title: Lieta T-230/20: Prasība, kas celta 2020. gada 27. aprīlī – PNB Banka/ECB

text:
               22.6.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/33

      Prasība, kas celta 2020. gada 27. aprīlī – PNB Banka/ECB
      (Lieta T-230/20)
      (2020/C 209/45)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: PNB Banka AS (Rīga, Latvija) (pārstāvis: O. Behrends, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Centrālā banka

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt ECB 2020. gada 17. februāra lēmumu par PNB Banka AS bankas licences anulēšanu;

                  —

                  piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza trīspadsmit pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētā lēmuma formulējumā esot ietverta nepietiekama un maldinoša procesuālā informācija.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka ECB apstrīdētajā lēmumā esot nelikumīgi pielietojusi divu posmu procedūru (iesaistot kompetentās valsts iestādes priekšlikumu) atbilstoši Padomes Regulas (ES) Nr. 1024/2013 (1) 14. panta 5. punktam un Regulas (ES) Nr. 468/2014 (2) 83. pantam, neraugoties uz ECB 2019. gada 1. marta pārkvalificēšanas lēmumu, ar ko ECB pārņēma prasītājas tiešu uzraudzību.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots procedūras valsts kompetentajā iestādē, proti, Finanšu un kapitāla tirgus komisijā (turpmāk tekstā – “FKTK”), pārkāpums.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ECB esot bijis procesuāli neiespējami pieņemt lēmuma par licences atsaukšanu projektu 2019. gada 12. septembrī Regulas (ES) Nr. 468/2014 83. panta 1. punkta procesuālā noteikuma dēļ.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums esot prettiesisks gan procesuālā ziņa, gan pēc būtības, jo ECB 2019. gada 15. augusta lēmums, ar ko konstatēts tas, ka banka “kļūst vai, iespējams, kļūs maksātnespējīga”, esot licences de facto atsaukšana.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums esot prettiesisks, jo tas esot balstīts uz prettiesisku iejaukšanos prasītajās pārstāvības tiesībās, kas tai pilnībā atņemot tās procesuālās tiesības.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums esot prettiesisks, jo tas nav pietiekami pamatots.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots prasītājas tiesību tikt uzklausītai pārkāpums.

                  9.

                  Ar devīto pamatu tiek apgalvots, ka ECB nevarēja paļauties uz Latvijas tiesas 2019. gada 12. septembra nolēmumu par maksātnespēju, jo šis nolēmums esot prettiesisks un balstīts vienīgi uz ECB kļūdainu vērtējumu attiecībā uz to, vai banka kļūst vai, iespējams, kļūs maksātnespējīga.

                  10.

                  Ar desmito pamatu tiek apgalvots, ECB apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini pamatojusies uz citiem iemesliem, proti, apgalvotajiem liela riska darījumu limitu un reglamentējošu kapitāla prasību pārkāpumiem, kas neesot pamatoti un uz kuriem FKTK nav pamatojusies savā lēmuma projektā.

                  11.

                  Ar vienpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums esot pēc būtības prettiesisks, jo prasītāja esot bijusi vienīgi FKTK kontrolē un tātad netieši ECB kontrolē kopš 2019. gada 12. septembra.

                  12.

                  Ar divpadsmito pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums neesot samērīgs.

                  13.

                  Ar trīspadsmito pamatu tiek apgalvots, ka apstrīdētais lēmums esot balstīts uz visām kļūdām, kas pieļautas lēmumā, kurā konstatēts tas, ka banka kļūst vai, iespējams, kļūs maksātnespējīga.

         (1)  Padomes Regula (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV 2013 L 287, 63. lpp.).

         (2)  Eiropas Centrālās Bankas Regula (ES) Nr. 468/2014 (2014. gada 16. aprīlis), ar ko izveido vienotā uzraudzības mehānisma pamatstruktūru Eiropas Centrālās bankas sadarbībai ar nacionālajām kompetentajām un norīkotajām iestādēm (VUM pamatregula) (OV 2014 L 141, 1. lpp.).


title: Lieta T-231/20: Prasība, kas celta 2020. gada 23. aprīlī – Price/Padome

text:
               22.6.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/35

      Prasība, kas celta 2020. gada 23. aprīlī – Price/Padome
      (Lieta T-231/20)
      (2020/C 209/46)
      Tiesvedības valoda – franču

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: David Price (Le Dorat, Francija) (pārstāvis: J. Fouchet, avocat)

         Atbildētāja: Eiropas Savienības Padome

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  apturēt tiesvedību šajā instancē un paātrinātā tiesvedībā uzdot Eiropas Savienības Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                              1.

                              Vai Apvienotās Karalistes izstāšanās no Eiropas Savienības atceļ Eiropas Savienības pilsonību tiem Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem, kuri pirms pārejas posma beigām izmantojuši savas tiesības uz brīvu pārvietošanos un brīvu apmešanos kādas citas dalībvalsts teritorijā?

                              2.

                              Ja atbilde būtu apstiprinoša, vai izstāšanās līguma 2., 3., 10., 12. un 127. pants kopsakarā ar tā preambulas 6. apsvērumu un Līguma par Eiropas Savienības darbību 18., 20. un 21. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka šiem Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem ir atļauts saglabāt – bez izņēmuma – tiesības uz ES pilsonību, kuras viņiem bija pirms viņu valsts izstāšanās no Eiropas Savienības?

                              3.

                              Ja atbilde uz otro jautājumu būtu noliedzoša, vai ar izstāšanās līgumu netiek pārkāpts Līguma par Eiropas Savienības darbību 18., 20. un 21. pants, ciktāl tas neietver noteikumu, kas viņiem ļautu bez izņēmuma saglabāt savas tiesības?

                              4.

                              Jebkurā gadījumā – vai ar izstāšanās līguma 127. panta 1. punkta b) apakšpunktu netiek pārkāpts Līguma par Eiropas Savienības darbību 18., 20. un 21. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 39. un 40. pants, ciktāl tas Savienības pilsoņiem, kuri izmantojuši savas tiesības uz brīvu pārvietošanos un brīvu apmešanos Apvienotajā Karalistē, liedz tiesības balsot un kandidēt pašvaldību vēlēšanās šajā valstī un, ja Vispārējā tiesa un Tiesa to interpretē tāpat kā Francijas Conseil d’État [Valsts padome], šis pārkāpums neattiecas uz Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem kuri izmantojuši savas tiesības uz brīvu pārvietošanos un brīvu apmešanos?

                  —

                  daļēji atcelt Padomes Lēmumu (ES) 2020/135 (2020. gada 30. janvāris) par to, lai noslēgtu Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas, kopā ar Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas, ciktāl izstāšanās līgums nedod iespēju pilnā mērā aizsargāt šo valstspiederīgo tiesības uz veselību un ciktāl šie akti kopš 2020. gada 1. februāra ietver automātisku, vispārēju nošķīrumu starp Savienības pilsoņiem un Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem bez jebkādas samērīguma pārbaudes, un līdz ar to atcelt izstāšanās līguma preambulas sesto apsvērumu un 9., 10. un 127. pantu;

                  —

                  piespriest Eiropas Savienībai segt visus tiesāšanās izdevumus, tostarp atlīdzību advokātam 5 000 EUR apmērā.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza astoņus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka nav veikta samērīguma pārbaude attiecībā uz ES pilsonības atcelšanu dažām Apvienotās Karalistes valstspiederīgo kategorijām. Prasītājs apgalvo, ka, būdams Savienības pilsonis, kas izmantojis pārvietošanās brīvību Savienībā un nav uzturējies Lielbritānijā vairāk nekā piecpadsmit gadus, viņš nebija tiesīgs balsot 2016. gada 23. jūnija referendumā par Apvienotās Karalistes dalību Eiropas Savienībā.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka nav ievēroti demokrātijas, vienlīdzīgas attieksmes, pārvietošanās brīvības, vārda brīvības un labas pārvaldības principi.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka nav ievērota Savienības tiesību sistēma un vienlīdzīgas attieksmes princips, kas piemīt Savienības pilsonībai. Prasītājs citastarp apgalvo, ka pārsūdzētais lēmums ir pretrunā Savienības tiesību sistēmai, kurā nostiprināts vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā pret visiem pilsoņiem, un Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas tiesību sistēmai.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka nav ievēroti tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principi. Šajā ziņā prasītājs citastarp apgalvo, ka pārsūdzētajā lēmumā ir apstiprināts, ka viņš zaudē savas pastāvīgās uzturēšanās tiesības, kas iegūtas pēc pieciem nepārtrauktas uzturēšanās gadiem vienā dalībvalstī, turklāt tajā neesot paredzētas nekādas konkrētas šā zaudējuma sekas un – vēl jo vairāk – neesot veikta nekāda samērīguma pārbaude.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka nav ievērotas tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kas garantētas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā. Prasītājs apgalvo, ka pārsūdzētais lēmums ietekmē viņa tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi, ciktāl ar to viņam atņemta ES pilsonība un līdz ar to tiesības brīvi uzturēties kādā dalībvalstī, kuras valstspiederīgais viņš gan nav, bet kurā viņš ir izveidojis savu ģimenes dzīvi.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka nav ievērotas Apvienotās Karalistes valstspiederīgo tiesības balsot un kandidēt pašvaldību vēlēšanās un Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Prasītājs norāda, ka ar izstāšanās līguma 127. pantu ir pārkāpts LESD 18. pants un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pants. Tādēļ pārsūdzētais lēmums esot jāatceļ, ciktāl ar to ratificēta vienošanās, kas ietver noteikumu, ar kuru radīta Apvienotās Karalistes pilsoņu diskriminācija.

                  7.

                  Ar septīto pamatu tiek apgalvots, ka ar izstāšanās līgumu no 2020. gada 1. februāra ir izveidots automātisks un vispārējs nošķīrums starp Savienības pilsoņiem un Apvienotās Karalistes valstspiederīgajiem bez samērīguma pārbaudes attiecībā uz Apvienotās Karalistes personu privāto un ģimenes dzīvi. Šā pamata pamatošanai prasītājs apstiprina, ka ES pilsonības atcelšana nevar būt automātiska un vispārēja, ka esot bijis jāpiemēro konkrēts vērtējums par sekām un ka šāda vērtējuma neesamības dēļ pārsūdzētais lēmums ir jāatceļ.

                  8.

                  Ar astoto pamatu tiek apgalvots, ka ir pārkāpts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 35. pants, proti, nav ievērotas tiesības uz veselību. Prasītājs uzskata, ka, tā kā izstāšanās līgumā nav paredzēti nekādi viņa tiesību uz veselību aizsardzības pasākumi, šī atbalsta kompetence attiecībā uz Apvienoto Karalisti un tās valstspiederīgajiem ir zudusi, tādējādi viņus apdraudot, it īpaši pandēmijas un sanitārās krīzes laikā.


title: Lieta T-238/20: Prasība, kas celta 2020. gada 1. maijā – Ryanair/Komisija

text:
               22.6.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/36

      Prasība, kas celta 2020. gada 1. maijā – Ryanair/Komisija
      (Lieta T-238/20)
      (2020/C 209/47)
      Tiesvedības valoda: angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Ryanair DAC (Swords, Īrija) (pārstāvji: E. Vahida, F. Laprévote, S. Rating un I. Metaxas-Maranghidis, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Eiropas Komisijas 2020. gada 11. aprīļa lēmumu (ES) par valsts atbalstu SA.56812 (1); un

                  —

                  piespriest Komisijai atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                  —

                  prasītāja arī lūdz, lai prasība tiek izskatīta paātrinātā tiesvedībā atbilstoši Tiesas Statūtu 23.a pantam.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītāja izvirza četrus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar Komisijas lēmumu tiekot pārkāptas īpašas LESD normas un Eiropas Savienības tiesību vispārējie principi par diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ un pakalpojumu brīvu apriti, kas ir bijuši ES gaisa transporta liberalizācijas pamatā kopš 1980-tajiem gadiem. ES gaisa transporta tirgus liberalizācija ir atļāvusi patiesi Eiropas mēroga zemo cenu aviosabiedrību izaugsmi. Komisijas lēmumā tiekot ignorēta šādu Eiropas mēroga aviosabiedrību loma nozīme ES dalībvalstu savienojamībai, atļaujot Zviedrijai rezervēt valsts atbalstu tikai tām ES aviosabiedrībām, kurām Zviedrija ir izdevusi darbības licences ES. LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktā ir noteikts izņēmums no valsts atbalsta aizlieguma atbilstoši LESD 107. panta 1. punktam, bet tajā nav noteikts izņēmums no citām LESD normām un principiem.

