title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2013. gada 7. martā. # DKV Belgium pret Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour d'appel de Bruxelles - Beļģija. # Pakalpojumu sniegšanas brīvība - Brīvība veikt uzņēmējdarbību - Direktīvas 73/239/EEK un 92/49/EEK - Tiešā apdrošināšana, kas nav dzīvības apdrošināšana - Likmju noteikšanas brīvība - Veselības apdrošināšanas līgumi, kas nav saistīti profesionālo darbību - Ierobežojumi - Primāri vispārējo interešu apsvērumi. # Lieta C-577/11.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2013. gada 7. martā (
            *1
         )
      “Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Direktīvas 73/239/EEK un 92/49/EEK — Tiešā apdrošināšana, kas nav dzīvības apdrošināšana — Likmju noteikšanas brīvība — Veselības apdrošināšanas līgumi, kas nav saistīti profesionālo darbību — Ierobežojumi — Primāri vispārējo interešu apsvērumi”
      Lieta C-577/11
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Cour d’appel de Bruxelles (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 10. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 21. novembrī, tiesvedībā

            DKV Belgium SA

      pret

            Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], U. Lehmuss [U. Lõhmus], M. Safjans [M. Safjan] un A. Prehala [A. Prechal] (referente),
      ģenerāladvokāts Ī. Bots [Y. Bot],
      sekretārs V. Turē [V. Tourrès], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 6. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  DKV Belgium SA vārdā – C. De Meyer un C. Gommers, advocaten,

               —

                  Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL vārdā – V. Callewaert un F. Krenc, avocats,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – L. Van den Broeck un M. Jacobs, pārstāves, kurām palīdz M. Kaiser un S. Ben Messaoud, avocats,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – C. Wissels un M. Bulterman, pārstāves,

               —

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un M. Rebelo, pārstāvji,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – K. P. Wojcik un C. Vrignon, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV L 228, 1. lpp.), 29. pantu un 39. panta 2. un 3. punktu un Padomes 1973. gada 24. jūlija Pirmās direktīvas 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV L 228, 3. lpp.), kas grozīta ar Direktīvu 92/49 (turpmāk tekstā – “Direktīva 73/237”), 8. panta 3. punktu, kā arī LESD 49. un 56. pantu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp DKV Belgium SA (turpmāk tekstā – “DKV”) un Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL (turpmāk tekstā – “Test-Achats”) par apdrošināšanas prēmijas, kas jāmaksā par hospitalizācijas papildapdrošināšanu saistībā ar uzturēšanos “individuālajā istabā”, likmju palielināšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               Direktīvas 73/239 8. panta 3. punktā ir noteikts:
               “Šī direktīva nekādā veidā neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai ieviest normatīvos vai administratīvos aktus, kas liek apstiprināt statūtus un dibināšanas dokumentus un iesniegt citus dokumentus, kuri vajadzīgi normālai uzraudzībai.
               Dalībvalstis tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas liek iepriekš apstiprināt vai regulāri darīt zināmus vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus un veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem.
               Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumus, kas paredz iepriekšēju paziņojumu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā.
               [..]”

               4

               Direktīvas 92/49 28. pantā ir paredzēts:
               “Dalībvalsts, kurā atrodas risks, neliedz apdrošinājuma ņēmējam slēgt līgumu ar [licencētu] apdrošināšanas uzņēmumu [..], ja vien tas nav pretrunā tiesību normām, kas aizsargā sabiedrības intereses riska dalībvalstī.”

               5

               Saskaņā ar Direktīvas 92/49 29. pantu:
               “Dalībvalstis nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vispārīgos un īpašos apdrošināšanas nosacījumus, prēmiju lielumus vai veidlapas un citus iespiedu dokumentus, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem, vai sistemātiski sniegt ziņas par tiem. Vienreizējus ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem var paredzēt tikai nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts noteikumiem par apdrošināšanas līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.
               Dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņojumu sniegšanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā.”

               6

               Direktīvas 92/49 39. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:
               “2.   Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalsts tomēr nedrīkst pieņemt noteikumus, kas prasa iepriekš apstiprināt vai sistemātiski sniegt ziņas par vispārīgiem un īpašiem apdrošināšanas nosacījumiem, prēmiju lielumiem vai veidlapām un citiem iespiedu dokumentiem, kurus uzņēmums gatavojas izmantot darījumos ar apdrošinājuma ņēmējiem. Tā var tikai prasīt, lai uzņēmums, kas tās teritorijā plāno veikt apdrošināšanu, izmantojot tiesības veikt uzņēmējdarbību vai pakalpojumu sniegšanas brīvību, sniedz vienreizējus ziņojumus par apdrošināšanas nosacījumiem un citiem dokumentiem nolūkā pārbaudīt to atbilstību valsts tiesību aktiem par apdrošināšanas līgumiem, un šī prasība nedrīkst būt priekšnoteikums uzņēmuma darījumu veikšanai.
               3.   Filiāles vai pakalpojumu sniegšanas dalībvalstis nedrīkst paturēt spēkā vai ieviest noteikumu par iepriekšēju ziņošanu vai apstiprinājuma iegūšanu prēmiju likmju paredzētajai paaugstināšanai, ja vien tas nav ietverts vispārējā cenu kontroles sistēmā.”

         Beļģijas tiesības

               7

               1992. gada 25. jūnija likuma par apdrošināšanas uz zemes līgumu (1992. gada 20. augustaMoniteur belge, 18283. lpp.), kas grozīts ar 2009. gada 17. jūnija likumu (2009. gada 8. jūlijaMoniteur belge, 47120. lpp.; turpmāk tekstā – “likums par apdrošināšanas uz zemes līgumu”) 138.a-4. pantā ir noteikts:
               “1.   Pēc veselības apdrošināšanas līguma noslēgšanas apdrošinātājs nevar grozīt apdrošināšanas prēmijas tehnisko bāzi, ne arī apdrošināšanas nosacījumus, izņemot gadījumos, ja par to savstarpēji ir vienojušās līgumslēdzējas puses, to ir lūdzis galvenais apdrošinātais, kā arī 2., 3. un 4. punktā paredzētajos gadījumos.
               [..]
               2.   Apdrošināšanas prēmija, pašrisks un pakalpojuma apmērs var tikt pielāgoti tikai ikgadējās prēmijas maksājuma termiņa beigās, pamatojoties uz patēriņa cenu indeksu.
               3.   Apdrošināšanas prēmija, pašrisks un pakalpojuma apmērs var tikt pielāgoti tikai ikgadējās prēmijas maksājuma termiņa beigās un pamatojoties uz vienu vai vairākiem īpašiem indeksiem, to pakalpojumu izmaksām, kas aptverti ar privātās veselības apdrosināšanas līgumiem, ja un ciktāl izmaiņas šajā vai šajos indeksos pārsniedz patēriņa cenu indeksu.
               [..]
               4.   Šī panta piemērošana neierobežo [1975. gada 9. jūlija likuma par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību (1975. gada 9. jūlijaMoniteur belge, 9267. lpp.), kas grozīts ar 2009. gada 17. jūnija likumu (2009. gada 8. jūlijaMoniteur belge, 47120. lpp.: turpmāk tekstā – “likums par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību”)] 21.g pantu.
               [..]”

