title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2011. gada 16.jūnijā.#Gebr. Weber GmbH pret Jürgen Wittmer (C-65/09) un Ingrid Putz pret Medianess Electronics GmbH (C-87/09).#Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof (C-65/09) un Amtsgericht Schorndorf (C-87/09) - Vācija.#Patērētāju tiesību aizsardzība - Patēriņa preču pārdošana un saistītās garantijas - Direktīva 1999/44/EK - 3. panta 2. un 3. punkts - Preces ar trūkumiem nomaiņa kā vienīgais tiesiskās aizsardzības līdzekļa veids - Patērētāja jau iemontēta prece ar trūkumiem - Pārdevēja pienākums demontēt preci ar trūkumiem un iemontēt nomainīto preci - Absolūts nesamērīgums - Sekas.#Apvienotās lietas C-65/09 un C-87/09.

text:
      Apvienotās lietas C‑65/09 un C‑87/09
      Gebr. Weber GmbH
      pret
      Jürgen Wittmer
      un
      Ingrid Putz
      pret
      Medianess Electronics GmbH
      (Bundesgerichtshof lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Patērētāju tiesību aizsardzība – Patēriņa preču pārdošana un saistītās garantijas – Direktīva 1999/44/EK – 3. panta 2. un 3. punkts – Preces ar trūkumiem nomaiņa kā vienīgais tiesiskās aizsardzības līdzekļa veids – Patērētāja jau iemontēta prece ar trūkumiem – Pārdevēja pienākums demontēt preci ar trūkumiem un iemontēt nomainīto preci – Absolūts nesamērīgums – Sekas
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Tiesību aktu tuvināšana – Patērētāju tiesību aizsardzība – Patēriņa preču pārdošana un saistītās garantijas – Patērētāju tiesības
            – Piegādātās preces neatbilstīgums – Preces padarīšana par atbilstīgu, pieprasot nomaiņu
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 1999/44 preambulas 1. apsvērums un 3. panta 2. un 3. punkts)
      2.        Tiesību aktu tuvināšana – Patērētāju tiesību aizsardzība – Patēriņa preču pārdošana un saistītās garantijas – Patērētāju tiesības
            – Piegādātās preces neatbilstīgums – Preces padarīšana par atbilstīgu, pieprasot nomaiņu
      (Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkts un 5. punkta pēdējais ievilkums)
      1.        Direktīvas 1999/44 par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 3. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka, ja neatbilstīgu patēriņa preci, kuru patērētājs pirms trūkuma atklāšanas labā ticībā ir iemontējis atbilstoši
         tās veidam un lietošanas mērķim, padara atbilstīgu, to nomainot ar jaunu, tad pārdevējam vai nu pašam ir jāveic neatbilstīgās
         preces demontāža, vai arī jāuzņemas vajadzīgās, ar šo demontāžu un jaunās preces iemontēšanu saistītās izmaksas. Šāds pienākums
         pārdevējam ir neatkarīgi no tā, vai viņš saskaņā ar pirkuma līgumu ir uzņēmies iemontēt sākotnēji iegādāto patēriņa preci.

      Šāda interpretācija atbilst direktīvas mērķim, kas – kā tas norādīts tās preambulas 1. apsvērumā – ir nodrošināt augstu patērētāju
         aizsardzības līmeni. Tādējādi situācijā, kurā neviena no līgumslēdzējām pusēm nav vainojama, ir pamatoti pārdevējam noteikt
         atbildību uzņemties ar neatbilstīgās preces demontāžu un nomainītās preces iemontēšanu saistītās izmaksas, jo šie papildu
         izdevumi, pirmkārt, nebūtu radušies, ja pārdevējs jau sākotnēji būtu izpildījis savus līgumiskos nosacījumus, un, otrkārt,
         ir vajadzīgi, lai preci padarītu atbilstīgu.

      Pieņemot, ka pārdevējs pats nepiedalās neatbilstīgās preces demontēšanā un nomainītās preces iemontēšanā, valsts tiesas ziņā
         ir noteikt, kādi ir vajadzīgie minētās demontēšanas un iemontēšanas izdevumi, uz kuru atlīdzību patērētājs var pretendēt.

      (sal. ar 55., 57., 61. un 62. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Direktīvas 1999/44 par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām 3. panta 3. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem pārdevējam tiek piešķirtas tiesības atteikties nomainīt
         neatbilstīgu preci, kas ir vienīgais tiesiskās aizsardzības līdzekļa veids, tādēļ ka tas pienākuma šo preci demontēt vietā,
         kurā tā tikusi iemontēta, un tur iemontēt nomainīto preci dēļ rada nesamērīgas izmaksas vērtības, kas tai būtu bijusi atbilstības
         gadījumā, un atbilstības neesamības nozīmīguma kontekstā. Taču ar šo tiesību normu tiek pieļauts, ka patērētāja tiesības uz
         izdevumu, kas saistīti ar preces ar trūkumiem demontāžu un nomainītās preces iemontēšanu, atmaksu šādā gadījumā tiek ierobežotas
         tādējādi, ka pārdevējs uzņemas samērīgas izmaksas.

      Vērtējot, vai būtu jāierobežo patērētāja tiesības uz šo izdevumu, atmaksu, iesniedzējtiesai būtu jāņem vērā, pirmkārt, vērtība,
         kāda precei būtu atbilstības gadījumā, un atbilstības neesamības nozīmīgums, kā arī, otrkārt, direktīvas mērķis nodrošināt
         augstu patērētāju aizsardzības līmeni.

      Turklāt, pieņemot, ka tiesības uz šādu izdevumu atlīdzināšanu tiek sašaurinātas, patērētājam – tā vietā, lai prasītu nomainīt
         neatbilstīgu preci, – ir jāpiešķir iespēja prasīt adekvātu cenas samazinājumu vai līguma atcelšanu atbilstoši direktīvas 3. panta
         5. punkta pēdējam ievilkumam, jo tas, ka patērētājs preces ar trūkumiem atbilstību var prasīt tikai tad, ja tas uzņemas daļu
         no šiem izdevumiem, ir uzskatāms par viņam sagādātām ievērojamām neērtībām.

      (sal. ar 76.–78. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2011. gada 16. jūnijā (*)

      Patērētāju tiesību aizsardzība – Patēriņa preču pārdošana un saistītās garantijas – Direktīva 1999/44/EK – 3. panta 2. un 3. punkts – Preces ar trūkumiem nomaiņa kā vienīgais tiesiskās aizsardzības līdzekļa veids – Patērētāja jau iemontēta prece ar trūkumiem – Pārdevēja pienākums demontēt preci ar trūkumiem un iemontēt nomainīto preci – Absolūts nesamērīgums – Sekas
      Apvienotās lietas C‑65/09 un C‑87/09
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam ko Bundesgerichtshof (C‑65/09) un Amtsgericht Schorndorf (C‑87/09) (Vācija) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2009. gada 14. janvārī un 2009. gada 25. februārī un kas Tiesā reģistrēti
         2009. gada 16. februārī un 2009. gada 2. martā tiesvedībās

      Gebr. Weber GmbH (C‑65/09)

      pret
      Jürgen Wittmer
      un
      Ingrid Putz (C‑87/09)

      pret
      Medianess Electronics GmbH.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [A. Tizzano], tiesneši Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel], E. Borgs Bartets [A. Borg Barthet], M. Ilešičs [M. Ilešič] (referents) un E. Levits,

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 25. februāra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Gebr. Weber GmbH vārdā – R. Lindners [R. Lindner], Rechtsanwalt,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Kempere [J. Kemper], pārstāvji,

      –        Beļģijas valdības vārdā – T. Materne [T. Materne], pārstāvis,

      –        Spānijas valdības vārdā – H. Lopess‑Medels Baskona [J. López‑Medel Bascones], pārstāvis,

      –        Austrijas valdības vārdā – E. Rīdls [E. Riedl] un E. Handls‑Pecs [E. Handl‑Petz], pārstāvji,

      –        Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [M. Dowgielewicz], pārstāvis,

      –        Eiropas Komisijas vārdā – V. Vilss [W. Wils] un H. Krēmers [H. Krämer], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 18. maija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK
         par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (OV L 171, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”)
         3. panta 2. punktu un 3. punkta trešo daļu.

      2        Šie lūgumi ir radušies divās prāvās: lietā C‑65/09 – starp Gebr. Weber GmbH (turpmāk tekstā – “Gebr. Weber”) un Jirgenu Vitmeru [Jürgen Wittmer] par pirkuma līgumam atbilstošu flīžu piegādi, kā arī zaudējumu atlīdzību un lietā C‑87/09 – starp Ingrīdu Pucu [Ingrid Putz] un Medianess Electronics GmbH (turpmāk tekstā – “Medianess Electronics”) par pirkuma līgumam neatbilstošas trauku mazgājamās mašīnas pirkuma maksas atmaksu, atdodot atpakaļ šo aparātu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Savienības tiesiskais regulējums
      3        Direktīvas 1. apsvērumā ir minēts:

      “tā kā Līguma 153. panta 1. un 3. punkts nosaka, ka Kopienai ar pasākumiem, ko tā paredz, ievērojot minētā Līguma 95. pantu,
         būtu jāveicina augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa panākšana”.

      4        Direktīvas 9.–11. apsvēruma redakcija ir šāda:

      (9)      tā kā pārdevējam būtu jābūt tieši atbildīgam patērētājam par preču atbilstību līgumam; [..] tā kā pārdevējam saskaņā ar attiecīgās
         valsts tiesību aktiem tomēr būtu jāatļauj izmantot tiesiskās aizsardzības līdzekļus pret ražotāju, iepriekšējo pārdevēju tajā
         pašā līgumu ķēdē vai jebkuru citu starpnieku, ja vien viņš nav atteicies no šīm tiesībām; tā kā šī direktīva neietekmē principu,
         kurš paredz pārdevēja, ražotāja, iepriekšējā pārdevēja vai jebkura cita starpnieka tiesības brīvi slēgt savstarpējus līgumus;
         tā kā normas, kas reglamentē pret ko un kādā veidā pārdevējs var pieprasīt tiesiskās aizsardzības līdzekļus, ir jānosaka valstu
         tiesību aktos;

      (10)      tā kā gadījumos, kad preces neatbilst līgumam, patērētājiem būtu jābūt tiesīgiem panākt, lai viņi bez maksas saņemtu līgumam
         atbilstošas preces, izvēloties vai nu to labošanu vai aizstāšanu, vai arī, nesaņemot šādas preces, panākt cenas samazināšanu
         vai līguma anulēšanu [atcelšanu];

      (11)      tā kā patērētājs vispirms var prasīt, lai pārdevējs preces salabotu vai aizstātu tās ar citām, ja vien šādi tiesiskās aizsardzības
         līdzekļi nav neiespējami vai nesamērīgi; tā kā tas, vai tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir nesamērīgs, būtu jānosaka objektīvi;
         tā kā tiesiskās aizsardzības līdzeklis būtu nesamērīgs, ja tas, salīdzinājumā ar citiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem,
         uzliktu nepamatotas izmaksas; tā kā, lai noteiktu, vai izmaksas ir nepamatotas, viena tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmaksām
         būtu jābūt ievērojami augstākām par cita tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmaksām.”

      5        Direktīvas 1. pantā ar nosaukumu “Piemērošanas joma un definīcijas” ir noteikts:

      “1.      Šīs direktīvas mērķis ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem
         un saistītajām garantijām, lai nodrošinātu vienādu patērētāju tiesību aizsardzības minimālo līmeni iekšējā tirgū.”