                  2.

                  Ar otro prasības pamatu tiek apgalvots, ka ar Komisijas lēmumu esot pārkāpts Komisijas pienākums izsvērt valsts atbalsta labvēlīgo un nelabvēlīgo ietekmi uz tirdzniecības nosacījumiem un neizkropļotas konkurences saglabāšanu (proti, “līdzsvarotības pārbaude”).

                  3.

                  Ar trešo prasības pamatu tiek apgalvots, ka Komisija neesot uzsākusi formālu izmeklēšanas procedūru, neraugoties uz nozīmīgām grūtībām, un esot pārkāpusi prasītāja procesuālās tiesības.

                  4.

                  Ar ceturto prasības pamatu tiek apgalvots, ka lēmumā tiekot pārkāpts Komisijas pienākums norādīt pamatojumu.

         (1)  Eiropas Komisijas 2020. gada 11. aprīļa lēmums (ES) par valsts atbalstu SA.56812 Zviedrija – aizdevumu garantiju shēma aviokompānijām, kuras atbilst pagaidu valsts atbalsta shēmai ekonomikas atbalstam saistībā ar pašreizējo COVID-19 izplatību (vēl nav publicēts OV).


title: Lieta T-239/20: Prasība, kas celta 2020. gada 30. aprīlī – Stada Arzneimittel/EUIPO – Pfizer (“RUXXIMLA”)

text:
               22.6.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/37

      Prasība, kas celta 2020. gada 30. aprīlī – Stada Arzneimittel/EUIPO – Pfizer (“RUXXIMLA”)
      (Lieta T-239/20)
      (2020/C 209/48)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Stada Arzneimittel AG (Bad Vilbel, Vācija) (pārstāvji: J.-C. Plate un R. Kaase, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Pfizer Inc. (Ņujorka, Ņujorka, Amerikas Savienotās Valstis)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “RUXXIMLA” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 17 865 742

         Process EUIPO: iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas ceturtās padomes 2020. gada 13. februāra lēmums lietā R 1879/2019-4

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp apelācijas procesā radušos izdevumus.

         Izvirzītais pamats:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-248/20: Prasība, kas celta 2020. gada 5. maijā – Stada Arzneimittel/EUIPO – Pfizer (“RUXYMLA”)

text:
               22.6.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/38

      Prasība, kas celta 2020. gada 5. maijā – Stada Arzneimittel/EUIPO – Pfizer (“RUXYMLA”)
      (Lieta T-248/20)
      (2020/C 209/49)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Stada Arzneimittel AG (Bad Vilbel, Vācija) (pārstāvji: J.-C. Plate un R. Kaase, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Pfizer Inc. (Ņujorka, Ņujorka, Amerikas Savienotās Valstis)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “RUXYMLA” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 17 865 739

         Process EUIPO: iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas ceturtās padomes 2020. gada 13. februāra lēmums lietā R 1878/2019-4

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp apelācijas procesā radušos izdevumus.

         Izvirzītais pamats:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums.


title: Lieta T-257/20: Prasība, kas celta 2020. gada 7. maijā – González Calvet/VNV

text:
               22.6.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/39

      Prasība, kas celta 2020. gada 7. maijā – González Calvet/VNV
      (Lieta T-257/20)
      (2020/C 209/50)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāji: Ramón González Calvet un Joan González Calvet (Barselona, Spānija) (pārstāvis: P. Molina Bosch, advokāts)

         Atbildētāja: Vienotā noregulējuma valde

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Vienotā noregulējuma valdes 2020. gada 17. marta lēmumu SRB/EES/2020/52;

                  —

                  novērtēt visas grupas Banco Popular aktīvus kopumā, nevis tikai mātesuzņēmuma aktīvus nodalīti no tā meitasuzņēmumiem, kā to esot veikusi Deloitte, jo Banco Santander esot pārņēmusi visu grupu, nevis tikai mātesuzņēmumu;

                  —

                  novērtēt ieņēmumus nesošus aizdevumus ar 100 % no to grāmatvedības vērtības;

                  —

                  novērtēt ieņēmumus nenesošus aizdevumus ar 100 % no to grāmatvedības vērtības, ja to segums, ievērojot garantijas un rezerves, esot tuvu 100 %;

                  —

                  novērtēt grupas Banco Popular nekustamā īpašuma aktīvus ar 10 896 miljoniem EUR, jo attiecīgās rezerves jau esot tikušas atskaitītas;

                  —

                  novērtēt grupas Banco Popular kopējos aktīvus ar 153 785 miljoniem EUR atbilstoši prasības pieteikumā izklāstītajiem argumentiem, kas likvidācijas gadījumā nodrošinot akcionāriem realizācijas vērtību 29 365 miljonu EUR apmērā pēc 124 420 miljonu EUR atskaitīšanas, kuri atbilstoši Deloitte pienākas kreditoriem;

                  —

                  noteikt kompensāciju par akciju 7,00 EUR apmērā, kas atbilstot 29 365 miljonu EUR dalīšanai ar 4 196 miljoniem akciju, kuras bija apgrozībā noregulējuma brīdī;

                  —

                  piešķirt Ramón González Calvet atlīdzību 317 072 EUR (trīssimt septiņpadsmit tūkstoši septiņdesmit divi euro) apmērā atbilstoši 45 296 akciju ekspropriācijai un piešķirt Joan González Calvet atlīdzību 11 977 EUR (vienpadsmit tūkstoši deviņi simti septiņdesmit septiņi euro) apmērā atbilstoši 1 711 akciju ekspropriācijai, pieskaitot tiesāšanās izdevumus.

         Pamati un galvenie argumenti

      2017. gada 6. jūnijā Vienotā noregulējuma valde (VNV) pasludināja Banco Popular noregulējumu un pārdeva to Banco Santander par summu 1 EUR. 2020. gada 17. martā Vienotā noregulējuma valde, uzklausījusi ar tās lēmumu skartos Banco Popular obligāciju turētājus un akcionārus, ar Lēmumu SRB/EES/2020/52 noteica, ka, pamatojoties uz Deloitte 3. novērtējumu, minētajām personām netiek piešķirta kompensācija.
      Savā prasībā prasītāji uzskata, ka Deloitte ir auditorsabiedrība, kuras reputācija esot zaudēta tādu lietu kā Gowex, Bankia, Gescartera un Abengoa rezultātā, un ka tā šobrīd neveicot auditu nevienā lielā Spānijas bankā.
      Pamatojot savu prasību, prasītāji norāda šādus apgalvojumus:

                  1.

                  Prasītāji apgalvo, ka Deloitte novērtējums esot izstrādāts atbilstoši VNV interesēm un ar to tiekot nodarīts kaitējums akcionāriem tostarp tāpēc, ka

                              —

                              ar to esot par zemu novērtēti atliktie nodokļu kredīti, kurus Banco Santander esot pilnībā saņēmusi;

                              —

                              ar to netiekot ņemts vērā, ka ieņēmumus nenesošu aizdevumu segums, ievērojot garantijas un rezerves, ir tuvu 100 %;

                              —

                              ar to esot par zemu novērtēts ieņēmumus nesošu aizdevumu portfelis;

                              —

                              ar to netiekot novērtēti grupas Banco Popular aktīvi kopumā, jo juridiskās personas Banco Popular aktīvi esot nodalīti no tās meitasuzņēmumu un uzņēmumu, kur tai ir dalība, aktīviem;

                              —

                              ar to netiekot ņemts vērā tas, ka nekustamā īpašuma aktīvu neto grāmatvedības vērtība pēc rezervju atskaitīšanas esot 10 896 miljoni EUR.

                  2.

                  2017. gada 23. maijā VNV esot uzticējusi Deloitte veikt Banco Popular novērtējumu, kas tai bija brīdī, kad VNV priekšsēdētāja Elka König intervijā Bloomberg TV atzina, ka Banco Popular tiek uzraudzīta. No tā izrietot, ka 2017. gada 23. maijā VNV jau bija nolēmusi veikt Banco Popular noregulējumu un 31. maijā informācija par to ir noplūdusi aģentūrai Reuters, kas esot izraisījis noguldījumu izņemšanu un Banco Popular likviditātes zudumu.

                  3.

                  Atbilstoši Banco de España viedoklim Eiropas Centrālā banka 2017. gada 13. martā esot uzskatījusi, ka Banco Popular ir maksātspējīga banka. Pretēji tam, ko uzskatot Deloitte, Banco Popular nekad neesot bijusi likvidējama banka, bet esot skaidrs, ka VNV ir noteikusi mērķi pakļaut Banco Popular noregulējumam, lai varētu izglābt Banco Santander, kura ir Eiropas un pasaules līmeņa sistēmas banka, kuras zaudējumi (kas atbilstoši prasītāju aprēķiniem 2017. gadā esot bijuši 22 573 miljoni EUR) akcionāriem tika slēpti, izmantojot Banco Popular ekspropriāciju un pārņemšanu.


title: Lieta T-266/20: Prasība, kas celta 2020. gada 8. maijā – Global Chartered Controller Institute/EUIPO – CFA Institute (“CCA CHARTERED CONTROLLER ANALYST CERTIFICATE”)

text:
               22.6.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 209/40

      Prasība, kas celta 2020. gada 8. maijā – Global Chartered Controller Institute/EUIPO – CFA Institute (“CCA CHARTERED CONTROLLER ANALYST CERTIFICATE”)
      (Lieta T-266/20)
      (2020/C 209/51)
      Valoda, kādā sagatavots prasības pieteikums – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Global Chartered Controller Institute SL (Alikante, Spānija) (pārstāvji: M. Pomares Caballero un T. Barber Giner, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: CFA Institute (Charlottesville, Virdžīnija, Amerikas Savienotās Valstis)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja: prasītāja Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “CCA CHARTERED CONTROLLER ANALYST CERTIFICATE” reģistrācijas pieteikums – reģistrācijas pieteikums Nr. 15 508 161

         Process EUIPO: iebildumu process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas piektās padomes 2020. gada 25. februāra lēmums lietā R 235/2019-5

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  grozīt apstrīdēto lēmumu, nosakot, ka šajā gadījumā nav īstenojušies Regulas par Eiropas Savienības preču zīmi 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētā relatīva reģistrācijas atteikuma pamata piemērošanas nosacījumi;

                  —

                  vai, pakārtoti, atcelt apstrīdēto lēmumu, un

                  —

                  piespriest EUIPO segt savus, kā arī atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus (tostarp izdevumus, kas radušies procesā Apelācijas padomē) un piespriest personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt izdevumus, kas radušies procesā Iebildumu nodaļā.