               8

               Saskaņā ar likuma par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību 21.g panta 2. punktu:
               “[Banku, finanšu un apdrošināšanas komisija, turpmāk tekstā – “CBFA”) var pieprasīt, lai uzņēmums līdzsvaro prēmiju likmes, ja tā konstatē, ka šī prēmiju likmes piemērošana rada zaudējumus.
               [..], CBFA, pēc uzņēmuma lūguma un ja tā konstatē, ka šī prēmiju likmes piemērošana, neraugoties uz [..] likuma par apdrošināšanas uz zemes līgumu 138. a-4. panta 2. un 3. punkta piemērošanu, rada vai var radīt zaudējumus tāda veselības apdrošināšanas līguma gadījumā, kas nav profesionālais veselības apdrošināšanas līgums [..], var atļaut uzņēmumam veikt pasākumus prēmiju likmju līdzsvarošanai. Šie pasākumi var aptvert apdrošināšanas nosacījumu pielāgošanu.
               [..]”

               9

               No Cour constitutionnelle [Konstitucionālās tiesas] 2011. gada 31. maija sprieduma Nr. 90/2011 (tā izvilkums ir publicēts 2011. gada 10. augustaMoniteur belge, 45413. lpp.), uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, izriet, ka Beļģijas likumdevēja mērķis, pieņemot likumu par apdrošināšanas uz zemes līgumu, ar šī likuma 138.a-4. pantu bija radīt normu, lai aizsargātu patērētājus, un it īpaši nepieļautu, ka tiem jāsastopas ar apdrošināšanas prēmiju būtisku un negaidītu palielināšanu.

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               10

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka 2009. gada decembra vidū apdrosināšanas uzņēmums DKV, kas darbojas veselības un hospitalizācijas apdrošināšanas tirgū, ar vēstuli informēja visus savus apdrošinātos, kuriem ir tiesības saņemt papildapdrošināšanu par hospitalizāciju saistībā ar uzturēšanos “individuālajā istabā”, ka tas palielinās par šo apdrošināšanu maksājamās prēmijas likmi par 7,84 %, sākot no viņu līguma termiņa beigām 2010. gadā.

               11

               Pirms šī lēmuma palielināt prēmijas likmi DKV lūdza atļauju CBFA. Uzskatot tostarp, ka ir jāsagaida, kamēr tiks publicēti viens vai vairāki no likuma par apdrošināšanas uz zemes līgumu 138.a-4. pantā paredzētajiem īpašajiem indeksiem (turpmāk tekstā – “medicīniskais indekss”), šī komisija minēto lūgumu noraidīja.

               12

               Ar 2010. gada 22. februāra prasības pieteikumu Test-Achats iesniedza prasību tribunal de commerce de Bruxelles [Briseles Komerclietu tiesas] priekšsēdētājam par šādu darbību izbeigšanu, un it īpaši par to, lai piespriestu DKV atcelt minēto palielināšanu.

               13

               Tā kā iepriekš minētā tiesa 2010. gada 20. decembrī daļēji apmierināja šo prasību, DKV par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.

               14

               Pamatlietā DKV it īpaši apgalvo, ka ar likuma par apdrošināšanas uz zemes līgumu 138.a-4. pantu un likuma par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību 21.g pantu ir pārkāpta likmju noteikšanas brīvība, kas paredzēta Direktīvas 92/49 29. pantā un 39. panta 2. un 3. punktā, kā arī Direktīvas 73/239 8. panta 3. punktā, jo ar minētajām normām tiek ieviesta apdrošināšanas prēmiju likmju iepriekšējas apstiprināšanas sistēma. Turklāt saskaņā ar DKV viedokli šīs pirmās normas nav saderīgas ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un tāda apdrošināšanas uzņēmuma pakalpojumu sniegšanas brīvību, kurš dibināts citā dalībvalstī, kas nav Beļģijas Karaliste, un kurš Beļģijā vēlas noslēgt veselības apdrošināšanas līgumus.

               15

                  Test-Achats apgalvo, ka likmju noteikšanas brīvība, uz kuru atsaucas DKV, nav īpaši paredzēta Savienības tiesībās un to nevar uzskatīt par absolūtu principu bez ierobežojumiem.

               16

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka CBFA2010. gada 22. jūnijā konstatēja, ka, pamatojoties uz šajā laikā publicētajiem medicīniskajiem indeksiem, DKV varēja palielināt savu attiecīgo apdrošināšanas prēmiju likmi par 7,45 %. Tā kā DKV bija lūdzis atļauju veikt palielinājumu par 7,84 %, kas ir par 0,39 % lielāks par medicīnisko indeksu, CBFA uzskatīja, ka šī starpība nerada deficītu attiecībā uz konkrēto produktu kategoriju. Līdz ar to tā šo palielināšanas lūgumu noraidīja.

               17

               Šādos apstākļos Cour d’appel de Bruxelles [Briseles apelācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai, pirmkārt, Direktīvas 92/49[..] 29. pants un 39. panta 2. un 3. punkts, kā arī Direktīvas 73/239[..] EK 8. panta 3. punkts un, otrkārt, LESD 49. un 56. pants ir interpretējami tādējādi, ka tajos dalībvalstīm tādu veselības apdrošināšanas līgumu, kas nav saistīti ar profesionālo darbību, ietvaros ir aizliegts paredzēt noteikumus, saskaņā ar kuriem apdrošināšanas prēmija, pašrisks un pakalpojuma apmērs ikgadējās prēmijas maksājuma laikā var tikt pielāgots tikai:

                        —

                        pamatojoties uz patēriņa cenu indeksu;

                        —

                        pamatojoties uz [medicīnisko indeksu], to pakalpojumu izmaksām, kas aptverti ar privātās veselības apdrosināšanas līgumiem [saistībā ar medicīnisko indeksu], ja un tiktāl, ciktāl šī vai šo indeksu palielināšanās pārsniedz to palielināšanos, kāda ir patēriņa cenu indeksam;

                        —

                        pamatojoties uz administratīvās iestādes, kas atbildīga par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību un kurai attiecīgais apdrošināšanas uzņēmums iesniedzis lūgumu, ja šī iestāde konstatē, ka šī izņēmuma prēmiju likmes piemērošana, neraugoties uz pielāgojumiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz iepriekšējos punktos paredzētajiem indeksiem, rada vai var radīt zaudējumus, kas tam tādējādi ļauj veikt pasākumus savu prēmiju likmju līdzsvarošanai, kuri var aptvert apdrošināšanas nosacījumu pielāgošanu?”

         Par prejudiciālo jautājumu

         Par Direktīvas 92/49 29. panta un 39. panta 2. un 3. punkta, kā arī Direktīvas 73/239 8. panta 3. punkta interpretāciju

               18

                  DKV apgalvo, ka tāda prēmiju likmju palielināšanas iepriekšējas apstiprināšanas sistēma kā pamatlietā ir pretrunā likmju noteikšanas brīvības principam, kas izriet no Direktīvas 92/49 29. panta un 39. panta 2. un 3. punkta, kā arī Direktīvas 73/239 8. panta 3. punkta. No šī principa ir tikai viena atkāpe, proti, vispārējā cenu kontroles sistēma. Šādu prēmiju likmju palielināšanas iepriekšējas apstiprināšanas sistēmu nevarot uzskatīt par tādu, kas ietilpst vispārējā cenu kontroles sistēmā, jo tā neietekmē visus sabiedrībai piedāvātos produktus un pakalpojumus, bet attiecas tikai uz veselības apdrošināšanu.