      2.      Šajā direktīvā:
      [..]
      f)      “labošana” neatbilstības gadījumā ir patēriņa preču atbilstības pārdošanas līgumam atjaunošana.
      [..]”
      6        Direktīvas 2. pantā ar nosaukumu “Atbilstība līgumam” ir minēts:

      “1.      Pārdevējam ir jāpiegādā patērētājam tādas preces, kas atbilst pārdošanas līgumam.
      [..]
      5.      Jebkuru neatbilstību, ko rada patēriņa preču nepareiza uzstādīšana, uzskata par līdzvērtīgu preču neatbilstībai, ja uzstādīšana
         ir ietverta preču pārdošanas līgumā un preces ir uzstādījis pārdevējs, vai tas ir darīts uz viņa atbildību. Tāpat šo principu
         piemēro, ja izstrādājumu, kura uzstādīšana jāveic patērētājam, uzstāda patērētājs, un nepareizā uzstādīšana ir kļūmīgas uzstādīšanas
         instrukcijas dēļ.”

      7        Direktīvas 3. pantā ar nosaukumu “Patērētāju tiesības” ir paredzēts:

      “1.      Pārdevējs ir atbildīgs patērētājam par jebkuru preču piegādes brīdī esošu neatbilstību.
      2.      Neatbilstības gadījumā patērētājs ir tiesīgs prasīt, lai saskaņā ar 3. punktu preces bez maksas padarītu atbilstīgas, salabojot
         vai nomainot tās, vai arī saskaņā ar 5. un 6. punktu ir tiesīgs saņemt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu.

      3.      Pirmkārt, patērētājs var prasīt, lai pārdevējs salabo preces, vai arī viņš var prasīt, lai pārdevējs tās nomaina, abos gadījumos
         bez maksas, ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi.

      Līdzekli uzskata par nesamērīgu, ja tas nosaka pārdevējam izmaksas, kas salīdzinājumā ar alternatīvo līdzekli ir nepamatotas,
         ņemot vērā:

      –        vērtību, kāda precēm būtu, ja nebūtu neatbilstības,
      –        neatbilstības nozīmīgumu
      un
      –        vai alternatīvo līdzekli varētu izmantot, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.
      Jebkura preču labošana vai nomaiņa jāveic pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ņemot vērā preču
         raksturu un nolūku, kādam patērētājs ir preces pieprasījis.

      4.      Termins “bez atlīdzības” 2. un 3. punktā attiecas uz nepieciešamajām izmaksām, kādas radušās, lai panāktu preču atbilstību,
         jo īpaši uz pasta izmaksām, darbaspēka izmaksām un materiālu izmaksām.

      5.      Patērētājs var pieprasīt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu:
      –        ja patērētājs nav tiesīgs ne uz preču labošanu, ne nomaiņu
      vai
      –        ja pārdevējs nav izmantojis zaudējumu atlīdzināšanas līdzekli pieņemamā laikā,
      vai
      –        ja pārdevējs nav izmantojis zaudējumu atlīdzināšanas līdzekli, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.
      6.      Patērētājs nav tiesīgs atcelt līgumu, ja neatbilstība ir nenozīmīga.”
      8        Direktīvas 4. pantā ar nosaukumu “Tiesības uz atlīdzinājumu” ir noteikts:

      “Ja pēdējais pārdevējs ir atbildīgs patērētājam ražotāja, šīs pašas līgumu ķēdes iepriekšējā pārdevēja vai jebkura cita starpnieka
         darbības vai bezdarbības rezultātā radušās neatbilstības dēļ, pēdējais pārdevējs ir tiesīgs izvirzīt pret atbildīgo personu
         vai personām šajā līgumu ķēdē prasību par atlīdzinājumu; atbildīgo personu vai personas, pret kurām pēdējais pārdevējs var
         izvirzīt prasību par atlīdzinājumu, kopā ar attiecīgajām darbībām un izpildes nosacījumiem nosaka attiecīgās valsts tiesību
         akti.”

      9        Direktīvas 5. panta ar nosaukumu “Termiņi” 1. punkta pirmajā teikumā ir minēts:

      “Saskaņā ar 3. pantu pārdevēju sauc pie atbildības, ja neatbilstība izpaužas divos gados no preču piegādes laika.”
      10      Direktīvas 7. pantā ar nosaukumu “Saistošais spēks” ir paredzēts:

      “1.      Līguma noteikumi vai nolīgumi, kas ir noslēgti ar pārdevēju pirms viņa informēšanas par neatbilstību, kuri tieši vai netieši
         atceļ vai ierobežo tiesības, kas izriet no šīs direktīvas, kā paredzēts valsts tiesību aktos, nav patērētājam saistoši.

      [..]”
      11      Direktīvas 8. pantā ar nosaukumu “Valsts tiesību akti un minimālā aizsardzība” ir noteikts:

      1.      Tiesības, kas izriet no šīs direktīvas, izmanto, neierobežojot citas tiesības, ko patērētājs var izmantot saskaņā ar valsts
         noteikumiem, kas reglamentē līgumsaistības un saistības, kas nav līgumsaistības.

      2.      Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai
         nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      12      Vācijas Civillikuma (Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “BGB”) 433. panta 1. punktā ar nosaukumu “No pārdošanas līguma izrietošie pienākumi” ir paredzēts:

      “Noslēgdams pirkuma līgumu, preces pārdevējs uzņemas preces nodošanu pircējam un īpašumtiesību piešķiršanu uz to. Pārdevēja
         pienākums ir preci pircējam nodot bez jebkādiem materiāliem vai juridiskiem trūkumiem.”

      13      BGB 434. pantā ar nosaukumu “Materiāla neatbilstība” ir noteikts:

      “1.      Prece ir materiāli atbilstīga, ja risku pārejas brīdī tai ir līgumslēdzēju pušu nolīgtās īpašības. [..]”
      14      BGB 437. panta ar nosaukumu “Pircēja tiesības, ja precei ir trūkumi” redakcija ir šāda:

      “Ja preces izrādās ar trūkumiem, pircējs, ja ir izpildīts turpmākajās normās noteiktais un nav paredzēts citādi, var
      1)      lūgt vēlāku saistību izpildi atbilstoši 439. pantam,
      2)      lauzt līgumu atbilstoši 440. un 323. pantam un 326. panta 5. punktam vai lūgt pirkuma cenas samazinājumu atbilstoši 441. pantam,
      3)      lūgt zaudējumu atlīdzināšanu atbilstoši 440., 280., 281., 283. un 311. pantam vai radušos izdevumu atmaksu.”
      15      BGB 439. pants ar nosaukumu “Saistību vēlāka izpilde” ir izteikts šādā redakcijā:

      “1.      Kā saistību vēlāku izpildi pircējs pēc savas izvēles var pieprasīt novērst preču trūkumus vai arī piegādāt jaunas preces bez
         trūkumiem.

      2.      Pārdevējam ir pienākums segt visus saistību vēlākas izpildes ietvaros nepieciešamos izdevumus, tostarp it īpaši transporta,
         ceļa, darba un materiālu izmaksas.

      3.      Pārdevējs [..] var atteikt to saistību vēlākas izpildes veidu, ko izvēlējies pircējs, vienīgi tad, ja tas ir saistīts ar nesamērīgi
         lielām izmaksām. Turklāt it īpaši jāņem vērā preču vērtība, kāda tām būtu bijusi, ja nebūtu neatbilstības, neatbilstības nozīmīgums
         un jautājums, vai, nesagādājot ievērojamas neērtības pircējam, varētu izmantot alternatīvu saistību vēlākas izpildes līdzekli.
         Šādā gadījumā pircēja tiesības uz saistību vēlāku izpildi ir ierobežotas un viņš var izvēlēties tikai alternatīvo saistību
         vēlākas izpildes veidu; pārdevējam saglabājas tiesības atteikt arī šo saistību vēlākas izpildes veidu, ja izpildīti pirmajā
         teikumā minētie priekšnoteikumi.

      4.      Ja pārdevējs saistību vēlākas izpildes ietvaros piegādā preces bez trūkumiem, tad [..] viņš var pieprasīt no pircēja atdot
         atpakaļ preces ar trūkumiem.”

       Pamata prāvas un prejudiciālie jautājumi
       Lieta C‑65/09
      16      J. Vitmers un Gebr. Weber noslēdza pirkuma līgumu par pulētu flīžu iegādi par summu EUR 1382,27. Pēc tam, kad viņš apmēram divas trešdaļas no tām bija
         ieklājis savā mājā, viņš uz šīm flīzēm pamanīja ar neapbruņotu aci saskatāmu nokrāsu.

      17      Tādējādi J. Vitmers iesniedza sūdzību, ko Gebr. Weber pēc apspriešanās ar ražotāju noraidīja. Prasītāja aizsāktajā pierādījumu iegūšanas procesā ieceltais eksperts secināja, ka
         minēto nokrāso rada mikroskopiski slīpēšanas nospiedumi, kurus nevar likvidēt, tāpēc vienīgais iespējamais tiesiskās aizsardzības
         līdzeklis esot pilnīga flīžu nomaiņa. Eksperts aprēķināja šāda darba izmaksas EUR 5830,57 apmērā.

      18      Pēc nesekmīgas Gebr. Weber adresētas izpildes prasības J. Vitmers šo sabiedrību iesūdzēja Landgericht Kassel, prasot piegādāt atbilstīgas flīzes un samaksāt viņam EUR 5830,57. Šī tiesa piesprieda Gebr. Weber samaksāt J. Vitmeram EUR 273,10 pirkuma cenas samazinājuma ietvaros un pārējā daļā prasību noraidīja. Pamatojoties uz apelācijas
         sūdzību, ko J. Vitmers iesniedza pret Landgericht Kassel nolēmumu, Oberlandesgericht Frankfurt, pirmkārt, piesprieda Gebr.Weber piegādāt jaunas, līgumam atbilstīgas flīzes, kā arī samaksāt J. Vitmeram EUR 2122,37 neatbilstīgo flīžu demontēšanai un iznīcināšanai,
         un, otrkārt, pārējā daļā prasību noraidīja.

      19      Gebr. Weber par šo Oberlandesgericht Frankfurt spriedumu iesniedza sūdzību [Revision] Bundesgerichtshof; šī tiesa norāda, ka tās lēmums esot atkarīgs no tā, vai apelācijas instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka J. Vitmers varēja
         prasīt samaksāt viņam ar neatbilstīgo flīžu demontāžu saistītās izmaksas. Pat ja J. Vitmers saskaņā ar Vācijas tiesībām uz
         šādu atmaksu nevarētu pretendēt, atbilde uz šo jautājumu esot atkarīga no Direktīvas 3. panta 2. punkta un 3. punkta trešās
         daļas, saskaņā ar kuru attiecīgajā gadījumā būtu jāinterpretē BGB 439. pants, interpretācijas.

      20      Bundesgerichtshof norāda, ka no tā, ka Direktīvas 3. panta 2. punktā ir izmantots termins “nomainot”, var izsecināt pienākumu ne tikai piegādāt
         atbilstīgu preci, bet arī nomainīt neatbilstīgo un tādējādi piedalīties tās demontāžā. Tāpat pienākums ņemt vērā 3. panta
         3. punktā minēto preces raksturu un nolūku kopā ar pienākumu to padarīt atbilstīgu varētu rosināt domāt, ka pārdevēja pienākums
         preces nomaiņas ietvaros sevī ietver ne tikai atbilstīgas preces piegādi, bet arī neatbilstīgās preces demontāžu, lai ļautu
         nomainīto preci lietot saskaņā ar tās raksturu un nolūku.