         Izvirzītie pamati:

      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 92. punkta pārkāpums.


title: Norvēģijas Augstākās tiesas (Norges Høyesterett) 2020. gada 3. marta lūgums EBTA Tiesai sniegt konsultatīvu atzinumu lietā Abdulkerim Kerim pret Norvēģijas valdību (Lieta E-1/20) 2020/C 218/08

text:
               2.7.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 218/13

      Norvēģijas Augstākās tiesas (Norges Høyesterett) 2020. gada 3. marta lūgums EBTA Tiesai sniegt konsultatīvu atzinumu lietā Abdulkerim Kerim pret Norvēģijas valdību
      (Lieta E-1/20)
      (2020/C 218/08)
      Norvēģijas Augstākā tiesa 2020. gada 3. marta vēstulē, kuru EBTA Tiesas kanceleja saņēma 2020. gada 3. martā, lūdza Tiesu sniegt konsultatīvu atzinumu lietā Abdulkerim Kerim pret Norvēģijas valdību par šādiem jautājumiem.
      Uz kādiem kritērijiem būtu jāpamatojas, nosakot to, vai ir noslēgta fiktīva laulība, uz kuru attiecas Direktīvas 2004/38/EK 35. pantā paredzētais noteikums par ļaunprātīgu izmantošanu? Būtu lietderīgi, ja EBTA Tiesa varētu īpaši komentēt šādus jautājumus:

                  a)

                  vai, nosakot, vai ir noslēgta fiktīva laulība, nozīme ir tam, kāds bija EEZ pilsoņa attiecīgās laulības noslēgšanas subjektīvais nodoms;

                  b)

                  ja, nosakot, vai ir noslēgta fiktīva laulība minētās direktīvas izpratnē, noteicošais faktors ir trešās valsts valstspiederīgā nodoms, – vai ir noteikta prasība, ka trešās valsts valstspiederīgā vēlmei iegūt uzturēšanās tiesības jābūt vienīgajam laulības noslēgšanas iemeslam, vai arī pietiek ar to, ka tas bija galvenais laulības noslēgšanas iemesls?


title: Lieta C-727/17: Tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Wojewódzki Sąd Administracyjny w Kielcach (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Syndyk Masy Upadłości ECO-WIND Construction S.A. w upadłości, iepriekš ECO-WIND Construction S.A./Samorządowe Kolegium Odwoławcze w Kielcach (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva (ES) 2015/1535 – Tehniskie standarti un noteikumi – Vēja ģeneratori – Direktīva 2006/123/EK – Jēdziens “pakalpojums” – Vide – Direktīva 2009/28/EK – No atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanas sekmēšana – Valsts vispārējie obligātie mērķi – Valsts noteikums, kas attiecas uz atļaujas izsniegšanas procedūrām, kuras ir piemērojamas iekārtām elektroenerģijas ražošanai no atjaunojamajiem energoresursiem – Samērīgums – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēti ierobežojumi attiecībā uz vēja ģeneratoru izvietojumu)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/2

      Tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Wojewódzki Sąd Administracyjny w Kielcach (Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Syndyk Masy Upadłości ECO-WIND Construction S.A. w upadłości, iepriekš ECO-WIND Construction S.A./Samorządowe Kolegium Odwoławcze w Kielcach

      (Lieta C-727/17) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Direktīva (ES) 2015/1535 - Tehniskie standarti un noteikumi - Vēja ģeneratori - Direktīva 2006/123/EK - Jēdziens “pakalpojums” - Vide - Direktīva 2009/28/EK - No atjaunojamajiem energoresursiem saražotas enerģijas izmantošanas sekmēšana - Valsts vispārējie obligātie mērķi - Valsts noteikums, kas attiecas uz atļaujas izsniegšanas procedūrām, kuras ir piemērojamas iekārtām elektroenerģijas ražošanai no atjaunojamajiem energoresursiem - Samērīgums - Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēti ierobežojumi attiecībā uz vēja ģeneratoru izvietojumu)
      (2020/C 255/02)
      Tiesvedības valoda – poļu

         Iesniedzējtiesa

      Wojewódzki Sąd Administracyjny w Kielcach

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: Syndyk Masy Upadłości ECO-WIND Construction S.A. w upadłości, iepriekš ECO-WIND Construction S.A.

         Atbildētāja: Samorządowe Kolegium Odwoławcze w Kielcach

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/1535 (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā, 1. panta 1. punkta f) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prasība, saskaņā ar kuru vēja ģeneratora uzstādīšanā ir jāievēro minimālais attālums starp vēja ģeneratoru un ēkām ar dzīvojamo funkciju, nav tehnisks noteikums, par kuru ir jāpaziņo saskaņā ar šīs direktīvas 5. pantu, ja vien šī prasība neizraisa vēja ģeneratoru izmantošanu tikai ierobežoti, kas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai.

                  2)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū 15. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru vēja ģeneratora uzstādīšanā ir jāievēro minimālais attālums starp vēja ģeneratoru un ēkām ar dzīvojamo funkciju, neietilpst noteikumos, saskaņā ar kuriem piekļuve pakalpojuma darbībai vai tās veikšana ir atkarīga no teritoriāla ierobežojuma it īpaši tādu ierobežojumu formā, kas ir noteikti atkarībā no minimālā attāluma starp pakalpojumu sniedzējiem, kuri dalībvalstīm ir jāpaziņo Eiropas Komisijai saskaņā ar šīs direktīvas 15. panta 7. punktu.

                  3)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/28/EK (2009. gada 23. aprīlis) par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2015/1513 (2015. gada 9. septembris), 3. panta 1. punkta pirmā daļa un 13. panta 1. punkta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tām nav pretrunā tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru vēja ģeneratora uzstādīšanā ir jāievēro minimālais attālums starp to un ēkām ar dzīvojamo funkciju, ja vien šis tiesiskais regulējums ir nepieciešams un samērīgs ar attiecīgās dalībvalsts vispārējo valsts obligāto mērķi, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         (1)  OV C 134, 16.4.2018.


title: Lieta C-535/18: Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Bundesverwaltungsgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – IL u.c./Land Nordrhein-Westfalen (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Orhūsas konvencija – Direktīva 2011/92/ES – Noteiktu projektu ietekmes uz vidi novērtējums – Sabiedrības līdzdalība lēmumu pieņemšanā – Projekta atļaušanas procedūrā pieļauti pārkāpumi – Iespēja vērsties tiesā – Valsts tiesībās paredzēti ierobežojumi – Direktīva 2000/60/EK – Eiropas Savienības ūdens resursu politika – Gruntsūdens objekta stāvokļa pasliktināšanās – Vērtēšanas kārtība – Privātpersonu tiesības uz piesārņojuma novēršanai veiktiem pasākumiem – Locus standi valsts tiesās)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/3

      Tiesas (pirmā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Bundesverwaltungsgericht (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – IL u.c./Land Nordrhein-Westfalen

      (Lieta C-535/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Vide - Orhūsas konvencija - Direktīva 2011/92/ES - Noteiktu projektu ietekmes uz vidi novērtējums - Sabiedrības līdzdalība lēmumu pieņemšanā - Projekta atļaušanas procedūrā pieļauti pārkāpumi - Iespēja vērsties tiesā - Valsts tiesībās paredzēti ierobežojumi - Direktīva 2000/60/EK - Eiropas Savienības ūdens resursu politika - Gruntsūdens objekta stāvokļa pasliktināšanās - Vērtēšanas kārtība - Privātpersonu tiesības uz piesārņojuma novēršanai veiktiem pasākumiem - Locus standi valsts tiesās)
      (2020/C 255/03)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Bundesverwaltungsgericht

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: IL, JK, KJ, LI, NG, MH, OF, PE, RC un SB kā QD mantinieki, TA, UZ, VY, WX

         Atbildētāja: Land Nordrhein-Westfalen

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/92/ES (2011. gada 13. decembris) par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu 11. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ļauj dalībvalstīm paredzēt, ka tad, ja lēmumā par projekta atļaušanu pieļautais procesuālo noteikumu pārkāpums nav tāds, kas varētu izmainīt tā jēgu, prasība atcelt šo lēmumu ir pieņemama vienīgi tad, ja attiecīgais pārkāpums ir liedzis prasītājam minētās direktīvas 6. pantā garantētās tiesības piedalīties lēmumu pieņemšanas procesā vides jomā.

                  2)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/60/EK (2000. gada 23. oktobris), ar ko izveido sistēmu Kopienas rīcībai ūdens resursu politikas jomā, 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā, ja kompetentās iestādes pārbaude par to, vai ir izpildīti šajā pantā paredzētie pienākumi – tostarp pienākums novērst ūdens objektu, gan virszemes, gan gruntsūdeņu, kurus skar projekts, stāvokļa pasliktināšanos –, var tikt veikta tikai pēc tam, kad projekts jau ir ticis atļauts.
                  Direktīvas 2011/92 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka informācijā, kas ir jādara pieejama sabiedrībai projekta atļaušanas procedūras laikā, ir jābūt ietvertiem datiem, kas ir vajadzīgi, lai novērtētu projekta ietekmi uz ūdeni, ņemot vērā tostarp Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punktā paredzētos kritērijus un pienākumus.

                  3)

                  Direktīvas 2000/60 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par gruntsūdens objekta ķīmiskā stāvokļa pasliktināšanos projekta dēļ ir uzskatāms, pirmkārt, tas, ka ir pārsniegts vismaz viens kvalitātes radītājs vai robežvērtība Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/118/EK (2006. gada 12. decembris) par gruntsūdeņu aizsardzību pret piesārņojumu un pasliktināšanos 3. panta 1. punkta izpratnē, un otrkārt, tas, ka ir notikusi paredzama piesārņojošas vielas koncentrācijas palielināšanās, ja šai vielai noteiktā robežvērtība jau tā ir pārsniegta. Katrā monitoringa vietā izmērītās vērtības ir jāņem vērā atsevišķi.

                  4)

                  Direktīvas 2000/60 1. panta pirmās daļas b) punkts un otrās daļas pirmais ievilkums, kā arī 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts, lasot tos kopsakarā ar LES 19. pantu un LESD 288. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar projektu skartajiem sabiedrības daļas locekļiem ir jābūt iespējai kompetentajās valsts tiesās norādīt uz to, ka nav izpildīti pienākumi novērst ūdens objektu stāvokļa pasliktināšanos un uzlabot to stāvokli, ja šī neizpilde skar tos tieši.

         (1)  OV C 427, 26.11.2018.


title: Lieta C-654/18: Tiesas (piektā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Verwaltungsgericht Stuttgart (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Interseroh Dienstleistungs GmbH/SAA Sonderabfallagentur Baden-Württemberg GmbH (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vide – Atkritumu sūtījumi – Regula (EK) Nr. 1013/2006 – Iepriekšējas rakstiskas paziņošanas un piekrišanas procedūra – Vispārējas informācijas prasības – IIIA pielikums – Papīra, kartona un papīra izstrādājumu maisījums – Bāzeles konvencijas IX pielikuma B3020. pozīcija – Traucējošas vielas – Maisījuma piesārņošana ar citām vielām – Reģenerācija videi drošā veidā)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/4

      Tiesas (piektā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Verwaltungsgericht Stuttgart (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Interseroh Dienstleistungs GmbH/SAA Sonderabfallagentur Baden-Württemberg GmbH

      (Lieta C-654/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Vide - Atkritumu sūtījumi - Regula (EK) Nr. 1013/2006 - Iepriekšējas rakstiskas paziņošanas un piekrišanas procedūra - Vispārējas informācijas prasības - IIIA pielikums - Papīra, kartona un papīra izstrādājumu maisījums - Bāzeles konvencijas IX pielikuma B3020. pozīcija - Traucējošas vielas - Maisījuma piesārņošana ar citām vielām - Reģenerācija videi drošā veidā)
      (2020/C 255/04)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgericht Stuttgart

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Interseroh Dienstleistungs GmbH

         Atbildētāja: SAA Sonderabfallagentur Baden-Württemberg GmbH

         Rezolutīvā daļa

                  1.