               19

               Arī Eiropas Komisija apgalvo, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā ir pretrunā likmju noteikšanas brīvībai. Turpretī Test-Achats, kā arī Beļģijas, Nīderlandes un Portugāles valdības uzskata, ka tā tas nav.

               20

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 92/49 29. pantā un 39. panta 2. un 3. punktā, kā arī Direktīvas 73/239 8. panta 3. punktā dalībvalstīm ir liegts noteikt, ka iepriekš ir jāapstiprina vai sistemātiski jāpaziņo likmes, kuras apdrošināšanas uzņēmums izmanto tā teritorijā savās attiecībās ar apdrošināšanas ņēmējiem (skat. 2009. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-518/06 Komisija/Itālija, Krājums, I-3491. lpp., 100. punkts).

               21

               Kā Tiesa jau ir norādījusi, Savienības likumdevējs tādējādi bija iecerējis nodrošināt likmju noteikšanas brīvības principa ievērošanu nedzīvības apdrošināšanas jomā (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 101. punkts un tajā minētā judikatūra).

               22

               Tomēr nevar prezumēt, ka ir veikta pilnīga nedzīvības apdrošināšanas prēmiju likmju saskaņošana, kas izslēdz jebkādus valsts pasākumus, kuri varētu ietekmēt likmes, ja šajā sakarā nav skaidri izteiktas Eiropas Savienības likumdevēja gribas (2004. gada 7. septembra spriedumus lietā C-346/02 Komisija/Luksemburga, Krājums, I-7517. lpp., 24. punkts, un lietā C-347/02 Komisija/Francija, Krājums, I-7557. lpp., 25. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija, 106. punkts).

               23

               Tādējādi valsts tiesiskais regulējums, ar ko ievieš tehniskās prasības, saskaņā ar kurām apdrošināšanas sabiedrībām ir jāaprēķina savas prēmijas, nav pretrunā likmju noteikšanas brīvības principam tikai tādēļ, ka šīs tehniskās prasības var ietekmēt likmju attīstību (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Luksemburga, 25. punkts; Komisija/Francija, 26. punkts, un Komisija/Itālija, 105. punkts).

               24

               Tādas prēmiju likmju palielināšanas sistēmas ietvaros kā pamatlietā apdrošināšanas uzņēmumiem ir atļauts palielināt savas prēmiju likmes, pamatojoties uz divu veidu indeksiem, proti, patēriņa cenu indeksu un medicīnisko indeksu.

               25

               Ir jākonstatē, ka šādai sistēmai, kas neietekmē minēto uzņēmumu izvēli brīvi noteikt savu prēmiju pamatlikmi, piemīt tehnisko prasību īpašības šī sprieduma 23. punktā minētās judikatūras izpratnē.

               26

               Faktiski, tā kā šī sistēma pieļauj prēmiju likmju palielināšanu, tikai pamatojoties uz divu veidu indeksiem, šī sistēma darbojas kā tehniskās prasības, kas ierobežo prēmiju likmju attīstības robežas, kuru ietvaros apdrošināšanas uzņēmumiem ir jāaprēķina savas prēmijas.

               27

               Šādos apstākļos ar to vien, ka par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību atbildīgā administratīvā iestāde pēc apdrošināšanas uzņēmuma lūguma var nolemt atļaut tam veikt pasākumus, lai līdzsvarotu tā prēmiju likmes, ja tās rada vai var radīt zaudējumus, nepietiek, lai apšaubītu attiecīgo prēmiju likmju palielināšanas sistēmas tehnisko prasību raksturu.

               28

               Šo interpretāciju neatspēko Direktīvas 92/49 28. pants. Faktiski šajā normā paredzētās “sabiedrības [vispārējās] intereses” – pretēji Komisijas apgalvotajam – nav atbilstošais kritērijs, lai pārbaudītu, vai ar valsts tiesisko regulējumu varētu tikt apdraudēts Direktīvas 92/49 29. pantā un 39. panta 2. un 3. punktā, kā arī Direktīvas 73/239 8. panta 3. punktā paredzētais likmju noteikšanas brīvības princips (šajā ziņā skat. 2003. gada 25. februāra spriedumu lietā C-59/01 Komisija/Itālija, Recueil, I-1759. lpp., 38. punkts).

               29

               No iepriekš minētā izriet, ka tāda prēmiju likmju palielināšanas sistēma kā pamatlietā nav pretrunā Direktīvas 92/49 29. pantam un 39. panta 2. un 3. punktam, kā arī Direktīvas 73/239 8. panta 3. punktam.

         Par LESD 49. un 56. panta interpretāciju

      Par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežošanas jēdzienu

               30

                  Test-Achats apgalvo, ka tāda prēmiju likmju palielināšanas sistēma kā pamatlietā nav ierobežojums LESD 49. un 56. panta izpratnē, pretējā gadījumā jebkurš valsts pasākums, kura mērķis ir noteikt robežas līguma būtisko noteikumu grozījumiem attiecīgā līguma darbības laikā, būtu jāuzskata par ierobežojumu.

               31

               Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziens “ierobežojums” LESD 49. un 56. panta izpratnē attiecas uz pasākumiem, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanu (iepriekš minētais 2009. gada 28. aprīļa spriedums lietā Komisija/Itālija, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).

               32

               Saistībā ar jautājumu, kādos apstākļos uz tādu vienādi piemērojamu pasākumu kā pamatlietā apskatāmā prēmiju likmju palielināšanas sistēma var attiekties minētais jēdziens, ir jāatgādina, ka dalībvalsts tiesību akti nav ierobežojums LESD izpratnē vienīgi tā fakta dēļ, ka citas dalībvalstis saistībā ar līdzīgu pakalpojumu sniedzējiem, kas dibināti to teritorijās, piemēro mazāk stingrus vai ekonomiski pievilcīgākus noteikumus (skat. iepriekš minēto 2009. gada 28. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Itālija, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).

               33

               Tomēr ierobežojuma jēdziens aptver dalībvalsts pasākumus, kas, lai gan tiek piemēroti vienādi, ietekmē citu dalībvalstu uzņēmumu piekļuvi tirgum un līdz ar to traucē Kopienas iekšējo tirdzniecību (iepriekš minētais 2009. gada 28. aprīļa spriedums lietā Komisija/Itālija, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).

               34

               Tāda prēmiju likmju palielināšanas sistēma kā pamatlietā, kā arī to pamatoti norādīja DKV un Komisija, var atturēt apdrošināšanas uzņēmumus, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, nevis tajā, kas ir ieviesusi šādu sistēmu, atvērt šajā pēdējā minētajā dalībvalstī filiāli vai arī piedāvāt tajā savus produktus pakalpojumu sniegšanas brīvības režīmā.