      21      Bundesgerichtshof norāda, ka minēto jautājumu tomēr nevajadzētu aplūkot, ja Gebr. Weber pamatoti būtu varējusi atteikties segt ar neatbilstīgo flīžu demontāžu saistītās izmaksas tādēļ, ka tās nav samērīgas. Šī
         tiesa paskaidro, ka saskaņā ar BGB 439. panta 3. punktu pārdevējs var atteikties no pircēja izvēlētu saistību vēlākas izpildes ne tikai tad, ja šāda saistību
         izpilde tam rada nesamērīgus izdevumus (“relatīvs nesamērīgums”), bet arī, ja pircēja izvēlēts saistību izpildes veids – ja
         arī tas ir vienīgais iespējamais veids – pēc savas būtības ir nesamērīgs (“absolūts nesamērīgums”). Šajā gadījumā prasība
         par saistību vēlāku izpildi – piegādāt atbilstīgas flīzes – esot šis “absolūta nesamērīguma” gadījums, jo ar to Gebr. Weber tiekot noteikts papildus šīs piegādes izmaksām EUR 1200 apmērā uzņemties neatbilstīgo flīžu demontāžu EUR 2100, tātad kopā
         EUR 3300, apmērā, tādējādi pārsniedzot maksimālo 150 % no atbilstīgās preces vērtības robežu, pamatojoties uz kuru šādas prasības
         samērīgums a priori esot pārsniegts.

      22      Tai pat laikā Bundesgerichtshof uzskata, ka saskaņā ar valsts tiesībās noteikto iespēju pārdevējam atteikties no saistību vēlākas izpildes šādu to izmaksu
         absolūta nesamērīguma dēļ varētu būt nesaderīga ar Direktīvas 3. panta 3. punktu, kurā atbilstoši tā formulējumam, šķiet,
         runa ir par relatīvu nesamērīgumu. Neraugoties uz to, neesot izslēgts, ka atteikums, kas pamatots ar absolūtu nesamērīgumu,
         ietilpst jēdzienā “neiespējamība”, kas paredzēta tā paša 3. panta 3. punktā, ciktāl tajā neesot prezumēts, ka Direktīva attiecoties
         tikai uz fizisku neiespējamību un pienākumu noteikt pārdevējam tādu vēlāku saistību izpildi, kas ir absolūti ekonomiski nepamatotas.

      23      Šajos apstākļos Bundesgerichtshof nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas [..] 3. panta 3. punkta pirmās un otrās daļas noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda
         valsts tiesību norma, kurā noteikts, ka pārdevējs var atteikt patērētāja pieprasīto tiesiskās aizsardzības līdzekli, ja piegādātās
         patēriņa preces ir neatbilstīgas, arī tad, ja tas pārdevējam rada izmaksas, kas būtu (absolūti) nesamērīgas salīdzinājumā
         ar vērtību, kas precēm būtu, ja nebūtu neatbilstības, un neatbilstības nozīmīgumu?

      2)      Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [..] Direktīvas 3. panta 2. punkta un 3. punkta trešās daļas
         noteikumi ir jāinterpretē tādējādi, ka pārdevējam, atjaunojot patēriņa preču atbilstību, tās nomainot, ir jāsedz izmaksas
         par neatbilstīgu patēriņa preču demontēšanu no lietas, kurā patērētājs patēriņa preces atbilstoši to raksturam un izmantošanas
         nolūkam ir iebūvējis?”

       Lieta C‑87/09
      24      I. Puca un Medianess Electronics ar interneta starpniecību noslēdza pirkuma līgumu par jaunas trauku mazgājamās mašīnas iegādi par cenu EUR 367, pieskaitot
         piegādes izdevumus EUR 9,52 apmērā. Līgumslēdzējas puses vienojās, ka prece tiks piegādāta līdz I. Pucas mājas ieejas durvīm.
         Trauku mazgājamās mašīnas piegāde un pirkuma maksas samaksa norisinājās atbilstoši nolīgtajam.

      25      Pēc tam, kad I. Puca trauku mazgājamo mašīnu bija iemontējusi savā mājā, izrādījās, ka tā ir ar trūkumiem un to nav iespējams
         salabot, turklāt iemesls tam nevarēja būt šīs mašīnas iemontēšanas darbi.

      26      Līgumslēdzējas puses tādējādi vienojās par minētās trauku mazgājamās mašīnas nomaiņu. Šai sakarā I. Puca no Medianess Electronics pieprasīja ne tikai piegādāt jaunu trauku mazgājamo mašīnu, bet arī mašīnas ar trūkumiem demontāžu un jaunās iemontēšanu vai
         arī segt ar demontāžu un jaunās iemontēšanu saistītās izmaksas, ko šī sabiedrība atteicās darīt. Tā kā Medianess Electronics nereaģēja uz tai adresēto prasību par saistību izpildi, I. Puca vienpusēji atkāpās no pirkuma līguma noteikumiem.

      27      I. Puca cēla prasību Amtsgericht Schorndorf pret Medianess Electronics, prasot atmaksāt samaksāto pirkuma maksu, pretim saņemot atpakaļ trauku mazgājamo mašīnu ar trūkumiem.

      28      Lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu ir precizēts, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām pirkuma līguma uzteikšanas spēkā esamība
         ir atkarīga no tā, vai I. Puca veltīgi Medianess Electronics bija noteikusi derīgu termiņu vēlākai līguma saistību izpildei, prasot vienīgi to, ko pēdējā minētā bija parādā. Tādējādi
         prāvas izšķiršanai esot jāzina, vai I. Pucai esot bijušas tiesības no Medianess Electronics prasīt, lai tā demontētu mašīnu ar trūkumiem un iemontētu jaunu trauku mazgājamo mašīnu vai arī lai tā segtu ar šīm darbībām
         saistītās izmaksas.

      29      Amtsgericht Schorndorf šajā ziņā norāda, ka Vācijas tiesībās pārdevējam, kurš nav vainīgs, nav paredzēts pienākums uzņemties ar preces ar trūkumiem
         demontāžu saistītās izmaksas, pat ja patērētājs preci ar trūkumiem jau ir iemontējis atbilstoši tās nolūkam, pirms trūkums
         ticis atklāts. Tomēr tā uzskata, ka šāds pienākums varētu izrietēt no Direktīvas, jo tās mērķis ir nodrošināt augstu patērētāju
         aizsardzības līmeni un tās 3. panta 3. punkta trešajā daļā ir paredzēts, ka jebkura nomaiņa jāveic, nesagādājot ievērojamas
         neērtības patērētājam.

      30      Šī tiesa norāda, ka, ja pircējs neatgūst ar nomainītās preces iemontēšanu saistītās izmaksas, tad tam šīs izmaksas ir jāuzņemas
         dubultā apmērā, proti, pirmo reizi, lai iemontētu preci ar trūkumiem, un otro reizi – lai iemontētu nomainīto preci. Taču,
         ja piegāde būtu notikusi saskaņā ar līguma noteikumiem, tad viņam šādas izmaksas būtu radušās tikai vienreiz. Amtsgericht Schorndorf uzskata, ka, protams, būtu saprotami, ka pārdevējam būtu jāuzņemas ar nomainītās preces iemontēšanu saistītās izmaksas tikai
         tā vainas gadījumā. Tai pat laikā fakts, ka pārdevējam neko nevar pārmest un ka par trūkumu drīzāk ir vainojams pārdevējs
         nekā patērētājs, attaisno to, ka šim pēdējam minētajam tiek piešķirtas tiesības neatkarīgi no pārdevēja vainas, savukārt tās
         pārdevējs var vēl jo vieglāk vērst pret ražotāju.

      31      Attiecībā uz preces ar trūkumiem demontāžu iesniedzējtiesa atzīst, ka atbilstība līgumam nozīmē ne tikai atbilstīgas preces
         piegādi, bet arī to, ka pircēja rīcībā nepaliek prece ar trūkumiem, kas savukārt ir arguments interpretācijai, saskaņā ar
         kuru pārdevēja pienākums būtu šādu preci demontēt. Turklāt tas, ka prece ar trūkumiem paliek pie pircēja, varētu pēdējam minētajam
         sagādāt ievērojamas neērtības. Visbeidzot, jēdziens “nomaiņa”, uz kuru ir atsauce Direktīvas 3. pantā, šķiet, norāda, ka pārdevēja
         pienākums neaprobežojas vien ar vienkāršu nomainītās un atbilstīgās preces piegādi, bet, ka tam prece ar trūkumiem arī ir
         jānomaina pret šo jauno preci.

      32      Šādos apstākļos Amtsgericht Schorndorf nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Vai Direktīvas [..] 3. panta 2. punkta un 3. punkta trešās daļas normas ir interpretējamas tādējādi, ka tās ir pret tādām
         valsts tiesību normām, kurās ir noteikts, ka, nodrošinot līgumam atbilstīgu patēriņa preces stāvokli ar preces nomaiņu, pārdevējam
         nav jāsedz izdevumi, kas saistīti ar vēlāk piegādātas patēriņa preces montāžu lietā, kurā patērētājs atbilstoši tās raksturam
         un izmantošanas nolūkam ir iemontējis neatbilstīgu patēriņa preci, ja montāžas darbi sākotnēji nav bijuši paredzēti?

      2)      Vai Direktīvas 3. panta 2. punkta un 3. punkta trešās daļas normas ir jāinterpretē tādējādi, ka, nodrošinot līgumam atbilstīgu
         patēriņa preces stāvokli ar preces nomaiņu, pārdevējam nav jāsedz izdevumi, kas saistīti ar līgumam neatbilstīgas patēriņa
         preces demontāžu no lietas, kurā patērētājs atbilstoši tās veidam un lietošanas mērķim patēriņa preci ir iemontējis?”

       Par lietu apvienošanu
      33      Ņemot vērā starp lietu C‑65/09 un lietu C‑87/09 esošo saistību, saskaņā ar Reglamenta 43. pantu, lasot to kopā ar tā 103. pantu,
         šīs lietas ir apvienojamas sprieduma taisīšanai.

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par jautājumu pieņemamību lietā C‑65/09
      34      Gebr. Weber uzskata, ka divi lietā C‑65/09 uzdotie jautājumi esot nepieņemami. Pirmais jautājums esot hipotētisks, jo atbildei uz to neesot
         nekādas nozīmes prāvas iznākumā. Faktiski Vācijas tiesībās pārdevējam, kurš nav vainīgs, neesot noteikts pienākums piedalīties
         neatbilstīgas preces demontāžā, tādēļ prasība atlīdzināt šādas, ar demontāžu saistītas izmaksas būtu jānoraida neatkarīgi
         no tā, kāds ir šo izmaksu apmērs. Pirmā jautājuma nepieņemamība izraisot arī otrā jautājuma nepieņemamību, jo iesniedzējtiesa
         šo otro jautājumu esot pakārtojusi pozitīvai atbildei uz pirmo jautājumu.

      35      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LESD 267. pantā noteiktās procedūras, kas balstīta uz noteiktu funkciju sadali starp valsts tiesām
         un Tiesu, ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu,
         ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu
         taisīt spriedumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Līdz ar to, ja uzdotie jautājumi skar Savienības tiesību
         interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. tostarp 2006. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑419/04
         Conseil général de la Vienne, Krājums, I‑5645. lpp., 19. punkts; 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑119/05 Lucchini, Krājums, I‑6199. lpp., 43. punkts, un 2011. gada 17. februāra spriedumu lietā C‑52/09 TeliaSonera, Krājums, I‑0000. lpp., 15. punkts).

      36      Tiesas atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka
         prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar realitāti vai pamata prāvas priekšmetu, ja problēma
         ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi
         uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Conseil général de la Vienne, 20. punkts; lietā Lucchini, 44. punkts, un lietā TeliaSonera, 16. punkts).

      37      Taču jāatzīst, ka tas tā nav šajā gadījumā.

      38      Faktiski ar saviem jautājumiem Bundesgerichtshof lūdz interpretēt direktīvu, lai noteiktu, vai valsts tiesības ar to ir saderīgas tiktāl, ciktāl, pirmkārt, šajās tiesībās
         pārdevējam nav noteikts pienākums uzņemties ar neatbilstīgas preces demontāžu saistītas izmaksas un, otrkārt, viņam tiek piedāvāta
         iespēja atteikties piegādāt nomainīto preci, ja šāda piegāde minēto izdevumu dēļ rada nesamērīgas izmaksas. Tāpat no lēmuma
         par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka atbilde uz šiem jautājumiem ir izšķiroša pamata prāvā, jo Bundesgerichtshof norāda, ka minētās tiesības attiecīgajā gadījumā var interpretēt saskaņā ar direktīvu. Kārtībai, kādā jautājumi ir uzdoti,
         šai kontekstā nav nozīmes. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānorāda arī, ka pati Gebr. Weber savos apsvērumos saistībā ar lietu ir norādījusi, ka, lai atbildētu uz pirmo jautājumu, būtu svarīgi zināt, cik plašs ir no
         Direktīvas 3. panta 3. punkta izrietošais pienākums nomainīt neatbilstīgu preci, un tādējādi saņemt atbildi uz otro jautājumu,
         un ka tā ir ierosinājusi, ka šis jautājums būtu apskatāms vispirms.