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1013/2006 (2006. gada 14. jūnijs) par atkritumu sūtījumiem, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu (ES) 2015/2002 (2015. gada 10. novembris), 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams papīra, kartona un papīra izstrādājumu atkritumu maisījumam, kur katrs no atkritumu veidiem ietilpst vienā no pirmajiem trijiem ievilkumiem Bāzelē 1989. gada 22. martā parakstītās un Eiropas Kopienas vārdā ar Padomes Lēmumu 93/98/EEK (1993. gada 1. februāris) apstiprinātās Konvencijas par kontroli pār kaitīgo atkritumu robežšķērsojošo transportēšanu un to aizvākšanu IX pielikuma B3020. pozīcijā, kura pārņemta šīs regulas V pielikuma 1. daļas B sarakstā, un kas ietver traucējošas vielas līdz 10 %.

                  2.

                  Regulas Nr. 1013/2006, kas grozīta ar Regulu 2015/2002, 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams šādam atkritumu maisījumam ar nosacījumu, pirmkārt, ka tas nesatur vielas, kuras ietilpst ceturtajā ievilkumā minētās konvencijas IX pielikuma B3020. pozīcijā, kas pārņemta šīs regulas V pielikuma 1. daļas B sarakstā, un, otrkārt, ka ir izpildīts minētās regulas IIIA pielikuma 1. punktā paredzētais nosacījums, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.

         (1)  OV C 35, 28.1.2019.


title: Lieta C-684/18: Tiesas (devītā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Curtea de Apel Bucureşti (Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – World Comm Trading Gfz SRL/Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF), Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Ploieşti (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) – Direktīva 2006/112/EK – 90. punkts – 184. līdz 186. pants – PVN neitralitātes princips – Sākotnējā nodokļa atskaitījuma koriģēšana – Atlaides preču piegādēm Kopienas iekšienē un piegādēm valsts teritorijā)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/5

      Tiesas (devītā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Curtea de Apel Bucureşti (Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – World Comm Trading Gfz SRL/Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF), Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Ploieşti

      (Lieta C-684/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Nodokļi - Pievienotās vērtības nodoklis (PVN) - Direktīva 2006/112/EK - 90. punkts - 184. līdz 186. pants - PVN neitralitātes princips - Sākotnējā nodokļa atskaitījuma koriģēšana - Atlaides preču piegādēm Kopienas iekšienē un piegādēm valsts teritorijā)
      (2020/C 255/05)
      Tiesvedības valoda – rumāņu

         Iesniedzējtiesa

         Curtea de Apel Bucureşti

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: World Comm Trading Gfz SRL

         Atbildētājas: Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF), Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Ploieşti

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 185. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts nodokļu iestādēm ir jānosaka nodokļa maksātājam pienākums koriģēt sākotnēji veikto pievienotās vērtības nodokļa atskaitījumu, ja pēc tam, kad tas ir saņēmis atlaides par preču piegādēm valsts teritorijā, šīs iestādes uzskata, ka sākotnēji veiktais atskaitījums bija lielāks par to, uz kādu šim nodokļa maksātājam bija tiesības.

                  2)

                  Direktīvas 2006/112 185. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstī reģistrētam nodokļu maksātājam ir jāveic sākotnēji izdarīta pievienotās vērtības nodokļa (PVN) atskaitījuma koriģēšana pat tad, ja šī nodokļa maksātāja piegādātājs ir izbeidzis savu darbību šajā dalībvalstī un tādēļ minētais piegādātājs vairs nevar prasīt atmaksāt daļu no tā samaksātā PVN.

         (1)  OV C 44, 4.2.2019.


title: Lieta C-796/18: Tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Oberlandesgericht Düsseldorf (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Informatikgesellschaft für Software-Entwicklung (ISE) mbH/Stadt Köln (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Publiskais iepirkums – Direktīva 2014/24/ES – 2. panta 1. punkta 5) apakšpunkts – 12. panta 4. punkts – 18. panta 1. punkts – Jēdziens “pakalpojumi par atlīdzību” – Līgums starp līgumslēdzējām iestādēm, kuras kalpo kopējam sabiedrības interešu mērķim – Ugunsdzēsēju izsaukumu vadības programmatūras nodošana rīcībā – Atlīdzības neesamība – Saikne ar nolīgumu par sadarbību, kurā paredzēta šīs programmatūras papildu moduļu nodošana rīcībā bez maksas – Vienlīdzīgas attieksmes princips – Aizliegums privātam uzņēmumam radīt labvēlīgāku stāvokli salīdzinājumā ar citiem tā konkurentiem)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/6

      Tiesas (ceturtā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums (Oberlandesgericht Düsseldorf (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) – Informatikgesellschaft für Software-Entwicklung (ISE) mbH/Stadt Köln

      (Lieta C-796/18) (1)

      (Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu - Publiskais iepirkums - Direktīva 2014/24/ES - 2. panta 1. punkta 5) apakšpunkts - 12. panta 4. punkts - 18. panta 1. punkts - Jēdziens “pakalpojumi par atlīdzību” - Līgums starp līgumslēdzējām iestādēm, kuras kalpo kopējam sabiedrības interešu mērķim - Ugunsdzēsēju izsaukumu vadības programmatūras nodošana rīcībā - Atlīdzības neesamība - Saikne ar nolīgumu par sadarbību, kurā paredzēta šīs programmatūras papildu moduļu nodošana rīcībā bez maksas - Vienlīdzīgas attieksmes princips - Aizliegums privātam uzņēmumam radīt labvēlīgāku stāvokli salīdzinājumā ar citiem tā konkurentiem)
      (2020/C 255/06)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Oberlandesgericht Düsseldorf

         Pamatlietas puses

         Prasītāja: Informatikgesellschaft für Software-Entwicklung (ISE) mbH

         Atbildētāja: Stadt Köln

         Cits lietas dalībnieks: Land Berlin

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka līgums, kurā, pirmkārt, ir paredzēts, ka līgumslēdzēja iestāde bez maksas nodod programmatūru citas līgumslēdzējas iestādes rīcībā, un, otrkārt, kurš ir saistīts ar sadarbības līgumu, saskaņā ar kuru katrai šai līguma pusei ir pienākums otras puses rīcībā bez maksas nodot šīs programmatūras atjauninājumus nākotnē, kurus tā varētu izstrādāt, ir “publisks līgums” šīs direktīvas 2. panta 1. punkta 5) apakšpunkta izpratnē, ja no šo līgumu formulējuma un piemērojamā valsts tiesiskā regulējuma izriet, ka minētajā programmatūrā tiks veikti pielāgojumi.

                  2)

                  Direktīvas 2014/24 12. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka sadarbība starp līgumslēdzējām iestādēm var tikt izslēgta no šajā direktīvā paredzēto publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas noteikumu piemērošanas jomas, ja minētā sadarbība attiecas uz papildinošām darbībām, kas, pat individuāli, ir jāveic katram šīs sadarbības dalībniekam, ciktāl šīs papildinošās darbības veicina minēto sabiedrisko pakalpojumu faktisku īstenošanu.

                  3)

                  Direktīvas 2014/24 12. panta 4. punkts, to lasot kopā ar šīs direktīvas 33. apsvēruma otro daļu un 18. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka sadarbības starp līgumslēdzējām iestādēm rezultātā saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu privātam uzņēmumam netiek radīta labvēlīgāka situācija salīdzinājumā ar tā konkurentiem.

         (1)  OV C 93, 11.3.2019.


title: Lieta C-33/19: Tiesas (desmitā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums – Eiropas Komisija/Bulgārijas Republika (Valsts pienākumu neizpilde – Dzelzceļu drošība – Direktīva 2004/49/EK – 21. panta 1. un 2. punkts – Tādu noteikumu nepieņemšana, kas ir nepieciešami, lai nodrošinātu izmeklēšanas iestādes organizatorisko neatkarību, kā arī tās autonomo piekļuvi pietiekamiem resursiem)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/7

      Tiesas (desmitā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums – Eiropas Komisija/Bulgārijas Republika
      (Lieta C-33/19) (1)

      (Valsts pienākumu neizpilde - Dzelzceļu drošība - Direktīva 2004/49/EK - 21. panta 1. un 2. punkts - Tādu noteikumu nepieņemšana, kas ir nepieciešami, lai nodrošinātu izmeklēšanas iestādes organizatorisko neatkarību, kā arī tās autonomo piekļuvi pietiekamiem resursiem)
      (2020/C 255/07)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: C. Vrignon, C. Georgieva-Kecsmar un J. Hottiaux)

         Atbildētāja: Bulgārijas Republika (pārstāvji: L. Zaharieva un E. Petranova)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Neveicot nepieciešamos pasākumus, lai garantētu izmeklēšanas iestādes organizatorisko neatkarību saistībā ar dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītāju, ko kontrolē Transporta, informācijas tehnoloģiju un sakaru ministrija, kā arī šīs iestādes neatkarību saistībā ar šo pārvaldītāju attiecībā uz piekļuvi resursiem, kas nepieciešami tās pienākumu izpildei, Bulgārijas Republika nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/49/EK (2004. gada 29. aprīlis) par drošību Kopienas dzelzceļos, un par Padomes Direktīvas 95/18/EK par dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu licencēšanu un Direktīvas 2001/14/EK par dzelzceļa infrastruktūras jaudas sadali un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras izmantošanu un drošības sertifikāciju grozījumiem (Dzelzceļu drošības direktīva) 21. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus.

                  2)

                  Bulgārijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 122, 1.4.2019.


title: Lieta C-309/19 P: Tiesas (astotā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums – Asociación de fabricantes de morcilla de Burgos/Eiropas Komisija (Apelācija – Vispārējās tiesas Reglamenta 73. panta 1. punkts – Vispārējās tiesas rīkojums, ar kuru prasība ir atzīta par acīmredzami nepieņemamu ar roku rakstīta paraksta neesamības dēļ – Prasības pieteikums papīra formātā, kas ietver autentificēta elektroniska paraksta izdruku)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/7

      Tiesas (astotā palāta) 2020. gada 28. maija spriedums – Asociación de fabricantes de morcilla de Burgos/Eiropas Komisija
      (Lieta C-309/19 P) (1)

      (Apelācija - Vispārējās tiesas Reglamenta 73. panta 1. punkts - Vispārējās tiesas rīkojums, ar kuru prasība ir atzīta par acīmredzami nepieņemamu ar roku rakstīta paraksta neesamības dēļ - Prasības pieteikums papīra formātā, kas ietver autentificēta elektroniska paraksta izdruku)
      (2020/C 255/08)
      Tiesvedības valoda – spāņu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Asociación de fabricantes de morcilla de Burgos (pārstāvji: J. Azcárate Olano un E. Almarza Nantes, abogados)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Komisija (pārstāvji: F. Castillo de la Torre un I. Naglis)

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Apelācijas sūdzību noraidīt.