               35

               Faktiski šādiem uzņēmumiem var nākties ne tikai grozīt savus nosacījumus un prēmiju likmes, lai atbilstu ar šo sistēmu noteiktajām prasībām, bet arī definēt savas likmju pozīcijas sākotnējā prēmiju noteikšanas brīdī, radot risku, ka nākamā prēmiju likmju paaugstināšana nebūs pietiekama, lai nosegtu izdevumus, ar kuriem minētajiem uzņēmumiem būs jāsastopas.

               36

               No tā izriet, ka apdrošināšanas uzņēmumiem, kas ienāk dalībvalsts tirgū, kura ir ieviesusi tādu prēmiju likmju palielināšanas sistēmu kā pamatlietā, ir pienākums – ja tie vēlas piekļūt šim tirgum apstākļos, kas ir saderīgi ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem, pārskatīt savas komercdarbības politiku un stratēģiju (šajā ziņā skat. iepriekš 2009. gada 28. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Itālija, 69. punkts).

               37

               Šādos apstākļos tāda prēmiju likmju palielināšanas sistēma kā pamatlietā ir brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums.

         Par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma pamatojumu

               38

               Brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums var tikt pieļauts, ja izrādās, ka tas atbilst primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ka tas ir piemērots tā izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo (it īpaši skat. 2009. gada 28. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Itālija, 72. punkts un tajā minētā judikatūra).

               39

                  Test-Achats, kā arī Beļģijas, Nīderlandes un Portugāles valdības būtībā apgalvo, ka attiecībā uz tādu prēmiju likmju palielināšanas sistēmu kā pamatlietā šie nosacījumi ir izpildīti, lai gan DKV uzskata, ka tā tas nav šajā gadījumā. Komisijai savukārt ir šaubas par šādas sistēmas samērīgumu saistībā ar izvirzīto mērķi.

               40

               Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, – kā tas arī izriet no šī sprieduma 9. punkta – ka tādas prēmiju likmju palielināšanas sistēmas kā pamatlietā mērķis ir aizsargāt patērētājus, un it īpaši nepieļaut, ka apdrošinātajam jāsastopas ar apdrošināšanas prēmiju būtisku un negaidītu palielināšanu.

               41

               Turklāt patērētāju aizsardzības mērķis ir primāro vispārējo interešu apsvērums, ņemot vērā apdrošināšanas sektora jutību no patērētāja kā apdrošināšanas ņēmēja un apdrošinātā viedokļa (šajā ziņā skat. 1986. gada 4. decembra spriedumu lietā 205/84 Komisija/Vācija, 3755. lpp., 32. un 33. punkts).

               42

               Otrkārt, tāda prēmiju likmju palielināšanas sistēma kā pamatlietā tiktāl, ciktāl tā apdrošināšanas uzņēmumiem traucē būtiski un negaidīti palielināt apdrošināšanas prēmijas, šķiet piemērota, lai sasniegtu izvirzīto mērķi.

               43

               Treškārt, saistībā ar jautājumu, vai šāda sistēma nepārsniedz izvirzītā mērķa sasniegšanai nepieciešamo, pirmām kārtām, ir jānorāda, kā to jau minējis Test-Achats un Beļģijas valdība, ka viena no hospitalizācijas apdrošināšanas īpatnībām ir rodama apstāklī, ka apdrošinātāju iesaistīšanās pieaug līdz ar apdrošināto personu vecumu, jo lielākā daļa medicīnas izdevumu rodas pēdējos dzīves gados. Līdz ar to, kā arī to turklāt ir norādījusi Komisija, lai gan tādu hospitalizācijas papildapdrošināšanu saistībā ar uzturēšanos “individuālajā istabā” kā pamatlietā samērā gados jauniem apdrošinātajiem var piedāvāt par zemāku likmi, šādām likmēm ir tendence palielināties līdz ar apdrošināto personu vecumu un, ņemot vērā izmaksu, ko tā rada savam apdrošinātājam, palielināšanos.

               44

               Ņemot vērā šādu raksturojumu, tāda prēmiju likmju palielināšanas sistēma kā pamatlietā ļauj nodrošināt, lai apdrošinātajam lielākā vecumā, kurā viņam šāda apdrošināšana ir īpaši nepieciešama, nebūtu jāsastopas ar viņa apdrošināšanas prēmiju būtisku un negaidītu palielināšanu, kas viņam liegtu saņemt šādu apdrosināšanu, ja viņš nebūtu spējīgs segt tās izmaksas.

               45

               Otrām kārtām, tā kā ir skaidrs, ka tāda prēmiju likmju palielināšanas sistēma kā pamatlietā neliedz apdrošināšanas uzņēmumiem brīvi noteikt pamatlikmi, šāda sistēma tiem arī neliedz – šīs pamatlikmes noteikšanas brīdī – ņemt vērā apdrošināšanas seguma pieaugošās izmaksas, ar ko tie sastapsies, kad apdrošinātais sasniegts lielāku vecumu.

               46

               Visbeidzot, kā arī tas ir atgādināts šī sprieduma 27. punktā, par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību atbildīgā administratīvā iestāde pēc apdrošināšanas uzņēmuma lūguma var atļaut tam veikt pasākumus, lai līdzsvarotu savas prēmiju likmes, ja tās rada vai var radīt zaudējumus.

               47

               Ņemot vērā īpašos apstākļus un tiktāl, ciktāl nepastāv mazāk ierobežojoši pasākumi, kas šādos pašos apstākļos ļautu sasniegt mērķi aizsargāt patērētājus pret apdrošināšanas prēmiju būtisku un negaidītu palielināšanu, ko pienākums ir pārbaudīt iesniedzējtiesai, nešķiet, ka tāda prēmiju likmju palielināšanas sistēma kā pamatlietā pārsniedz izvirzītā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.

               48

               Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/49 29. pants un 39. panta 2. un 3. punkts, kā arī Direktīvas 73/239 8. panta 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā tādu veselības apdrošināšanas līgumu, kas nav saistīti ar profesionālo darbību, ietvaros ir paredzēti noteikumi, atbilstoši kuriem apdrošināšanas prēmija, pašrisks un pakalpojuma apmērs ik gadu var tikt pielāgots tikai:

                        —

                        pamatojoties uz patēriņa cenu indeksu vai

                        —

                        pamatojoties uz tā saukto “medicīnisko” indeksu, ja un tiktāl, ciktāl šī vai šo indeksu palielināšanās pārsniedz to palielināšanos, kāda ir patēriņa cenu indeksam, vai

                        —

                        pamatojoties uz administratīvās iestādes, kas atbildīga par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību un kurai attiecīgais apdrošināšanas uzņēmums iesniedzis lūgumu, atļauju, ja šī iestāde konstatē, ka šī izņēmuma prēmiju likmes piemērošana, neraugoties uz pielāgojumiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz divu veidu indeksiem, rada vai var radīt zaudējumus.

