title: Tiesas (otrā palāta) 2012. gada 1. marta spriedums.#Dermod Patrick O’Brien pret Ministry of Justice, iepriekš – Department for Constitutional Affairs.#Supreme Court of the United Kingdom lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu – Jēdziens “nepilna darba laika darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” – Tiesneši, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu – Atteikums piešķirt vecuma pensiju.#Lieta C‑393/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2012. gada 1. martā (
            *1
         )
      “Pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu — Jēdziens “nepilna darba laika darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” — Tiesneši, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu — Atteikums piešķirt vecuma pensiju”
      Lieta C-393/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Supreme Court of the United Kingdom (Apvienotā Karaliste) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 28. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 4. augustā, tiesvedībā

            Dermod Patrick O’Brien

      pret

            Ministry of Justice
          , iepriekš – Department for Constitutional Affairs.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši U. Lehmuss [U. Lõhmus], A. Ross [A. Rosas], A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh] un A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents),
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 8. septembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  D. P. O’Brien vārdā – R. Allen, QC, un R. Crasnow, barrister,

               —

                  Council of Immigration Judges vārdā – I. Rogers, barrister,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Behzadi-Spencer, pārstāve, kurai palīdz T. Ward, QC,

               —

               Īrijas vārdā – D. O’Hagan, pārstāvis, kam palīdz B. Doherty, barrister,

               —

               Latvijas valdības vārdā – M. Borkoveca un Z. Rasnača, kā arī I. Kalniņš, pārstāvji,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes, pārstāvis,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – M. van Beek un N. Yerrell, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2011. gada 17. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. klauzulas 1. punktu 1997. gada 6. jūnijā noslēgtajā pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu”), kurš ir pievienots Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvai 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu (OV 1998, L 14, 9. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīvu 98/23/EK (OV L 131, 10. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 97/81”).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp D. P. O’Brien, kurš ir Queen’s Counsel [Karalienes padomē iecelts advokāts] un bijušais Crown Court [Karalienes tiesas] recorder, un Ministry of Justice [Tieslietu ministriju], iepriekš – Department for Constitutional Affairs [Konstitucionālo lietu departaments], par šīs pēdējās minētās iestādes atteikumu piešķirt D. P. O’Brien vecuma pensiju, kas pro rata temporis atbilstu vecuma pensijai, ko saņem pilnu darba laiku strādājošs tiesnesis, kurš ir pensionējies 65 gadu vecumā un ir veicis identiska satura darbu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Saskaņā ar Direktīvu 98/23, ar kuru Direktīva 97/81 tika attiecināta uz Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, termiņš, kurā šai dalībvalstij bija jātransponē attiecīgā direktīva, beidzās 2000. gada 7. aprīlī.

               4

               Direktīvas 97/81 1. pantā ir precizēts, ka tās mērķis ir īstenot pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu.

               5

               Šīs direktīvas preambulas vienpadsmitajā apsvērumā noteikts:
               “tā kā parakstītājas puses izteica vēlmi slēgt pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, izvirzot nepilna darba laika darba vispārējos principus un obligātās prasības; tā kā tās izteikušas vēlmi noteikt vispārēju kārtību, lai likvidētu nepilna darba laika darba darītāju [ņēmēju] diskrimināciju un attiecīgi sekmētu nepilna darba laika darba iespēju attīstību tā, lai tas pamatā būtu vienlīdz pieņemami gan darba devējiem, gan darba ņēmējiem”.

               6

               Šīs direktīvas preambulas sešpadsmitais apsvērums ir formulēts šādi:
               “tā kā šī direktīva ļauj dalībvalstīm, ievērojot valstu likumus un praksi, definēt terminus, kas izmantoti pamatnolīgumā [par nepilna darba laika darbu] un nav īpaši definēti, tas pats attiecas uz pārējām sociālās politikas direktīvām, kas izmanto līdzīgus terminus, ja vien minētajās definīcijās ievērots [šī] pamatnolīguma saturs”.

               7

               Pamatlietā nozīmīgie pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu noteikumi ir šādi:
               “1. klauzula: Mērķis
               Šā pamatnolīguma mērķis ir:

                        a)

                        nodrošināt to, ka tiek izbeigta nepilna darba laika darba darītāju diskriminācija un tiek uzlabota nepilna darba laika darba kvalitāte;

                        b)

                        sekmēt brīvprātīga nepilna darba laika darba attīstību un nostiprināt elastīgu darba organizāciju tā, ka tiek ņemtas vērā darba devēju un darba ņēmēju vajadzības.

                  2. klauzula: Darbības joma

                        1.

                        Šo nolīgumu piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir likumā noteiktais darba līgums vai darba attiecības, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī. [Šo nolīgumu piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir darba līgums vai darba attiecības, kā to nosaka tiesību akti, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī].

                        2.

                        Pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem dalībvalstis saskaņā ar valsts tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksi un/vai attiecīga līmeņa darba devēji un darba ņēmēji saskaņā ar valsts profesionālo attiecību praksi var objektīvu iemeslu dēļ pilnīgi vai daļēji izslēgt no šā nolīguma noteikumiem nepilna darba laika darba ņēmējus, kuru darbam ir gadījuma raksturs. Šādas izslēgšanas ir regulāri jāpārskata, lai konstatētu, vai joprojām ir spēkā to objektīvie iemesli.

                  3. klauzula : Definīcijas
               Šajā nolīgumā:

                        1.

                        Jēdziens “nepilna darba laika darba ņēmējs” attiecas uz darbinieku, kura parastais darba laiks nedēļā vai vidēji kādā laikposmā, kas nepārsniedz vienu gadu, ir mazāks par salīdzināmā pilna darba laika darba ņēmēja parasto darba laiku.

                        2.

                        Jēdziens “salīdzināmais pilna darba laika darba ņēmējs” nozīmē pilnu darba laiku nodarbināto darba ņēmēju tajā pašā iestādē, kas noslēdzis tā paša veida darba līgumu vai darba attiecības, kurš dara to pašu vai līdzīgu darbu, pienācīgi ņemot vērā citus apsvērumus, piemēram, darba stāžu un kvalifikāciju/iemaņas.

                  [..]

                  4. klauzula: Diskriminācijas aizlieguma princips

                        1.

                        Attiecībā uz darba nosacījumiem, noteikumi, ko piemēro nepilna darba laika darba ņēmējiem, nav mazāk izdevīgi par tiem, kurus piemēro salīdzināmajiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgiem noteikumiem nav objektīva pamata.

                        2.

                        Vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu.

                        3.

                        Šīs klauzulas piemērošanas kārtību nosaka dalībvalstis un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ņemot vērā Eiropas tiesību aktus, valstu tiesību aktus, koplīgumus un praksi.

                        4.

                        Gadījumā, ja to pamato objektīvi iemesli, dalībvalstis pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem saskaņā ar valsts tiesību aktiem, koplīgumiem vai praksi un/vai darba devēji un darba ņēmēji vajadzības gadījumā var noteikt, ka īpaši nodarbinātības nosacījumi piemērojami, ievērojot darba stāžu, nostrādāto laiku vai samaksas nosacījumus. Nepilna darba laika darba ņēmēju novērtējumus īpašiem nodarbinātības nosacījumiem ir regulāri jāpārskata, ņemot vērā diskriminācijas aizlieguma principu, kas noteikts 4. klauzulas 1. punktā.

                  [..]”

         Valsts tiesības

               8

               Apvienotā Karaliste Direktīvu 97/81 un pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu ieviesa ar 2000. gada noteikumiem par nepilna darba laika darba ņēmējiem (mazāk labvēlīgas attieksmes novēršana) (Part-time Workers (Prevention of Less Favourable Treatment) Regulations 2000; turpmāk tekstā – “noteikumi par nepilna darba laika darba ņēmējiem”), kas tika pieņemti 2000. gada 8. jūnijā un stājās spēkā 2000. gada 1. jūlijā.

               9

               Noteikumu par nepilna darba laika darba ņēmējiem 1. punkta 2. apakšpunktā tostarp ir ietvertas šādas definīcijas:
               ““darba līgums” nozīmē pakalpojumu līgumu vai mācekļa līgumu, kas noslēgts tieši vai ar konkludentām darbībām un (ja tas ir tieši noslēgts) mutvārdos vai rakstveidā;
               “darba ņēmējs” nozīmē personu, kas noslēgusi vai strādā, vai (izņemot gadījumus, kad šo noteikumu normā noteikts citādi), ja nodarbinātība ir izbeigusies – ir strādājusi –

                        a)

                        saskaņā ar darba līgumu; vai

                        b)

                        saskaņā ar ikvienu citu līgumu, neatkarīgi no tā, vai tas ir noslēgts tieši vai ar konkludentām darbībām un (ja tas ir tieši noslēgts) – neatkarīgi no tā, vai tas ir noslēgts mutvārdos vai rakstveidā, ar kuru indivīds apņemas personīgi veikt vai izpildīt jebkādu darbu vai sniegt pakalpojumu otrai līgumslēdzējai pusei, ja tai atbilstoši līgumam nav klienta statuss saistībā ar kādu profesionālo vai komerciālo darbību, ko veic indivīds.”