                  2)

                  Asociación de fabricantes de morcilla de Burgos atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV, C 263, 5.8.2019.


title: Lieta C-634/19 P: Apelācija sūdzība, ko 2019. gada 25. augustā CJ iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2019. gada 27. jūnija spriedumu lietā T-1/19 CJ/Eiropas Savienības Tiesa

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/8

      Apelācija sūdzība, ko 2019. gada 25. augustā CJ iesniedza par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2019. gada 27. jūnija spriedumu lietā T-1/19 CJ/Eiropas Savienības Tiesa
      (Lieta C-634/19 P)
      (2020/C 255/09)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzējs: CJ (pārstāvis: V. Kolias, dikigoros)

         Otra lietas dalībniece: Eiropas Savienības Tiesa
      Ar 2020. gada 16. jūnija rīkojumu Tiesa (septītā palāta) nolēma apelācijas sūdzību noraidīt kā acīmredzami nepamatotu un piespriest CJ segt savus tiesāšanās izdevumus.


title: Lietas C-818/19 un C-878/19: Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 6. novembrī un 2019. gada 3. decembrī iesniedza Varhoven kasatsionen sad (Bulgārija) un Sofiyski rayonen sad (Bulgārija) – “Marvik-Pastrogor” EOOD un “RODES – 08” EOOD

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/8

      Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2019. gada 6. novembrī un 2019. gada 3. decembrī iesniedza Varhoven kasatsionen sad (Bulgārija) un Sofiyski rayonen sad (Bulgārija) – “Marvik-Pastrogor” EOOD un “RODES – 08” EOOD

      (Lietas C-818/19 un C-878/19)
      (2020/C 255/10)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesas

         Varhoven kasatsionen sad, Sofiyski rayonen sad

         Pamatlietas puses

         Prasītājas: “Marvik-Pastrogor” EOOD, “RODES – 08” EOOD

         Atbildētājas: Darzhavata, predstavlyavana ot Ministara na finansite, Narodno sabranie na Republika Bulgaria

      Ar 2020. gada 30. aprīļa lēmumu Tiesa (desmitā palāta) nosprieda, ka tās kompetencē acīmredzami nav sniegt atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem.


title: Lieta C-26/20 P: Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 20. janvārī Rezon OOD iesniedza par Vispārējās tiesas 2019. gada 20. novembra spriedumu lietā T-101/19 Rezon//Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) (“imot.bg”)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/8

      Apelācijas sūdzība, ko 2020. gada 20. janvārīRezon OOD iesniedza par Vispārējās tiesas 2019. gada 20. novembra spriedumu lietā T-101/19 Rezon//Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO) (“imot.bg”)
      (Lieta C-26/20 P)
      (2020/C 255/11)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Lietas dalībnieki

         Apelācijas sūdzības iesniedzēja: Rezon OOD (pārstāve: M. Yordanova-Harizanova, advokat)

         Otrs lietas dalībnieks: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)
      Ar 2020. gada 21. aprīļa rīkojumu Tiesa (apelācijas sūdzību pieļaujamības vērtējuma palāta) atzina apelācijas sūdzību par acīmredzami nepieļaujamu.


title: Lieta C-165/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 16. aprīlī iesniedza Verwaltungsgericht Berlin (Vācija) – ET kā Air Berlin PLC & Co. Luftverkehrs KG (AB KG) maksātnespējas procesa administrators/Vācijas Federatīvā Republika

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/9

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 16. aprīlī iesniedza Verwaltungsgericht Berlin (Vācija) – ET kā Air Berlin PLC & Co. Luftverkehrs KG (AB KG) maksātnespējas procesa administrators/Vācijas Federatīvā Republika
      (Lieta C-165/20)
      (2020/C 255/12)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Verwaltungsgericht Berlin

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: ET kā Air Berlin PLC & Co. Luftverkehrs KG (AB KG) maksātnespējas procesa administrators

         Atbildētāja: Vācijas Federatīvā Republika

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Direktīva 2003/87/EK (1) un Direktīva 2008/101/EK (2), ņemot vērā Direktīvas 2008/101/EK 20. apsvērumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj, ka tiek atcelta bezmaksas aviācijas nozares kvotu piešķiršana gaisakuģu operatoram attiecībā uz 2018.–2020. gadu, ja ir notikusi piešķiršana attiecībā uz 2013.–2020. gadu un 2017. gadā gaisakuģu operators pārtrauc savu aviācijas darbību maksātnespējas dēļ?
                  Vai Direktīvas 2003/87/EK 3.f panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kvotu sadales lēmuma atcelšana pēc aviācijas darbību pārtraukšanas maksātnespējas dēļ ir atkarīga no tā, vai aviācijas darbības turpina cits gaisakuģu operators? Vai Direktīvas 2003/87/EK 3.f panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka aviācijas darbības turpinās, ja nolaišanās tiesības tā dēvētajās koordinētajās lidostās (slots) daļēji (attiecībā uz maksātnespējīgas aviosabiedrības tuvajām un vidēji tālajām operācijām) ir pārdotas trim citiem gaisakuģu operatoriem?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
                  Vai Regulas 389/2013 (3) 10. panta 5. punkta, 29. panta, 55. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 3. punkta, kā arī 56. panta noteikumi ir saderīgi ar Direktīvu 2003/87/EK un Direktīvu 2008/101/EK un ir spēkā, ja tie nepieļauj, ka tiek piešķirtas sadalītas, bet vēl neizsniegtas aviācijas nozares bezmaksas kvotas gadījumā, ja gaisakuģu operators maksātnespējas dēļ pārtrauc darbību?

                  3)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
                  Vai Direktīva 2003/87/EK un Direktīva 2008/101/EK ir jāinterpretē tādējādi, ka lēmuma par aviācijas nozares kvotu bezmaksas sadali atcelšana atbilstoši Savienības tiesībām ir obligāta?

                  4)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un atbilde uz trešo jautājumu ir noliedzoša:
                  Vai Direktīvas 2003/87 3.c panta 3.a punkts, 28.a panta 1. un 2. punkts un 28.b panta 2. punkts redakcijā pēc grozījumu izdarīšanas ar Direktīvu (ES) 2018/410 (4), ir jāinterpretē tādējādi, ka 3. tirdzniecības laikposms gaisakuģu operatoriem beidzas nevis 2020. gada beigās, bet tikai 2023. gadā?

                  5)

                  Ja atbilde uz ceturto jautājumu ir noliedzoša:
                  Vai prasījumus par bezmaksas papildu kvotām gaisakuģu operatoriem attiecībā uz 3. tirdzniecības laikposmu pēc 3. tirdzniecības laikposma beigām var apmierināt kopā ar 4. tirdzniecības laikposma kvotām, ja šādu kvotu piešķiršanas tiesību esamību tiesa atzīst tikai pēc 3. tirdzniecības laikposma beigām vai arī vēl neapmierināti piešķiršanas prasījumi zaudē spēku 3. tirdzniecības laikposma beigās?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/87/EK (2003. gada 13. oktobris), ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV 2003, L 275, 32. lpp.).

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2008/101/EK (2008. gada 19. novembris), ar ko groza Direktīvu 2003/87/EK, lai aviācijas darbības iekļautu Kopienas siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmā (OV 2009, L 8, 3. lpp.).

         (3)  Komisijas Regula (ES) Nr. 389/2013 (2013. gada 2. maijs), ar ko izveido Savienības reģistru saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/87/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 280/2004/EK un Lēmumu Nr. 406/2009/EK un atceļ Komisijas Regulu (ES) Nr. 920/2010 un Regulu (ES) Nr. 1193/2011 (OV 2013, L 122, 1. lpp.).

         (4)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2018/410 (2018. gada 14. marts), ar ko groza Direktīvu 2003/87/EK, lai sekmētu emisiju izmaksefektīvu samazināšanu un investīcijas mazoglekļa risinājumos, un Lēmumu (ES) 2015/1814 (OV 2018, L 76, 3. lpp.).


title: Lieta C-184/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. aprīl ī iesniedza Vilniaus apygardos administracinis teismo (Lietuva) – OT/Vyriausiąją tarnybinės etikos komisiją

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/10

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. aprīl ī iesniedza Vilniaus apygardos administracinis teismo (Lietuva) – OT/Vyriausiąją tarnybinės etikos komisiją

      (Lieta C-184/20)
      (2020/C 255/13)
      Tiesvedības valoda – lietuviešu

         Iesniedzējtiesa

         Vilniaus apygardos administracinis teismo

         Pamatlietas puses

         Prasītājs: OT

         Atbildētāja: Vyriausiąją tarnybinės etikos komisiją

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Regulas (1) 6. panta 1. punkta e) apakšpunktā noteiktais nosacījums par to, ka apstrāde ir vajadzīga, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot pārzinim likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras, ņemot vērā Regulas 6. panta 3. punktā noteiktās prasības, tostarp prasību, saskaņā ar kuru dalībvalsts tiesību aktiem ir jāatbilst sabiedrības interešu mērķim un jābūt samērīgiem ar izvirzīto leģitīmo mērķi, kā arī Hartas (2) 7. un 8. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesībās nevar tikt prasīts izpaust privāto interešu deklarācijas un publicēt tās pārziņa, Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (Amatpersonu ētikas centrālā komisija), tīmekļa vietnē, līdz ar to nodrošinot piekļuvi šādiem datiem visām personām, kurām ir piekļuve internetam?

                  2)

                  Vai Regulas 9. panta 1. punktā noteiktais aizliegums apstrādāt īpašu kategoriju personas datus, ņemot vērā Regulas 9. panta 2. punktā noteiktos nosacījumus, tostarp tā g) apakšpunktā noteikto nosacījumu par to, ka apstrādei ir jābūt vajadzīgai būtisku sabiedrības interešu dēļ, pamatojoties uz Savienības vai dalībvalsts tiesību aktiem, kuriem ir jābūt samērīgiem izvirzītajam mērķim, ir jāievēro tiesību uz datu aizsardzību būtība un jāparedz piemēroti un konkrēti pasākumi datu subjekta pamattiesību un interešu aizsardzībai, ir jāinterpretē, ņemot arī vērā Hartas 7. un 8. pantu, tādējādi, ka valsts tiesībās nevar tikt prasīts izpaust datus par privāto interešu deklarācijām, kas var izpaust personas datus, ieskaitot datus, kas ļauj noteikt personas politiskos uzskatus, dalību arodbiedrībās, seksuālo orientāciju un citu personisko informāciju, un publicēt tos pārziņa, Vyriausioji tarnybinės etikos komisija, tīmekļa vietnē, nodrošinot piekļuvi šādiem datiem visām personām, kurām ir piekļuve internetam?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/679 (2016 gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1 lpp.).

         (2)  Eiropas Savienības Pamattiesību harta (OV 2012, C 326, 391. lpp.).


title: Lieta C-187/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. aprīlī iesniedza Landgericht Ravensburg (Vācija) – JL//BMW Bank GmbH un DT/Volkswagen Bank GmbH

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/10

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 28. aprīlī iesniedza Landgericht Ravensburg (Vācija) – JL//BMW Bank GmbH un DT/Volkswagen Bank GmbH

      (Lieta C-187/20)
      (2020/C 255/14)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Iesniedzējtiesa

         Landgericht Ravensburg

         Pamatlietas puses

         Prasītāji: JL, DT

         Atbildētājas: BMW Bank GmbH, Volkswagen Bank GmbH

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (1) (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (turpmāk tekstā – “Direktīva 2008/48/EK”) 10. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar kredīta veidu vajadzības gadījumā ir jānorāda, ka runa ir par saistītu kredītlīgumu un/vai ka runa ir par terminētu kredītlīgumu?