               49

               LESD 49. un 56. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretrunā šāds tiesiskais regulējums tiktāl, ciktāl nepastāv mazāk ierobežojoši pasākumi, kas šādos pašos apstākļos ļautu sasniegt mērķi aizsargāt patērētājus pret apdrošināšanas prēmiju būtisku un negaidītu palielināšanu, ko pienākums ir pārbaudīt iesniedzējtiesai.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               50

               Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                        1)

                           Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvas 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva), 29. pants un 39. panta 2. un 3. punkts, kā arī Padomes 1973. gada 24. jūlija Pirmās direktīvas 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana, kura grozīta ar Direktīvu 92/49, 8. panta 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā tādu veselības apdrošināšanas līgumu, kas nav saistīti profesionālo darbību, ietvaros ir paredzēti noteikumi, atbilstoši kuriem apdrošināšanas prēmija, pašrisks un pakalpojuma apmērs ik gadu var tikt pielāgots tikai:

                                 —

                                    pamatojoties uz patēriņa cenu indeksu vai

                                 —

                                    pamatojoties uz tā saukto “medicīnisko” indeksu, ja un tiktāl, ciktāl šī vai šo indeksu palielināšanās pārsniedz to palielināšanos, kāda ir patēriņa cenu indeksam, vai

                                 —

                                    pamatojoties uz administratīvās iestādes, kas atbildīga par apdrošināšanas uzņēmumu pārraudzību un kurai attiecīgais apdrošināšanas uzņēmums iesniedzis lūgumu, atļauju, ja šī iestāde konstatē, ka šī izņēmuma prēmiju likmes piemērošana, neraugoties uz pielāgojumiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz divu veidu indeksiem, rada vai var radīt zaudējumus;

                        2)

                           LESD 49. un 56. pants ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretrunā šāds tiesiskais regulējums tiktāl, ciktāl nepastāv mazāk ierobežojoši pasākumi, kas šādos pašos apstākļos ļautu sasniegt mērķi aizsargāt patērētājus pret apdrošināšanas prēmiju būtisku un negaidītu palielināšanu, ko pienākums ir pārbaudīt iesniedzējtiesai.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta) 2011. gada 8.decembrī.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE pret Eiropas Komisiju.#Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi - Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra - Pakalpojumu sniegšana interneta portāla izvietošanai, pārvaldībai, uzlabošanai, reklamēšanai un uzturēšanai - Piedāvājuma noraidīšana un līguma piešķiršana citam pretendentam - Atlases kritēriji - Piešķiršanas kritēriji - Ārpuslīgumiskā atbildība.#Lieta T-39/08.

text:
      Vispārējās tiesas (astotā palāta) 2011. gada 8. decembra spriedums – Evropaïki Dynamiki/Komisija
      (lieta T‑39/08)
      Pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Ar interneta portāla pārvaldību, uzlabošanu, reklamēšanu un uzturēšanu saistīta informātikas pakalpojumu sniegšana – Piedāvājuma noraidīšana un līguma slēgšanas tiesību piešķiršana citam pretendentam – Atlases kritēriji – Piešķiršanas kritēriji – Ārpuslīgumiskā atbildība
      1.                     Eiropas Savienības publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            – Atlases kritēriji – Kandidātu kapacitātes sniegt konkrētus pakalpojumus novērtēšana – Piešķiršanas kritēriji – Individuālo
            piedāvājumu īpašo pazīmju un kvalitātes salīdzinošs novērtējums – Kritērija, kura mērķis ir novērtēt kandidātu piemērotību
            līguma izpildei, piemērošana līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas posmā – Nepieļaujamība (Padomes Regulas Nr. 1605/2002 97. panta
            1. un 2. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 138. pants) (sal. ar 17.–24., 38.–40. un 42. punktu)
      2.                     Eiropas Savienības publiskie iepirkumi – Līguma noslēgšana pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus publiskā iepirkuma procedūrā
            – Iestāžu rīcības brīvība (sal. ar 21. un 47. punktu)
      3.                     Ārpuslīgumiskā atbildība – Nosacījumi – Prettiesiskums – Zaudējumi – Cēloņsakarība – Pierādīšanas pienākums – Viena no nosacījumiem
            neesamība – Prasības par zaudējumu atlīdzību noraidīšana pilnībā (EKL 288. panta otrā daļa) (sal. ar 45.–47. punktu)
      Priekšmets

               Pirmkārt, prasība atcelt Komisijas 2007. gada 12. novembra lēmumu, ar kuru noraidīts prasītāja iesniegtais piedāvājums atvērtajā
                  konkursa procedūrā EAC/04/07 par Komisijas e-apmācības (e-learning) interneta portāla (elearningeuropa.info) izvietošanu,
                  pārvaldību, uzlabošanu, reklamēšanu un uzturēšanu (OV S 87) un līguma slēgšanas tiesības piešķirtas citam pretendentam, kā
                  arī, otrkārt, prasība par zaudējumu atlīdzību

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	atcelt Komisijas 2007. gada 12. novembra lēmumu, ar kuru noraidīts Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion
                     Pliroforikis kai Tilematikis AE iesniegtais piedāvājums atvērtajā konkursa procedūrā EAC/04/07 par Komisijas e-apmācības (e-learning)
                     interneta portāla (elearningeuropa.info) izvietošanu, pārvaldību, uzlabošanu, reklamēšanu un uzturēšanu un šīs līguma slēgšanas
                     tiesības piešķirtas citam pretendentam;

                  2)

                  	noraidīt prasību par zaudējumu atlīdzību;

                  3)

                  	Eiropas Komisijas sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion
                     Pliroforikis kai Tilematikis radušos tiesāšanās izdevumus.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta), 2017. gada 7. septembris.#José Joaquim Neto de Sousa pret Estado português.#Tribunal da Relação do Porto lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Civiltiesiskās atbildības apdrošināšana saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu – Direktīva 72/166/EEK – Direktīva 84/5/EEK – Direktīva 90/232/EEK – Autovadītājs, kas ir vainojams ceļu satiksmes negadījumā, kura rezultātā gāja bojā viņa sieva, transportlīdzekļa pasažiere – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir izslēgta autovadītāja, kas ir vainojams ceļu satiksmes negadījumā, ciestā mantiskā kaitējuma atlīdzināšana.#Lieta C-506/16.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2017. gada 7. septembrī (
            *1
         )
      Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Civiltiesiskās atbildības apdrošināšana saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu – Direktīva 72/166/EEK – Direktīva 84/5/EEK – Direktīva 90/232/EEK – Autovadītājs, kas ir vainojams ceļu satiksmes negadījumā, kura rezultātā gāja bojā viņa sieva, transportlīdzekļa pasažiere – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir izslēgta autovadītāja, kas ir vainojams ceļu satiksmes negadījumā, ciestā mantiskā kaitējuma atlīdzināšana
      Lieta C‑506/16
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa, Portugāle) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2016. gada 7. jūlijā un kas Tiesā reģistrēts 2016. gada 26. septembrī, tiesvedībā

            José Joaquim Neto de Sousa

      pret

            Estado português.

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Regans [E. Regan], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] (referents) un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi]
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza

               –

                  Estado português vārdā – M. E. Duarte Rodrigues,

               –

               Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes un M. Figueiredo, kā arī S. Jaulino, pārstāvji,

               –

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Costa de Oliveira, kā arī K.-P. Wojcik, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (OV 1984, L 8, 17. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvu 2005/14/EK (OV 2005, L 149, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”), un Padomes 1990. gada 14. maija [Trešās] direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu (OV 1990, L 129, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Trešā direktīva”), interpretāciju.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp José Joaquim Neto de Sousa un Estado português (Portugāles valsts) par iespējamu Savienības tiesību pārkāpumu, kurā esot vainojama Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa, Portugāle).

