2. punktā iekļautajai analoģiskajai normai (ja uzskata, ka ir piemērojama
         šī pēdējā minētā norma), saskaņā ar kuru gadījumā, ja piedāvājumi šķiet esam nesamērīgi lēti salīdzinājumā ar izpildījumu,
         līgumslēdzējai iestādei pirms to noraidīšanas rakstiski jāpieprasa sniegt vajadzīgos paskaidrojumus par piedāvājuma saturu
         un tas jāpārbauda, ņemot vērā sniegtos paskaidrojumus, nepiemīt Kopienu tiesību pamatprincipa pazīmes, tā tomēr netieši rada
         konkurences principam raksturīgas sekas vai ir uzskatāma par “principu, kas atvasināts” no konkurences principa, to aplūkojot
         saistībā ar pārvaldības pārskatāmības principu un principu par diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ, un tādējādi ir uzskatāma
         par tieši piemērojamu un pārāku par, iespējams, nesaderīgām valsts tiesību normām, ko dalībvalstis ir pieņēmušas, lai reglamentētu
         publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, kurām Kopienu tiesības nav tieši piemērojamas?”

      17      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 10. maija rīkojumu lietas C‑147/06 un C‑148/06 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu
         procesā, kā arī galīgā sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
      18      Ar saviem jautājumiem, kas jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Kopienu tiesību pamatprincipi, kas reglamentē
         publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, kurš konkrēti formulēts Direktīvas 93/37 30. panta 4. punktā, nepieļauj
         tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par šīs direktīvas
         6. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikto robežvērtību, līgumslēdzējām iestādēm tiek uzlikts pienākums tad, ja prasībām atbilstošo
         piedāvājumu skaits ir lielāks par pieciem, automātiski izslēgt piedāvājumus, kuri tiek uzskatīti par nesamērīgi lētiem salīdzinājumā
         ar sniedzamo izpildījumu atbilstoši šajā tiesiskajā reglamentējumā paredzētam aritmētiskam kritērijam, neatstājot šīm līgumslēdzējām
         iestādēm iespēju pārbaudīt šo piedāvājumu saturu, pieprasot attiecīgajiem pretendentiem sniegt par to precizējumus.

      19      Jāatzīmē, ka Kopienu direktīvās par publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru koordinēšanu paredzētās
         īpašās stingrās procedūras ir piemērojamas vienīgi līgumiem, kuru vērtība pārsniedz katrā no šīm direktīvām skaidri paredzēto
         robežvērtību (2001. gada 3. decembra rīkojums lietā C‑59/00 Vestergaard, Recueil, I‑9505. lpp., 19. punkts). Tādējādi šo direktīvu noteikumi nav piemērojami līgumiem, kuru vērtība nesasniedz tajās noteikto
         robežvērtību (šajā nozīmē skat. 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑412/04 Komisija/Itālija, Krājums, I‑0000. lpp.,
         65. punkts).

      20      Tas tomēr nenozīmē, ka šie pēdējie līgumi ir izslēgti no Kopienu tiesību piemērošanas jomas (iepriekš minētais rīkojums lietā
         Vesteregaard, 19. punkts). Atbilstoši pastāvīgai Tiesas judikatūrai attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu,
         uz kuriem to vērtības dēļ neattiecas Kopienu tiesību noteikumos paredzētās procedūras, līgumslēdzējām iestādēm tomēr ir pienākums
         ievērot Līguma pamatnoteikumus un it īpaši principu par nediskrimināciju pilsonības dēļ (iepriekš minētais spriedums lietā
         Telaustria un Telefonadress, 60. punkts; iepriekš minētais rīkojums lietā Vesteregaard, 20. un 21. punkts; 2005. gada 20. oktobra spriedums lietā C‑264/03 Komisija/Francija, Krājums, I‑8831. lpp., 32. punkts,
         un 2007. gada 14. jūnija spriedums lietā C‑6/05 Medipac‑Kazantzidis, Krājums, I‑4557. lpp., 33. punkts).