                  2)

                  Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta d) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kredīta izņemšanas noteikumos pirkuma priekšmeta finansēšanai paredzētu saistītu kredītlīgumu gadījumā, ja kredīta summa tiek atmaksāta pārdevējam, ir jānorāda, ka kredītņēmējs atmaksātās summas apmērā ir atbrīvots no sava pienākuma samaksāt pirkuma cenu un ka pārdevējam, ja pirkuma cena ir samaksāta pilnībā, ir jāizsniedz nopirktais priekšmets?

                  3)

                  Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta l) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                              a)

                              absolūtos skaitļos ir jānorāda kredītlīguma noslēgšanas brīdī spēkā esošā nokavējuma procentu likme vai vismaz spēkā esošā atsauces procentu likme (šajā gadījumā – procentu pamatlikme atbilstoši BGB 247. pantam), uz kuras pamata aprēķina spēkā esošo nokavējuma procentu likmi kopā ar piemaksu (šajā gadījumā – piecus procentpunktus atbilstoši BGB 288. panta 1. punkta otrajam teikumam)?

                              b)

                              ir konkrēti jāizklāsta nokavējuma procentu likmes koriģēšanas mehānisms vai vismaz jānorāda uz valsts tiesību normām, no kurām var secināt nokavējuma procentu likmes koriģēšanu (BGB 247. pants un 288. panta 1. punkta otrais teikums)?

                  4.

                              a)

                              Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta r) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kredītlīgumā ir jānorāda konkrēta patērētājam saprotama aprēķināšanas metode, lai kredīta pirmstermiņa atmaksas gadījumā noteiktu piemērojamo pirmstermiņa atmaksas kompensāciju, tādējādi, ka patērētājs vismaz aptuveni var aprēķināt pirmstermiņa kredītlīguma izbeigšanas gadījumā maksājamās kompensācijas apmēru?

                              b)

                              (ja uz iepriekšējo a) jautājumu tiek atbildēts apstiprinoši):
                              Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta r) apakšpunktam un 14. panta 1. punkta otrajam teikumam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram nepilnīgas informācijas gadījumā Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta r) apakšpunkta izpratnē atteikuma tiesību termiņu tomēr sāk skaitīt no līguma noslēgšanas brīža un zūd tikai kreditora tiesības uz kompensāciju par priekšlaicīgu kredīta atmaksu?

                  5)

                  Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta s) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka:

                              a)

                              kredītlīgumā ir jānorāda arī valsts tiesībās reglamentētās kredītlīguma pušu tiesības to izbeigt, it īpaši arī kredītņēmēja tiesības izbeigt kredītlīgumu svarīgu iemeslu dēļ atbilstoši BGB 314. pantam terminētu kredītlīgumu gadījumā, un ka uz pantu, kurā ir reglamentētas šīs tiesības izbeigt līgumu, ir jānorāda expressis verbis?

                              b)

                              (ja uz iepriekšējo a) jautājumu tiek atbildēts noliedzoši):
                              tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram valsts tiesībās paredzētu īpašu tiesību izbeigt kredītlīgumu minēšana ir obligāti norādāma informācija Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta s) apakšpunkta izpratnē?

                              c)

                              kredītlīgumā attiecībā uz visām kredītlīguma pušu tiesībām izbeigt kredītlīgumu ir jānorāda tiesību izbeigt kredītlīgumu izmantošanas gadījumā attiecīgi reglamentētais paziņojumam par izbeigšanu piemērojamais termiņš un forma?

                  6)

                  Vai Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punkta t) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kredītlīgumā ir jāsniedz informācija par būtiskajiem formālajiem priekšnoteikumiem, iesniedzot sūdzību un/vai tiesību aizsardzības līdzekli ārpustiesas sūdzību un/vai pārsūdzību procedūrā? Vai nepietiek ar to, ja šajā ziņā tiek norādīts uz internetā pieejamu procedūru, kas ir jāievēro ārpustiesas sūdzību un/vai pārsūdzību procedūrā?

                  7)

                  Vai patēriņa kredītlīguma gadījumā kreditora atsaukšanās uz iebildumu par tiesību zaudēšanu, argumentējot pret patērētāja atteikuma tiesību izmantošanu atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 14. panta 1. punkta pirmajam teikumam, ir izslēgta:

                              a)

                              ja kāda no Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punktā reglamentētajām obligāti norādāmajām ziņām nav pienācīgā kārtā nedz norādīta kredītlīgumā, nedz sniegta vēlāk, un tāpēc atteikuma termiņš atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 14. panta 1. punktam nav sācies?

                              b)

                              (ja uz iepriekšējo a) jautājumu tiek atbildēts noliedzoši):
                              ja tiesību zaudēšana galvenokārt ir balstīta uz laiku, kas ir pagājis kopš līguma noslēgšanas, un/vai pilnīgu līguma izpildi no abu līgumslēdzēju pušu puses, un/vai kreditora tiesībām izlemt par atpakaļ saņemto kredīta summu vai kredīta galvojumu atdošanu, un/vai (ar kredītlīgumu saistīta pirkuma līguma gadījumā) finansētā priekšmeta izmantošanu vai pārdošanu, ko veic patērētājs, taču patērētājs attiecīgajā periodā, iestājoties attiecīgajiem apstākļiem, nezināja par viņa atteikuma tiesību turpināšanos un viņam šī nezināšana arī nav jāpamato, un kreditors arī nevarēja pieņemt, ka patērētājam ir attiecīga informācija?

                  8)

                  Vai patēriņa kredītlīguma gadījumā kreditora atsaukšanās uz iebildumu par tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, argumentējot pret patērētāja atteikuma tiesību izmantošanu atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 14. panta 1. punkta pirmajam teikumam, ir izslēgta:

                              a)

                              ja kāda no Direktīvas 2008/48/EK 10. panta 2. punktā reglamentētajām obligāti norādāmajām ziņām nav pienācīgā kārtā nedz norādīta kredītlīgumā, nedz sniegta vēlāk, un tāpēc atteikuma termiņš atbilstoši Direktīvas 2008/48/EK 14. panta 1. punktam nav sācies?

                              b)

                              (ja uz iepriekšējo a) jautājumu tiek atbildēts noliedzoši):
                              ja tiesību zaudēšana galvenokārt ir balstīta uz laiku, kas ir pagājis kopš līguma noslēgšanas, un/vai pilnīgu līguma izpildi no abu līgumslēdzēju pušu puses, un/vai kreditora tiesībām izlemt par atpakaļ saņemto kredīta summu vai kredīta galvojumu atdošanu, un/vai (ar kredītlīgumu saistīta pirkuma līguma gadījumā) finansētā priekšmeta izmantošanu vai pārdošanu, ko veic patērētājs, taču patērētājs attiecīgajā periodā, iestājoties attiecīgajiem apstākļiem, nezināja par viņa atteikuma tiesību turpināšanos un viņam šī nezināšana arī nav jāpamato, un kreditors arī nevarēja pieņemt, ka patērētājam ir attiecīga informācija?

         (1)  Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/48/EK (2008. gada 23. aprīlis) par patēriņa kredītlīgumiem un ar ko atceļ Direktīvu 87/102/EEK (OV 2008, L 133, 66. lpp.).


title: Lieta C-208/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 14. maijā iesniedza Sofiyski rayonen sad (Bulgārija) – “Toplofikatsia Sofia” EAD, “Chez Elektro Balgaria” AD un “Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia” EOOD

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/12

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 14. maijā iesniedza Sofiyski rayonen sad (Bulgārija) – “Toplofikatsia Sofia” EAD, “Chez Elektro Balgaria” AD un “Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia” EOOD

      (Lieta C-208/20)
      (2020/C 255/15)
      Tiesvedības valoda – bulgāru

         Iesniedzējtiesa

         Sofiyski rayonen sad

         Pamatlietas puses

         Prasītājas: “Toplofikatsia Sofia” EAD, “Chez Elektro Balgaria” AD un “Agentsia za kontrol na prosrocheni zadalzhenia” EOOD

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai Līguma par Eiropas Savienības darbību 20. panta 2. punkta a) apakšpunkts, skatot to kopā ar Pamattiesību hartas 47. panta 2. punktu, diskriminācijas aizlieguma un valsts tiesās notiekošo tiesvedību procesuālo līdzekļu līdzvērtības principiem, kā arī Regulas (EK) Nr. 1206/2001 (1) par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās 1. panta [1. punkta] a) apakšpunktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja tiesas, kurā celta prasība, valsts tiesību aktos ir paredzēts, ka tai pašai savā valstī ir jāiegūst oficiālā informācija par atbildētāja adresi, un tiek konstatēts, ka šis atbildētājs atrodas citā Eiropas Savienības valstī, tiesai, kurā celta prasība, ir pienākums no tā uzturēšanās valsts atbildīgajām iestādēm iegūt informāciju par atbildētāja adresi?

                  2)

                  Vai Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2) (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkts, skatot to kopā ar principu, ka valsts tiesai ir jānodrošina procesuālās tiesības efektīvai no Savienības tiesību normām izrietošo tiesību aizsardzībai, ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai, noskaidrojot parādnieka pastāvīgo dzīvesvietu, saskaņā ar valsts tiesībās paredzēto kārtību vienpusējam formālam tiesvedības procesam bez pierādījumu iegūšanas, kā tas ir maksājuma rīkojuma procedūras gadījumā, ir pienākums jebkādas pamatotas aizdomas par to, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta ir citā Eiropas Savienības valstī, interpretēt kā juridiskā pamatojuma neesamību maksājuma rīkojuma izdošanai vai attiecīgi – kā pamatojumu tam, ka maksājuma rīkojumam nav res judicata spēka?

                  3)

                  Vai Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkts, skatot to kopā ar principu, ka valsts tiesai ir jānodrošina procesuālās tiesības efektīvai no Savienības tiesību normām izrietošo tiesību aizsardzībai, ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja pēc tam, kad attiecībā uz konkrēto parādnieku ir izdots maksājuma rīkojums, valsts tiesa konstatē, ka šī parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta visticamāk nav valstī, kurā atrodas tiesa, un pastāvot nosacījumam, ka saskaņā ar valsts tiesību normām šis fakts liedz izdot maksājuma rīkojumu attiecībā uz šo parādnieku, tai ir pienākums pēc savas ierosmes atcelt izdoto maksājuma rīkojumu, lai gan likumā tas skaidri nav noteikts?

                  4)

                  Gadījumā, ja atbilde uz trešo jautājumu ir noliedzoša, vai tajā minētie noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai tie uzliek pienākumu atcelt izdoto maksājuma rīkojumu, ja tā, veicot pārbaudi, ir skaidri konstatējusi, ka parādnieka pastāvīgā dzīvesvieta nav tās tiesas valstī, kurā ir celta prasība?

         (1)  OV 2001, L 174, 1. lpp.

         (2)  OV 2012, L 351, 1. lpp.


title: Lieta C-227/20: Prasība, kas celta 2020. gada 1. jūnijā – Eiropas Komisija/Itālijas Republika

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/13

      Prasība, kas celta 2020. gada 1. jūnijā – Eiropas Komisija/Itālijas Republika
      (Lieta C-227/20)
      (2020/C 255/16)
      Tiesvedības valoda – itāļu.