         Atbilstošās tiesību normas
      Savienības tiesības

               3

               Ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 16. septembra Direktīvu 2009/103/EK par civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV 2009, L 263, 11. lpp.) tika atcelta Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīva 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (OV 1972, L 103, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pirmā direktīva”), kā arī Otrā un Trešā direktīva. Tomēr, ņemot vērā pamatlietas faktu norises datumu, ir jāievēro atcelto direktīvu normas.

               4

               Saskaņā ar Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktu:
               “Katra dalībvalsts [..] veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz tā apmēriem.”

               5

               Otrās direktīvas 1. panta 1. punktā bija noteikts:
               “[Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem.”

               6

               Minētās direktīvas 3. panta redakcija bija šāda:
               “Apdrošinātās personas, autovadītāja vai jebkuras citas tādas personas ģimenes locekļus, kas saskaņā ar civiltiesībām ir atbildīga par negadījumu un kuras atbildība ir apdrošināta saskaņā ar 1. panta 1. punktu, pamatojoties uz šo radniecību, nedrīkst izslēgt no apdrošināšanas attiecībām attiecībā uz miesas bojājumiem.”

               7

               Trešās direktīvas 1. pantā bija paredzēts:
               “[..] [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana ietver atbildību par transportlīdzekļa lietošanas rezultātā radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju.
               [..]”

         Portugāles tiesības

               8

               Saskaņā ar 1985. gada 31. decembraDecreto-Lei no 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (Dekrētlikums Nr. 522/85 par transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu), kas grozīts ar 1994. gada 19. maijaDecreto-Lei no 130/94 (Dekrētlikums Nr. 130/94) (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 522/85”), 7. panta 1. punktu transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana (turpmāk tekstā – “obligātā apdrošināšana”) nesedz zaudējumus, kas radušies no apdrošinātā transportlīdzekļa vadītājam nodarītiem miesas bojājumiem.

               9

               No Dekrētlikuma Nr. 522/85 7. panta 3. punkta izriet, ka gadījumā, ja nelaimes gadījuma rezultātā iestājas transportlīdzekļa vadītāja un apdrošināšanas polises īpašnieka laulātā nāve, atbildīgajam par nelaimes gadījumu netiek izmaksāta kompensācija par nemantisku kaitējumu.

               10

               Saskaņā ar Civilkodeksa 483. pantu ikvienam, kurš tīši prettiesiskā kārtā pārkāpj citu personu tiesības, ir jāatlīdzina cietušajai personai šī pārkāpuma rezultātā radītie zaudējumi.

               11

               Šī kodeksa 495. panta 3. punktā ir paredzēts, ka nāves vai miesas bojājumu gadījumā personām, kuras varēja pieprasīt uzturlīdzekļus no ievainotās personas, vai personām, kurām tai bija jānodrošina šie uzturlīdzekļi, pildot parastu pienākumu, ir tiesības uz kompensāciju.

         Pamatlietas strīds un prejudiciālais jautājums

               12

               2005. gada 3. decembrī Paredešā (Paredes, Portugāle) notika ceļu satiksmes negadījums starp transportlīdzekli, ko vadīja J. J. Neto de Sousa, kurš ir apdrošināts apdrošināšanas sabiedrībā Zurich, un citu transportlīdzekli. J. J. Neto de Sousa, kurš bija zaudējis kontroli pār savu transportlīdzekli, tika atzīts par vainīgu šī ceļu satiksmes negadījuma izraisīšanā. Šajā transportlīdzeklī kā pasažiere atradās A. C. da Rocha Carvalho, J. J. Neto de Sousa sieva, kura minētā ceļu satiksmes negadījuma rezultātā gāja bojā.

                  13

                  J. J. Neto de Sousa cēla prasību Tribunal Judicial de Paredes (Paredešas rajona tiesa, Portugāle) pret Zurich, lūdzot, lai šai apdrošināšanas sabiedrībai tiktu piespriests izmaksāt viņam summu EUR 335700 apmērā, kā arī procentus, par morālo kaitējumu un materiālajiem zaudējumiem, kas radušies 2005. gada 3. decembra ceļu satiksmes negadījuma rezultātā. Šajā ziņā viņš īpaši norāda, ka Dekrētlikuma Nr. 522/85 7. panta 3. punktā neesot izslēgta kompensācijas izmaksa atbildīgajai personai, kura vainojama ceļu satiksmes negadījuma izraisīšanā.

               14

                  Tribunal Judicial de Paredes (Paredešas rajona tiesa) noraidīja J. J. Neto de Sousa pieteikumu, ciktāl tajā tika lūgts atlīdzināt materiālos zaudējumus, pamatojoties uz to, ka šī tiesa nevar noteikt nedz to, kādi ir J. J. Neto de Sousa ienākumi, izdevumi un maksājumi, nedz to, kādi bija vai varēja būt bojā gājušās ieguldījumi pāra ienākumos. Minētā tiesa arī noraidīja šo pieteikumu attiecībā uz nemantiskā kaitējuma atlīdzību, pamatojoties uz to, ka šī kaitējuma atlīdzināšana ir izslēgta saskaņā ar Dekrētlikuma Nr. 522/85 7. panta 3. punktu.

               15

                  J. J. Neto de Sousa pārsūdzēja šo spriedumu Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa, Portugāle) tikai daļā par materiālo zaudējumu atlīdzību. Šī tiesa noraidīja apelācijas sūdzību, būtībā uzskatot, ka J. J. Neto de Sousa nav nekādu tiesību uz kompensāciju, jo viņš bija ceļu satiksmes negadījumā, kurā viņa sieva – transportlīdzekļa pasažiere – zaudēja dzīvību, vainojamais autovadītājs.

               16

                  J. J. Neto de Sousa vērsās Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa), atkārtojot savu argumentāciju, saskaņā ar kuru Dekrētlikumā Nr. 522/85 neesot izslēgta tādu materiālo zaudējumu atlīdzība, kas radušies vainīgajam autovadītājam sakarā ar to, ka ceļu satiksmes negadījuma rezultātā ir gājusi bojā viņa sieva, un norādot, ka, atsakot viņam tiesības saņemt kompensāciju par materiālajiem zaudējumiem, kas radušies viņa sievas – ceļu satiksmes negadījumā iesaistītā transportlīdzekļa pasažieres – nāves rezultātā, Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa) ir pārkāpusi šī dekrētlikuma 7. panta 3. punktu. J. J. Neto de Sousa arī lūdza šai tiesai, piemērojot LESD 267. pantu, uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu par to, vai šādu zaudējumu atlīdzināšana ir pretrunā Otrās un Trešās direktīvas noteikumiem.

               17

                  Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa) kasācijas sūdzību noraidīja. Tā būtībā uzskatīja, ka J. J. Neto de Sousa tiesības saņemt kompensāciju reglamentē gan Civilkodeksa 495. panta 3. punkts, gan šī kodeksa 483. pants, ka šīs tiesības rodas personas, kura lūdz piešķirt kompensāciju, nevis bojā gājušās personas “juridiskajā sfērā”, un ka autovadīšanas kļūdas dēļ J. J. Neto de Sousa ir apdraudējis pats savas tiesības. Šī tiesa uzskatīja, ka atbilstoši teicienam sibi imputet Civilkodeksa 495. panta 3. punktā paredzētās tiesības nepienākas cilvēkam, kas ir vienīgais vainojamais ceļu satiksmes negadījumā, kura rezultātā gājusi bojā viņa sieva, viņa vadītā transportlīdzekļa pasažiere, un ka tādējādi nav pamata J. J. Neto de Sousa piešķirt kompensāciju.