      21      Tomēr atbilstoši Tiesas judikatūrai Līguma pamatnoteikumu un vispārējo principu piemērošana līgumiem, kuru vērtība ir zemāka
         par Kopienu direktīvu piemērošanas robežvērtību, paredz to, ka attiecīgie līgumi ir zināmu pārrobežu interešu priekšmets (šajā
         sakarā skat. 2007. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑507/03 Komisija/Īrija, Krājums, I‑9777. lpp., 29. punkts, kā arī iepriekš
         minēto spriedumu lietā Komisija/Itālija, 66. un 67. punkts).

      22      Tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamata prāvā ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.

      23      No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka šis tiesiskais regulējums attiecīgajai līgumslēdzējai iestādei attiecībā
         uz tādu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu, kuru vērtība ir zemāka par Direktīvas 93/37 6. panta 1. punkta
         a) apakšpunktā paredzēto robežvērtību, liek automātiski izslēgt piedāvājumus, kas atbilstoši šajā tiesiskajā regulējumā noteiktam
         aritmētiskam kritērijam tiek uzskatīti par nesamērīgi lētiem attiecībā uz sniedzamo pakalpojumu, ar vienu izņēmumu, proti,
         ka šis noteikums par automātisku izslēgšanu nav piemērojams, ja prasībām atbilstošo piedāvājumu skaits ir mazāks par pieciem.

      24      Tādējādi šis noteikums, kas ir formulēts skaidri, imperatīvā un absolūtā veidā, pretendentiem, kas ir iesnieguši nesamērīgi
         lētus piedāvājumus, liedz iespēju pierādīt, ka tie ir īsti un nopietni piedāvājumi. Šis tiesiskā regulējuma, par kuru ir runa
         pamata prāvā, aspekts varētu radīt rezultātu, kas nav saderīgs ar Kopienu tiesībām, ja attiecīgais līgums, ņemot vērā tā iezīmes,
         var būt zināmu pārrobežu interešu priekšmets un tādējādi piesaistīt citu dalībvalstu uzņēmumus. Būvdarbu publiskā iepirkuma
         līgums, piemēram, varētu būt šādu pārrobežu interešu priekšmets tā vērtības dēļ saistībā ar tā tehniski sarežģīto raksturu
         vai būvdarbu atrašanos vietā, kas var piesaistīt ārvalstu uzņēmēju interesi.

      25      Kā to atzīmējis ģenerāladvokāts savu secinājumu 45. un 46. punktā, šāds tiesiskais regulējums, kaut arī objektīvs un pats
         par sevi nediskriminējošs, varētu apdraudēt vispārējo principu par nediskrimināciju publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību
         piešķiršanas procedūrās, kuras ir pārrobežu interešu priekšmets.

      26      Noteikuma par piedāvājumu, kuri tiek uzskatīti par nesamērīgi lētiem, automātisku izslēgšanu piemērošana līgumiem, kuri ir
         pārrobežu interešu priekšmets, var veidot netiešu diskrimināciju, praksē nostādot nelabvēlīgā situācijā citu dalībvalstu uzņēmējus,
         kuri, ņemot vērā atšķirīgu izmaksu struktūru, nozīmīgus apjomradītus ietaupījumus vai vēlmi samazināt savu peļņas likmi, lai
         sekmīgāk ienāktu attiecīgajā tirgū, varētu iesniegt konkurētspējīgu piedāvājumu, kas tajā pat laikā būtu nopietns un reāls,
         bet kuru līgumslēdzēja iestāde šī tiesiskā regulējuma dēļ nevarētu ņemt vērā.

      27      Turklāt, kā to atzīmēja Comune di Torino un ģenerāladvokāts savu secinājumu 43., 46. un 47. punktā, šāds tiesiskais regulējums var radīt konkurenci kropļojošas darbības
         un vienošanās, proti, saskaņotu darbību prakses starp valsts vai vietējiem uzņēmumiem, kas vērsta uz to, lai rezervētu šiem
         pēdējiem būvdarbu publiskā iepirkuma līgumus.