      39      Līdz ar to Gebr. Weber celtā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.

       Par pārdevēja pienākumu uzņemties ar neatbilstīgas preces demontāžu un jaunas preces iemontēšanu saistītās izmaksas
      40      Ar savu otro jautājumu lietā C‑65/09, kā arī pirmo un otro jautājumu lietā C‑87/09, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesas
         jautā, vai Direktīvas 3. panta 2. punkts un 3. punkta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja neatbilstīgu patēriņa preci,
         pirms konstatēta tās neatbilstība, patērētājs ir iemontējis atbilstoši tās veidam un lietošanas mērķim un tā ir padarīta atbilstīga,
         to nomainot, pārdevējam vai nu pašam ir jāveic tā demontēšana un jāiemontē nomainītā prece, vai arī jāsedz ar šo demontāžu
         un nomainītās preces iemontēšanu saistītās izmaksas, neraugoties uz to, ka pirkuma līgumā nav bijis paredzēts pārdevēja pienākums
         iemontēt sākotnēji iegādāto patēriņa preci.

      41      Gebr. Weber, kā arī Vācijas, Beļģijas un Austrijas valdības uzskata, ka uz šiem jautājumiem būtu jāsniedz negatīva atbilde. To skatījumā
         Direktīvas 3. panta 2. punkta pirmajā daļā minētais jēdziens “nomaiņa” attiecas tikai uz pirkuma līgumam atbilstīgu preci
         un tādējādi šajā pantā neesot noteikti šajā līgumā neminēti pārdevēja pienākumi. Šādi preces ar trūkumiem demontēšanas un
         nomainītās preces iemontēšanas pienākumi neizrietot arī no minētā 3. panta 3. un 4. punkta, saskaņā ar kuriem nomaiņai ir
         jānorisinās “bez maksas” un “nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam”. Faktiski šie nosacījumi esot saistīti tikai ar
         nomainītās preces piegādi un to mērķis neesot pārdevējam noteikt pienākumus, kas pārsniedz līgumā minēto, ne arī patērētāju
         aizsargāt no izdevumiem un neērtībām, kas radušās, patērētājam uz savu atbildību lietojot neatbilstīgu preci. Tādējādi uz
         izmaksām, kas radušās, patērētājam iemontējot preci ar trūkumiem, Direktīva neattiecoties, bet tās attiecīgajā gadījumā varot
         prasīt, pamatojoties uz valsts tiesībām, kas piemērojamas līgumiskās atbildības gadījumā.

      42      Spānijas un Polijas valdības, kā arī Komisija ir citās domās. Spānijas valdība uzskata, ka pārdevējam būtu jāuzņemas visas
         izmaksas, kas saistītas ar preces ar trūkumiem nomaiņu, ieskaitot tās, kas saistītas ar šīs preces demontāžu un nomainītās
         preces iemontēšanu; pretējā gadījumā patērētājam šīs izmaksas būtu jāuzņemas divreiz, un tas nebūtu saderīgi ar Direktīvā
         noteikto augstas aizsardzības mērķi. Polijas valdība norāda, ka 3. panta 3. un 4. punkts ir domāts, lai nodrošinātu, ka patērētājs
         neuzņemtos nekādas izmaksas, galvenokārt, Direktīvā paredzēto juridisko pasākumu ieviešanai, proti, neatbilstīgas preces salabošanai
         vai nomaiņai. Komisijas skatījumā ar 3. panta 2. un 3. punktu ieviestās divas alternatīvas preces ar trūkumiem novēršanai
         ļauj uzskatīt, ka nomaiņa, tāpat kā salabošana, precēm ir paredzēta tādos gadījumos, kad tiek pārbaudīta tās atbilstība. Ja
         neatbilstīgā prece jau ir tikusi iemontēta atbilstoši tās veidam un lietošanas mērķim, tad šādā situācijā tā ir atbilstības
         nodrošināšanas priekšmets. Nomaiņai esot jānorisinās tādējādi, ka jaunā prece tiek iekļauta tādā pašā situācijā, kādā atradusies
         prece ar trūkumiem. Tāpat tas, ka patērētājam – ja pārdevējs neatbilstīgo preci nedemontē – tā jāpatur un viņš nevar lietot
         nomainīto preci tādēļ, ka šī pēdējā minētā nav iemontēta, esot “ievērojamas neērtības patērētājam” minētā 3. panta 3. punkta
         izpratnē.

      43      Pakārtoti ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 3. panta 1. punktu pārdevējs ir atbildīgs patērētājam par jebkuru preču
         piegādes brīdī esošu neatbilstību.

      44      Direktīvas 3. panta 2. punktā ir uzskaitītas patērētāja tiesības, kuras tas var īstenot attiecībā pret pārdevēju piegādātās
         preces neatbilstīguma gadījumā. Vispirms patērētājam ir tiesības prasīt, lai preces tiktu padarītas atbilstīgas. Ja šo atbilstīgumu
         nav iespējams panākt, viņš kā nākamo var prasīt attiecīgu cenas samazinājumu vai līguma atcelšanu.

      45      Attiecībā uz preces padarīšanu par atbilstīgu Direktīvas 3. panta 3. punktā ir precizēts, ka patērētājs var prasīt, lai pārdevējs
         salabotu preces, vai arī viņš var prasīt, lai pārdevējs tās nomainītu, – abos gadījumos, ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi,
         bez maksas.

      46      Tiesa jau ir nospriedusi, ka arī no teksta, kā arī no attiecīgajiem Direktīvas sagatavošanas dokumentiem izriet, ka Kopienu
         likumdevējs faktu, ka prece pārdevējam ir jāpadara atbilstīga bez atlīdzības, ir vēlējies padarīt par būtisku elementu aizsardzībā,
         kas tiek nodrošināta ar šo direktīvu. Šī pārdevēja pienākuma bez atlīdzības atjaunot preces atbilstīgumu – vai nu to salabojot,
         vai arī neatbilstīgo preci nomainot – mērķis ir aizsargāt patērētāju no finansiālu apgrūtinājumu riska, kurš šīs aizsardzības
         neesamības gadījumā varētu atturēt patērētāju izmantot savas tiesības (skat. 2008. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C‑404/06
         Quelle, Krājums, I‑2685. lpp., 33. un 34. punkts).

      47      Taču ir jāatzīst, ka, ja neatbilstīgas preces nomaiņas gadījumā patērētājs nevarētu prasīt no pārdevēja, lai tas uzņemtos
         ar tās demontāžu no vietas, kur viņš to iemontējis atbilstoši preces veidam un tās lietošanas mērķim, un ar preces nomaiņu
         tai pašā vietā saistītās izmaksas, tad šī nomaiņa tam radītu papildu finansiālas izmaksas, kuras viņam savukārt nebūtu radušās,
         ja pārdevējs būtu pienācīgi izpildījis pirkuma līgumā noteikto. Faktiski, ja pārdevējs būtu piegādājis minētajam līgumam atbilstīgu
         preci, tad patērētājam ar iemontēšanu saistītās izmaksas būtu jāuzņemas tikai vienu reizi un nebūtu jāsedz ar preces ar trūkumiem
         demontāžu saistītie izdevumi.

      48      Interpretējot Direktīvas 3. pantu tādējādi, ka ar to pārdevējam nav noteikts pienākums uzņemties ar neatbilstīgas preces demontāžu
         un nomainītās preces iemontēšanu saistītās izmaksas, patērētājam ar šo pantu piešķirto tiesību īstenošanai būtu jāuzņemas
         papildu izmaksas, kas izriet no pārdevēja veiktas neatbilstīgas preces piegādes.

      49      Šādi pieņemot, šīs preces nomaiņa – atšķirībā no tā, kas paredzēts Direktīvas 3. panta 2. un 3. punktā, – nerisinātos bez
         izdevumu radīšanas patērētājam.

      50      Protams, ar neatbilstīgas preces demontāžu un jaunas preces iemontēšanu saistītie izdevumi skaidri nav uzskaitīti Direktīvas
         3. panta 4. punktā, kurā frāze “bez atlīdzības” definēta kā “nepieciešamās izmaksas, kādas radušās, lai panāktu preču atbilstību,
         jo īpaši pasta izmaksas, darbaspēka izmaksas un materiālu izmaksas”. Tomēr Tiesa jau ir nospriedusi, ka Kopienu likumdevējs
         ir izmantojis vārdu savienojumu “jo īpaši”, no kā izriet, ka šis uzskaitījums ir norādošs un tas nav izsmeļošs (skat. iepriekš
         minēto spriedumu lietā Quelle, 31. punkts). Turklāt šie izdevumi ir nepieciešami, lai viņš varētu veikt neatbilstīgas preces nomaiņu, un tādējādi tās ir
         “nepieciešamās izmaksas, kādas radušās, lai panāktu preču atbilstību” minētā 3. panta 4. punkta izpratnē.

      51      Vispirms – kā to arī norāda Komisija – no Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkta sistēmas izriet, ka minētajā pantā uzskaitīto
         divu veidu atbilstības nodrošināšanai mērķis ir nodrošināt to pašu patērētāju aizsardzības līmeni. Taču nav šaubu, ka neatbilstīgas
         preces labošana vispārīgi norisinās tādā situācijā, kādā tā atradusies trūkuma atklāšanās brīdī, kas nozīmē, ka šajā gadījumā
         patērētājs neuzņemas ar demontāžu un jaunu iemontēšanu saistītās izmaksas.

      52      Neraugoties uz to, saskaņā ar Direktīvas 3. panta 3. punktu neatbilstīgas preces labošana ir jāveic ne tikai bez maksas, bet
         arī saprātīgā termiņā un, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam. Šāda trīskārša prasība ir acīmredzams Savienības
         likumdevēja gribas izteikums nodrošināt patērētājiem efektīvu aizsardzību (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Quelle, 35. punkts).

      53      Tādēļ Direktīvas 3. panta 3. punkta trešajā daļā minēto vārdkopu “nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam” nevar tulkot
         šauri, kā to piedāvā Vācijas, Beļģijas un Austrijas valdības. Tādējādi nav šaubu par to, ka apstāklis, ka pārdevējs nav demontējis
         neatbilstīgo preci un nav iemontējis nomainīto preci, var būtu ievērojamas neērtības patērētājam, it īpaši tādās situācijās
         kā pamata lietā minētās, kurās, lai preci varētu lietot atbilstoši tās ierastajam mērķim, vispirms ir jāiemontē nomainītā
         prece, kas nozīmē, ka pirms tam ir jādemontē neatbilstīgā prece. Turklāt minētā 3. panta 3. punkta trešajā daļā skaidri ir
         noteikts, ka ir jāņem vērā “preču rakstur[s] un nolūk[s], kādam patērētājs ir preces pieprasījis”.