               18

               Attiecībā uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa) būtībā uzskatīja, ka Otrajā un Trešajā direktīvā ir noteikta obligātās apdrošināšanas sistēma, atstājot civiltiesiskās atbildības regulējumu valsts tiesību ziņā, un ka, pat ja attiecībā uz pasažieriem šī sistēma zināmā mērā sajaucas ar valsts tiesībām, Dekrētlikuma Nr. 522/85 noteikumu rezultātā netiek noraidīta Civilkodeksa 495. panta 3. punktā paredzētās valsts civiltiesiskās atbildības sistēmas piemērošana.

               19

                  J. J. Neto de Sousa cēla prasību Tribunal da Comarca do Porto-Este (Penafiel) (Porto-Este (Penafjela) apgabala tiesa, Portugāle) par juridiska fakta konstatēšanu pret Portugāles valsti, lūdzot tai piespriest samaksāt summu EUR 245700 apmērā, kā arī procentus, par kaitējumu, kas tam nodarīts tiesas kļūdas dēļ, ko Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa) esot pieļāvusi, noraidot viņa kasācijas sūdzību.

               20

               Tā kā Tribunal da Comarca do Porto-Este (Penafiel) (Porto-Este (Penafjela) apgabala tiesa) J. J. Neto de Sousa prasību noraidīja, viņš cēla apelācijas sūdzību Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa), it īpaši norādot, ka Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa) ir veikusi kļūdainu Otrās direktīvas 3. panta, kā arī Trešās direktīvas 1. panta interpretāciju, kuros transportlīdzekļa pasažieriem, izņemot vadītāju, esot garantēta kompensācija par miesas bojājumiem, kas tiem radušies ceļu satiksmes negadījuma rezultātā, un nav izpildījusi LESD 267. pantā paredzēto pienākumu. J. J. Neto de Sousa arī lūdza Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa) uzdot Tiesai šī sprieduma 16. punktā minēto jautājumu, piemērojot LESD 267. pantu.

               21

               Iesniedzējtiesa norāda, ka Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa) lēma nevis par to, vai kompensācija būtu jāpiešķir pasažierei, kura gājusi bojā, bet gan par to, vai J. J. Neto de Sousa ir tiesības uz kompensāciju, ņemot vērā to, ka viņš ir vainojams ceļu satiksmes negadījumā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai noteiktu, vai Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa) varēja atteikties uzdot prejudiciālu jautājumu Tiesai, vispirms ir jāpārbauda, vai tajā norādītās Savienības tiesību normas ir skaidras un nepārprotamas.

               22

               Šādos apstākļos Tribunal da Relação do Porto (Porto Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai [Otrās un Trešās direktīvas] noteikumiem ir pretrunā tas, ka valsts tiesiskajā regulējumā ir noteikts, ka vainīgajam transportlīdzekļa vadītājam ir jāizmaksā kompensācija par mantiskajiem zaudējumiem gadījumā, ja ir gājusi bojā viņa sieva, kura bija transportlīdzekļa pasažiere, atbilstoši [Dekrētlikuma Nr. 522/85] 7. panta 3. punktam?”

         Par prejudiciālo jautājumu

               23

               Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūras ietvaros tai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas atļautu atrisināt tās izskatīšanā esošo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi. Turklāt Tiesai var nākties ņemt vērā tādas Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa sava jautājuma izklāstā nav atsaukusies (spriedums, 2017. gada 1. februāris, Município de Palmela, C‑144/16, EU:C:2017:76, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).

               24

               Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka spriedumā, kurā neesot ievēroti Otrās un Trešās direktīvas noteikumi, Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa) uzskatīja, ka piemērojamās Portugāles tiesības, konkrētāk, Civilkodeksa 483. pants un 495. panta 3. punkts neļauj J. J. Neto de Sousa saņemt kompensāciju, uz kuru viņš pretendē.

               25

               Šādos apstākļos jāsaprot, ka ar uzdoto jautājumu tiesa vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesiskais regulējums obligātās apdrošināšanas jomā ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru transportlīdzekļa vadītājam, kas savas rīcības dēļ ir vainojams ceļu satiksmes negadījumā, kura rezultātā gājusi bojā viņa sieva, šī transportlīdzekļa pasažiere, tiek liegtas tiesības saņemt kompensāciju par materiālajiem zaudējumiem, kas viņam radušies šīs nāves rezultātā.

               26

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Pirmās un Otrās direktīvas preambulu tām, pirmkārt, ir jānodrošina transportlīdzekļu, kas parasti atrodas Savienības teritorijā, kā arī transportlīdzekļu pasažieru brīva pārvietošanās un, otrkārt, jānodrošina, lai negadījumos, kurus izraisa šie transportlīdzekļi, cietušās personas saņemtu līdzvērtīgu attieksmi neatkarīgi no tā, kurā vietā Savienībā negadījums ir noticis (spriedumi, 2011. gada 9. jūnijs, Ambrósio Lavrador un Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, 23. punkts, un 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 26. punkts).

               27

               Pirmajā direktīvā, kas papildināta ar Otro un Trešo direktīvu, ir paredzēts dalībvalstu pienākums nodrošināt, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta, un īpaši ir precizēts, uz kādiem kaitējuma veidiem šai apdrošināšanai ir jāattiecas un kurām cietušajām trešajām personām šī apdrošināšana ir jāgarantē (spriedums, 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).

               28

               Tomēr ir jāatgādina, ka pienākums nodrošināt, ka civiltiesiskās atbildības apdrošināšana sedz trešajai personai mehānisko transportlīdzekļu radītu kaitējumu, atšķiras no pasažieru kompensācijas tiesību apjoma, pamatojoties uz apdrošinātā civiltiesisko atbildību. Proti, pirmais ir noteikts un nodrošināts Savienības tiesiskajā regulējumā, savukārt otrais būtībā ir reglamentēts valsts tiesībās (spriedumi, 2011. gada 17. marts, Carvalho Ferreira Santos, C‑484/09, EU:C:2011:158, 31. punkts, un 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 28. punkts).

               29

               Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka no Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas mērķa, kā arī no šo direktīvu teksta izriet, ka ar tām nav paredzēts saskaņot dalībvalstīs pastāvošās civiltiesiskās atbildības sistēmas un ka atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām dalībvalstis var brīvi noteikt civiltiesiskās atbildības sistēmu, kas piemērojama ceļu satiksmes negadījumiem (spriedums, 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).

               30

               Tādējādi dalībvalstīm ir jānodrošina, lai transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskā atbildība, kas piemērojama atbilstoši šo valstu tiesību aktiem, tiktu apdrošināta atbilstoši iepriekš minēto trīs direktīvu noteikumiem (spriedums, 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).

               31

               Tām turklāt sava kompetence ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības, un valsts tiesību normas par ceļu satiksmes negadījuma izraisīta kaitējuma atlīdzību nevar atņemt Pirmajai, Otrajai un Trešajai direktīvai to lietderīgo iedarbību (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 31. punkts).