               10

               Noteikumu par nepilna darba laika darba ņēmējiem 5. punktā ir ietverts nepamatotas mazāk labvēlīgas attieksmes pret nepilna darba laika darba ņēmējiem aizliegums.

               11

               Šo noteikumu IV nodaļā ar virsrakstu “Īpašas personu kategorijas” ietvertā 12. punkta, kura virsraksts ir “Karalienes dienests”, 1. apakšpunktā ir noteikts, ka šie noteikumi ir piemērojami attiecībā uz Karalienes dienestu un Karalienes dienestā ietilpstošajām personām tāpat, kā tie ir piemērojami attiecībā uz cita veida nodarbinātību un citiem darbiniekiem vai darba ņēmējiem. Šā punkta 2. apakšpunktā ir precizēts, ka termins “Karalienes dienests” nozīmē nodarbinātību valsts departamentā vai tā mērķiem vai ikviena ierēdņa vai iestādes pakļautībā, kas Karalienes labā pilda funkcijas, ko paredz tiesību akta norma.

               12

               Tomēr noteikumu par nepilna darba laika darba ņēmējiem 17. punktā ar virsrakstu “Personas tiesneša amatā” ir paredzēts, ka šie noteikumi nav piemērojami “attiecībā uz personām, kas ir tiesneša amatā, ja tās saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu”.

               13

               1971. gada likuma par tiesām (Courts Act 1971) tā sākotnēji spēkā esošajā redakcijā 21. pantā bija noteikts:
               “1)   Viņas Majestāte var jebkurā laikā iecelt amatā kvalificētas personas, kas dēvējamas par recorders, lai tās darbotos kā nepilna darba laika tiesneši Crown Court un veiktu tādas tiesu varas funkcijas, kādas tām piešķirtas saskaņā ar šo vai kādu citu tiesību aktu.
               2)   Recorder amatā var tikt iecelti tikai barrister vai solicitor ar vismaz desmit gadu pieredzi, un šajā amatā var tikt ieceltas tikai tādas personas, ko Viņas Majestātei ir ieteicis Lord Chancellor [Lords kanclers].
               3)   Ieceļot personu recorder amatā, ir jānosaka termiņš, uz kuru viņa tiek iecelta amatā, kā arī tas, cik bieži un cik ilgi šajā laika periodā tai tiks izvirzīta prasība būt pieejamai, lai pildītu recorder pienākumus.
               [..]
               7)   Recorders no naudas līdzekļiem, ko piešķīris Parlaments, tiek izmaksāta tāda atlīdzība un pabalsti, kādus var noteikt Lord Chancellor ar Civildienesta ministra piekrišanu.”

               14

               Kā izriet no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, tiesnešu pensiju sistēma galvenokārt ir reglamentēta 1981. gada likumā par tiesnešu pensijām (Judicial Pencions Act 1981), kurā grozījumi izdarīti ar 1993. gada likumu par tiesnešu pensijām un pensionēšanos (Judicial Pensions and Retirement Act 1993). Saskaņā ar šī grozītā likuma 1. panta 6. punktu jēdziens “tiesneša amats, kas atbilst izvirzītajiem nosacījumiem” pieejas tiesnešu pensiju sistēmai iegūšanai aptver visus minētā likuma 1. pielikumā uzskaitītos amatus, ja šīs amata funkcijas tiek pildītas algotā darbā. Iesniedzējtiesa turklāt ir precizējusi, ka nepastāv neviens expressis verbis noteikums par recorders vai citu tiesnešu, kuri saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, pensijām.

               15

               No lietas materiāliem izriet, ka Apvienotā Karaliste nav veikusi nekādus pasākumus atbilstoši pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 2. punktam.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               16

               No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Apvienotajā Karalistē tiesneši vēsturiski ir uzskatīti par “amatpersonām”, kas veic līgumtiesiski nereglamentētu darbību.

               17

               Pēc 1971. gada likuma par tiesām stāšanās spēkā nepilnu darba laiku strādājošo tiesnešu skaits būtiski palielinājās. Šo tiesnešu vidū ir jānošķir tiesneši, kas saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, tostarp arī recorders, kā D. P. O’Brien, un tiesneši, kas saņem darba samaksu. Recorders strādā galvenokārt Crown Courts. To dienas atlīdzība ir 1/20 no pilnu darba laiku strādājoša Circuit Judge [apgabaltiesas tiesneša] darba samaksas. Pretēji pilnu darba laiku un nepilnu darba laiku strādājošajiem tiesnešiem, kuri saņem darba samaksu, recorders nav tiesību uz vecuma pensiju.

               18

               1962. gadā D. P. O’Brien tika uzņemts advokātu kolēģijā un 1983. gadā iecelts Queen’s Counsel amatā. Kopš 1978. gada viņš strādāja par recorder līdz pat savas pensionēšanās brīdim 2005. gadā, sasniedzot 65 gadu vecumu. Tieši tad viņš, atsaucoties uz Direktīvu 97/81, kā arī uz noteikumiem par nepilna darba laika darba ņēmējiem, lūdza piešķirt vecuma pensiju, kas pro rata temporis atbilst pensijai, ko saņemtu pilnu darba laiku strādājošs Circuit Judge, kurš pensionējies tajā pašā laikā. Department for Constitutional Affairs šo lūgumu noraidīja, uzskatot, ka D. P. O’Brien nebija tiesību uz vecuma pensiju.

               19

               Tādējādi D. P. O’Brien 2005. gada septembrī uzsāka tiesvedību Employment Tribunal [Darba tiesā]. Šī tiesa viņa prasību apmierināja, taču Employment Appeal Tribunal [Darba apelāciju tiesa], izskatot lietu apelācijas instancē, viņa prasību noraidīja, pamatojot ar to, ka pirmajā instancē celtā prasība bija iesniegta novēloti. Vēlāk tika izdots rīkojums par to, ka gan lietas pamatā esošais jautājums, gan jautājums par noilguma termiņu ir jāizskata kopā Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) kā pārbaudes lieta (“test case”). 2008. gada decembrī šī tiesa apmierināja D. P. O’Brien apelācijas sūdzību par noilguma jautājumu, taču uzdeva Employment Tribunal noraidīt prasību attiecībā uz lietas būtību. Līdz ar to D. P. O’Brien cēla prasību iesniedzējtiesā.

               20

               Šī tiesa ir norādījusi, ka tiesneša amats ir viens no vecākajiem un svarīgākajiem amatiem, kas pazīstami attiecīgās valsts tiesībās. Tā arī ir uzsvērusi, ka recorder amatu raksturo augsts lemšanas neatkarības līmenis un tas nav pakļauts nekādiem norādījumiem ne no vienas augstākstāvošas iestādes attiecībā uz to, kā tam būtu jāpilda tiesas spriešanas funkcijas. Tomēr Supreme Court of the United Kingdom [Apvienotās Karalistes Augstākā tiesa] ir norādījusi, ka, tāsprāt, tiesneša amatam piemīt vairums darba tiesisko attiecību iezīmju.

               21

                  Supreme Court of the United Kingdom, ņemot vērā Tiesas judikatūru, ir secinājusi, ka nepastāv viena viennozīmīga jēdziena “darba ņēmējs” definīcija. Tā arī ir norādījusi, ka no pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punkta, skatot to kopā ar Direktīvas 97/81 preambulas sešpadsmito apsvērumu, izriet, ka jēdziena “darba ņēmējs” interpretācija ir atstāta valsts tiesību ziņā, bet ka ar valsts tiesībām nedrīkst aizstāt Savienības tiesību pamatā esošos principus tādējādi, ka tie tiktu padarīti par spēkā neesošiem.

               22

               Šī tiesa vēlas noskaidrot, vai valsts tiesībās paredzētas atkāpes no Savienības tiesību normas pieļaujamība būtu jāizvērtē, ievērojot vienu vai visus tālāk norādītos apsvērumus, proti, pirmkārt, ietekmēto personu skaitu, otrkārt, īpašo stāvokli, kāds ir tiesu iestādēm, kuru darba būtiska iezīme ir lemšanas neatkarība, un, treškārt, to, cik lielā mērā konkrētajai atkāpei ir patvaļīgs raksturs. Attiecībā uz šo pēdējo minēto kritēriju Supreme Court of the United Kingdom atzīmē, ka noteikumu par nepilna darba laika darba ņēmējiem 17. punktā paredzētā tiesnešu, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, izslēgšana var tikt uzskatīta par konkrētas kategorijas tīšu izslēgšanu, lai gan to pilnu vai nepilnu darba laiku strādājošajiem, taču darba samaksu saņemošajiem kolēģiem, kuri veic tādu pašu vai līdzīgu darbu, ir tiesības uz vecuma pensiju.