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: R. Tricot, G. Gattinara)

         Atbildētāja: Itālijas Republika

         Prasījumi

      Prasītāja lūdz Tiesu:

                  1)

                  konstatēt, ka, nepieņemdama regulējumu par sankcijām, kas piemērojamas par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 511/2014 (2014. gada 16. aprīlis) par no Nagojas Protokola par piekļuvi ģenētiskajiem resursiem un to ieguvumu taisnīgu un godīgu sadali, kas gūti no šo resursu izmantošanas, izrietošiem atbilstības pasākumiem lietotājiem Savienībā (1) 4. un 7. panta noteikumu pārkāpumiem, nepieņemdama visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka šis regulējums tiktu piemērots un ka paredzētās sankcijas būtu iedarbīgas, samērīgas un atturošas, un nepaziņodama Komisijai par šo regulējumu par sankcijām līdz 2015. gada 11. jūnijam, Itālijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kuri tai ir bijuši jāveic atbilstoši Regulas Nr. 511/2014 11. pantam;

                  2)

                  piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Motīvi un galvenie argumenti

      Komisija apgalvo, ka Itālijas Republika vēl nav pieņēmusi pasākumus, kas ietvertu sankcijas par Regulas Nr. 511/2014 4. un 7. panta pārkāpumiem, lai arī, pirmkārt, dalībvalstīm šie pasākumi bija jāievieš savos tiesību aktos, jau sākot no 2014. gada 11. jūnija, un, otrkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 511/2014 11. panta 1. punktu dalībvalstīm bija pienākums “[veikt] visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu to piemērošanu”.
      Turklāt šīs regulas 11. panta pārkāpums attiecas arī uz Itālijas Republikas neziņošanu par pasākumiem, kas pieņemti attiecībā uz sankcijām. Šajā ziņā saskaņā ar Regulas Nr. 511/2014 11. panta pēdējo punktu Itālijas Republikai bija pienākums līdz 2015. gada 11. jūnijam paziņot Komisijai šā panta “1. punktā minētos” noteikumus, proti, “noteikumus par sankcijām, kas piemērojamas par 4. un 7. panta noteikumu pārkāpumiem”.

         (1)  OV 2014, L 150, 59. lpp.


title: Lieta C-230/20: Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. jūnijā iesniedza Augstākā tiesa (Senāts) (Latvija) – AAS “BTA Baltic Insurance Company”/Valsts ieņēmumu dienests

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/14

      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko 2020. gada 3. jūnijā iesniedza Augstākā tiesa (Senāts) (Latvija) – AAS “BTA Baltic Insurance Company”/Valsts ieņēmumu dienests
      (Lieta C-230/20)
      (2020/C 255/17)
      Tiesvedības valoda – latviešu

         Iesniedzējtiesa

      Augstākā tiesa (Senāts)

         Pamatlietas puses

         Pieteicēja: AAS “BTA Baltic Insurance Company”

         Otrs lietas dalībnieks: Valsts ieņēmumu dienests

         Prejudiciālie jautājumi

                  1)

                  Vai galvotājs Padomes 1992. gada 12. oktobra regulas Nr. 2913/92 “Par Kopienas Muitas kodeksa izveidi” (1) (pēc grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 16. novembra regulu Nr. 2700/2000 (2)) 195. panta izpratnē ir uzskatāms par parādnieku 221. panta 3. punkta izpratnē un vai tādējādi uz galvotāju attiecas 221. panta 3. punktā noteiktais termiņš?

                  2)

                  Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noraidoša, vai galvotājs saskaņā ar regulas 232. panta 1. punkta a) apakšpunktu būtu uzskatāms par lēmuma izpildes jeb parāda piedziņas adresātu vai ar izpildi skarto personu un, līdz ar to, vai uz galvotāju būtu attiecināmi dalībvalsts noteikumi par izpildi, tostarp termiņiem?

                  3)

                  Ja galvotājs atbilstoši Eiropas Savienības tiesību normām nav uzskatāms nedz par parādnieku regulas 221. panta 3. punkta izpratnē, nedz par lēmuma izpildes adresātu vai ar izpildi skarto personu, vai uz galvotāju ir attiecināma no tiesiskās noteiktības principa izrietošā prasība ievērot saprātīgu noilguma termiņu?

         (1)  OV 1992, L 302, 1. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 2. nod., 4. sēj., 307. lpp.

         (2)  Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 2700/2000 (2000. gada 16. novembris) par grozījumiem Padomes Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienu muitas kodeksa izveidi (OV 2000, L 311, 17. lpp.; Īpašais izdevums latviešu valodā, 2. nod., 10. sēj., 239. lpp.)


title: Lieta T-717/18: Vispārējās tiesas 2020. gada 10. jūnija spriedums – B.D./EUIPO – Philicon-97 (“PHILIBON”) (Eiropas Savienības preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “PHILIBON” – Agrākā valsts grafiska preču zīme “PHILICON” – Relatīvs atteikuma pamats – Plaši pazīstama preču zīme Parīzes konvencijas 6.a panta izpratnē – Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 2. punkta c) apakšpunkts))

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/15

      Vispārējās tiesas 2020. gada 10. jūnija spriedums – B.D./EUIPO – Philicon-97 (“PHILIBON”)
      (Lieta T-717/18) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “PHILIBON” - Agrākā valsts grafiska preču zīme “PHILICON” - Relatīvs atteikuma pamats - Plaši pazīstama preču zīme Parīzes konvencijas 6.a panta izpratnē - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunkts (tagad Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 2. punkta c) apakšpunkts))
      (2020/C 255/18)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: B.D. – Boyer Developpement (Moissac, Francija) (pārstāvis – E. Junca, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: L. Lapinskaite, A. Folliard-Monguiral, H. O’Neill un V. Ruzek)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Philicon-97 AD (Plovdiv, Bulgārija) (pārstāvji: V. Pavlov un M. Lazarov, advokāti)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas ceturtās padomes 2018. gada 10. oktobra lēmumu lietā R 375/2018-4 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp Philicon 97 un B. D. – Boyer Developpement.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  B. D. – Boyer Developpement atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 54, 11.2.2019.


title: Lieta T-105/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 10. jūnija spriedums – Louis Vuitton Malletier/EUIPO – Wisniewski (Šaha galdiņa motīva attēlojums) (Eiropas Savienības preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību – Grafiska preču zīme, kas attēlo šaha galdiņa motīvu – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Vispārzināmi fakti – Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja – Izmantošanas rezultātā iegūtās atšķirtspējas pierādījumu visaptverošs vērtējums – Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 3. punkts – Regulas 2017/1001 59. panta 1. un 2. punkts)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/16

      Vispārējās tiesas 2020. gada 10. jūnija spriedums – Louis Vuitton Malletier/EUIPO – Wisniewski (Šaha galdiņa motīva attēlojums)
      (Lieta T-105/19) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Starptautiska reģistrācija, ko attiecina uz Eiropas Savienību - Grafiska preču zīme, kas attēlo šaha galdiņa motīvu - Absolūts atteikuma pamats - Atšķirtspējas neesamība - Vispārzināmi fakti - Izmantošanas rezultātā iegūta atšķirtspēja - Izmantošanas rezultātā iegūtās atšķirtspējas pierādījumu visaptverošs vērtējums - Regulas (ES) 2017/1001 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 3. punkts - Regulas 2017/1001 59. panta 1. un 2. punkts)
      (2020/C 255/20)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Louis Vuitton Malletier (Parīze, Francija) (pārstāvji: P. Roncaglia, G. Lazzeretti, F. Rossi, N. Parrotta un P.-Y. Gautier, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvji: V. Ruzek un H. O’Neill)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Norbert Wisniewski (Varšava, Polija)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir celta par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2018. gada 22. novembra lēmumu lietā R 274/2017-2 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp N. Wisniewski un Louis Vuitton Malletier.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas otrās padomes 2018. gada 22. novembra lēmumu lietā R 274/2017-2.

                  2)

                  EUIPO atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 139, 15.4.2019.


title: Lieta T-577/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 10. jūnija spriedums – Leinfelder Uhren München/EUIPO – Schafft (“Leinfelder”) (Eiropas Savienības preču zīme – Atcelšanas process – Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Leinfelder” – Preču zīmes faktiskas izmantošanas neesamība – Regulas (ES) 2017/1001 58. pants 1. punkta a) apakšpunkts – Tiesību ļaunprātīga izmantošana)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/17

      Vispārējās tiesas 2020. gada 10. jūnija spriedums – Leinfelder Uhren München/EUIPO – Schafft (“Leinfelder”)
      (Lieta T-577/19) (1)

      (Eiropas Savienības preču zīme - Atcelšanas process - Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Leinfelder” - Preču zīmes faktiskas izmantošanas neesamība - Regulas (ES) 2017/1001 58. pants 1. punkta a) apakšpunkts - Tiesību ļaunprātīga izmantošana)
      (2020/C 255/21)
      Tiesvedības valoda – vācu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Leinfelder Uhren München GmbH & Co. KG (Minhene, Vācija) (pārstāvis: S. Lüft, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (pārstāvis: M. Fischer)

         Otrs procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībnieks, persona, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā: Thomas Schafft (Minhene) (pārstāvis: V. Sandulache, advokāts)

         Priekšmets

      Prasība par EUIPO Apelācijas otrās padomes 2019. gada 14. maija lēmumu apvienotajās lietās R 1930/2018-2 un R 1937/2018-2 attiecībā uz atcelšanas procesu starp T. Schafft un Leinfelder Uhren München.

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  Prasību noraidīt.

                  2)

                  Leinfelder Uhren München GmbH & Co. KG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 328, 30.9.2019.


title: Lieta T-561/19: Vispārējās tiesas 2020. gada 11. jūnija rīkojums – Lípidos Santiga/Komisija (Prasība atcelt tiesību aktu – Enerģētika – Direktīva (ES) 2018/2001 par no atjaunojamajiem energoresursiem iegūtas enerģijas izmantošanas veicināšanu – No pārtikas vai barības kultūraugiem ražotas biodegvielas izmantošanas ierobežojums – Deleģētā regula (ES) 2019/807 – Izejvielu, kas rada augstu netiešās zemes izmantošanas maiņas risku (ILUC), definīcija – Palmu eļļa – “Locus standi” – Tieša skāruma neesamība – Nepieņemamība)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/17

      Vispārējās tiesas 2020. gada 11. jūnija rīkojums – Lípidos Santiga/Komisija
      (Lieta T-561/19) (1)

      (Prasība atcelt tiesību aktu - Enerģētika - Direktīva (ES) 2018/2001 par no atjaunojamajiem energoresursiem iegūtas enerģijas izmantošanas veicināšanu - No pārtikas vai barības kultūraugiem ražotas biodegvielas izmantošanas ierobežojums - Deleģētā regula (ES) 2019/807 - Izejvielu, kas rada augstu netiešās zemes izmantošanas maiņas risku (ILUC), definīcija - Palmu eļļa - “Locus standi” - Tieša skāruma neesamība - Nepieņemamība)
      (2020/C 255/22)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Lípidos Santiga, SA (Santa Perpètua de Mogoda, Spānija) (pārstāvis: P. Muñiz Fernández, advokāts)

         Atbildētāja: Eiropas Komisiju (pārstāvji: J.-F. Brakeland un Y. Marinova)

         Priekšmets

      Prasība, kas ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar ko tiek lūgts daļēji atcelt Komisijas Deleģēto regulu (ES) 2019/807 (2019. gada 13. marts), ar kuru Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu (ES) 2018/2001 papildina attiecībā uz to, kā identificēt izejvielas, kas rada augstu netiešās zemes izmantošanas maiņas risku un kam konstatēta būtiska produktīvās platības izplešanās uz tādu zemes platību rēķina, kurās ir liels oglekļa uzkrājums, un kā sertificēt biodegvielas, bioloģiskos šķidros kurināmos un biomasas kurināmos/degvielas, kas rada zemu netiešās zemes izmantošanas maiņas risku (OV 2019, L 133, 1. lpp.).