               32

               Tiesa jau ir nospriedusi, ka šīm direktīvām šāda iedarbība tiek atņemta, ja, pamatojoties tikai uz cietušā līdzdalību zaudējumu nodarīšanā, ar valsts tiesisko regulējumu, kas noteikts, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem kritērijiem, cietušajam vai nu tiek liegtas tiesības uz transportlīdzekļa obligātās apdrošināšanas atlīdzību, vai arī tās tiek nesamērīgi ierobežotas (spriedumi, 2011. gada 9. jūnijs, Ambrósio Lavrador un Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, 29. punkts, un 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 32. punkts).

               33

               Tomēr pamatlietā ir jānorāda, ka J. J. Neto de Sousa tiesības uz kompensāciju ietekmē nevis transportlīdzekļu civiltiesiskās atbildības seguma ierobežojums, kas izriet no apdrošināšanas jomas noteikumiem, bet gan piemērojamais valsts civiltiesiskās atbildības režīms.

               34

               Ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, kā to interpretē Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa), transportlīdzekļa vadītājam, kas ir vainojams ceļu satiksmes negadījumā, tiek liegtas tiesības uz kompensāciju par zaudējumiem, kuri tam ir radīti šī negadījuma rezultātā.

               35

               Tādējādi ar šo tiesisko regulējumu netiek ierobežots civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas segums par trešajām personām nodarītajiem zaudējumiem, kas ir paredzēts apdrošinātajam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 35. punkts).

               36

               Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums neietekmē Savienības tiesībās paredzēto garantiju, ka transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskā atbildība, kas noteikta saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesībām, tiek apdrošināta atbilstoši Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas noteikumiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 23. oktobris, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 38. punkts).

               37

               Šo apsvērumu neliek apstrīdēt fakts, ka J. J. Neto de Sousa radītos materiālos zaudējumus izraisīja viņa sievas – transportlīdzekļa, kuru viņš vadīja negadījuma laikā, pasažieres – nāve. Šķiet, ka iesniedzējtiesas sniegtajā informācijā ir norādīts, ka pamatlietā aplūkotā lieta neattiecas uz tiesībām saņemt kompensāciju par zaudējumiem, kas radīti cietušajam, kurš bija pasažieris transportlīdzeklī, kas iesaistīts negadījumā, bet gan par zaudējumiem, kas radīti autovadītājam, kurš izraisījis šo negadījumu.

               38

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Pirmā, Otrā un Trešā direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka tām nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru transportlīdzekļa vadītājam, kas savas rīcības dēļ ir vainojams ceļu satiksmes negadījumā, kura rezultātā gājusi bojā viņa sieva, šī transportlīdzekļa pasažiere, tiek liegtas tiesības saņemt kompensāciju par materiālajiem zaudējumiem, kas viņam radušies šīs nāves rezultātā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               39

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                     Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīva 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību, Padomes1983. gada 30. decembra Otrā direktīva 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvu 2005/14/EK, un Padomes 1990. gada 14. maija Trešā direktīva 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tām nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru transportlīdzekļa vadītājam, kas savas rīcības dēļ ir vainojams ceļu satiksmes negadījumā, kura rezultātā gājusi bojā viņa sieva, šī transportlīdzekļa pasažiere, tiek liegtas tiesības saņemt kompensāciju par materiālajiem zaudējumiem, kas viņam radušies šīs nāves rezultātā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – portugāļu.


title: Tiesas spriedums (septītā palāta) 2011. gada 21.jūlijā.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE pret Agence européenne pour la sécurité maritime (EMSA).#Apelācija - Publiskie iepirkumi - Eiropas Jūras drošības aģentūra (EMSA) - Uzaicinājums iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā attiecībā uz lietojumprogrammu "SafeSeaNet" - Lēmums, ar kuru noraidīts pretendenta piedāvājums - Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriji - Apakškritēriji - Pienākums norādīt pamatojumu.#Lieta C-252/10 P.

text:
      Tiesas (septītā palāta) 2011. gada 21. jūlija spriedums – Evropaïki Dynamiki/EMSA
      (lieta C‑252/10 P)
      Apelācija – Publiskie iepirkumi – Eiropas Jūras drošības aģentūra (EMSA) – Uzaicinājums iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā attiecībā uz lietojumprogrammu “SafeSeaNet” – Lēmums, ar kuru noraidīts pretendenta piedāvājums – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas kritēriji – Apakškritēriji – Pienākums norādīt pamatojumu
      1.                     Eiropas Kopienu publiskie iepirkumi – Uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu procedūra – Publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību
            piešķiršana – Saimnieciski visizdevīgākais piedāvājums – Piešķiršanas kritēriji – Vienlīdzīgas attieksmes pret pretendentiem
            un pārskatāmības principu ievērošana – Sadalījuma koeficientu vēlāka noteikšana, ko veic līgumslēdzēja iestāde attiecībā uz
            iepirkuma procedūras specifikācijās vai paziņojumā par paredzamo publisko iepirkumu paredzēto piešķiršanas kritēriju apakškritērijiem
            – Pieļaujamība – Nosacījumi (Padomes Regulas Nr. 1605/2002 97. panta 2. punkts; Komisijas Regulas Nr. 2342/2002 138. panta
            1., 2. un 3. punkts) (sal. ar 29.–33. un 35. punktu)
      2.                     Apelācija – Pamati – Nepietiekams vai pretrunīgs pamatojums – Pienākuma norādīt pamatojumu apjoms – Vispārējās tiesas izmantots
            netiešs pamatojums – Pieļaujamība – Nosacījumi (LESD 256. pants; Tiesas Statūtu 36. pants un 53. panta pirmā daļa) (sal. ar
            46. punktu)
      3.                     Apelācija – Pamati – Vispārējā tiesā izvirzīto pamatu un argumentu vienkārša atkārtošana – Norādītās kļūdas tiesību piemērošanā
            neidentificēšana – Nepieņemamība (LESD 256. pants; Tiesas Statūtu 58. panta pirmā daļa; Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta
            c) apakšpunkts) (sal. ar 54. punktu)
      Priekšmets

         Apelācijas sūdzība par Vispārējās tiesas (trešā palāta) 2010. gada 2. marta spriedumu lietā T‑70/05 (
               Evropaïki Dynamiki
               /
               EMSA
               ), ciktāl ar to ir noraidīta apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība atcelt Eiropas Jūras drošības aģentūras (
               EMSA
               ) 2005. gada 6. janvāra lēmumu, ar kuru tika noraidīts piedāvājums, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniedza konkursa
                  procedūrā attiecībā uz lietojumprogrammas

               SafeSeaNet
                apstiprināšanu un tās tālāku attīstīšanu
            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	apelācijas sūdzību noraidīt;

                  2)

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums 1996. gada 11. jūlijā. # Syndicat français de l'Express international (SFEI) un citi pret La Poste un citiem. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de commerce de Paris - Francija. # Valsts atbalsts. # Lieta C-39/94.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2000. gada 12.decembrī. # Aéroports de Paris pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence - Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana. # Lieta T-128/98.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1994. gada 15. septembrī. # Pedro Magdalena Fernández pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Ierēdnis. # Lieta C-452/93 P.