               23

               Šādos apstākļos Supreme Court of the United Kingdom nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai tas, vai tiesneši kopumā ir “darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” pamatnolīguma [par nepilna darba laika darbu] 2. klauzulas 1. punkta izpratnē, ir jāizlemj atbilstoši valsts tiesību aktiem vai arī pastāv Kopienas tiesību norma, saskaņā ar kuru izlemjams šis jautājums?

                        2)

                        Ja tiesneši kopumā ir darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības pamatnolīguma [par nepilna darba laika darbu] 2. klauzulas 1. punkta izpratnē, vai ir pieļaujams, ka valsts tiesībās attiecībā uz pensiju piešķiršanu tiek nošķirti a) pilnu darba laiku un nepilnu darba laiku strādājoši tiesneši vai b) dažādas nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu kategorijas?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pieņemamību

               24

               Latvijas valdība pauž šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību. Tāsprāt, būtu pretrunā tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principiem uzskatīt, ka Direktīva 97/81 varētu attiekties uz apstākļiem, kas galvenokārt norisinājušies pirms tās spēkā stāšanās Apvienotajā Karalistē un turpinājušies tikai neilgu laiku pēc šis direktīvas stāšanās spēkā, ciktāl D. P. O’Brien pieprasītās tiesības uz vecuma pensiju ir radušās pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām.

               25

               Tiesa saistībā ar iepriekš minētās direktīvas piemērojamību laikā jau ir atzinusi, ka jauns noteikums, ja nav noteikti izņēmumi, ir nekavējoties piemērojams tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā. Tādējādi Tiesa nosprieda, ka tiesību uz vecuma pensiju iegūšanai nepieciešamā darba stāža aprēķināšanu nosaka šīs pašas direktīvas noteikumi, tostarp attiecībā uz darbības laikposmiem pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā datuma (2010. gada 10. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-395/08 un C-396/08 Bruno u.c., Krājums, I-5119. lpp., 53.–55. punkts).

               26

               Līdz ar to lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir atzīstams par pieņemamu.

         Par lietas būtību

      Par pirmo jautājumu

               27

               Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesības ir interpretējamas tādējādi, ka pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punktā ietvertais jēdziens “darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” ir jādefinē dalībvalstīm.

               28

               Jānorāda, ka pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu piemērojamība personām ir definēta šī nolīguma 2. klauzulas 1. punktā. Atbilstoši šim noteikumam šo nolīgumu piemēro “nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir darba līgums vai darba attiecības, kā to nosaka tiesību akti, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī”. Nedz Direktīvā 97/81, nedz pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu nav ietverta jēdzienu “darba ņēmējs”, “darba līgums” vai “darba attiecības” definīcija.

               29

               Direktīvas 97/81 preambulas sešpadsmitajā apsvērumā ir noteikts, ka attiecībā uz terminiem, kas izmantoti pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu un nav tajā īpaši definēti, Direktīva 97/81 ļauj dalībvalstīm, ievērojot valstu tiesību aktus un/vai praksi, definēt terminus, un tas pats attiecas uz pārējām sociālās politikas jomā pieņemtajām direktīvām, kurās ir izmantoti līdzīgi termini, ja vien minētajās definīcijās ir ievērots šī pamatnolīguma saturs.

               30

               Kā atzīst gan pamatlietas dalībnieki, gan visas apsvērumus iesniegušās valdības un Eiropas Komisija, jēdziens “darba ņēmējs” Savienības tiesībās nav viennozīmīgs, bet mainās atkarībā no paredzētās piemērošanas jomas (1998. gada 12. maija spriedums lietā C-85/96 Martinez Sala, Recueil, I-2691. lpp., 31. punkts, un 2004. gada 13. janvāra spriedums lietā C-256/01 Allonby, Recueil, I-873. lpp., 63. punkts).

               31

               Šajā lietā ir jākonstatē, ka pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu mērķis, kā tas izriet no Direktīvas 97/81 preambulas vienpadsmitā apsvēruma, nav saskaņot visas valsts tiesību normas, kas reglamentē nepilna darba laika darba līgumus vai darba attiecības, bet, izvirzot vispārējos principus un obligātās prasības, “noteikt vispārēju kārtību, lai likvidētu nepilna darba laika darba ņēmēju diskrimināciju”.

               32

               No šiem apsvērumiem izriet, ka Savienības likumdevējs, pieņemot šo direktīvu, ir uzskatījis, ka jēdziens “nepilna darba laika darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” ir interpretējams atbilstoši valstu tiesībām.

               33

               Tiesa ir apstiprinājusi šo pieeju, atgādinot, ka pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu ir piemērojams attiecībā uz darba ņēmēju, ja viņam ir darba līgums vai darba attiecības, kā to nosaka tiesību akti, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā attiecīgajā dalībvalstī (2004. gada 12. oktobra spriedums lietā C-313/02 Wippel, Krājums, I-9483. lpp., 40. punkts).

               34

               Tomēr rīcības brīvība, kas atbilstoši Direktīvai 97/81 dalībvalstīm ir piešķirta attiecībā uz pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu izmantoto jēdzienu definēšanu, nav neierobežota. Kā savu secinājumu 36. un 37. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, atsevišķus šajā pamatnolīgumā izmantotos terminus ir iespējams definēt, ievērojot valsts tiesību aktus un/vai praksi, ja vien netiek apdraudēta šīs direktīvas lietderīgā iedarbība un tiek ievēroti Savienības tiesībās noteiktie vispārējie principi.

               35

               Dalībvalstis nevar piemērot tādu tiesisko regulējumu, kas var apdraudēt direktīvā izvirzīto mērķu sasniegšanu un līdz ar to liegt tai lietderīgo iedarbību (šajā ziņā skat. 2011. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-61/11 PPU El Dridi, Krājums, I-3015. lpp., 55. punkts).

               36

               It īpaši dalībvalsts nevar pēc saviem ieskatiem atsevišķām personu kategorijām nepiemērot šajā direktīvā un pamatnolīgumā par nepilna darba laika darbu paredzēto aizsardzību, tādējādi apdraudot Direktīvas 97/81 lietderīgo iedarbību (pēc analoģijas ar Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvu 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV L 175, 43. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku”) skat. 2007. gada 13. septembra spriedumu lietā C-307/05 Del Cerro Alonso, Krājums, I-7109. lpp., 29. punkts).

               37

               Šo interpretāciju apstiprina arī abu šo iepriekš minēto tiesību aktu noteikumi, kuros nav ietvertas nekādas norādes, kas ļautu noprast, ka noteiktas amatu kategorijas būtu izslēgtas no to piemērošanas jomas. Tieši pretēji, kā izriet no pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punkta formulējuma, tā piemērošanas joma ir jāsaprot plaši, to vispārējā veidā attiecinot uz nepilna darba laika darba ņēmējiem, kam ir darba līgums vai darba attiecības, kā to nosaka tiesību akti, koplīgums vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī. Šī pamatnolīguma 3. klauzulas 1. punktā ietvertā jēdziena “nepilna darba laika darba ņēmējs” definīcija šī pamatnolīguma izpratnē aptver visus darba ņēmējus, nenodalot tos atkarībā no tā, vai tie strādā pie valsts vai privāta darba devēja (pēc analoģijas ar pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku skat. 2010. gada 22. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-444/09 un C-456/09 Gavieiro Gavieiro un Iglesias Torres, Krājums, I-14031. lpp., 39. un 40. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               38

               Jākonstatē – kā ir norādījusi arī Komisija – , ka jēdziena “darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punkta izpratnē definīcija ietekmēs šajā pamatnolīgumā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa piemērojamību un lietderīgo iedarbību.

               39

               Šajā gadījumā, kā norādījusi Apvienotās Karalistes valdība, tās valsts tiesībās jau izsenis ir pieļauts, ka personas, kas ieņem tiesneša amatu, netiek nodarbinātas uz darba līguma pamata, un minētajās tiesībās nav paredzēta arī tāda “darba attiecību” kategorija, kas būtu atšķirīga no tām darba attiecībām, kas tiek nodibinātas uz līguma pamata. Šo iemeslu dēļ, kā norādījusi Ministry of Justice un iepriekš minētā valdība, tiesnešu amata kategorija kopumā neietilpst Direktīvas 97/81 piemērošanas jomā. Līdz ar to noteikumu par nepilna darba laika darba ņēmējiem 17. punkta – kurā ir precizēts, ka šie noteikumi nav piemērojami attiecībā uz tiesnešiem, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, – vienīgais pastāvēšanas iemesls būtu redundance.

               40

               Saskaņā ar tādu valsts tiesībās paredzēto jēdziena “darba ņēmējs, kam ir darba līgums vai darba attiecības” interpretāciju, kādu ir piedāvājusi Apvienotās Karalistes valdība, tiesneša amata funkciju veikšana jau sākotnēji izslēdz darba līguma vai darba attiecību pastāvēšanu, tādējādi liedzot tiesnešiem aizsardzību, kuru iecerēts piešķirt atbilstoši Direktīvai 97/81 un pamatnolīgumam par nepilna darba laika darbu.