      28      Tādējādi noteikuma par nesamērīgi lētu piedāvājumu automātisku izslēgšanu piemērošana līgumiem, kuri ir zināmu pārrobežu interešu
         priekšmets, var liegt citu dalībvalstu uzņēmējiem iespēju efektīvāk konkurēt ar attiecīgajā dalībvalstī dibinātiem uzņēmumiem
         un tādējādi ietekmē viņu pieeju šīs valsts tirgum, kavējot brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības
         īstenošanu, kas veido šo brīvību ierobežojumu (šajā sakarā skat. 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑79/01 Payroll u.c., Recueil, I‑8923. lpp., 26. punkts; 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑442/02 CaixaBank France, Krājums, I‑8961. lpp., 12. un 13. punkts, kā arī 2006. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑452/04 Fidium Finanz, Krājums, I‑9521. lpp., 46. punkts).

      29      Piemērojot šādu tiesisko regulējumu publiskā iepirkuma līgumiem, kuri ir zināmu pārrobežu interešu priekšmets, līgumslēdzējas
         iestādes, kurām ir liegta jebkāda iespēja novērtēt nesamērīgi lēto piedāvājumu pamatotību un uzticamību, nevar izpildīt savu
         pienākumu ievērot Līguma pamatnoteikumus brīvas aprites jomā, kā arī nediskriminācijas principu, kā to pieprasa šā sprieduma
         20. punktā minētā Tiesas judikatūra. Šīs iespējas liegšana ir arī pret pašu līgumslēdzēju iestāžu interesēm, jo tās nespēj
         novērtēt piedāvājumus, kas tām iesniegti reālas konkurences apstākļos, un tādējādi piešķirt publisko līgumu, piemērojot sabiedrības
         interesēs noteiktos viszemākās cenas un saimnieciski visizdevīgākā piedāvājuma kritērijus.

      30      Pirms konkursa paziņojuma noteikumu noteikšanas publiskā iepirkuma līguma, kura vērtība tiek novērtēta zemāk par Kopienu noteikumos
         paredzēto robežvērtību, iespējamā pārrobežu interešu rakstura novērtēšana principā jāveic attiecīgajai līgumslēdzējai iestādei,
         saprotot, ka šis novērtējums var tikt pakļauts tiesas kontrolei.

      31      Tomēr ir iespējams, ka tiesiskais regulējums valsts vai vietējā līmenī nosaka objektīvus kritērijus, kas liecina par zināmu
         pārrobežu interešu raksturu. Šādi kritēriji varētu būt it īpaši attiecīgā publiskā iepirkuma līguma zināma vērtība saistībā
         ar būvdarbu izpildes vietu. Tāpat būtu iespējams izslēgt šādu interešu pastāvēšanu gadījumā, piemēram, ja attiecīgā publiskā
         iepirkuma līguma ekonomiskā vērtība ir ļoti maza (šajā sakarā skat. 2005. gada 21. jūlija spriedumu lietā C‑231/03 Coname, Krājums, I‑7287. lpp., 20. punkts). Tomēr jāņem vērā, ka noteiktos gadījumos robežas šķērso apdzīvotas vietas, kas atrodas
         dažādu dalībvalstu teritorijā, un ka šādos apstākļos pat publiskā iepirkuma līgumi ar nelielu vērtību var būt zināmu pārrobežu
         interešu priekšmets.

      32      Pat tad, ja pastāv zināmas pārrobežu intereses, noteiktu piedāvājumu automātiska izslēgšana to nesamērīgā lētuma dēļ varētu
         būt pieņemama, ja šo noteikumu attaisno pārmērīgi lielais piedāvājumu skaits, kas ir apstāklis, kurš varētu likt līgumslēdzējai
         iestādei pārbaudīt, izmantojot sacīkstes principu ietverošu procedūru, tik lielu piedāvājumu skaitu, ka tas pārsniegtu šīs
         līgumslēdzējas iestādes administratīvo spēju, vai arī aizkavēšanās dēļ, ko šī pārbaude varētu izraisīt, tiktu apdraudēta projekta
         realizācija.

      33      Šādos apstākļos valsts vai vietējais tiesiskais regulējums vai arī pati līgumslēdzēja iestāde varētu noteikt saprātīgu slieksni
         nesamērīgi lētu piedāvājumu automātiskai izslēgšanai. Tomēr likuma Nr. 109/94 21. panta 1.a punkta trešajā daļā noteiktais
         piecu nosacījumiem atbilstošu piedāvājumu slieksnis nevar tikt uzskatīts par saprātīgu.