      54      Attiecībā uz jēdzienu “nomaiņa” ir jāatzīst, ka tā precīzs apjoms ir atšķirīgs dažādās valodu versijās. Kamēr zināmā skaitā
         šo versiju – kā spāņu valodā (“sustitución”), angļu valodā (“replacement”), franču valodā (“remplacement”), itāļu valodā (“sostituzione”),
         holandiešu valodā (“vervanging”) un portugāļu valodā (“substituição”) – šis jēdziens attiecas uz darbību tās kopumā, kuras
         beigās neatbilstīgā prece faktiski ir “jānomaina”, tādējādi pārdevējam nosakot pienākumu uzņemties veikt visu to, kas vajadzīgs
         šāda rezultāta sasniegšanai, no tādām valodu versijām kā, piemēram, vācu (“Ersatzlieferung”), varētu izrietēt šaurāka nozīme.
         Tai pat laikā – kā to norāda iesniedzējtiesas – pat šajā valodu versijā šis jēdziens neaprobežojas vien ar vienkāršu nomainītās
         preces piegādi, bet tieši otrādi – varētu norādīt uz to, ka pastāv pienākums to nomainīt, pretī saņemot neatbilstīgo preci.

      55      Turklāt Direktīvas 3. panta 2. un 3. punktu interpretēt tādējādi, ka tajā neatbilstīgas preces nomaiņas gadījumā ir noteikts
         pārdevēja pienākums uzņemties ar šīs preces demontāžu no vietas, kur patērētājs to iemontējis atbilstoši tās veidam un lietošanas
         mērķim pirms trūkuma atklāšanas, un ar nomainītās preces iemontēšanu saistītās izmaksas, ir atbilstoši Direktīvas mērķim,
         kas – kā tas norādīts tās 1. apsvērumā – ir nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni.

      56      Šai kontekstā ir jānorāda, ka šāda interpretācija nenoved arī pie netaisnīga iznākuma. Faktiski, pat pieņemot, ka preces neatbilstība
         neizriet no pārdevēja vainas, tas tomēr nemaina to, ka, piegādādams neatbilstīgu preci, viņš pienācīgi nav izpildījis pienākumu,
         kuru tas uzņēmies, noslēdzot pirkuma līgumu, un tādēļ viņam ir jāuzņemas šīs neizpildes sekas. Savukārt patērētājs no savas
         puses ir samaksājis pirkuma cenu un tādējādi pareizi izpildījis savu līgumisko pienākumu, (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
         spriedumu lietā Quelle, 41. punkts). Tāpat to, ka patērētājs, paļaudamies uz piegādātās preces atbilstību, labā ticībā preci ar trūkumiem ir iemontējis
         atbilstoši tās veidam un lietošanas mērķim pirms trūkuma atklāšanas, nevar atzīt par patērētāja vainu.

      57      Tādējādi situācijā, kurā neviena no līgumslēdzējām pusēm nav vainojama rīcībā, ir pamatoti pārdevējam noteikt atbildību uzņemties
         ar neatbilstīgās preces demontāžu un nomainītās preces iemontēšanu saistītās izmaksas, jo šie papildu izdevumi, pirmkārt,
         nebūtu radušies, ja pārdevējs jau sākotnēji būtu izpildījis šos līgumiskos nosacījumus, un, otrkārt, ir vajadzīgi, lai preci
         padarītu atbilstīgu.

      58      Starp citu, pārdevēja finansiālās intereses tiek aizsargātas ne tikai ar Direktīvas 5. panta 1. punktā paredzēto divu gadu
         noilguma termiņu un ar viņam tās 3. panta 3. punkta otrajā daļā paredzēto iespēju atteikties veikt preces nomaiņu, ja šāds
         atlīdzinājuma veids izrādās nesamērīgs, radot nepamatotas izmaksas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Quelle, 42. punkts), bet arī ar tiesībām, kas apstiprinātas Direktīvas 4. pantā, vērsties pret atbildīgajām personām šajā līgumu
         ķēdē. Tas, ka ar Direktīvu ir noteikta pārdevēja atbildība attiecībā pret patērētāju par visa veida atbilstību preces piegādes
         laikā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Quelle, 40. punkts), tiek izlīdzināta ar to, ka pārdevējs saskaņā ar piemērojamām valsts tiesību normām var vērsties pret ražotāju,
         tajā pašā līguma ķēdē iesaistīto iepriekšējo pārdevēju vai jebkuru citu starpnieku.

      59      Šāda 3. panta 2. un 3. punkta interpretācija nav atkarīga no tā, vai pārdevējam saskaņā ar pirkuma līgumu piegādātā prece
         ir bijusi jāiemontē. Proti, ja pirkuma līgumā saskaņā ar direktīvas 2. pantu ir definēta šīs preces atbilstība un tātad arī
         tas, ko saprot ar atbilstības neesamību, tas tomēr nemaina to, ka šāda trūkuma gadījumā pārdevēja no nepienācīgas šī līguma
         izpildes izrietošie pienākumi ir atvasināmi ne tikai no šī līguma, bet vēl jo vairāk – no noteikumiem par patērētāju aizsardzību,
         it īpaši no Direktīvas 3. panta, kuros paredzēti pienākumi, kuru apjoms nav atkarīgs no minētā līguma noteikumiem un kuriem
         salīdzinājumā ar līgumā noteikto attiecīgajā gadījumā var būt plašāka piemērojamība.

      60      Šādi patērētājam ar Direktīvas 3. pantu piešķirtās tiesības, kuru mērķis nav vis tos nostādīt izdevīgākā situācijā salīdzinājumā
         ar to, uz ko tie var pretendēt saskaņā ar pirkuma līgumu, bet vienkārši atjaunot situāciju, kāda būtu bijusi, ja pārdevējs
         jau sākotnēji būtu piegādājis atbilstīgu preci, saskaņā ar Direktīvas 7. pantu pārdevējam ir saistošas. Turklāt no Direktīvas
         8. panta 2. punkta izriet, ka tajā paredzētā aizsardzība ir minimālā aizsardzība un dalībvalstis, lai gan tās var pieņemt
         stingrākus noteikumus, nedrīkst ietekmēt Kopienu likumdevēja paredzētās garantijas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Quelle, 36. punkts).

      61      Visbeidzot, pieņemot, ka pārdevējs pats nepiedalās neatbilstīgās preces demontēšanā un nomainītās preces iemontēšanā, valsts
         tiesas ziņā ir noteikt, kādi ir vajadzīgie minētās demontēšanas un iemontēšanas izdevumi, uz kuru atlīdzību patērētājs var
         pretendēt.

      62      No visa iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 3. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja neatbilstīgu patēriņa
         preci, kuru patērētājs pirms trūkuma atklāšanas labā ticībā ir iemontējis atbilstoši tās veidam un lietošanas mērķim, pārdevējs
         padara atbilstīgu, to nomainot ar jaunu, tad viņam vai nu pašam ir jāveic neatbilstīgās preces demontāža vietā, kurā tā tikusi
         iemontēta, un nomainītās preces iemontēšana, vai arī jāuzņemas vajadzīgās, ar šo demontāžu un jaunās preces iemontēšanu saistītās
         izmaksas. Šāds pienākums pārdevējam ir neatkarīgi no tā, vai viņš saskaņā ar pirkuma līgumu ir uzņēmies iemontēt sākotnēji
         iegādāto patēriņa preci.

       Par pārdevējam paredzētu iespēju atteikties uzņemties nesamērīgas, ar preces ar trūkumiem demontāžu un nomainītās preces iemontēšanu
            saistītās izmaksas
      63      Ar savu pirmo jautājumu lietā C‑65/09 iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmā un otrā daļa ir
         jāinterpretē tādējādi, ka ar tām netiek pieļauts, ka pārdevējs saskaņā ar valsts tiesībām varētu atteikties nomainīt neatbilstīgu
         preci tādēļ, ka šāda nomaiņa viņam pienākuma veikt šīs preces demontāžu vietā, kur tā tikusi iemontēta, un tur arī veikt nomainītās
         preces iemontēšanu dēļ rada nesamērīgas izmaksas vērtības, kāda precei būtu bijusi atbilstības gadījumā, un atbilstības neesamības
         nozīmīguma kontekstā.

      64      Gebr. Weber, kā arī Vācijas un Austrijas valdības piedāvā uz šo jautājumu atbildēt noliedzoši. Tādējādi Direktīvas mērķis nevarot būt
         noteikt pārdevējam uzņemties ekonomiski nepamatotas izmaksas tad, ja pastāv tikai viena veida tiesiskās aizsardzības līdzeklis.
         Tāpat šī 3. panta 3. punkta redakcija nekādi nenorādot uz to, ka tas tā būtu. Turklāt minētā panta sistēmas kontekstā vēl
         jo vairāk šādā gadījumā būtu jāatsaucas uz tā 3. punkta otro daļu, kurā uzskaitījums neesot izsmeļošs. Turklāt, lai arī salīdzinājums
         ar izdevumiem, kas izriet no alternatīva tiesiskās aizsardzības līdzekļa veida, protams, neesot iespējams, tomēr iespējamo
         nesamērīgumu katrā ziņā varētu izvērtēt ar citu minētajā daļā uzskaitīto kritēriju palīdzību. Starp citu, ņemot vērā šīs tiesību
         normas mērķi – aizsargāt pārdevēju no nepamatotām ekonomiskām neērtībām – tā būtu jātulko kā tāda, ar kuru šāda aizsardzība
         tiek nodrošināta arī tad, ja nepastāv alternatīvs tiesiskās aizsardzības līdzekļa veids.

      65      Savukārt Beļģijas, Spānijas un Polijas valdības, kā arī Komisija ir par pozitīvu atbildi uz minēto jautājumu. Tās norāda,
         ka no Direktīvas 3. panta 3. punkta otrās daļas redakcijas skaidri izriet, ka tajā ir atsauce tikai uz relatīvu nesamērīgumu,
         kā to turklāt apstiprina Direktīvas 11. apsvērums. Minētās tiesību normas mērķis esot izvairīties no tā, ka patērētājs ļaunprātīgi
         varētu izmantot savas tiesības prasīt no pārdevēja atbilstību līgumam, lai arī cits tiesiskās aizsardzības līdzeklis pārdevējam
         būtu lētāks un novestu pie tāda paša iznākuma. Taču, kamēr šo divu atbilstības nodrošināšanas veidu mērķis ir garantēt tās
         pašas patērētāja intereses, proti, līguma noteikumu izpildi un iespēju iegūt atbilstīgu preci, pakārtoti līdzekļi – cenas
         samazinājums vai līguma atcelšana – neļauj aizsargāt šīs pašas intereses. Ja pārdevējs varētu atteikties no viena iespējamā
         tiesiskās aizsardzības līdzekļa veida tā absolūta nesamērīguma dēļ, tad patērētāja rīcībā būtu tikai minētie pakārtotie līdzekļi,
         kas būtu pretēji minētā 3. panta sistēmai, saskaņā ar kuru prioritāte tiek piešķirta no pirkuma līguma izrietošo pienākumu
         savstarpējības un Direktīvas mērķa – nodrošināt augstu patērētāju aizsardzību – saglabāšanai. Taču Komisija piebilst, ka nav
         izslēgts, ka ārkārtas gadījumos, kuros vienīgais iespējamais tiesiskās aizsardzības līdzekļa veids ir ārkārtīgi nesamērīgas
         izmaksas salīdzinājumā ar patērētāja interesēm saņemt atlīdzību, ir neiespējamības gadījums Direktīvas 3. panta 3. punkta
         pirmās daļas izpratnē.

      66      Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmajai daļai, pirmkārt, patērētājs var prasīt, lai
         pārdevējs salabo preces, vai arī, otrkārt, viņš var prasīt, lai pārdevējs tās nomaina, – abos gadījumos bez maksas, ja vien
         tas nav neiespējami vai nesamērīgi.

      67      Minētā 3. panta 3. punkta otrajā daļā ir precizēts, ka līdzekli uzskata par nesamērīgu, ja tas nosaka pārdevējam izmaksas,
         kas salīdzinājumā ar alternatīvo līdzekli ir nepamatotas, ņemot vērā vērtību, kāda precēm būtu, ja nebūtu neatbilstības, neatbilstības
         nozīmīgumu un to, vai alternatīvo līdzekli varētu izmantot, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.