               41

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar apstākli, ka tiesneši tiek kvalificēti kā tiesneša amata funkciju veicēji, pašu par sevi vien nav pietiekami, lai liegtu tiem iespēju atsaukties uz šajā pamatnolīgumā paredzētajām tiesībām.

               42

               No šā sprieduma 34.–38. punkta un it īpaši no nepieciešamības saglabāt iepriekš minētajā pamatnolīgumā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa lietderīgo iedarbību būtībā izriet, ka šādu pamatnolīguma nepiemērošanu var pieļaut tikai tad, ja attiecīgo darba attiecību raksturs būtiski atšķiras no to tiesisko attiecību rakstura, kas darba devējus saista ar darba ņēmējiem, kuri atbilstoši valsts tiesību normām ietilpst darba ņēmēju kategorijā, pretējā gadījumā tā būtu atzīstama par patvaļīgu.

               43

               Tas, kādā mērā tiesnešu un Ministry of Justice starpā pastāvošās tiesiskās attiecības to rakstura dēļ būtiski atšķiras no tām tiesiskajām attiecībām, kas darba devējus saista ar darba ņēmējiem, galīgi ir jāizvērtē iesniedzējtiesai. Tomēr Tiesa iesniedzējtiesai var norādīt principus un kritērijus, kas ir jāņem vērā šajā izvērtēšanā.

               44

               Šajā ziņā ir jānorāda, kā savu secinājumu 48. punktā ir atzīmējusi arī ģenerāladvokāte, ka, izvērtējot, vai šo tiesisko attiecību raksturs būtiski atšķiras no to darba attiecību rakstura, kas darba devējus saista ar darba ņēmējiem, kuri atbilstoši valsts tiesību aktiem ietilpst darba ņēmēju kategorijā, iesniedzējtiesai atbilstoši pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu būtībai un mērķim ir jāņem vērā, ka šajā norobežošanā ir jāievēro atšķirība starp šo kategoriju un pašnodarbināto personu kategoriju.

               45

               No šā viedokļa ir jāņem vērā tiesnešu iecelšanas amatā un atbrīvošanas no amata kārtība, kā arī to darba organizācijas veids. Šajā ziņā no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu izriet, ka no tiesnešiem tiek sagaidīts, ka viņi strādās konkrētu laiku un konkrētus laikposmus, kaut arī viņi savu darbu var plānot elastīgāk nekā citu profesiju pārstāvji.

               46

               Turklāt ir jākonstatē, kā tas izriet no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, ka tiesnešiem ir tiesības saņemt slimības pabalstu, maternitātes vai paternitātes pabalstu, kā arī citus līdzīgus pabalstus.

               47

               Jāatzīmē, ka tas, ka uz tiesnešiem attiecas dienesta noteikumi un ka tos var uzskatīt par darba ņēmējiem pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punkta izpratnē, nekādi neapdraud tiesu varas neatkarības principu un dalībvalstu iespēju paredzēt īpašus tiesu varu reglamentējošus noteikumus.

               48

               Kā sava lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu 27. punktā ir uzsvērusi Supreme Court of the United Kingdom, tiesneši saglabā neatkarību tiesas spriešanas funkcijas īstenošanā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrās daļas izpratnē.

               49

               Šos secinājumus nevar atspēkot ar Latvijas valdības izvirzīto argumentu, saskaņā ar kuru Savienības tiesību attiecināšana uz tiesu varu nozīmētu dalībvalstu nacionālās identitātes nerespektēšanu, kas būtu pretrunā LES 4. panta otrajai daļai. Būtībā ir jākonstatē, ka Direktīvas 97/81 un pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu attiecināšana uz tiesnešiem, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, nevar ietekmēt nacionālo identitāti, bet šīs attiecināšanas mērķis ir vienīgi piemērot attiecībā uz tiem vispārīgo vienlīdzīgas attieksmes principu, kas ir viens no šo tiesību aktu mērķiem, un tādējādi aizsargāt tos pret diskrimināciju attiecībā uz nepilna darba laika darba ņēmējiem.

               50

               Tas pats attiecas arī uz argumentu, saskaņā ar kuru uz tiesnešiem kopumā nav attiecināma Direktīvas 97/81 un pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu piemērošanas joma, jo atbilstoši LESD 51. pantam darba ņēmēju brīva pārvietošanās nav attiecināma uz darbībām, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu. Jāuzsver, ka šis pamatnolīgums nav attiecināms uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.

               51

               Šādos apstākļos uz pirmo uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punktā ietvertais jēdziens “darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” ir jādefinē dalībvalstīm un tostarp arī jānosaka, vai šis jēdziens ir attiecināms uz tiesnešiem, ar nosacījumu, ka tā rezultātā šai personu kategorijai netiek patvaļīgi liegta Direktīvā 97/81 un šajā pamatnolīgumā paredzētā aizsardzība. Šīs aizsardzības liegšana ir pieļaujama tikai tad, ja tiesnešu un Ministry of Justice starpā pastāvošās tiesiskās attiecības to rakstura dēļ būtiski atšķiras no tām tiesiskajām attiecībām, kas darba devējus saista ar darba ņēmējiem, kuri atbilstoši valsts tiesībām ietilpst darba ņēmēju kategorijā.

         Par otro jautājumu

               52

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa – gadījumā, ja tiesneši atbilstoši valsts tiesībām ietilptu pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 2. klauzulas 1. punktā ietvertajā jēdzienā “darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības”, – būtībā vēlas noskaidrot, vai šis pamatnolīgums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts tiesībās attiecībā uz pieeju vecuma pensiju sistēmai tiek nošķirti pilnu darba laiku un nepilnu darba laiku strādājoši tiesneši vai dažādas nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu kategorijas.

               53

               Kā izriet no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem, šī jautājuma pamatā ir apstāklis, ka noteikumu par nepilna darba laika darba ņēmējiem 17. punktā expressis verbis ir paredzēts, ka šie noteikumi nav piemērojami attiecībā uz tādām tiesu varai piederīgām amatpersonām, kas saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, kā recorders. Līdz ar to šīs personas nevar atsaukties uz šo noteikumu 5. punktu, kurā ir aizliegts īstenot nepamatotu mazāk labvēlīgu attieksmi pret nepilna darba laika darba ņēmējiem, un tādēļ šīs personas – pretēji pilnu darba laiku strādājošajiem tiesnešiem un nepilnu darba laiku strādājošajiem tiesnešiem, kuri saņem darba samaksu, – nevar pievienoties tiesnešu pensiju sistēmai un pensionēšanās brīdī saņemt pensiju atbilstoši šai sistēmai.

               54

               Atbilstoši pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 1. punktam nepilna darba laika darba ņēmējiem piemērotie darba nosacījumi nedrīkst būt mazāk labvēlīgi nekā tie, kurus piemēro salīdzināmiem pilna darba laika darba ņēmējiem, tāpēc vien, ka tie strādā nepilnu darba laiku, ja vien atšķirīgai attieksmei nav objektīva pamata. Saskaņā ar šī pamatnolīguma 4. klauzulas 2. punktu vajadzības gadījumā piemēro pro rata temporis principu.

               55

               Jāatzīmē, ka pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulā ietvertais jēdziens “darba nosacījumi” aptver vecuma pensijas, kas ir pamatotas ar darba tiesiskajām attiecībām starp darba ņēmēju un darba devēju (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Bruno u.c., 42. punkts).

               56

               Atšķirīga attieksme pret tiesnešiem, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, izriet no tā, ka, ņemot vērā tiem piemērojamo atlīdzības izmaksas veidu, tie savas pensionēšanās brīdī nevar iegūt nedz tiesnešu pensiju sistēmas ietvaros izmaksājamo pensiju, nedz arī noteikumu par nepilna darba laika darba ņēmējiem 17. punktā paredzēto aizsardzību.

               57

               Apvienotās Karalistes valdība šajā ziņā ir norādījusi, ka Direktīva 97/81 un pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu attiecas vienīgi uz diskrimināciju starp nepilnu un pilnu darba laika darbu strādājošiem tiesnešiem, nevis uz diskrimināciju starp dažādām nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu kategorijām.

               58

               Šajā ziņā ir jākonstatē, kā tiesas sēdē ir norādījusi arī pati Apvienotās Karalistes valdība, ka noteikumu par nepilna darba laika darba ņēmējiem pieņemšanas laikā visi nepilnu darba laiku strādājošie tiesneši, ar atsevišķiem izņēmumiem, atlīdzību saņēma, pamatojoties uz honorāru par dienu. Tādēļ to nepilnu darba laiku strādājošo tiesnešu situācija, kuri saņem atlīdzību iepriekš minētajā veidā, ir jānovērtē tieši šādā kontekstā. Līdz ar to, ja valsts noteikumos tiesības pievienoties tiesnešu pensiju sistēmai ir paredzētas vienīgi algotiem darba ņēmējiem, tad tas nozīmē, ka šīs tiesības ir attiecinātas tikai uz pilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem un tādējādi netiek attiecinātas uz nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem, ciktāl tie – ar atsevišķiem izņēmumiem – atlīdzību saņem, pamatojoties uz honorāru par dienu.