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Prasību noraidīt kā nepieņemamu.

                  2)

                  Lípidos Santiga, SA atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

         (1)  OV C 328, 30.9.2019.


title: Lieta T-652/19 R: Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 11. jūnija rīkojums – Elevolution – Engenharia/Komisija (Pagaidu noregulējums – Publiski būvdarbu līgumi – Pieteikums par izpildes apturēšanu – Steidzamības neesamība)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/18

      Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 11. jūnija rīkojums – Elevolution – Engenharia/Komisija
      (Lieta T-652/19 R)
      (Pagaidu noregulējums - Publiski būvdarbu līgumi - Pieteikums par izpildes apturēšanu - Steidzamības neesamība)
      (2020/C 255/23)
      Tiesvedības valoda – portugāļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Elevolution – Engenharia, S.A. (Amadora, Portugāle) (pārstāvji: M. Marques Mendes, R. Campos, A. Dias Henriques, M. Troncoso Ferrer un C. García Fernández, advokāti)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: F. Dintilhac un I. Melo Sampaio)

         Priekšmets

      Pieteikums, kas pamatots ar LESD 278. un 279. pantu un ar ko tiek lūgts apturēt 2019. gada 12. jūlija lēmuma – ar kuru prasītāja uz trīs gadiem tiek izslēgta no dalības procedūrās iepirkuma līgumu slēgšanai un Eiropas Attīstības fonda (EAF) finansēto dotāciju piešķiršanai saskaņā ar Padomes Regulu (ES) 2015/323 (2015. gada 2. marts) par finanšu regulu, ko piemēro 11. Eiropas Attīstības fondam (OV 2015, L 58, 17. lpp.), un uzdots publicēt informāciju par izslēgšanu Komisijas vietnē – izpildi.

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  Pieteikumu par pagaidu noregulējumu noraidīt.

                  2)

                  Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.


title: Lieta T-77/20 R: Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 8. jūnija rīkojums – Ascenza Agro/Komisija (Pagaidu noregulējums – Augu aizsardzības līdzekļi – Regula (EK) Nr. 1107/2009 – Īstenošanas regula (ES) 2020/17 – Darbīgās vielas hlorpirifosmetila apstiprinājuma neatjaunošana – Pieteikums par izpildes apturēšanu – Steidzamības neesamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Neesamība)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/18

      Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 8. jūnija rīkojums – Ascenza Agro/Komisija
      (Lieta T-77/20 R)
      (Pagaidu noregulējums - Augu aizsardzības līdzekļi - Regula (EK) Nr. 1107/2009 - Īstenošanas regula (ES) 2020/17 - Darbīgās vielas hlorpirifosmetila apstiprinājuma neatjaunošana - Pieteikums par izpildes apturēšanu - Steidzamības neesamība - Būtisks un neatgriezenisks kaitējums - Neesamība)
      (2020/C 255/24)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Ascenza Agro, SA (Setúbal, Portugāle) (pārstāvji: K. Van Maldegem, P. Sellar, advokāti, un G. McElwee, solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: A Dawes, F. Castilla Contreras un I. Naglis)

         Priekšmets

      Pieteikums, kas pamatots ar LESD 278. un 279. pantu un ar ko tiek lūgts apturēt Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2020/17 (2020. gada 10. janvāris) par darbīgās vielas hlorpirifosmetila apstiprinājuma neatjaunošanu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1107/2009 par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū un ar ko groza Komisijas Īstenošanas regulas (ES) Nr. 540/2011 pielikumu (OV 2020, L 7, 11. lpp.), izpildi.

         Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  Pieteikumu par pagaidu noregulējumu noraidīt.

                  2)

                  Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.


title: Lieta T-77/20 RII: Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 8. jūnija rīkojums – Industrias Afrasa/Komisija (Pagaidu noregulējums – Augu aizsardzības līdzekļi – Regula (EK) Nr. 1107/2009 – Īstenošanas regula (ES) 2020/17 – Darbīgās vielas hlorpirifosmetila apstiprinājuma neatjaunošana – Pieteikums par izpildes apturēšanu – Steidzamības neesamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Neesamība)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/19

      Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 8. jūnija rīkojums – Industrias Afrasa/Komisija
      (Lieta T-77/20 RII)
      (Pagaidu noregulējums - Augu aizsardzības līdzekļi - Regula (EK) Nr. 1107/2009 - Īstenošanas regula (ES) 2020/17 - Darbīgās vielas hlorpirifosmetila apstiprinājuma neatjaunošana - Pieteikums par izpildes apturēšanu - Steidzamības neesamība - Būtisks un neatgriezenisks kaitējums - Neesamība)
      (2020/C 255/25)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Industrias Afrasa, SA (Paterna, Spānija) (pārstāvji: K. Van Maldegem, P. Sellar, advokāti, un G. McElwee, solicitor)

         Atbildētāja: Eiropas Komisija (pārstāvji: A Dawes, F. Castilla Contreras un I. Naglis)

         Priekšmets

      Pieteikums, kas pamatots ar LESD 278. un 279. pantu un ar ko tiek lūgts apturēt Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2020/17 (2020. gada 10. janvāris) par darbīgās vielas hlorpirifosmetila apstiprinājuma neatjaunošanu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1107/2009 par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū un ar ko groza Komisijas Īstenošanas regulas (ES) Nr. 540/2011 pielikumu (OV 2020, L 7, 11. lpp.), izpildi.

         Rezolutīvā daļa

                  1)

                  Pieteikumu par pagaidu noregulējumu noraidīt.

                  2)

                  Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.


title: Lieta T-296/20: Prasība, kas celta 2020. gada 12. maijā – Foz/Padome

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/21

      Prasība, kas celta 2020. gada 12. maijā – Foz/Padome
      (Lieta T-296/20)
      (2020/C 255/27)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājs: Amer Foz (Dubaija, Apvienotie Arābu Emirāti) (pārstāvis: L. Cloquet, advokāts)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Padome

         Prasījumi

      Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt Padomes Īstenošanas lēmumu (KĀDP) 2020/212 (2020. gada 17. februāris), ar ko īsteno Lēmumu 2013/255/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem pret Sīriju (1), ciktāl tas attiecas uz prasītāju;

                  —

                  atcelt Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2020/211 (2020. gada 17. februāris), ar ko īsteno Regulu (ES) Nr. 36/2012 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Sīrijā (2), ciktāl tā attiecas uz prasītāju, un

                  —

                  piespriest Padomei atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus un izmaksas, tajā skaitā tos, uz kuriem norādījis prasītājs.

         Pamati un galvenie argumenti

      Prasības pamatošanai prasītājs izvirza sešus pamatus.

                  1.

                  Ar pirmo pamatu tiek apgalvots, ka ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā par faktiem.

                              —

                              Prasītājs apgalvo, ka Padome, uzskatīdama, ka viņš atbalsta Asada (Assad) režīmu un gūst no tā labumu, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā par faktiem.

                  2.

                  Ar otro pamatu tiek apgalvots, ka nav ievērots vispārējais samērīguma princips.

                              —

                              Prasītājs apgalvo, ka pret viņu vērsto sankciju ekonomiskās sekas ir katastrofālas un nav samērīgas ar mērķiem, kurus paredzēts sasniegt ar strīdīgajiem aktiem.

                  3.

                  Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka nesamērīgi nav ievērotas īpašumtiesības un tiesības uz profesionālo darbību.

                  4.

                  Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka ir notikusi pilnvaru nepareiza izmantošana.

                  5.

                  Ar piekto pamatu tiek apgalvots, ka nav izpildīts pienākums norādīt pamatojumu.

                  6.

                  Ar sesto pamatu tiek apgalvots, ka nav ievērotas tiesības uz aizstāvību un taisnīgu lietas izskatīšanu tiesā.

         (1)  OV 2020, L 43I, 6. lpp.

         (2)  OV 2020, L 43I, 1. lpp.


title: Lieta T-297/20: Prasība, kas celta 2020. gada 22. maijā – Fashioneast un AM.VI./EUIPO – Moschillo (“RICH JOHN RICHMOND”)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/22

      Prasība, kas celta 2020. gada 22. maijā – Fashioneast un AM.VI./EUIPO – Moschillo (“RICH JOHN RICHMOND”)
      (Lieta T-297/20)
      (2020/C 255/28)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītājas: Fashioneast Sàrl (Luksemburga, Luksemburga) un AM.VI. Srl (Neapole, Itālija) (pārstāvji: A. Camusso un M. Baghetti, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Moschillo Srl (Avellino, Itālija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes īpašnieces: prasītājas Vispārējā tiesā

         Attiecīgā strīdus preču zīme: Eiropas Savienības grafiska preču zīme “RICH JOHN RICHMOND” – Eiropas Savienības preču zīme Nr. 3 815 149

         Informācija par procesu EUIPO: spēkā neesamības atzīšanas process

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas otrās padomes 2020. gada 16. marta lēmums lietā R 1381/2019-2

         Prasījumi

      Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  atzīt, ka prasītājas ir atbrīvotas no visu apelācijas procesa un spēkā neesamības atzīšanas procesa izdevumiem;

                  —

                  piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Izvirzītais pamats:

                  —

                  Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 58. panta 1. punkta a) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar 18. pantu, pārkāpums.


title: Lieta T-325/20: Prasība, kas celta 2020. gada 25. maijā – Unger Marketing International/EUIPO – Orben Wasseraufbereitung (Ūdens attīrītāji)

text:
               3.8.2020

               LV

               Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis

               C 255/23

      Prasība, kas celta 2020. gada 25. maijā – Unger Marketing International/EUIPO – Orben Wasseraufbereitung (Ūdens attīrītāji)
      (Lieta T-325/20)
      (2020/C 255/29)
      Tiesvedības valoda – angļu

         Lietas dalībnieki

         Prasītāja: Unger Marketing International LLC (Bridgeport, Konektikuta, Amerikas Savienotās Valstis) (pārstāvji: T. Huber un K. von Seydlitz-Brandl, advokāti)

         Atbildētājs: Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs (EUIPO)

         Otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece: Orben Wasseraufbereitung GmbH & Co. KG (Vīsbādene, Vācija)

         Informācija par procesu EUIPO

         Strīdus preču zīmes īpašniece: prasītāja Vispārējā tiesā

         Strīdus dizainparaugs: Eiropas Savienības dizainparaugs Nr. 2 555 425-0002

         Apstrīdētais lēmums: EUIPO Apelācijas trešās padomes 2020. gada 26. februāra lēmums lietā R 740/2018-3

         Prasījumi

      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                  —

                  atcelt apstrīdēto lēmumu;

                  —

                  piespriest EUIPO segt savus, kā arī atlīdzināt Unger tiesāšanās izdevumus;

                  —

                  piespriest otrai procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniecei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp prasītājas tiesāšanās izdevumus gadījumā, ja otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece kļūs par personu, kas iestājusies šajā lietā.

         Izvirzītie pamati:

                  —

                  Padomes Regulas (EK) Nr. 6/2002 8. panta 1. punkta pārkāpums;

                  —

                  Padomes Regulas (EK) Nr. 6/2002 65. panta 1. punkta f) apakšpunkta pārkāpums.