      68      Tādējādi ir jāatzīst, ka, ja Direktīvas 3. panta 3. punkta pirmā daļa principā ir formulēta pietiekami vispārīgi, lai tajā
         iekļautu arī absolūta nesamērīguma gadījumu, tad minētā 3. panta 3. punkta otrajā daļā jēdziens “nesamērīgs” ir definēts tikai
         salīdzinājumā ar citu tiesiskās aizsardzības līdzekļa veidu, tādejādi aprobežojoties ar relatīva nesamērīguma gadījumiem.
         Turklāt no Direktīvas 3. panta 3. punkta redakcijas un sistēmas izriet, ka tajā ir atsauce uz diviem sākumā paredzētiem tiesiskās
         aizsardzības līdzekļu veidiem, proti, labošanu vai neatbilstīgas preces nomaiņu.

      69      Šos secinājumus apstiprina Direktīvas 11. apsvērums, kurā noteikts, ka tiesiskās aizsardzības līdzeklis ir nesamērīgs, ja
         tas salīdzinājumā ar citiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem rada nepamatotas izmaksas, un, lai noteiktu, vai izmaksas ir
         nepamatotas, viena tiesiskās aizsardzības līdzekļa izmaksām būtu jābūt ievērojami augstākām par cita tiesiskās aizsardzības
         līdzekļa izmaksām.

      70      Ja ir tiesa – kā to norāda Gebr. Weber un Vācijas valdība – ka dažas šī 11. apsvēruma valodu versijas, piemēram, vācu valodas versija, ir nedaudz divdomīgas, jo
         tajās ir veikta atsauce uz “citiem tiesiskās aizsardzības līdzekļu veidiem”, tātad daudzskaitlī, tas tomēr nemaina to, ka
         liela daļa valodu versiju, piemēram, angļu, franču, itāļu, holandiešu un portugāļu, nerada nekādas šaubas par to, ka likumdevējs
         minēto apsvērumu – tāpat kā Direktīvas 3. panta 3. punktu, kur visās šajās valodu versijas, ieskaitot vācu valodu, atrodams
         vienskaitlis, – ir iecerējis saistīt tikai ar citu tiesiskās aizsardzības līdzekļa veidu, kas minēts šīs tiesību normas sākumā,
         proti, preces labošanu vai tās nomaiņu.

      71      Tādējādi šķiet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies pārdevējam piešķirt tiesības atteikties veikt preces ar trūkumiem labošanu
         vai to nomainīt tikai neiespējamības vai relatīva nesamērīguma gadījumā. Pieņemot, ka tikai viens no šiem tiesiskās aizsardzības
         līdzekļu veidiem izrādītos iespējams, pārdevējs tādējādi nevar atteikties no vienīgā tiesiskās aizsardzības līdzekļa veida,
         kas ļauj preci padarīt atbilstīgu līgumam.

      72      Šāda Savienības likumdevēja izdarīta izvēle Direktīvas 3. panta 3. punkta otrajā daļā – kā to norādīja Beļģijas un Polijas
         valdības un Komisija –, pirmkārt, ir veikta tāpēc, ka ar Direktīvu abu līgumslēdzēju pušu interesēs priekšroka tā izpildei
         tiek dota ar divu sākumā minēto tiesiskās aizsardzības līdzekļu veidu palīdzību un tikai tad paredzēta līguma atcelšana vai
         cenas samazinājums. Šāda izvēle, otrkārt, ir skaidrojama ar apstākli, ka vispār šie divi pēdējie minētie līdzekļi neļauj nodrošināt
         tādu pašu patērētāju aizsardzības līmeni kā preces atbilstības atjaunošana.

      73      Ja tādējādi ar 3. panta 3. punkta otro daļu netiek pieļauts, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem pārdevējam tiek piešķirtas
         tiesības atteikt vienīgo iespējamo tiesiskās aizsardzības līdzekļa veidu tā absolūta nesamērīguma dēļ, tad tomēr ar šo pantu
         tiek pieļauta efektīva pārdevēja likumīgo finansiālo interešu aizsardzība papildus – kā tas ticis konstatēts šī sprieduma
         58. punktā – Direktīvas 4. un 5. pantā minētajai aizsardzībai.

      74      Šajā ziņā ir jānorāda, ka attiecībā uz iesniedzējtiesas minēto īpašo situāciju, kurā preces ar trūkumiem nomaiņa kā vienīgais
         tiesiskās aizsardzības līdzekļa veids izraisa nesamērīgas izmaksas, jo neatbilstīgā prece ir jādemontē no vietas, kur tā tikusi
         iemontēta, un arī jāiemontē nomainītā prece, ar 3. panta 3. punktu tiek pieļauts, ka patērētāja tiesības uz izdevumu, kas
         saistīti ar preces ar trūkumiem demontāžu un nomainītās preces iemontēšanu, atmaksu vajadzības gadījumā tiek ierobežotas līdz
         apmēram, kas ir samērīgs ar vērtību, kāda precei būtu atbilstības gadījumā, un atbilstības neesamības nozīmīgumu. Faktiski
         šāds ierobežojums neskar patērētāja tiesības prasīt neatbilstīgās preces nomaiņu.

      75      Šai sakarā ir jānorāda, ka minētā 3. panta mērķis ir radīt taisnīgu līdzsvaru starp patērētāja un pārdevēja interesēm, nodrošinot
         pirmajam minētajam kā līguma vājajai pusei pilnīgu un efektīvu aizsardzību pret nepienācīgu līgumisko saistību izpildi no
         pārdevēja puses, ļaujot ņemt vērā pārdevēja minētos ekonomiska rakstura apsvērumus.

      76      Vērtējot, vai pamata lietā būtu jāierobežo patērētāja tiesības uz izdevumu, kas saistīti ar neatbilstīgās preces demontāžu
         un nomainītās preces iemontēšanu, atmaksu, iesniedzējtiesai būtu jāņem vērā, pirmkārt, vērtība, kāda precei būtu atbilstības
         gadījumā, un atbilstības neesamības nozīmīgums, kā arī, otrkārt, Direktīvas mērķis nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības
         līmeni. Tādēļ iespēja veikt šādu tiesību sašaurināšanu nebūtu pamats praktiskam patērētāja tiesību saņemt atlīdzību par šiem
         izdevumiem, kas tam radušies, pirms trūkuma atklāšanas labticīgi iemontējot preci ar trūkumiem atbilstoši tās veidam un lietošanas
         mērķim, satura zudumam.

      77      Visbeidzot, pieņemot, ka tiesības uz šādu izdevumu atlīdzināšanu tiek sašaurinātas, patērētājam – tā vietā, lai prasītu nomainīt
         neatbilstīgu preci, – ir jāpiešķir iespēja prasīt adekvātu cenas samazinājumu vai līguma atcelšanu atbilstoši Direktīvas 3. panta
         5. punkta pēdējam ievilkumam, jo tas, ka patērētājs preces ar trūkumiem atbilstību var prasīt tikai tad, ja tas uzņemas daļu
         no šiem izdevumiem, ir uzskatāms par viņam sagādātām ievērojamām neērtībām.

      78      No visa iepriekš minētā izriet, ka Direktīvas 3. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka saskaņā
         ar valsts tiesību aktiem pārdevējam tiek piešķirtas tiesības atteikties nomainīt neatbilstīgu preci, kas ir vienīgais tiesiskās
         aizsardzības līdzekļa veids, tādēļ ka tas pienākuma šo preci demontēt vietā, kurā tā tikusi iemontēta, un tur iemontēt nomainīto
         preci dēļ rada nesamērīgas izmaksas vērtības, kāda precei būtu atbilstības gadījumā, un atbilstības neesamības nozīmīguma
         kontekstā. Taču ar šo tiesību normu tiek pieļauts, ka patērētāja tiesības uz izdevumu, kas saistīti ar preces ar trūkumiem
         demontāžu un nomainītās preces iemontēšanu, atmaksu šādā gadījumā tiek ierobežotas tādējādi, ka pārdevējs uzņemas samērīgas
         izmaksas.

      Par tiesāšanās izdevumiem
      79      Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesas, un tās lemj
         par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi,
         nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      1)      Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un
            saistītajām garantijām 3. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja neatbilstīgu patēriņa preci, kuru patērētājs
            pirms trūkuma atklāšanas labā ticībā ir iemontējis atbilstoši tās veidam un lietošanas mērķim, pārdevējs padara atbilstīgu,
            to nomainot ar jaunu, tad viņam vai nu pašam ir jāveic neatbilstīgās preces demontāža vietā, kurā tā tikusi iemontēta, un
            nomainītās preces iemontēšana, vai arī jāuzņemas vajadzīgās, ar šo demontāžu un jaunās preces iemontēšanu saistītās izmaksas.
            Šāds pienākums pārdevējam ir neatkarīgi no tā, vai viņš saskaņā ar pirkuma līgumu ir uzņēmies iemontēt sākotnēji iegādāto
            patēriņa preci;
      2)      Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem
            pārdevējam tiek piešķirtas tiesības atteikties nomainīt neatbilstīgu preci, kas ir vienīgais tiesiskās aizsardzības līdzekļa
            veids, tādēļ ka tas pienākuma šo preci demontēt vietā, kurā tā tikusi iemontēta, un tur iemontēt nomainīto preci dēļ rada
            nesamērīgas izmaksas vērtības, kas tai būtu bijusi atbilstības gadījumā, un atbilstības neesamības nozīmīguma kontekstā. Taču
            ar šo tiesību normu tiek pieļauts, ka patērētāja tiesības uz izdevumu, kas saistīti ar preces ar trūkumiem demontāžu un nomainītās
            preces iemontēšanu, atmaksu šādā gadījumā tiek ierobežotas tādējādi, ka pārdevējs uzņemas samērīgas izmaksas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Civildienesta tiesas (otrā palāta) spriedums 2007. gada 13.decembrī. # Tamara Diomede Basili pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta F-108/06.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 13. decembrī
      Lieta F‑108/06
      Tamara Diomede Basili
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Civildienests – Ierēdņi – Novērtēšana – Karjeras attīstības ziņojums – 2004. gada novērtējums – Prasība atcelt tiesību aktu – Personāla pārstāvji – “Ad hoc” grupas viedoklis
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar ko Diomede Basili lūdz atcelt viņas karjeras attīstības ziņojumu par laika posmu no 2004. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim

      Nolēmums         Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Novērtējums – Karjeras attīstības ziņojums – Pieņemšana – Ierēdņi, kas pilda personāla pārstāvības pienākumus
      (Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta sestā daļa)
      2.      Ierēdņi – Novērtējums – Karjeras attīstības ziņojums – Pieņemšana
      1.      Kaut arī atbilstoši Komisijas pieņemto Vispārīgo Civildienesta noteikumu 43. panta īstenošanas noteikumu 6. panta 3. punkta
         c) apakšpunktam novērtētājiem un apstiprinātājiem ir jāapspriežas ar “ad hoc” grupu un jāņem vērā tās viedoklis, pieņemot
         karjeras attīstības ziņojumu attiecībā uz ierēdni, kurš pilda personāla pārstāvības pienākumus, tiem tomēr šis viedoklis nav
         jāievēro. Ja tie šo viedokli neievēro, viņiem ir jāizklāsta iemesli, kuru dēļ viņi no tā ir atkāpušies.

      Turklāt no Civildienesta noteikumu un Vispārīgo īstenošanas noteikumu normām neizriet, ka novērtētājiem un apstiprinātajiem
         paredzētais pienākums ņemt vērā “ad hoc” grupas viedokli tiem uzliktu saistības piešķirt ierēdnim īpašus punktus papildus
         tiem, kas jau piešķirti par amata pienākumu izpildi.

      Šāds pienākums skaidri neizriet arī no Civildienesta noteikumu II pielikuma 1. panta pēdējās daļas, kurā ir noteikts, ka personāla
         pārstāvja pienākumu pildīšanas fakts nekādi nedrīkst ierēdni nelabvēlīgi ietekmēt.