               59

               Šādos apstākļos ir jāsecina, ka nav nekādas nozīmes tam, ka saistībā ar tiesībām uz vecuma pensiju attiecībā pret nepilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem pastāv tāda pati attieksme kā pret pilnu darba laiku strādājošiem tiesnešiem. Līdz ar to nav jāizvērtē, vai Direktīva 97/81 un pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu pieļauj valsts tiesībās attiecībā uz tiesību uz vecuma pensiju noteikšanu paredzētās atšķirības starp dažādām nepilnu darba laiku strādājošu tiesnešu kategorijām.

               60

               Tādējādi ir jāizvērtē, vai atteikums piešķirt vecuma pensiju tiesnešiem, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, nozīmē, ka attiecībā pret tiem pastāv mazāk izdevīgāka attieksme nekā pret pilna darba laika darba ņēmējiem, kas atrodas salīdzināmā situācijā.

               61

               Šajā ziņā pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 3. klauzulā ir sniegti kritēriji jēdziena “salīdzināmais pilna darba laika darba ņēmējs” definēšanai. Šīs klauzulas 2. punkta pirmajā daļā šis jēdziens ir definēts kā “pilnu darba laiku nodarbināts darba ņēmējs tajā pašā iestādē, kas noslēdzis tā paša veida darba līgumu vai darba attiecības, kurš dara to pašu vai līdzīgu darbu, pienācīgi ņemot vērā citus apsvērumus, piemēram, darba stāžu un kvalifikāciju/iemaņas”. Jākonstatē, ka šo kritēriju pamatā ir attiecīgo personu veiktās darbības saturs.

               62

               Līdz ar to nevar apgalvot, ka pilnu darba laiku strādājošie tiesneši un recorders to atšķirīgo karjeru dēļ neatrodas salīdzināmā situācijā, jo recorders vienmēr ir iespēja praktizēt advokāta profesiju. Galvenā nozīme drīzāk ir tam, ka viņi veic satura ziņā būtībā vienādu darbu. Šajā ziņā attiecīgie lietas dalībnieki, tostarp arī Apvienotās Karalistes valdība, tiesas sēdē ir paskaidrojuši, ka recorders un pilnu darba laiku strādājošajiem tiesnešiem ir identiski uzdevumi. Būtībā tika precizēts, ka tie veic identisku darbu, ka tas tiek veikts tajās pašās tiesu iestādēs un tajās pašās tiesas sēdēs.

               63

               Saskaņā ar pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulu un nediskriminācijas principu atšķirīgu attieksmi pret nepilna darba laika darba ņēmējiem un salīdzināmiem pilna darba laika darba ņēmējiem var attaisnot vienīgi ar objektīviem iemesliem.

               64

               Pastāvot šādiem apstākļiem, jēdziens “objektīvi iemesli” pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu 4. klauzulas 1. punkta izpratnē ir jāsaprot tādējādi, ka atšķirīgu attieksmi pret pilna darba laika un nepilna darba laika darba ņēmējiem nedrīkst pamatot ar to, ka tā ir paredzēta vispārīgā un abstraktā tiesiskajā regulējumā. Gluži pretēji, minētais jēdziens prasa, lai šī nevienlīdzīgā attieksme būtu patiešām vajadzīga, piemērota īstenojamā mērķa sasniegšanai un nepieciešama šim nolūkam (pēc analoģijas ar pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktu skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Del Cerro Alonso, 57. un 58. punkts).

               65

               Tā kā Tiesā notikušās tiesvedības laikā netika iesniegts nekāds attaisnojošs pamatojums, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai nevienlīdzīgā attieksme pret pilnu darba laiku strādājošajiem tiesnešiem un tiesnešiem, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, var būt attaisnojama.

               66

               Jāatgādina, ka ar budžetu saistītiem apsvērumiem nevar attaisnot diskrimināciju (šajā ziņā skat. 2003. gada 23. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-4/02 un C-5/02 Schönheit un Becker, Recueil, I-12575. lpp., 85. punkts, kā arī 2010. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C-486/08 Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, Krājums, I-3527. lpp., 46. punkts).

               67

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts tiesībās attiecībā uz pieeju vecuma pensiju sistēmai tiek nošķirti pilnu darba laiku strādājoši tiesneši un tiesneši, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, ja vien šāda atšķirīga attieksme nav attaisnojama ar objektīviem iemesliem; tas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               68

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

                           1)

                           Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka 1997. gada 6. jūnijā noslēgtā pamatnolīguma par nepilna darba laika darbu, kurš ir pievienots Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvai 97/81/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par nepilna darba laika darbu, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīvu 98/23/EK, 2. klauzulas 1. punktā ietvertais jēdziens “darba ņēmēji, kam ir darba līgums vai darba attiecības” ir jādefinē dalībvalstīm un tostarp arī jānosaka, vai šis jēdziens ir attiecināms uz tiesnešiem, ar nosacījumu, ka tā rezultātā šai personu kategorijai netiek patvaļīgi liegta Direktīvā 97/81, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 98/23, un šajā pamatnolīgumā paredzētā aizsardzība. Šīs aizsardzības liegšana ir pieļaujama tikai tad, ja starp tiesnešiem un Ministry of Justice pastāvošās tiesiskās attiecības to rakstura dēļ būtiski atšķiras no to tiesisko attiecību rakstura, kas darba devējus saista ar darba ņēmējiem, kuri atbilstoši valsts tiesībām ietilpst darba ņēmēju kategorijā;

                           2)