      34      Attiecībā uz pamata lietām iesniedzējtiesai ir jāveic visu atbilstošo abu līgumu faktu detalizēta izvērtēšana, lai pārliecinātos,
         vai šajos gadījumos pastāvēja zināmas pārrobežu intereses.

      35      Tādējādi uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Līguma pamatnoteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas
         brīvību, kā arī vispārējais nediskriminācijas princips nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru attiecībā uz publiskā
         iepirkuma līgumiem, kuru vērtība ir zemāka par Direktīvas 93/37 6. panta 1. punkta a) apakšpunktā noteikto robežvērtību un
         kuri ir zināmu pārrobežu interešu priekšmets, līgumslēdzējām iestādēm tiek uzlikts imperatīvs pienākums tad, ja prasībām atbilstošo
         piedāvājumu skaits ir lielāks par pieciem, automātiski izslēgt piedāvājumus, kuri tiek uzskatīti par nesamērīgi lētiem salīdzinājumā
         ar sniedzamo izpildījumu atbilstoši šajā tiesiskajā reglamentējumā paredzētam aritmētiskam kritērijam, neatstājot šīm līgumslēdzējām
         iestādēm nekādu iespēju pārbaudīt šo piedāvājumu saturu, pieprasot attiecīgajiem pretendentiem sniegt par tiem precizējumus.
         Tas tā nebūtu gadījumā, ja valsts vai vietējais tiesiskais regulējums vai attiecīgā līgumslēdzēja iestāde pārmērīgi lielā
         piedāvājumu skaita dēļ, kas varētu likt līgumslēdzējai iestādei pārbaudīt, izmantojot sacīkstes principu ietverošu procedūru,
         tik lielu piedāvājumu skaitu, ka tas pārsniegtu šīs līgumslēdzējas iestādes administratīvo spēju, vai arī aizkavēšanās dēļ,
         ko šī pārbaude varētu izraisīt, tiktu apdraudēta projekta realizācija, noteiktu saprātīgu robežvērtību, virs kuras būtu piemērojama
         nesamērīgi lētu piedāvājumu automātiska izslēgšana.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      36      Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
      EK līguma pamatnoteikumi par brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī vispārējais nediskriminācijas
            princips nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar kuru attiecībā uz publiskā iepirkuma līgumiem, kuru vērtība ir zemāka
            par Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvas 93/37/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu piešķiršanas procedūras,
            ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 13. oktobra Direktīvu 97/52/EK, 6. panta 1. punkta
            a) apakšpunktā noteikto robežvērtību un kuri ir zināmu pārrobežu interešu priekšmets, līgumslēdzējām iestādēm tiek uzlikts
            imperatīvs pienākums tad, ja prasībām atbilstošo piedāvājumu skaits ir lielāks par pieciem, automātiski izslēgt piedāvājumus,
            kuri tiek uzskatīti par nesamērīgi lētiem salīdzinājumā ar sniedzamo izpildījumu atbilstoši šajā tiesiskajā reglamentējumā
            paredzētam aritmētiskam kritērijam, neatstājot šīm līgumslēdzējām iestādēm nekādu iespēju pārbaudīt šo piedāvājumu saturu,
            pieprasot attiecīgajiem pretendentiem sniegt par tiem precizējumus. Tas tā nebūtu gadījumā, ja valsts vai vietējais tiesiskais
            regulējums vai attiecīgā līgumslēdzēja iestāde pārmērīgi lielā piedāvājumu skaita dēļ, kas varētu likt līgumslēdzējai iestādei
            pārbaudīt, izmantojot sacīkstes principu ietverošu procedūru, tik lielu piedāvājumu skaitu, ka tas pārsniegtu šīs līgumslēdzējas
            iestādes administratīvo spēju, vai arī aizkavēšanās dēļ, ko šī pārbaude varētu izraisīt, tiktu apdraudēta projekta realizācija,
            noteiktu saprātīgu robežvērtību, virs kuras būtu piemērojama nesamērīgi lētu piedāvājumu automātiska izslēgšana.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – itāļu.