      (skat. 37., 38. un 47. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2005. gada 25. oktobris, T‑43/04 Fardoom un Reinard/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑329. un II‑1465. lpp., 87. punkts; 2006. gada 17. maijs, T‑95/04 Lavagnoli/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑121. un II‑A‑2‑569. lpp., 84. punkts.

      2.      Komisijas pieņemto Vispārīgo Civildienesta noteikumu 43. panta īstenošanas noteikumu normas par kompetences sadali attiecīgi
         novērtētāja, apstiprinātāja un apelācijas instances novērtētāja starpā ierēdņa novērtēšanas procedūras ietvaros ir iestādes
         iekšējās organizatoriskās normas. Atkāpšanās no šīm normām var izraisīt administrācijas sagatavotā akta spēkā neesamību tikai
         tad, ja ar to varētu tikt apdraudēta kāda no garantijām, kas ierēdņiem paredzēta Civildienesta noteikumos, vai labas pārvaldības
         noteikumi personāla vadības jomā.

      (skat. 61. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1973. gada 30. maijs, 46/72 De Greef/Komisija, Recueil, 543. lpp., 18. punkts; 49/72 Drescig/Komisija, Recueil, 565. lpp., 10. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 2007. gada 7. februāris, apvienotās lietas T‑118/04 un T‑134/04 Caló/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑0000. un II‑A‑2‑0000. lpp., 67. un 68. punkts.


Tiesas spriedums 1974. gada 21. martā. # Īrija pret Eiropas Kopienu Padomi. # Lieta 151-73.


title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta), 2009. gada 19. novembris.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. zoo pret Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojs.#Apvienotās lietas T-425/07 un T-426/07.

text:
         PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2009. gada 19. novembrī (
            *1
         )
      “Kopienas preču zīme — Kopienas grafisku preču zīmju “100” un “300” reģistrācijas pieteikums — Paziņojums par aizsardzības apjomu — Regulas (EK) Nr. 40/94 38. panta 2. punkts (tagad — Regulas (EK) Nr. 207/2009 37. panta 2. punkts) — Atšķirtspējas neesamība”
      Apvienotās lietas T-425/07 un T-426/07

            Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.
         , Čenstohova [Częstochowa] (Polija), ko pārstāv D. Žonževska [D. Rzążewska], advokāte,
      prasītāja,
      pret

         Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB), ko pārstāv O. Montalto [O. Montalto] un K. Zajferte [K. Zajfert], pārstāvji,
      atbildētāju,
      par divām prasībām par ITSB Apelāciju ceturtās padomes 2007. gada 3. septembra lēmumiem lietās R 1274/2006-4 un R 1275/2006-4 attiecībā uz pieteikumiem grafiskas preču zīmes “100” un “300” reģistrēt kā Kopienas preču zīmes.
      EIROPAS KOPIENU PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētāja I. Pelikānova [I. Pelikánová], tiesneši K. Jirimēe [K. Jürimäe] un S. Soldevila Fragoso [S. Soldevila Fragoso] (referents),
      sekretāre K. Poheca [K. Pocheć], administratore,
      ņemot vērā prasības pieteikumus, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2007. gada 16. novembrī,
      ņemot vērā atbildes rakstus, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 21. februārī,
      ņemot vērā 2008. gada 27. februāra rīkojumu par lietu T-425/07 un T-426/07 apvienošanu rakstveida un mutvārdu procesam,
      ņemot vērā 2009. gada 29. aprīļa rīkojumu par lietu T-425/07 un T-426/07 apvienošanu sprieduma taisīšanai,
      pēc 2008. gada 26. novembra tiesas sēdes
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

         Prāvas priekšvēsture

               1

               2004. gada 15. jūnijā prasītāja Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. Iekšējā tirgus saskaņošanas birojam (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) iesniedza divus Kopienas preču zīmju reģistrācijas pieteikumus atbilstoši grozītajai Padomes Regulai (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) (aizstāta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (OV L 78, 1. lpp.)).

               2

               Reģistrācijai pieteiktās preču zīmes ir grafiski apzīmējumi “100” un “300”, kas attēloti šādi:

               3

               Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem tika lūgta preču zīmju reģistrācija, ietilpst 16., 28. un 41. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:

                        —

                        “afišas; albumi; bukleti; žurnāli; veidlapas; iespiedmateriāli; laikraksti; kalendāri; krustvārdu mīklas; rēbusi”, kas ietilpst 16. klasē;

                        —

                        “atjautības spēles; mīklas; pužļi”, kas ietilpst 28. klasē;

                        —

                        “sacensību organizēšana; tekstu izstrāde”, kas ietilpst 41. klasē.

               4

               Ar 2006. gada 4. aprīļa vēstuli pārbaudītājs informēja prasītāju, ka atbilstoši Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktam (tagad — Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts) apzīmējumus nav iespējams reģistrēt attiecībā uz visām norādītajām precēm. Savās atbildēs prasītāja saglabāja savu nostāju.

               5

               2006. gada 9. augustā pārbaudītājs, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktu, atteica apzīmējumu “100” un “300” reģistrāciju attiecībā uz šādām precēm:

                        —

                        “afišas; bukleti; žurnāli; iespiedmateriāli; laikraksti”, kas ietilpst 16. klasē;

                        —

                        “atjautības spēles; mīklas; pužļi”, kas ietilpst 28. klasē.

                  Pārbaudītājs uzskatīja, ka šie apzīmējumi ir aprakstošas norādes un ka šo secinājumu nevar apšaubīt ar tajos izmantotajām krāsām un grafiskajiem elementiem.

               6

               2006. gada 27. septembrī prasītāja par pārbaudītāja lēmumiem iesniedza divas apelācijas sūdzības.

               7

               2007. gada 22. februārī Apelāciju ceturtās padomes priekšsēdētājs atbilstoši Regulas Nr. 40/94 38. panta 2. punktam (tagad — Regulas Nr. 207/2009 37. panta 2. punkts) aicināja prasītāju divu mēnešu termiņā paziņot, ka tā atsakās no ekskluzīvām tiesībām uz reģistrācijai pieteiktajās preču zīmēs ietvertajiem cipariem 100 un 300. Ar divām vēstulēm prasītāja atteicās iesniegt prasītos paziņojumus, atsaucoties uz ciparu spēju tikt reģistrētiem. Līdz ar to Apelāciju padome ar diviem lēmumiem (turpmāk tekstā — “apstrīdētie lēmumi”) apelācijas sūdzības noraidīja.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               8

               Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        pilnībā atcelt apstrīdētos lēmumus;

                        —

                        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               9

               ITSB prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Juridiskais pamatojums

               10

               Prasītāja ir izteikusi ievada apsvērumu par ciparu spēju tikt reģistrētiem un savu prasību pamatojumam būtībā izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats attiecas uz Regulas Nr. 40/94 38. panta 2. punkta pārkāpumu; otrais pamats attiecas uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumu, bet trešais pamats attiecas uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.

         Ievada apsvērums

      Lietas dalībnieku argumenti

               11

               Prasītāja norāda, ka Regulas Nr. 40/94 4. pantā (tagad — Regulas Nr. 207/2009 4. pants) ir ietverts vispārējs princips, saskaņā ar kuru cipari var tikt reģistrēti kā preču zīmes, un ka nav neviena iemesla, lai cipari nevarētu atšķirt dažādu konkurentu preces vai pakalpojumus tirgū.

               12

               ITSB uzskata, ka šis princips ir pareizs, bet attiecas tikai uz ciparu abstrakto spēju atšķirt preces un pakalpojumus tirgū. Šī abstraktā spēja esot vajadzīgs, bet reģistrēšanai nepietiekams nosacījums, jo apzīmējumiem esot jāatbilst arī Regulas Nr. 40/94 7. pantā izvirzītajām prasībām.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               13

               No Regulas Nr. 40/94 4. panta formulējuma skaidri izriet, ka cipari var tikt reģistrēti kā Kopienas preču zīmes.

               14

               Tomēr ikvienam apzīmējumam, lai to reģistrētu, ir jāatbilst Regulas Nr. 40/94 7. pantā izvirzītajiem nosacījumiem, kuri neļauj reģistrēt apzīmējumus, kuri no patērētāja viedokļa nevar veikt reģistrācijas pieteikumā ietverto preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes identifikācijas funkciju (Pirmās instances tiesas 2008. gada 9. jūlija spriedums lietā T-302/06 Hartmann/ITSB (“E”), Krājumā nav publicēts, 29. un 30. punkts). Līdz ar to cipars var tikt reģistrēts kā Kopienas preču zīme tikai tad, ja tam attiecībā pret reģistrācijas pieteikumā ietvertajām precēm un pakalpojumiem ir atšķirtspēja un ja tas nav vienkāršs šo preču un pakalpojumu apraksts.

         Par pirmo pamatu, kas attiecas uz Regulas Nr. 40/94 38. panta 2. punkta pārkāpumu

      Lietas dalībnieku argumenti

               15

               Prasītāja uzskata, ka prasībai paziņot par atteikšanos no ekskluzīvām tiesībām uz jebkādu reģistrācijai pieteikto preču zīmju elementu nav nekāda pamata, jo visiem minēto preču zīmju veidojošajiem elementiem, tostarp skaitliskajiem elementiem “100” un “300”, ir atšķirtspēja. Tā precizē, ka pat tad, ja vienam no šiem elementiem nebūtu atšķirtspējas, tam tāda rastos kopsakarā ar citiem elementiem, jo saskaņā ar Tiesas judikatūru preču zīmju atšķirtspēja ir jānovērtē, ņemot vērā šo elementu radīto kopējo iespaidu.

               16

               Prasītāja norāda arī uz tādu agrāku apzīmējumu “100” un “200” reģistrāciju, kuru grafiskais attēlojums esot vēl mazāk attīstīts nekā reģistrācijai pieteikto preču zīmju grafiskais attēlojums, kas tai licis rīkoties, paļaujoties uz tiesībām un to ITSB veikto interpretāciju.

               17

               ITSB lūdz šo pamatu noraidīt.

         Pirmās instances tiesas vērtējums

               18

               Ja preču zīme ietver elementu, kam nav atšķirtspējas, un ja šī elementa iekļaušana [preču zīmē] varētu radīt šaubas arī attiecībā uz [tās] aizsardzības apjomu, ITSB ar Regulas Nr. 40/94 38. panta 2. punktu ir atzītas tiesības kā nosacījumu reģistrācijai lūgt, lai pieteikuma iesniedzējs paziņo, ka tas atsakās no ekskluzīvām tiesībām uz šo elementu.

               19

               Šo paziņojumu, kas praksē ir zināmi kā “disclaimers”, uzdevums ir izcelt faktu, ka preču zīmes īpašniekam atzītās ekskluzīvās tiesības neattiecas uz to veidojošajiem elementiem, kuriem nav atšķirtspējas. Tādējādi iespējamie pieteicēji var zināt, ka reģistrētās preču zīmes elementi, kuriem nav atšķirtspējas un kuri ir šāda paziņojuma priekšmets, paliek pieejami.

               20

               Regulas Nr. 40/94 38. panta saturs ir precizēts Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp.), 11. noteikuma 2. un 3. punktā. Regulas Nr. 2868/95 11. noteikuma 3. punktā īpaši ir paredzētas ITSB prasītā paziņojuma neiesniegšanas sekas. Tādējādi, ja pieteicējs noteiktajā termiņā neiesniedz ITSB lūgto paziņojumu, ITSB reģistrācijas pieteikumu var noraidīt pilnībā vai daļēji.

               21

               Izskatāmajā lietā ir jānoskaidro, vai Apelāciju padome pamatoti varēja uzskatīt, pirmkārt, ka reģistrācijai pieteikto preču zīmju elementiem “100” un “300” nav atšķirtspējas un, otrkārt, ka to ietveršana reģistrācijai pieteiktajās preču zīmēs varētu radīt šaubas attiecībā uz tām piešķirto aizsardzības apjomu, lai prasītājai pārmestu paziņojuma atbilstoši Regulas Nr. 40/94 38. panta 2. punktam neiesniegšanu.