                           1997. gada 6. jūnijā noslēgtais pamatnolīgums par nepilna darba laika darbu, kurš ir pievienots Direktīvas 97/81, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 98/23, pielikumā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka valsts tiesībās attiecībā uz pieeju vecuma pensiju sistēmai tiek nošķirti pilnu darba laiku strādājoši tiesneši un tiesneši, kas strādā nepilnu darba laiku un saņem atlīdzību, pamatojoties uz honorāru par dienu, ja vien šāda atšķirīga attieksme nav attaisnojama ar objektīviem iemesliem; tas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (trešā palāta) 2013. gada 18. jūlijā. # Laurence Prinz pret Region Hannover (C-523/11) un Philipp Seeberger pret Studentenwerk Heidelberg (C-585/11). # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Hannover - Vācija un Verwaltungsgericht Karlsruhe - Vācija. # Eiropas Savienības pilsonība - LESD 20. un 21. pants - Tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties - Valsts pilsonim piešķirts atbalsts izglītībai, kas tiek sniegts saistībā ar studijām citā dalībvalstī - Pienākums uzturēties izcelsmes dalībvalstī vismaz trīs gadus pirms studiju sākšanas. # Apvienotās lietas C-523/11 un C-585/11.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Apvienotās lietas C-523/11 un C-585/11
            par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgericht Hannover  (Vācija) un Verwaltungsgericht Karlsruhe  (Vācija) iesniedza ar lēmumiem, kas attiecīgi pieņemti 2011. gada 5. oktobrī un 16. novembrī un kas Tiesā reģistrēti 2011. gada 13. oktobrī un 24. novembrī, tiesvedībās
            Laurence Prinz
            pret
            Region Hannover  (C-523/11)
            un
            Philipp Seeberger
            pret
            Studentenwerk Heidelberg (C-585/11).
            TIESA (trešā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [ M. Ilešič ], tiesneši K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks, kas veic trešās palātas tiesneša pienākumus, E. Jarašūns [ E. Jarašiūnas ], A. O’Kīfs [ A. Ó Caoimh ] (referents) un K. G. Fernlunds [ C. G. Fernlund ],
            ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
            sekretāre A. Impellicēri [ A. Impellizzeri ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 29. novembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – P. Seeberger  vārdā – Y. Popper , Rechtsanwalt ,
            – Vācijas valdības vārdā – T. Henze  un J. Möller , pārstāvji,
            – Dānijas valdības vārdā – V. Pasternak Jørgensen  un C. Thorning , pārstāvji,
            – Grieķijas valdības vārdā – G. Papagianni , pārstāve,
            – Nīderlandes valdības vārdā – B. Koopman  un C. Wissels , pārstāves,
            – Austrijas valdības vārdā – C. Pesendorfer  un G. Eberhard , pārstāvji,
            – Somijas valdības vārdā – M. Pere un J. Leppo , pārstāvji,
            – Zviedrijas valdības vārdā – A. Falk , C. Stege  un U. Persson , pārstāves,
            – Eiropas Komisijas vārdā – S. Grünheid , kā arī D. Roussanov  un V. Kreuschitz , pārstāvji,
            noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2013. gada 21. februāra tiesas sēdē,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par LESD 20. un 21. panta interpretāciju.
            2. Šie lūgumi ir iesniegti tiesvedībā starp, pirmkārt, L. Prinz , Vācijas pilsoni, un Region Hannover  (Hanoveres reģiona Atbalsta izglītībai dienests) un, otrkārt, tiesvedībā starp P. Seeberger , arī Vācijas pilsoni, un Studentenwerk Heidelberg , Amt für Ausbildungsförderung  (Heidelbergas Universitātes Atbalsta izglītībai birojs, turpmāk tekstā – “ Studentenwerk ”) saistībā ar tiesībām uz atbalstu izglītībai sakarā ar studijām, kas īstenotas izglītības iestādēs, kuras atrodas citās dalībvalstīs, kas nav Vācijas Federatīvā Republika.
            Atbilstošās tiesību normas
            3. Federālā likuma par individuālu atbalstu izglītībai [ Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung  ( Bundesausbildungsförderungsgesetz )], kas 2008. gada 1. janvārī ir grozīts ar divdesmit otro likumu, ar ko groza Federālo likumu par individuālu atbalstu izglītībai ( BGBl. I, 3254. lpp.; turpmāk tekstā – “ BAföG ”), 5. pantā ar nosaukumu “Izglītība ārzemēs” ir noteikts:
            “1. Šī likuma izpratnē pastāvīgā dzīvesvieta ir vieta, kur attiecīgās personas interešu centrs atrodas ne vien īslaicīgi, bet netiek arī prasīts, lai būtu griba šajā vietā apmesties pastāvīgi; par pastāvīgo dzīvesvietu neuzskata vietu, kur persona atrodas vienīgi mācību dēļ.
            2. Atbalstu izglītībai saņem studenti, kam Vācijā ir pastāvīgā dzīvesvieta un kas studē kādā ārvalstīs esošā izglītības iestādē, ja:
            [..]
            3) students uzsāk vai turpina studijas kādā no Eiropas Savienības dalībvalsts vai Šveices izglītības iestādēm.
            [..]”
            4. BAföG  6. pantā ar nosaukumu “Atbalsts izglītībai Vācijas pilsoņiem ārvalstīs” ir paredzēts, ka Vācijas pilsoņi, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir ārvalstī, kurā tie apmeklē izglītības iestādi vai no kurienes dodas uz kādu kaimiņvalsti, var saņemt atbalstu izglītībai, ja to attaisno īpaši konkrētā gadījuma apstākļi.
            5. BAföG  16. pants ar nosaukumu “Izglītības atbalsta ilgums ārvalstīs” ir formulēts šādi:
            “1. Saistībā ar izglītību ārzemēs 5. panta 2. punkta 1. apakšpunkta vai 5. punkta nozīmē atbalstu izglītībai sniedz, lielākais, uz vienu gadu [..]
            [..]
            3. 5. panta 2. punkta 2. un 3. apakšpunktā paredzētajos gadījumos atbalsts izglītībai tiek sniegts bez 1. un 2. punktā minētā termiņa ierobežojuma; tomēr 5. panta 2. un 3. punktā paredzētajos gadījumos šā atbalsta ilgums pārsniedz vienu gadu tikai tad, ja, sākot uzturēšanos ārvalstīs pēc 2007. gada 31. decembra, studenta pastāvīgā dzīvesvieta Vācijā ir bijusi jau vismaz trīs gadus.”
            Pamata tiesvedību priekšvēsture un prejudiciālie jautājumi
            Lieta C-523/11
            6. L. Prinz , dzimusi 1991. gadā Vācijā, desmit gadus kopā ar savu ģimeni ir dzīvojusi Tunisijā, kur viņas tēvs strādāja vācu uzņēmumā. Pēc atgriešanās Vācijā 2007. gada janvārī ieinteresētā persona beidza skolu Frankfurtē (Vācija), kur viņa 2009. gada jūnijā ieguva vidējās izglītības diplomu (“Abitur”). 2009. gada 1. septembrī viņa sāka studijas Roterdamas Erasma universitātē (Nīderlande).
            7. Atbildot uz pieteikumu par atbalstu izglītībai, kuru L. Prinz  saistībā ar 2009./2010. mācību gadu iesniedza 2009. gada 18. augustā, Region Hannover  ar 2010. gada 30. aprīļa lēmumu piešķīra šo atbalstu laikposmam no 2009. gada septembra līdz 2010. gada augustam.
            8. Taču atbalsta pieteikums, kuru L. Prinz  iesniedza saistībā ar 2010./2011. mācību gadu, ar 2010. gada 4. maija lēmumu tika noraidīts, tāpēc ka ieinteresētā persona, kas neatbilstot BAföG  paredzētajam uzturēšanās nosacījumam, nevarot pretendēt uz neierobežota ilguma atbalstu izglītībai, jo viņas tiesības saskaņā ar minētā likuma 16. panta 3. punktu esot spēkā vienu gadu.
            9. 2010. gada 1. jūnijā L. Prinz  pārsūdzēja šo lēmumu. Viņa ir norādījusi, ka viņa atbilst šim nosacījumam, jo ir uzturējusies Vācijā no 1993. gada septembra līdz 1994. gada aprīlim un no 2007. gada janvāra līdz 2009. gada augustam, t.i., trīs gadus un četrus mēnešus. Viņa arī ir norādījusi, ka BAföG  paredzētais uzturēšanās nosacījums neatbilst LESD 21. pantam, un ir norādījusi saiknes ar attiecīgo dalībvalsti, izklāstot, ka viņa šajā dalībvalstī ir dzimusi, viņai ir Vācijas pilsonība, viņa pameta šo valsti vienīgi tēva darba vietas maiņas dēļ un viņa vienmēr ir saglabājusi saiknes ar savu izcelsmes valsti. L. Prinz  uzskata, ka papildus četru mēnešu uzturēšanās nebūtu būtiski pastiprinājusi šīs saiknes.
            10. Region Hannover  apgalvo, ka BAföG 16. panta 3. punktā paredzētajam minimālajam trīs gadu ilgumam ir obligāti jābūt nepārtrauktam trīs gadu laikposmam. Ar šo likumu nekādi netiekot pārkāpti Savienības tiesību akti pārvietošanās un uzturēšanās brīvības jomā, līdz ar ko šie tiesību akti nekādi neuzliekot pienākumu bez ierobežojuma izmaksāt atbalstu saviem pilsoņiem.
            11. Iesniedzējtiesa vaicā, vai ar Savienības tiesību aktiem ir saderīgs tāds nosacījums, par kādu ir runa pamata tiesvedībā. Tā uzskata, ka, tāpat kā pirms divdesmit otrā likuma, ar ko groza Federālo likumu par individuālu atbalstu izglītībai, stāšanās spēkā piemērojamais nosacījums, proti, pienākums būt apmeklējušam Vācijas izglītības iestādi vismaz vienu gadu, nosacījums, par kuru ir runa pamata tiesvedībā, varētu būt tāds, kas attur Savienības pilsoni sākt studijas citā dalībvalstī, jo pēc viena gada laikposma viņš vairs nesaņems atbalstu izglītībai. Šī tiesa uzskata, ka, lai gan var būt likumīgi, ka dalībvalsts atbalstu izglītībai piešķir vienīgi studentiem, kuri ir pierādījuši noteiktu integrācijas pakāpi šīs dalībvalsts sabiedrībā, ar kritēriju, kas izriet no trīs gadu nepārtrauktas uzturēšanās Vācijā pirms uzturēšanās ārvalstī sākšanas, nevar tikt pierādīta šādas integrācijas pastāvēšana.
            12. Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Hannover  [Hanoveres Administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai ar [Savienības] tiesībām nepamatojams Savienības pilsoņu tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties, kas piešķirtas ar LESD 20. un 21. pantu, ierobežojums ir tad, ja Vācijas pilsoņiem, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā un kuri dodas izglītoties uz kādu no Eiropas Savienības dalībvalsts izglītības iestādēm, atbalsts izglītībai saskaņā ar BAföG  par šīs ārvalsts izglītības iestādes apmeklējumu tiek piešķirts tikai uz vienu gadu, jo tie uzturēšanās ārvalstīs sākumā nav iekšzemē uzturējušies vismaz trīs gadus?”
            Lieta C-585/11
            13. P. Seeberger , dzimis Vācijā 1983. gadā, šajā valstī kopā ar saviem vecākiem, kuri arī ir Vācijas pilsoņi, ir dzīvojis līdz 1994. gadam. No 1989. gada līdz 1994. gadam viņš apmeklēja pamatskolu Minhenē (Vācija), pēc tam – liceju. No 1994. gada līdz 2005. gada decembrim ieinteresētā persona kopā ar saviem vecākiem dzīvoja Maļorkā (Spānija), kur viņa tēvs kā pašnodarbinātais strādāja par uzņēmumu konsultantu.
            14. 2006. gada janvārī P. Seeberger pārcēlās uz Ķelni (Vācija). Lai gan P. Seeberger Minhenes iedzīvotāju reģistrā tika ierakstīts tikai 2009. gada 26. oktobrī, viņš apgalvo, ka kopš 2006. gada janvāra viņa pastāvīgā dzīvesvieta bija Vācijā.
            15. 2009. gada septembrī P. Seeberger sāka ekonomikas zinātņu studijas Baleāru universitātē Palmā de Maļorkā (Spānija) un iesniedza Studentenwerk  atbalsta pieteikumu saistībā ar šo izglītību.
            16. Studentenwerk noraidīja šo pieteikumu, jo tas, ka ieinteresētā persona neatbilst dzīvesvietas nosacījumam, kas paredzēts BAföG 16. panta 3. punktā, liedzot piešķirt šo atbalstu saskaņā ar minētā likuma 5. panta 2. punkta pirmā teikuma 3. apakšpunktu.
            17. Pamatojoties uz savām Savienības pilsoņa tiesībām brīvi pārvietoties, P. Seeberger  iesniedza pārsūdzību par šo lēmumu; šo pārsūdzību Studentenwerk  noraidīja ar 2010. gada 14. jūnija lēmumu.
            18. Prasībā, kas celta Verwaltungsgericht Karlsruhe  [Karlsrūes Administratīvā tiesa] P. Seeberger apgalvoja, ka BAföG  16. panta 3. punktā paredzētais nosacījums par dzīvesvietu aizskar viņa tiesības uz brīvu pārvietošanos, jo šis nosacījums liekot viņam vai nu atteikties no pastāvīgās dzīvesvietas citā dalībvalsti, vai arī attiecīgajā laikā pārcelt savu pastāvīgo dzīvesvietu uz Vāciju, jo pretējā gadījumā tiktu apdraudēta izglītības atbalsta piešķiršana saistībā ar studijām Spānijā. Šajā ziņā viņš uzsver, ka viņa tiesības tikt uzņemtam augstākās izglītības iestādē esot atzītas tikai Spānijā un viņš gribot savu izglītību pilnībā iegūt šajā dalībvalstī.
            19. Studentenwerk apgalvo, ka tiktāl, ciktāl BAföG  paredzētais pienākums par pastāvīgo dzīvesvietu vienādi attiecas uz visiem pilsoņiem, tas var tikt piemērots Savienības pilsoņiem no citām dalībvalstīm, kuriem ir tiesības uz brīvu pārvietošanos. Šis pienākums vienīgi konkretizējot dalībvalsts, kura izmaksā sociālos pabalstus, leģitīmo interesi, lai šie pabalsti, kas piešķirti no publiskajiem resursiem, kuri finansēti no nodokļiem, būtu paredzēti to personu kategorijām, kuras var pamatot minimālu saikni ar pabalstu maksātāju dalībvalsti.
            20. Savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Verwaltungsgericht Karlsruhe konstatē, ka dzīvesvietas nosacījums, par kuru ir runa pamata tiesvedībā, neattiecas uz atbalstu izglītībai Vācijā. Tā norāda, ka šāds dzīvesvietas nosacījums sakarā ar personīgām neērtībām, papildu izmaksām, kā arī tā izraisītiem eventuāliem kavējumiem varētu būt tāds, kas attur Savienības pilsoņus doties prom no Vācijas, lai studētu citā dalībvalstī. Šai tiesai ir šaubas par to, vai prasība, saskaņā ar kuru atbalsta pieteicējam pastāvīgi ir jādzīvo Vācijā vismaz trīs gadus pirms izglītības sākšanas, ir pamatota, un tā jautā, vai noteikta integrācijas pakāpe šis dalībvalsts sabiedrībā, kuru šī dalībvalsts var pieprasīt, nebūtu jāatzīst šajā pamata lietā sakarā ar to, ka pieteicējs, Vācijas pilsonis, ir uzaudzis pie saviem vecākiem Vācijā un šajā valstī ir mācījies līdz sestajai klasei, kad viņš divpadsmit gadu vecumā pārcēlās ar savu ģimeni sakarā ar to, ka viņa tēvs izmantoja tiesības, kas izriet no LESD 45. un 49. panta. Šī tiesa uzskata, ka ar kritēriju, kas balstīts uz noteiktu datumu un uz trīs gadu laikposmu pirms izglītības sākšanas ārvalstīs, a priori , šķiet, nevar pietiekami tikt pierādīta nepieciešamā integrācija.
            21. Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Karlsruhe  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai Savienības tiesībām pretrunā ir tādi valsts tiesību akti, kas aizliedz atbalsta izglītībai piešķiršanu studijām citā dalībvalstī, pamatojoties vienīgi uz to, ka studenta, kurš izmanto tiesības brīvi pārvietoties, pastāvīgā dzīvesvieta, sākot studijas, vismaz trīs gadus nav bijusi viņa izcelsmes dalībvalstī?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            22. Ar šiem jautājumiem, kuri ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesas būtībā jautā, vai LESD 20. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tādi dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem atbalsta izglītībai piešķiršana saistībā ar studijām, kas ir ilgākas par vienu gadu un kas tiek īstenotas citā dalībvalstī, ir pakļauta nosacījumam, kas paredzēts BAföG  16. panta 3. punktā un saskaņā ar kuru pieteicējam vismaz trīs gadus pirms studiju sākšanas pastāvīgajai dzīvesvietai šī likuma nozīmē ir jābūt bijušai valsts teritorijā.
            23. Vispirms ir jāatgādina – kā Vācijas pilsoņiem L. Prinz un P. Seeberger  saskaņā ar LESD 20. panta 1. punktu ir Savienības pilsoņu statuss un līdz ar to viņi – attiecīgajā gadījumā arī pret izcelsmes dalībvalsti – var pamatoties uz tiesībām, kas izriet no šāda statusa (skat. 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā C-192/05 Tas-Hagen un Tas , Krājums, I-10451. lpp., 19. punkts, kā arī 2007. gada 23. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-11/06 un C-12/06 Morgan un Bucher , Krājums, I-9161. lpp., 22. punkts).
            24. Kā Tiesa atkārtoti ir nospriedusi, Savienības pilsonības mērķis ir dalībvalstu pilsoņu fundamentālais statuss, kas ļauj personām, kuras ir līdzīgās situācijās, Līguma par Eiropas Savienības darbību ratione materiae  piemērošanas jomā saņemt vienādu tiesisko attieksmi neatkarīgi no viņu pilsonības, izņemot šajā ziņā īpaši paredzētus gadījumus (2001. gada 20. septembra spriedums lietā C-184/99 Grzelczyk , Recueil , I-6193. lpp., 31. punkts; 2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C-224/98 D’Hoop , Recueil , I-6191. lpp., 28. punkts, un 2013. gada 21. februāra spriedums lietā C-46/12 N , 27. punkts).
            25. To situāciju skaitā, kas ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, ietilpst situācijas, kuras saistītas ar Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanu, it īpaši tās, kas saistītas ar LESD 21. pantā paredzēto pārvietošanās un uzturēšanās brīvību dalībvalstu teritorijā (iepriekš minētais spriedums lietā Tas-Hagen  un Tas , 22. punkts, 2007. gada 11. septembra spriedums lietā C-76/05 Schwarz  un Gootjes - Schwarz , Krājums, I-6849. lpp., 87. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Morgan  un Bucher , 23. punkts).
            26. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, gluži kā to ir norādījušas Vācijas valdība un Komisija, lai gan dalībvalstīm saskaņā ar LESD 165. panta 1. punktu ir kompetence saistībā ar izglītības saturu un attiecīgo izglītības sistēmu organizāciju, tām šī kompetence ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības, tostarp Līguma tiesību normas par pārvietošanās un uzturēšanās brīvību dalībvalstu teritorijā, kas ir paredzēta LESD 21. panta 1. punktā (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Morgan  un Bucher , 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
            27. Turpinājumā ir jānorāda, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kas noteiktiem valsts pilsoņiem ir nelabvēlīgs tikai tādēļ, ka viņi ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī, ir LESD 21. panta 1. punktā ikvienam Savienības pilsonim atzīto brīvību ierobežojums (skat. 2006. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-406/04 De Cuyper , Krājums, I-6947. lpp., 39. punkts, kā arī iepriekš minētos spriedumus lietā Tas-Hagen un Tas , 31. punkts, un apvienotajās lietās Morgan un Bucher , 25. punkts).
            28. Faktiski Līgumā saistībā ar Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos piedāvātās iespējas nevarētu tikt efektīvi izmantotas, ja dalībvalsts pilsonim varētu tikt liegts tās izmantot tādu šķēršļu dēļ, kurus viņa dzīvošanai uzņemošajā valstī rada viņa izcelsmes valsts tiesiskais regulējums, sodot viņu par šo tiesību izmantošanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā D’Hoop , 31. punkts; 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C-224/02 Pusa , Recueil , I-5763. lpp., 19. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Morgan  un Bucher , 26. punkts).
            29. Šis apsvērums, ņemot vērā LESD 6. panta e) apakšpunkta un 165. panta 2. punkta otrā ievilkuma mērķus, proti, tostarp veicināt studentu un mācībspēku mobilitāti, ir īpaši svarīgs izglītības jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā D’Hoop , 32. punkts; 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C-147/03 Komisija/Austrija, Krājums, I-5969. lpp., 44. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Morgan un Bucher , 27. punkts).
            30. Tādējādi, ja dalībvalsts ir paredzējusi atbalsta izglītībai sistēmu, kas studentiem ļauj šādu atbalstu saņemt gadījumos, kad tie studē citā dalībvalstī, tad tai ir jānodrošina, lai šāda atbalsta piešķiršanas noteikumi neradītu nepamatotu LESD 21. pantā paredzēto tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties citu dalībvalstu teritorijā ierobežojumu (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Morgan  un Bucher , 28. punkts).
            31. Ir jākonstatē, ka trīs gadu nepārtrauktas uzturēšanās nosacījums, kas paredzēts BAföG  16. panta 3. punktā, lai arī tas bez izšķirības tiek piemērots kā Vācijas pilsoņiem, tā citiem Savienības pilsoņiem, ir visiem Savienības pilsoņiem saskaņā ar LESD 21. pantu noteiktās pārvietošanās un uzturēšanās brīvības ierobežojums.
            32. Šāds nosacījums tādus valsts pilsoņus kā prasītāji pamata tiesvedībās, ņemot vērā ietekmi, kāda šīs brīvības izmantošanai var būt uz tiesībām saņemt atbalstu izglītībai, var atturēt izmantot savu brīvību pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī.
            33. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskais regulējums, kas var ierobežot Līgumā garantētu pamatbrīvību, no Savienības tiesību aktu skatupunkta var tikt attaisnots vienīgi tad, ja tas ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem, kas nav atkarīgi no skarto personu pilsonības, un ir samērīgs ar mērķi, ko ar valsts tiesībām leģitīmi ir gribēts sasniegt (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā De Cuyper , 40. punkts; lietā Tas-Hagen  un Tas , 33. punkts, kā arī apvienotajās lietās Morgan un Bucher , 33. punkts). No Tiesas judikatūras arī izriet, ka pasākums ir samērīgs tad, ja tas ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo (iepriekš minētie spriedumi lietā De Cuyper , 42. punkts, un apvienotajās lietās Morgan un Bucher , 33. punkts, kā arī 2012. gada 13. decembra spriedums lietā C-379/11 Caves Krier Frères , 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
            34. Izskatāmajās lietās Vācijas valdība apgalvo, ka BAföG ir pamatots ar objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem. Šī likuma 16. panta 3. punkts ļaujot garantēt, ka atbalsts izglītībai saistībā ar pilnu studiju kursu ārvalstīs tiek izmaksāts vienīgi studentiem, kas ir pierādījuši pietiekamu integrācijas līmeni Vācijas sabiedrībā. Ar prasību par minimālo integrācijas līmeni tādējādi tiekot saglabāta valsts atbalsta izglītībai sistēma, aizsargājot atbalsta sniedzēju valsti no pārmērīga ekonomiskā sloga.
            35. Minētā dalībvalsts uzskata, ka tādējādi saistībā ar pilna studiju kursa pabeigšanu ārvalstīs ir leģitīmi finansiāli atbalstīt vienīgi studentus, kas pierāda pietiekamu integrācijas saikni ar Vāciju; šos pierādījumus konsekventi sniedz students, kas atbilst trīs gadu nepārtrauktas uzturēšanās nosacījumam.
            36. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa, protams, ir atzinusi, ka var būt leģitīmi, ka dalībvalsts, lai izvairītos no tā, ka atbalsts, ar kuru tiek segtas studentu no citām dalībvalstīm uzturēšanās izmaksas, kļūst par pārmērīgu slogu, kuram var būt sekas uz kopējo atbalsta apjomu, ko var piešķirt šī dalībvalsts, šādu atbalstu piešķir vienīgi studentiem, kuri ir pierādījuši noteiktu integrācijas pakāpi minētās dalībvalsts sabiedrībā, un ka, ja pastāv risks, ka dalībvalstij ir jāsedz šāds nesamērīgs slogs, tad principā līdzīgi apsvērumi var tikt attiecināti uz tās piešķirtajiem atbalstiem izglītībai studentiem, kuri vēlas studēt citās dalībvalstīs (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Morgan un Bucher , 43. un 44. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
            37. Tomēr saskaņā ar minēto judikatūru dalībvalsts pieprasītie pierādījumi par faktiskās integrācijas saiknes pastāvēšanu nevar būt pārāk izslēdzoši, nosakot pārmērīgas privilēģijas saistībā ar elementu, kas nav obligāti reprezentatīvs par reālo un faktisko saikni starp pieteicēju un šo dalībvalsti, izslēdzot jebkuru citu reprezentatīvu elementu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā D’Hoop , 39. punkts; 2011. gada 21. jūlija spriedumu lietā C-503/09 Stewart , Krājums, I-6497. lpp., 95. punkts, un 2012. gada 4. oktobra spriedumu lietā C-75/11 Komisija/Austrija, 62. punkts).
            38. Lai gan noteiktas integrācijas pakāpes pastāvēšana var tikt uzskatīta par pierādītu ar konstatāciju, saskaņā ar kuru students noteiktu laikposmu ir uzturējies dalībvalstī, kurā viņš lūdz atbalsta izglītībai piešķiršanu, taču vienīgi dzīvesvietas nosacījums, par kādu ir runa pamata tiesvedībās, kā to ir norādījusi ģenerāladvokāte savu secinājumu 95. punktā, rada risku, ka attiecīgais atbalsts netiks piešķirts studentiem, kuriem, neraugoties uz to, ka viņi nav uzturējušies Vācijā nepārtraukti trīs gadus tieši pirms studiju sākšanas ārvalstīs, tomēr ir pietiekamas saiknes Vācijas sabiedrību. Tā tas varētu būt tostarp saistībā ar attiecīgās valsts pilsonību, ja viņš šajā valstī ir mācījies, kā arī citu faktoru, tostarp tādu kā viņa ģimene, darbs, valodu prasme vai citu sociālu vai ekonomiski saikņu pastāvēšana, dēļ. Turklāt citas tiesiskā regulējuma, par kuru ir runa pamata tiesvedībā, tiesību normas pieļauj, ka citi faktori, kas nav atbalsta pieteicēja dzīvesvieta, varētu būt nozīmīgi, gan lai noteiktu attiecīgās personas interešu centru, gan lai noteiktu, vai attiecīgā atbalsta piešķiršanas nosacījumi ir izpildīti tādu valsts pilsoņu gadījumā, kuriem dzīvesvieta ir ārzemēs.
            39. Ņemot vērā iepriekš minēto, iesniedzējtiesām ir jāveic nepieciešamās pārbaudes, lai izvērtētu, vai ieinteresētajām personām ir pietiekamas saiknes ar Vācijas sabiedrību, kuras var pierādīt viņu integrāciju tajā.
            40. No tā izriet, ka vienīgi nosacījums par nepārtrauktu trīs gadu ilgu uzturēšanos, par kādu ir runa pamata tiesvedībās, ir pārāk vispārīgs un izslēdzošs un pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu izvirzītos mērķus, un līdz ar to nevar tikt uzskatīts par samērīgu.
            41. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD 20. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tādi dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem atbalsta izglītībai piešķiršana saistībā ar studijām, kas ir ilgākas par vienu gadu un kas tiek īstenotas citā dalībvalstī, ir pakļauta vienīgi nosacījumam, kurš paredzēts BAföG  16. panta 3. punktā un saskaņā ar kuru pieteicējam vismaz trīs gadus pirms studiju sākšanas ir jābūt bijušai pastāvīgajai dzīvesvietai valsts teritorijā.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            42. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
            LESD 20. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tādi dalībvalsts tiesību akti, saskaņā ar kuriem atbalsta izglītībai piešķiršana saistībā ar studijām, kas ir ilgākas par vienu gadu un kas tiek īstenotas citā dalībvalstī, ir pakļauta vienīgi nosacījumam, kurš paredzēts Federālā likuma par individuālu atbalstu izglītībai [ Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung  – ( Bundesausbildungsförderungsgesetz )], kas 2008. gada 1. janvārī ir grozīts ar divdesmit otro likumu, ar ko groza Federālo likumu par individuālu atbalstu izglītībai, 16. panta 3. punktā un saskaņā ar kuru pieteicējam vismaz trīs gadus pirms minēto studiju sākšanas pastāvīgajai dzīvesvietai minētā likuma nozīmē ir jābūt bijušai valsts teritorijā.