               22

               Pirmkārt, attiecībā uz to, vai reģistrācijai pieteiktajās preču zīmēs ir elementi, kuriem nav atšķirtspējas, ir jāprecizē, ka Apelāciju padome daļēji ir atsaukusies uz tās 2006. gada 7. augusta lēmumu lietā R 447/2006-4 par vārdiskas preču zīmes “1000” reģistrācijas pieteikumu (katra no apstrīdētajiem lēmumiem 18. punkts). Šajā sakarā ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmumu var uzskatīt par pietiekami pamatotu, ja tajā ir skaidra norāde uz citu dokumentu, kas nodots prasītājam, kā tas ir izskatāmajā lietā (skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T-304/06 Reber/ITSB — Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (“Mozart”), Krājums, II-1927. lpp., 48. punkts un tajā minētā judikatūra).

               23

               Savā 2006. gada 7. augusta lēmumā Apelāciju padome būtībā ir uzskatījusi, ka cipars “1000” varētu apzīmēt bukletu un periodikas, kas ietilpst 16. klasē, saturu. Apelāciju padome uz šo lēmumu ir atsaukusies, lai izskatāmajā lietā apgalvotu, ka elementi “100” un “300” var apzīmēt norādīto, 16. klasē ietilpstošo preču skaitu, saturu vai izdevumu. Turklāt tā ir uzskatījusi, ka minētie elementi var apzīmēt dažādas norādīto, 28. klasē ietilpstošo preču sastāvdaļas.

               24

               Pat ja Apelāciju padome šajā sakarā neko nav norādījusi, ir jāuzskata, ka šīs preces ir paredzētas plašai sabiedrības daļai. Tā kā cipari 100 un 300 ir saprotami visās Kopienas valodās, attiecīgo sabiedrības daļu tātad veido konkrēto preču vidusmēra patērētājs visā Eiropas Kopienā.

               25

               Izskatāmajā lietā cipari 100 un 300 norāda uz daudzumu un vidusmēra patērētājs tos uztvers uzreiz un bez papildu pārdomām kā attiecīgo preču īpašību aprakstu, it īpaši afišu daudzumu tirdzniecības vienībās, publikācijas lapu skaitu vai pužļu un mīklu sastāvdaļu skaitu, kas nosaka to grūtības pakāpi, kas ir būtiskas īpašības, pieņemot pirkuma lēmumu. Līdz ar to konkrētā sabiedrības daļa šos skaitliskos elementus uztvers kā tādus, kas sniedz informāciju par apzīmētajām precēm, nevis kā tādus, kas norāda uz attiecīgo preču izcelsmi.

               26

               Šis secinājums nevar tikt apstrīdēts ar prasītājas argumentiem, kas attiecas uz Tiesas judikatūru par kombinētu apzīmējumu atšķirtspējas novērtēšanu. Šajā gadījumā nav jāizvērtē atšķirtspēja preču zīmēm, kuras veido elementi, kuriem, aplūkojot tos atsevišķi, nav atšķirtspējas. Ir jāizvērtē šo elementu atšķirtspēja, lai izvairītos no tā, ka uz tiem netaisnīgi tiek attiecinātas no preču zīmēm izrietošās ekskluzīvās tiesības. Līdz ar to reģistrācijai pieteikto preču zīmju elementu atšķirtspējas vērtējums atbilstoši Regulas Nr. 40/94 38. panta 2. punktam nav jāveic, ņemot vērā minēto preču zīmju radīto kopējo iespaidu, bet, ņemot vērā tās veidojošos elementus.

               27

               Otrkārt, attiecībā uz šaubu par aizsardzības apjomu esamību Apelāciju padome katra no apstrīdētajiem lēmumiem 19. punktā ir apgalvojusi, ka neesot iespējams noskaidrot, kurš reģistrācijai pieteikto preču zīmju elements nosakot minēto preču zīmju dominējošo raksturu, kas varētu radīt šaubas par piešķirtās aizsardzības apjomu. Izskatāmajā lietā reģistrācijai pieteikto preču zīmju grafiskie elementi, t.i., krāsas, rāmji, līnijas un izmantotā rakstība, ir pārāk ierasti, lai ietekmētu patērētāju uztveri. Turpretī cipari kā vienīgie vārdiskie elementi tomēr var pievērst attiecīgo patērētāju uzmanību, un tādējādi tiem ir dominējošs stāvoklis reģistrācijai pieteikto preču zīmju radītajā kopējā iespaidā.

               28

               Nenosakot nevienu nosacījumu reģistrācijai pieteikto preču zīmju reģistrēšanai, varētu tikt radīts iespaids, ka ekskluzīvās tiesības attiecas arī uz elementiem “100” un “300”, un tātad tiktu liegta to izmantošana citās preču zīmēs. Līdz ar to Apelāciju padome pamatoti ir uzskatījusi, ka šo apzīmējumu iekļaušana reģistrācijai pieteiktajās preču zīmēs varētu radīt šaubas par tām piešķirtās aizsardzības apjomu.

               29

               Ar savām 2007. gada 15. jūnija vēstulēm prasītāja ir atsacījusies iesniegt paziņojumus, ar kuriem tā atteiktos no ekskluzīvajām tiesībām uz šiem elementiem, atsaucoties uz ciparu 100 un 300 spēju tikt reģistrētiem. Šīs vēstules turklāt tika saņemtas pēc Apelāciju padomes priekšsēdētāja noteiktā divu mēnešu termiņa; piedevām prasītāja, neraugoties uz tās apgalvojumiem tiesas sēdē, nav varējusi pierādīt, ka tai ticis piešķirts papildu termiņš. Tā kā prasītāja nav iesniegusi Regulas Nr. 40/94 38. panta 2. punktā, kā arī Regulas Nr. 2868/95 11. noteikuma 2. punktā minētos paziņojumus, Apelāciju padome saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 11. noteikuma 3. punktu pamatoti ir atteikusi reģistrācijai pieteikto preču zīmju reģistrāciju.

               30

               Šis secinājums nevar tikt apstrīdēts ar prasītājas argumentu, kas saistīts ar faktu, ka apzīmējumus “100” un “200”, kuru grafiskais attēlojums esot mazāk attīstīts nekā reģistrācijai pieteikto preču zīmju grafiskais attēlojums, ITSB kā Kopienas preču zīmes ir reģistrējis attiecībā uz precēm, kas ietilpst 16. un 28. klasē. Šajā sakarā ir jānorāda, ka Apelāciju padomes lēmumu tiesiskums ir jāvērtē, pamatojoties tikai uz Regulu Nr. 40/94, nevis, pamatojoties uz ITSB agrāko lēmumu pieņemšanas praksi (Pirmās instances tiesas 2004. gada 21. aprīļa spriedums lietā T-127/02 Concept/ITSB (“ECA”), Recueil, II-1113. lpp., 71. punkts, un spriedums apvienotajās lietās T-211/06, T-213/06, T-245/06, T-155/07 un T-178/07 Euro-Information/ITSB (“CYBERCREDIT”, “CYBERGESTION”, “CYBERGUICHET”, “CYBERBOURSE” un “CYBERHOME”), Krājumā nav publicēts, 44. punkts). Turklāt tiktāl, ciktāl šis arguments būtu jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka uz minēto principu var atsaukties tikai tiesiskuma principa ievērošanas kontekstā, saskaņā ar kuru neviens sev par labu nevar atsaukties uz prettiesiskumu, kas ir izdarīts cita labā (Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-106/00 Streamserve/ITSB (“STREAMSERVE”), Recueil, II-723. lpp., 67. punkts, un spriedums lietā T-43/05 Camper/ITSB — JC (“BROTHERS by CAMPER”), Krājumā nav publicēts, 93.–95. punkts).

               31

               No iepriekš iztirzātā izriet, ka pirmais pamats ir noraidāms.

               32

               Tā kā Apelāciju padome apstrīdētos lēmumus nav pamatojusi ar atšķirtspējas neesamību un preču zīmju, novērtējot tās atbilstoši to radītajam kopējam iespaidam, aprakstošo raksturu, bet ar faktu, ka tās ietver elementus, kuriem ir piemērojams Regulas Nr. 40/94 38. panta 2. punkts, otrais un trešais pamats, kuri attiecas uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpumiem, ir neefektīvi.

               33

               Tā rezultātā šīs prasības jānoraida kopumā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               34

               Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar ITSB prasījumiem.

               Ar šādu pamatojumu
               PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           prasības noraidīt;

                           2)

                              Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 19. novembrī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda — poļu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (tiesnesis vienpersoniski) 2007. gada 12.decembrī. # Carlo Pagliacci pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Vispārējais konkurss. # Lieta T-307/04.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (viena tiesneša sastāvā)
      2007. gada 12. decembrī
      Lieta T‑307/04
      Carlo Pagliacci
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Atklāts konkurss – Neiekļaušana rezerves sarakstā – Paziņojuma par konkursu pārkāpums – Nepieciešamie diplomi un profesionālā pieredze
      Priekšmets         Prasība atcelt konkursa COM/A/1/02 komisijas lēmumu, ar kuru prasītājam tā kārtoto pārbaudījumu ietvaros piešķirts tāds novērtējums,
         kas nav pietiekams iekļaušanai veiksmīgo kandidātu sarakstā

      Nolēmums         Atcelt konkursa COM/A/1/02 komisijas lēmumu, ar kuru Carlo Pagliacci tā kārtoto pārbaudījumu ietvaros piešķirts tāds novērtējums, kas nav pietiekams iekļaušanai veiksmīgo kandidātu sarakstā.
         Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      Ierēdņi – Konkurss – Konkurss, kas balstīts uz kvalifikāciju un pārbaudījumiem – Pielaišanas nosacījumi
      (Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. pants)
      Konkursa, kas balstīts uz kvalifikāciju un pārbaudījumiem, komisijai katrā konkrētajā gadījumā ir jāizvērtē, vai iesniegtie
         diplomi un katra kandidāta profesionālā pieredze atbilst Civildienesta noteikumos un paziņojumā par konkursu paredzētajam
         līmenim. Komisijai šajā sakarā ir plaša rīcības brīvība un Pirmās instances tiesai ir vienīgi jāpārbauda, vai tās izmantošanā
         nav pieļauta acīmredzama kļūda.

      Tomēr, kaut arī tai ir rīcības brīvība, komisijai ir saistošs publicētā paziņojuma par konkursu saturs. Līdz ar to, atļaujot
         piedalīties konkursā tādam kandidātam, kura diploms neatbilst paziņojumā par konkursu paredzētajām prasībām, komisija pieļauj
         acīmredzamu kļūdu vērtējumā.

      (skat. 36.–38. un 43. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1991. gada 28. novembris, T‑158/89 Van Hecken/EESK, Recueil, II‑1341. lpp., 22. punkts; 1999. gada 11. februāris, T‑244/97 Mertens/Komisija, Recueil FP, I‑A‑23. un II‑91. lpp., 44. punkts; 2000. gada 21. novembris, T‑214/99 Carrasco Benítez/Komisija, Recueil FP, I‑A‑257. un II‑1169. lpp., 69. punkts; 2002. gada 13. marts, T‑139/00 Bal/Komisija, Recueil FP, I‑A‑33. un II‑139. lpp., 35. punkts; 2002. gada 13. marts, T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 un T‑364/00 Martínez Alarcón u.c./Komisija, Recueil FP, I‑A‑37. un II‑161. lpp., 61. punkts un tajā minētā judikatūra; 2002. gada 28. novembris, T‑332/01 Pujals Gomis/Komisija, Recueil FP, I‑A‑233. un II‑1155. lpp., 39.–41. punkts; 2005. gada 11. maijs, T‑25/03 de Stefano/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑125. un II‑573. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra.