title: Vispārējās tiesas spriedums (otrā palāta) 2013. gada 30. aprīlī. # Alumina d.o.o. pret Eiropas Savienības Padome. # Dempings - Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera imports - Normālā vērtība - Pārdošanu vietējā tirgū reprezentatīvais raksturs - Peļņas marža - Parasta tirdzniecības aprite. # Lieta T-304/11.

text:
         VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2013. gada 30. aprīlī (
            *1
         )
      “Dempings — Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera imports — Normālā vērtība — Pārdošanu vietējā tirgū reprezentatīvais raksturs — Peļņas marža — Parasta tirdzniecības aprite”
      Lieta T-304/11

            Alumina d.o.o
         . , Zvornik (Bosnija un Hercegovina), ko pārstāv J.-F. Bellis un B. Servais, advokāti,
      prasītāja,
      pret

         Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv J.-P. Hix, pārstāvis, kam palīdz G. Berrisch un A. Polcyn, advokāti,
      atbildētāja,
      ko atbalsta

         Eiropas Komisija, ko pārstāv É. Gippini Fournier un H. van Vliet, pārstāvji,
      persona, kas iestājusies lietā,
      par prasību atcelt Padomes 2011. gada 11. maija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 464/2011, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importam (OV L 125, 1. lpp.), tiktāl, ciktāl tā attiecas uz prasītāju.
      VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [N. J. Forwood] (referents), tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un J. Švarcs [J. Schwarcz],
      sekretāre K. Kristensena [C. Kristensen], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 15. janvāra tiesas sēdi,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Pēc sūdzības, kas iesniegta 2010. gada 4. janvārī, Eiropas Komisija 2010. gada 17. februārī publicēja Paziņojumu par antidempinga procedūras sākšanu attiecībā uz Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importu (OV C 40, 5. lpp.).

               2

               Prasītāja, Alumina d.o.o, Birac grupas dalībniece, 2010. gada 9. aprīlī iesniedza savu atbildi uz antidempinga anketu. No 2010. gada 29. jūnija līdz 1. jūlijam Komisija veica pārbaudi uz vietas prasītājas juridiskajā adresē.

               3

               Saskaņā ar Komisijas 2010. gada 15. novembra Regulu (ES) Nr. 1036/2010, ar ko nosaka antidempinga pagaidu maksājumu Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importam (OV L 298, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “pagaidu regula”), Komisija noteica antidempinga maksājumu 28,1 % apmērā no Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera, kas tiek saukts arī par ceolīta NaA vai ceolīta 4A pulveri, importa. Saskaņā ar pagaidu regulas 11. apsvērumu izmeklēšanas laikposms ir no 2009. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim.

               4

               No pagaidu regulas 3. un 10. apsvēruma izriet, ka Birac grupa, kurā ietilpst prasītāja, ir vienīgā attiecīgās preces ražotāja eksportētāja Bosnijā un Hercegovinā.

               5

               Aprēķinot normālo vērtību, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Padomes 2009. gada 30. novembra Regulas (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV L 343, 51. lpp., labojums – OV 2010, L 7, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”), 2. panta 3. punktā, jo prasītājas veiktās pārdošanas vietējā tirgū nav reprezentatīvas minētās regulas 2. panta 2. punkta nozīmē. Nosakot normālo vērtību, Komisija izmantoja vidējo svērto peļņu, kas gūta no tā, ka grupa, kurā ietilpst prasītāja, pārdeva līdzīgu preci vietējā tirgū (pagaidu regulas 21.–26. apsvērums).

               6

               Ar 2010. gada 16. novembra vēstuli Komisija atbilstoši pamatregulas 20. pantam nosūtīja prasītājai pagaidu regulas kopiju, paziņojumu par dempinga starpības konkrēto aprēķinu, paziņojumu par kaitējumu starpības konkrēto aprēķinu un, visbeidzot, atbildi uz prasītājas argumentiem, kurus tā izvirzījusi saistībā ar izmeklēšanas sākšanu.

               7

               Ar 2010. gada 1. decembra vēstuli prasītāja iesniedza savus apsvērumus, apgalvojot, ka ir pārkāpts pamatregulas 2. panta 3. un 6. punkts, jo, lai noteikto normālo vērtību, ir izmantota peļņas marža, kas gūta, veicot pārdošanas vienīgajam pašmāju klientam, ar kuru ir saistīts paaugstināts nesamaksāšanas vai samaksāšanas ar kavēšanos risks, un līdz ar to tā nav parasta tirdzniecības aprite.

               8

               Ar 2011. gada 16. marta vēstuli Komisija saskaņā ar pamatregulas 20. pantu nosūtīja prasītājai galīgo informatīvo dokumentu, kā arī atbildi, ar kuru tika noraidīti apgalvojumi par iepriekšējā punktā minēto pārdošanu iekšējā tirgū. Ar 2011. gada 18. marta vēstuli prasītāja tostarp atkārtoja savu nostāju, kas izklāstīta iepriekšējā punktā.

               9

               Galīgais antidempinga maksājums 28,1 % apmērā, kas piemērojams preču brīvas robežpiegādes neto cenai pirms atmuitošanas, saskaņā ar Padomes 2011. gada 11. maija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 464/2011, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importam (OV L 125, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), tika piemērots iepriekš 3. punktā minētajām precēm.

               10

               Saistībā ar normālās vērtības noteikšanu Eiropas Savienības Padome apstrīdētās regulas 19. un 20. apsvērumā ir norādījusi, ka vērā ņemtās pārdošanas iekšējā tirgū ir notikušas parastas tirdzniecības gaitā un ka iestādes varēja pamatoties uz no tām izrietošajiem datiem neatkarīgi no tā, ka tās nav reprezentatīvas pamatregulas 2. panta 2. punkta nozīmē. Tā kā attiecīgā pārdošana bija rentabla, saliktā normālā vērtība būtu bijusi identiska tai, kas būtu izrietējusi no pamatregulas 2. panta 1. punkta pirmās daļas piemērošanas.

               11

               Ar Komisijas 2011. gada 13. maija Lēmumu 2011/279/ES, ar ko pieņem saistības, kas piedāvātas saistībā ar antidempinga procedūru attiecībā uz Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importu (OV L 125, 26. lpp.), šī iestāde akceptēja prasītājas iesniegto saistību, kas izpaužas minimālās cenas formā, piedāvājumu.

         Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

               12

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 16. jūnijā, prasītāja cēla šo prasību.

               13

               Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 29. jūlijā, Eiropas Komisija lūdza atļauju iestāties šajā lietā Padomes prasījumu atbalstam. Ar 2011. gada 12. septembra rīkojumu Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos.

               14

               Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl tā attiecas uz prasītāju;

                        —

                        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               15

               Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:

                        —

                        prasību noraidīt;

                        —

                        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               16

               Komisija lūdz Vispārējo tiesu prasību noraidīt kā nepamatotu.

         Juridiskais pamatojums

               17

               Lai pamatotu savu prasību, prasītāja izvirza divus pamatus, pirmkārt, par pamatregulas 2. panta 3. un 6. punkta pārkāpumu un, otrkārt, par šīs pašas regulas 2. panta 6. punkta pirmā teikuma pārkāpumu.

               18

               Pirmajā pamatā prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 3. punktu, ja pārdošanas iekšējā tirgū nav pietiekamas, normālā vērtība ir jānosaka saskaņā ar šīs pašas tiesību normas 6. punktu. Šī noteikšana, kas atspoguļotu iestāžu pastāvīgo praksi gadījumos, kad pārdošanas iekšējā tirgū nepārsniedz reprezentativitātes slieksni, pēc definīcijas nevarot būt identiska normālās vērtības aprēķināšanai, pamatojoties uz pārdošanām iekšējā tirgū, kuras nav reprezentatīvas pamatregulas 2. panta 2. punkta nozīmē. Taču šīs lietas apstākļos esot jāpiemēro saprātīga peļņas marža saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6. punkta c) apakšpunktu. Prasītājas grupas vidējās svērtās peļņas maržas 58,89 % likmes, kas izteikta attiecībā pret ražošanas izmaksām, un 37,06 % likmes, kas izteikta attiecībā pret apgrozījumu, izmantošana, lai aprēķinātu normālo vērtību, esot acīmredzami nesaprātīga, par ko turklāt liecinot salīdzinājums ar 5,9 % maržu, kas ņemta vērā, lai aprēķinātu kaitējuma Savienības rūpniecībai novēršanu.

               19

               Otrajā pamatā prasītāja pirmās daļas ietvaros norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru nereprezentatīvās pārdošanas pamatregulas 2. panta 2. punkta nozīmē nevarot tikt uzskatītas par veiktām parastas tirdzniecības apritē. Reprezentatīvu pārdošanu jēdziens, no vienas puses, un pārdošanu, kas veiktas parastas tirdzniecības apritē, jēdziens esot cieši saistīti. Tā kā pārdošanas iekšējā tirgū, ko ņēmušas vērā iestādes, ir tikai 1,9 % no eksporta uz Savienību izmeklēšanas laikposmā, esot jākonstatē, ka iestādes, pārkāpjot pamatregulas 2. panta 6. punktu, normālo vērtību ir aprēķinājušas, pamatojoties uz darījumiem, kas nav reprezentatīvi un kas līdz ar to nav notikuši parastas tirdzniecības apritē.

               20

               Otrās daļas ietvaros prasītāja piebilst, ka Komisija katrā ziņā administratīvās procedūras laikā ir saņēmusi pierādījumus, ka pārdošanas cena sabiedrībai D, vienīgajam prasītājas pašmāju klientam, kas tika ņemts vērā, tika palielināta par 25 % maksājuma ar kavēšanos vai nesamaksāšanas riska prēmijas dēļ, līdz ar ko šīs cenas neatspoguļojot parastu tirdzniecības apriti. Šajā ziņā tam, ka Komisija nav izvēlējusies pārbaudīt šos apstākļus pārbaudē uz vietas, neesot nozīmes. Turklāt saskaņā ar informāciju, ko prasītāja iesniegusi Komisijai, sabiedrības D parādi prasītājai tika nomaksāti ilgstošā laikā ar parādu kompensāciju vai cesiju, līdz ar ko pārdošanas šai sabiedrībai ietilpst bartera darījumos vai kompensēšanas shēmās, kas ir īpaša tirgus situācija pamatregulas 2. panta 3. punkta nozīmē.

               21

               Kā izriet no prasības pieteikuma 27., 29. un 50. punkta, ar argumentiem, kurus prasītāja izvirzījusi katra pamata ietvaros, tiek apgalvota pamatregulas 2. panta 6. punkta pirmā teikuma nepiemērojamība šajā lietā. Prasītāja šo secinājumu atbalstam būtībā izvirza divus pamatojumus. Pirmkārt, tā kā vērtības noteikšana ir balstīta uz peļņas maržu, kas gūta, veicot pārdošanas sabiedrībai D, prasītājas vienīgajam pašmāju klientam, kas ņemts vērā, tad tiekot ņemti vērā vienīgi nereprezentatīvi darījumi, kas neatbilst pamatregulas 2. panta 2. punktam (pirmais pamatojums). Otrkārt, tā kā pārdošanas sabiedrībai D neesot veiktas parastas tirdzniecības apritē, pirmkārt, tās neesot reprezentatīvas un, otrkārt, to cenām esot pieskaitīta papildu marža, kas saistīta ar minētā klienta ekonomisko situāciju (otrais pamatojums).

               22

               Iztaujāta tiesas sēdē, prasītāja ir norādījusi, ka, pat ja pārdošanas iekšējā tirgū būtu pārsniegušas reprezentativitātes slieksni, kas paredzēts pamatregulas 2. panta 2. punktā, tā vēl apstrīdētu vērtējumu, saskaņā ar kuru šīs pārdošanas ir veiktas parastas tirdzniecības apritē, jo iestādes ir iekļāvušas papildu maržu, kas saistīta ar sabiedrības D ekonomisko situāciju.

               23

               Šajā kontekstā ir jānorāda, ka otrā pamata, kurš no parastas tirdzniecības aprites jēdziena perspektīvas saistīts ar pārdošanu vietējā tirgū reprezentativitāti, kā arī ar 25 % prēmijas iekļaušanu peļņas maržas aprēķinā, izvērtēšana atbilst prasītājas argumentācijas centrālajam punktam; līdz ar to minētais pamats ir jāizvērtē vispirms.

               24

               Šajā ziņā saistībā ar šī pamata pirmo daļu ir jānorāda, ka principā pārdošanu iekšējā tirgū reprezentativitātes pamatregulas 2. panta 2. punkta, kurā ir noteikts kvantitatīvs kritērijs, nozīmē jautājums ir atšķirīgs no tā, vai šīs pārdošanas ir veiktas parastas tirdzniecības apritē pamatregulas 2. panta 3. un 6. punkta, kurā ir paredzēts kvalitatīvs kritērijs, kas saistīts ar pašu apskatīto pārdošanu raksturu, nozīmē (šajā ziņā skat. Tiesas 1992. gada 13. februāra spriedumu lietā C-105/90 Goldstar/Padome, Recueil, I-677. lpp., 13. punkts). Tomēr pārdošanu iekšējā tirgū apjoms ir faktors, kas var ietekmēt cenu veidošanu, līdz ar ko abi kritēriji var savstarpēji mijiedarboties, ja, piemēram, iekšējais tirgus ir tik ierobežots, ka cenas neizriet no piedāvājuma un pieprasījuma konjuktūras (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Goldstar/Padome, 15.–18. punkts).

               25

               Tomēr šī mijiedarbības iespēja nenozīmē, ka, ja 5 % reprezentativitātes slieksnis nav sasniegts, pārdošanas iekšējā tirgū nav jāuzskata par notikušām parastas tirdzniecības apritē. Nevar tikt absolūti izslēgts, ka, neraugoties uz pārdošanas iekšējā tirgū nelielo apjomu, tās ir tikušas veiktas parastā tirdzniecības apritē, ja šīs pārdošanas tā kā tā atspoguļo parastu iesaistīto tirgus dalībnieku rīcību. Šajos apstākļos vispirms ir jāspriež par 25 % prēmijas iekļaušanu peļņas maržas aprēķinā un līdz ar to jāizvērtē otrā pamata otrā daļa, kas izklāstīta iepriekš 20. punktā.

               26

               Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar dempinga jēdziena definīciju pamatregulas 1. panta 2. punktā eksporta cena ir jāsalīdzina ar cenu, kāda tiek praktizēta parastajā tirdzniecības apritē saistībā ar līdzīgu preci eksportētāja valstī; tas ir pārņemts šīs pašas regulas 2. panta 1. punkta pirmajā daļā un 6. punktā un atspoguļo tās piekto apsvērumu, saskaņā ar kuru normālajai vērtībai vienmēr ir jābūt balstītai uz reprezentatīvām pārdošanām, kas īstenotas parastas tirdzniecības apritē.

               27

               Turklāt, ja normālā vērtība nevar tikt noteikta saskaņā ar pamatregulas 2. panta 1. punktu, tad tās noteikšana saskaņā ar pamatregulas 2. panta 3. un 6. punktu ir vērsta uz to, lai tiktu noteikta normālā vērtība, kas ir cik vien iespējams tuva preces pārdošanas cenai, kā tas būtu, ja attiecīgā prece tiktu pārdota izcelsmes valstī vai eksporta valstī parastas tirdzniecības apritē (Tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā C-178/87 Minolta Camera/Padome, Recueil, I-1577. lpp., 17. punkts).

               28

               No tā izriet, ka normālās vērtības noteikšanas mērķis ir ļaut iestādēm izvērtēt, vai izmeklēšanas laikā ir noticis dempings saskaņā objektīviem noteikumiem, neskarot šīs noteikšanas rezultātu. Līdz ar to parastas tirdzniecības jēdziens saistībā ar normālās vērtības noteikšanu izslēdz situācijas, kurās pārdošanas iekšējā tirgū nav notikušas šādos apstākļos, tostarp, ja prece ir pārdota par cenu, kas ir zemāka par ražošanas izmaksām, vai ja darījumi ir notikuši starp partneriem, kas ir saistīti vai kas ir noslēguši kompensācijas vienošanos (iepriekš 24. punktā minētais spriedums lietā Goldstar/Padome, 13. punkts). Kā izriet no pamatregulas 2. panta 1. punkta trešās daļas un 2. panta 4. punkta un kā to uzsver Padome sava iebildumu raksta 57. punktā, šie apstākļi ir piemērs pārdošanām, kas var tikt uzskatītas par tādām, kuras nav veiktas parastas tirdzniecības apritē.

               29

               Šajā kontekstā pārdošanu, kas veiktas parastas tirdzniecības apritē, jēdziens ir objektīvs un to var izvirzīt ne tikai iestādes, lai neitralizētu rīcību, kas var slēpt dempingu vai tā apjomu (kompensācijas vienošanās, kurā pārdošanas cena ir mākslīgi zema, pārdošana iekšējā tirgū par cenām, kas zemākas par ražošanas izmaksām, ilgstošā laikposmā), bet arī attiecīgie tirgus dalībnieki, sastopoties ar apstākļiem, kas ietekmē attiecīgo darījumu parasto raksturu (skat. kā piemēru Tiesas 2003. gada 9. janvāra spriedumu lietā C-76/00 P Petrotub un Republica, Recueil, I-79. lpp., 65.–68. un 84.–86. punkts).

               30

               Līdz ar to iestādēm no normālās vērtības aprēķināšanas ir jāizslēdz pārdošanas, kas nav notikušas parastas tirdzniecības apritē, ja pārdošanas cena ir augstāka vai zemāka par cenu, kāda tiek praktizēta šādos darījumos, neatkarīgi no iemesla, kādēļ darījums nav noticis parastas tirdzniecības apritē, un neatkarīgi no šīs izslēgšanas ietekmes uz secinājumu par antidempinga pastāvēšanu vai tā apjomu. Kā to ir konstatējusi Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Apelācijas iestāde saistībā ar 2.1. pantu Līgumā par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (GATT) VI panta īstenošanu (OV L 336, 103. lpp.), kas iekļauts Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu (OV 1994, L 336, 3. lpp.) 1.A pielikumā, ja tiktu ņemtas vērā pārdošanas, kas veiktas ārpus parastās tirdzniecības aprites, vai nu par augstākām, vai zemākām cenām, nelabvēlīgi tiktu ietekmēts tas, kas ir definēts kā “normālā” vērtība (PTO Apelācijas iestādes 2011. gada 24. jūlija ziņojums lietā “Amerikas Savienotās Valstis – Antidempinga pasākumi attiecībā uz konkrētiem karsti velmēta tērauda izstrādājumiem no Japānas”, 144. un 145. punkts).

               31

               Šajā lietā prasītāja savā 2010. gada 9. aprīļa atbildē uz antidempinga anketu ir norādījusi, ka tās finanšu attiecības ar sabiedrību D, tās vienīgo pašmāju klientu, ir pasliktinājušās sakarā ar kavētiem maksājumiem, kas attaisno riska prēmijas piemērošanu, palielinot ceolīta A pārdošanas cenu. Šajā ziņā ir iesniegts informācijas papildinājums prasītājas apsvērumiem, kas iesniegti ar 2010. gada 1. decembra vēstuli (skat. iepriekš 7. punktu) un kuriem tostarp bija pievienots prasītājas un sabiedrības D līgums, kurš datēts ar 2009. gada 29. maiju un kurā paredzēta attiecīgā prēmija 25 % apmērā.

               32

               Atbildot uz šiem argumentiem, Komisija savā 2011. gada 16. marta vēstulē (skat. iepriekš 8. punktu) ir norādījusi, ka, tā kā sabiedrība D ir vienīgais prasītājas pašmāju klients, tā nav varējusi pārbaudīt, vai pārdošanas šim uzņēmumam cenā patiešām ir iekļauta riska prēmija 25 % apmērā. Tādējādi Komisija ir uzskatījusi, ka prasītājas apgalvojumi ir jānoraida, pat nepastāvot nepieciešamībai izvērtēt, vai attiecīgie apstākļi pamato uzskatu, ka attiecīgās pārdošanas nav notikušas parastas tirdzniecības apritē. Tomēr saskaņā ar apstrīdētās regulas 20. apsvērumu “izmeklēšanā konstatēja, ka dati un pierādījumi, kurus iesniedza Birac, ir uzticams pamats normālās vērtības noteikšanai”, līdz ar ko prasītājas arguments, saskaņā ar kuru pārdošanas vietējā tirgū nevar tikt uzskatītas par notikušām parastajā tirdzniecības apritē, ir jānoraida.

               33

               Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka tas, ka nav pārdošanu citiem klientiem, kas nav sabiedrība D, vietējā tirgū, pretēji tam, ko Komisija ir norādījusi savā 2011. gada 16. marta vēstulē, nepadara ar tām saistītās pārbaudes par neiespējamām. Vispirms, informācija par riska prēmijas piemērošanu jau bija sniegta prasītājas atbildē uz antidempinga anketu, proti, pirms pārbaudes apmeklējuma. Turpinājumā – līguma, kuru prasītāja nosūtīja Komisijai (skat. iepriekš 31. punktu), 6. pantā skaidri ir izklāstīta attiecīgā prēmija, tā ka peļņas maržas 58,89 % apmērā no ražošanas izmaksām vai 37,06 % apmērā no apgrozījuma aprēķins turklāt ir pietiekami nopietnas norādes par faktisku šīs prēmijas piemērošanu. Turklāt no prasītājas 2010. gada 1. decembra vēstules 3.2. un 3.3. pielikuma izriet, ka sabiedrība D maksāja savus parādus ar nokavēšanos vismaz kopš 2008. gada un ka šī tendence ir turpinājusies 2009. gadā, kā to liecina tabula, kas pievienota šīs pašas vēstules 2. pielikumā. Visbeidzot, 2011. gada 16. marta vēstulē Komisija ir akceptējusi un pat izmantojusi argumentu, kas izriet no faktiskās 25 % prēmijas piemērošanas, lai atbildētu uz citu prasītājas argumentu, kas skar attiecīgo pārdošanu parasto raksturu, kurš šoreiz ir balstīts uz kompensācijas vienošanos ar sabiedrību D.

               34

               Otrkārt, Komisijas apgalvojumā, saskaņā ar kuru prasītāja nav apstrīdējusi attiecīgās tirdzniecības aprites normālo raksturu, netiek ņemts vērā, ka prasītāja savā atbildē uz antidempinga anketu ir norādījusi, ka cenām, kas piemērotas sabiedrībai D, ir pieskaitīta riska prēmija, un tā šo argumentu vēl tālāk ir attīstījusi tās 2010. gada 1. decembra vēstules 7. un 9. lapaspusē.

               35

               Treškārt, Padome atbildes raksta uz repliku 30. punktā ir norādījusi, ka Komisija nav pārbaudījusi šos faktus, jo tā bija nospriedusi, ka prasītājas apgalvojumi ir jānoraida, jo šie apstākļi nepadara par “anormālām” attiecīgās tirdzniecības darbības. Ja apstrīdētās regulas 20. apsvērums ir jāsaprot šādi (skat. iepriekš 32. punktu), tad ir jānorāda sekojošais.

               36

               Tāda riska prēmija, par kādu ir runa, īstenībā ir atlīdzība par risku, ko uzņemas piegādātājs, pārdodot konkrētam klientam preces un tam piešķirot termiņu samaksas veikšanai. Tādēļ šī prēmija nav ne daļa no pārdotās preces vērtības, ne saistīta ar šīs preces īpašībām, bet šīs prēmijas pastāvēšana un tās apjoms pastāv klienta identitātes dēļ un vērtējuma, ko sniedz piegādātājs par tā finansiālo kapacitāti, dēļ. Līdz ar to šādas prēmijas ņemšana vērā parastās vērtības noteikšanā izraisītu, ka aprēķinā tiktu iekļauts faktors, kurš nevar palīdzēt noteikt cenu, par kādu prece tiktu pārdota izcelsmes valstī (skat. iepriekš 27. punktu), bet attiecas vienīgi uz konkrētā pašmāju pircēja finansiālo kapacitāti.

               37

               Šajā kontekstā Komisijas apgalvojums iebildumu raksta 58. punktā, saskaņā ar kuru risks, kas saistīts ar klientu finanšu stabilitāti, var tikt pārvaldīts, izmantojot iespēju piedzīt zaudējumus, kā arī kredītvēstules vai avansa maksājumus, bet ne izmantojot riska prēmiju, kas palielina pārdošanas cenu, neizskaidro, kādēļ gan pārdevējs nevarētu izmantot šādu prēmiju, ne – līdz ar to – kādēļ šāda riska pastāvēšana neattaisnotu pārdošanas cenas paaugstināšanu ar prēmiju, kas paredzēta, lai kompensētu gan risku, gan iespējamās izmaksas, kas rastos piegādātājam, ja tam eventuāli būtu jāvēršas tiesā pret savu klientu.

               38

               Šīs lietas apstākļos, iekļaujot riska prēmiju, par kādu ir runa, peļņas maržas, kas noteikta, lai aprēķinātu normālo vērtību, aprēķinā, tiek ņemts vērā elements, kas neatspoguļo daļu no pārdotās preces vērtības; līdz ar to mākslīgi tiek palielināts normālās vērtības aprēķina rezultāts, kas tādējādi – paredzot, ka vēlāk var tikt piemērota atbilstošā korekcija saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunktu, – vairs cik vien precīzi iespējams neatspoguļo preces pārdošanas cenu, kāda tā būtu, ja attiecīgā prece tiktu pārdota izcelsmes valstī parastas tirdzniecības apritē (skat. iepriekš 27.–30. punktu).

               39

               Ir jāpiebilst, ka argumenti, kurus Padome un Komisija ir izklāstījušas tiesas sēdē un ar kuriem tiek norādīts, ka iemesliem, kādēļ ražotājs veic dempingu, nav nozīmes antidempinga maksājumu noteikšanā, nevar tikt akceptēti šajā lietā. Šajā ziņā, lai gan ir taisnība, ka iemesliem, kādēļ eksportētājs varēja būt veicis dempingu, nav nozīmes saistībā ar attiecīgajiem aprēķiniem, tomēr dempinga konstatācija, pirmā stadija vērtējumā, vai ir jānosaka antidempinga maksājumi, ir tīri objektīvs salīdzinājums starp normālo vērtību un eksporta cenu (Vispārējās tiesas 2006. gada 24. oktobra spriedums lietā T-274/02 Ritek un Prodisc Technology/Padome, Krājums, II-4305. lpp., 59. punkts). Šajā lietā kļūda, kas saistīta ar riska prēmijas ņemšanu vērā un pret kuru iebilst prasītāja, ietekmē normālās vērtības, kura ir noteikta, lai izvērtētu, vai ir noticis dempings, aprēķina pamatotību un tas notiek pirms secinājuma par šāda dempinga pastāvēšanu, līdz ar ko tas var ietekmēt paša secinājuma spēkā esamību.

               40

               Tāpat Komisija nevar pamatoties uz judikatūru par pārdošanu pašmāju tirgū par cenām, kas esot paaugstinātas sakarā ar aizsardzību, ko sniedz patents attiecīgās preces ražotājam (Tiesas 2001. gada 3. maija spriedums apvienotajās lietās C-76/98 P un C-77/98 P Ajinomoto un NutraSweet/Padome un Komisija, Recueil, I-3223. lpp., un Vispārējās tiesas 1997. gada 18. decembra spriedums apvienotajās lietās T-159/94 un T-160/94 Ajinomoto un NutraSweet/Padome, Recueil, II-2461. lpp.). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka prasītāji, kā to ir norādījusi Vispārējā tiesa un Tiesa, iepriekš minētajās lietās nav norādījuši, ne ka minētā patenta pastāvēšana neatspoguļo faktisko tirgus situāciju attiecīgajā trešajā valstī, ne ka vērā ņemtās pārdošanas nav veiktas parastas tirdzniecības apritē (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Ajinomoto un NutraSweet/Padome un Komisija, 41. punkts, un apvienotajās lietās Ajinomoto un NutraSweet/Padome, 127.–129. punkts). Šajā sakarā ir jāpiebilst, ka Padomes 1988. gada 11. jūlija Regula (EEK) Nr. 2423/88 par aizsardzību pret importa dempingu vai subsidēto importu no valstīm, kas nav Eiropas Ekonomikas kopienas dalībvalstis (OV L 209, 1. lpp.), kuras ietvaros tika izstrādāta iepriekš minētā judikatūra, šajā ziņā bija balstīta uz pieeju, kas atšķiras no pamatregulā izmantotās pieejas, jo Regulā Nr. 2423/88 nebija paredzēta iespēja pielāgot normālo vērtību, ja pircēji sistemātiski maksā atšķirīgas cenas vietējā tirgū sakarā ar noteiktiem šiem tirgum īpašiem faktoriem, kuri ietekmē cenu salīdzināmību, taču šī iespēja ir paredzēta pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunktā.

               41

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un nepastāvot nepieciešamībai spriest par atsaukšanās uz pamatregulas 2. panta 6. punkta pirmo teikumu tiesiskumu no pirmā pamata ietvaros formulēto sūdzību skatupunkta, prasība ir jāapmierina un apstrīdētā regula ir jāatceļ, ciktāl tā attiecas uz prasītāju.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               42

               Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padomei spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus atbilstoši prasītājas prasījumiem. Atbilstoši šī paša reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

               Ar šādu pamatojumu
               VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
               nospriež:

                           1)

                           atcelt Padomes 2011. gada 11. maija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 464/2011, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importam, ciktāl tā attiecas uz Alumina d.o.o.;

                           2)

                           Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina Alumina tiesāšanās izdevumus;

                           3)

                           Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2013. gada 30. aprīlī.
                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.
    ---documentbreak---

               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T-304/11
            Alumina d.o.o. , Zvornik  (Bosnija un Hercegovina), ko pārstāv J.-F. Bellis  un B. Servais , advokāti,
            prasītāja,
            pret
            Eiropas Savienības Padomi , ko pārstāv J.-P. Hix , pārstāvis, kam palīdz G. Berrisch  un A. Polcyn , advokāti,
            atbildētāja,
            ko atbalsta
            Eiropas Komisija , ko pārstāv É. Gippini Fournier  un H. van Vliet , pārstāvji,
            persona, kas iestājusies lietā,
            par prasību atcelt Padomes 2011. gada 11. maija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 464/2011, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importam (OV L 125, 1. lpp.), tiktāl, ciktāl tā attiecas uz prasītāju.
            VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs N. Dž. Forvuds [ N. J. Forwood ] (referents), tiesneši F. Deuss [ F. Dehousse ] un J. Švarcs [ J. Schwarcz ],
            sekretāre K. Kristensena [ C. Kristensen ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 15. janvāra tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Pēc sūdzības, kas iesniegta 2010. gada 4. janvārī, Eiropas Komisija 2010. gada 17. februārī publicēja Paziņojumu par antidempinga procedūras sākšanu attiecībā uz Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importu (OV C 40, 5. lpp.).
            2. Prasītāja, Alumina d.o.o , Birac  grupas dalībniece, 2010. gada 9. aprīlī iesniedza savu atbildi uz antidempinga anketu. No 2010. gada 29. jūnija līdz 1. jūlijam Komisija veica pārbaudi uz vietas prasītājas juridiskajā adresē.
            3. Saskaņā ar Komisijas 2010. gada 15. novembra Regulu (ES) Nr. 1036/2010, ar ko nosaka antidempinga pagaidu maksājumu Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importam (OV L 298, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “pagaidu regula”), Komisija noteica antidempinga maksājumu 28,1 % apmērā no Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera, kas tiek saukts arī par ceolīta NaA vai ceolīta 4A pulveri, importa. Saskaņā ar pagaidu regulas 11. apsvērumu izmeklēšanas laikposms ir no 2009. gada 1. janvāra līdz 31. decembrim.
            4. No pagaidu regulas 3. un 10. apsvēruma izriet, ka Birac  grupa, kurā ietilpst prasītāja, ir vienīgā attiecīgās preces ražotāja eksportētāja Bosnijā un Hercegovinā.
            5. Aprēķinot normālo vērtību, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Padomes 2009. gada 30. novembra Regulas (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (OV L 343, 51. lpp., labojums – OV 2010, L 7, 22. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”), 2. panta 3. punktā, jo prasītājas veiktās pārdošanas vietējā tirgū nav reprezentatīvas minētās regulas 2. panta 2. punkta nozīmē. Nosakot normālo vērtību, Komisija izmantoja vidējo svērto peļņu, kas gūta no tā, ka grupa, kurā ietilpst prasītāja, pārdeva līdzīgu preci vietējā tirgū (pagaidu regulas 21.–26. apsvērums).
            6. Ar 2010. gada 16. novembra vēstuli Komisija atbilstoši pamatregulas 20. pantam nosūtīja prasītājai pagaidu regulas kopiju, paziņojumu par dempinga starpības konkrēto aprēķinu, paziņojumu par kaitējumu starpības konkrēto aprēķinu un, visbeidzot, atbildi uz prasītājas argumentiem, kurus tā izvirzījusi saistībā ar izmeklēšanas sākšanu.
            7. Ar 2010. gada 1. decembra vēstuli prasītāja iesniedza savus apsvērumus, apgalvojot, ka ir pārkāpts pamatregulas 2. panta 3. un 6. punkts, jo, lai noteikto normālo vērtību, ir izmantota peļņas marža, kas gūta, veicot pārdošanas vienīgajam pašmāju klientam, ar kuru ir saistīts paaugstināts nesamaksāšanas vai samaksāšanas ar kavēšanos risks, un līdz ar to tā nav parasta tirdzniecības aprite.
            8. Ar 2011. gada 16. marta vēstuli Komisija saskaņā ar pamatregulas 20. pantu nosūtīja prasītājai galīgo informatīvo dokumentu, kā arī atbildi, ar kuru tika noraidīti apgalvojumi par iepriekšējā punktā minēto pārdošanu iekšējā tirgū. Ar 2011. gada 18. marta vēstuli prasītāja tostarp atkārtoja savu nostāju, kas izklāstīta iepriekšējā punktā.
            9. Galīgais antidempinga maksājums 28,1 % apmērā, kas piemērojams preču brīvas robežpiegādes neto cenai pirms atmuitošanas, saskaņā ar Padomes 2011. gada 11. maija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 464/2011, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importam (OV L 125, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), tika piemērots iepriekš 3. punktā minētajām precēm.
            10. Saistībā ar normālās vērtības noteikšanu Eiropas Savienības Padome apstrīdētās regulas 19. un 20. apsvērumā ir norādījusi, ka vērā ņemtās pārdošanas iekšējā tirgū ir notikušas parastas tirdzniecības gaitā un ka iestādes varēja pamatoties uz no tām izrietošajiem datiem neatkarīgi no tā, ka tās nav reprezentatīvas pamatregulas 2. panta 2. punkta nozīmē. Tā kā attiecīgā pārdošana bija rentabla, saliktā normālā vērtība būtu bijusi identiska tai, kas būtu izrietējusi no pamatregulas 2. panta 1. punkta pirmās daļas piemērošanas.
            11. Ar Komisijas 2011. gada 13. maija Lēmumu 2011/279/ES, ar ko pieņem saistības, kas piedāvātas saistībā ar antidempinga procedūru attiecībā uz Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importu (OV L 125, 26. lpp.), šī iestāde akceptēja prasītājas iesniegto saistību, kas izpaužas minimālās cenas formā, piedāvājumu.
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            12. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 16. jūnijā, prasītāja cēla šo prasību.
            13. Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 29. jūlijā, Eiropas Komisija lūdza atļauju iestāties šajā lietā Padomes prasījumu atbalstam. Ar 2011. gada 12. septembra rīkojumu Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos.
            14. Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl tā attiecas uz prasītāju;
            – piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            15. Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – prasību noraidīt;
            – piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            16. Komisija lūdz Vispārējo tiesu prasību noraidīt kā nepamatotu.
            Juridiskais pamatojums
            17. Lai pamatotu savu prasību, prasītāja izvirza divus pamatus, pirmkārt, par pamatregulas 2. panta 3. un 6. punkta pārkāpumu un, otrkārt, par šīs pašas regulas 2. panta 6. punkta pirmā teikuma pārkāpumu.
            18. Pirmajā pamatā prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 3. punktu, ja pārdošanas iekšējā tirgū nav pietiekamas, normālā vērtība ir jānosaka saskaņā ar šīs pašas tiesību normas 6. punktu. Šī noteikšana, kas atspoguļotu iestāžu pastāvīgo praksi gadījumos, kad pārdošanas iekšējā tirgū nepārsniedz reprezentativitātes slieksni, pēc definīcijas nevarot būt identiska normālās vērtības aprēķināšanai, pamatojoties uz pārdošanām iekšējā tirgū, kuras nav reprezentatīvas pamatregulas 2. panta 2. punkta nozīmē. Taču šīs lietas apstākļos esot jāpiemēro saprātīga peļņas marža saskaņā ar pamatregulas 2. panta 6. punkta c) apakšpunktu. Prasītājas grupas vidējās svērtās peļņas maržas 58,89 % likmes, kas izteikta attiecībā pret ražošanas izmaksām, un 37,06 % likmes, kas izteikta attiecībā pret apgrozījumu, izmantošana, lai aprēķinātu normālo vērtību, esot acīmredzami nesaprātīga, par ko turklāt liecinot salīdzinājums ar 5,9 % maržu, kas ņemta vērā, lai aprēķinātu kaitējuma Savienības rūpniecībai novēršanu.
            19. Otrajā pamatā prasītāja pirmās daļas ietvaros norāda, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru nereprezentatīvās pārdošanas pamatregulas 2. panta 2. punkta nozīmē nevarot tikt uzskatītas par veiktām parastas tirdzniecības apritē. Reprezentatīvu pārdošanu jēdziens, no vienas puses, un pārdošanu, kas veiktas parastas tirdzniecības apritē, jēdziens esot cieši saistīti. Tā kā pārdošanas iekšējā tirgū, ko ņēmušas vērā iestādes, ir tikai 1,9 % no eksporta uz Savienību izmeklēšanas laikposmā, esot jākonstatē, ka iestādes, pārkāpjot pamatregulas 2. panta 6. punktu, normālo vērtību ir aprēķinājušas, pamatojoties uz darījumiem, kas nav reprezentatīvi un kas līdz ar to nav notikuši parastas tirdzniecības apritē.
            20. Otrās daļas ietvaros prasītāja piebilst, ka Komisija katrā ziņā administratīvās procedūras laikā ir saņēmusi pierādījumus, ka pārdošanas cena sabiedrībai D, vienīgajam prasītājas pašmāju klientam, kas tika ņemts vērā, tika palielināta par 25 % maksājuma ar kavēšanos vai nesamaksāšanas riska prēmijas dēļ, līdz ar ko šīs cenas neatspoguļojot parastu tirdzniecības apriti. Šajā ziņā tam, ka Komisija nav izvēlējusies pārbaudīt šos apstākļus pārbaudē uz vietas, neesot nozīmes. Turklāt saskaņā ar informāciju, ko prasītāja iesniegusi Komisijai, sabiedrības D parādi prasītājai tika nomaksāti ilgstošā laikā ar parādu kompensāciju vai cesiju, līdz ar ko pārdošanas šai sabiedrībai ietilpst bartera darījumos vai kompensēšanas shēmās, kas ir īpaša tirgus situācija pamatregulas 2. panta 3. punkta nozīmē.
            21. Kā izriet no prasības pieteikuma 27., 29. un 50. punkta, ar argumentiem, kurus prasītāja izvirzījusi katra pamata ietvaros, tiek apgalvota pamatregulas 2. panta 6. punkta pirmā teikuma nepiemērojamība šajā lietā. Prasītāja šo secinājumu atbalstam būtībā izvirza divus pamatojumus. Pirmkārt, tā kā vērtības noteikšana ir balstīta uz peļņas maržu, kas gūta, veicot pārdošanas sabiedrībai D, prasītājas vienīgajam pašmāju klientam, kas ņemts vērā, tad tiekot ņemti vērā vienīgi nereprezentatīvi darījumi, kas neatbilst pamatregulas 2. panta 2. punktam (pirmais pamatojums). Otrkārt, tā kā pārdošanas sabiedrībai D neesot veiktas parastas tirdzniecības apritē, pirmkārt, tās neesot reprezentatīvas un, otrkārt, to cenām esot pieskaitīta papildu marža, kas saistīta ar minētā klienta ekonomisko situāciju (otrais pamatojums).
            22. Iztaujāta tiesas sēdē, prasītāja ir norādījusi, ka, pat ja pārdošanas iekšējā tirgū būtu pārsniegušas reprezentativitātes slieksni, kas paredzēts pamatregulas 2. panta 2. punktā, tā vēl apstrīdētu vērtējumu, saskaņā ar kuru šīs pārdošanas ir veiktas parastas tirdzniecības apritē, jo iestādes ir iekļāvušas papildu maržu, kas saistīta ar sabiedrības D ekonomisko situāciju.
            23. Šajā kontekstā ir jānorāda, ka otrā pamata, kurš no parastas tirdzniecības aprites jēdziena perspektīvas saistīts ar pārdošanu vietējā tirgū reprezentativitāti, kā arī ar 25 % prēmijas iekļaušanu peļņas maržas aprēķinā, izvērtēšana atbilst prasītājas argumentācijas centrālajam punktam; līdz ar to minētais pamats ir jāizvērtē vispirms.
            24. Šajā ziņā saistībā ar šī pamata pirmo daļu ir jānorāda, ka principā pārdošanu iekšējā tirgū reprezentativitātes pamatregulas 2. panta 2. punkta, kurā ir noteikts kvantitatīvs kritērijs, nozīmē jautājums ir atšķirīgs no tā, vai šīs pārdošanas ir veiktas parastas tirdzniecības apritē pamatregulas 2. panta 3. un 6. punkta, kurā ir paredzēts kvalitatīvs kritērijs, kas saistīts ar pašu apskatīto pārdošanu raksturu, nozīmē (šajā ziņā skat. Tiesas 1992. gada 13. februāra spriedumu lietā C-105/90 Goldstar /Padome, Recueil , I-677. lpp., 13. punkts). Tomēr pārdošanu iekšējā tirgū apjoms ir faktors, kas var ietekmēt cenu veidošanu, līdz ar ko abi kritēriji var savstarpēji mijiedarboties, ja, piemēram, iekšējais tirgus ir tik ierobežots, ka cenas neizriet no piedāvājuma un pieprasījuma konjuktūras (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Goldstar /Padome, 15.–18. punkts).
            25. Tomēr šī mijiedarbības iespēja nenozīmē, ka, ja 5 % reprezentativitātes slieksnis nav sasniegts, pārdošanas iekšējā tirgū nav jāuzskata par notikušām parastas tirdzniecības apritē. Nevar tikt absolūti izslēgts, ka, neraugoties uz pārdošanas iekšējā tirgū nelielo apjomu, tās ir tikušas veiktas parastā tirdzniecības apritē, ja šīs pārdošanas tā kā tā atspoguļo parastu iesaistīto tirgus dalībnieku rīcību. Šajos apstākļos vispirms ir jāspriež par 25 % prēmijas iekļaušanu peļņas maržas aprēķinā un līdz ar to jāizvērtē otrā pamata otrā daļa, kas izklāstīta iepriekš 20. punktā.
            26. Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar dempinga jēdziena definīciju pamatregulas 1. panta 2. punktā eksporta cena ir jāsalīdzina ar cenu, kāda tiek praktizēta parastajā tirdzniecības apritē saistībā ar līdzīgu preci eksportētāja valstī; tas ir pārņemts šīs pašas regulas 2. panta 1. punkta pirmajā daļā un 6. punktā un atspoguļo tās piekto apsvērumu, saskaņā ar kuru normālajai vērtībai vienmēr ir jābūt balstītai uz reprezentatīvām pārdošanām, kas īstenotas parastas tirdzniecības apritē.
            27. Turklāt, ja normālā vērtība nevar tikt noteikta saskaņā ar pamatregulas 2. panta 1. punktu, tad tās noteikšana saskaņā ar pamatregulas 2. panta 3. un 6. punktu ir vērsta uz to, lai tiktu noteikta normālā vērtība, kas ir cik vien iespējams tuva preces pārdošanas cenai, kā tas būtu, ja attiecīgā prece tiktu pārdota izcelsmes valstī vai eksporta valstī parastas tirdzniecības apritē (Tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā C-178/87 Minolta Camera /Padome, Recueil , I-1577. lpp., 17. punkts).
            28. No tā izriet, ka normālās vērtības noteikšanas mērķis ir ļaut iestādēm izvērtēt, vai izmeklēšanas laikā ir noticis dempings saskaņā objektīviem noteikumiem, neskarot šīs noteikšanas rezultātu. Līdz ar to parastas tirdzniecības jēdziens saistībā ar normālās vērtības noteikšanu izslēdz situācijas, kurās pārdošanas iekšējā tirgū nav notikušas šādos apstākļos, tostarp, ja prece ir pārdota par cenu, kas ir zemāka par ražošanas izmaksām, vai ja darījumi ir notikuši starp partneriem, kas ir saistīti vai kas ir noslēguši kompensācijas vienošanos (iepriekš 24. punktā minētais spriedums lietā Goldstar /Padome, 13. punkts). Kā izriet no pamatregulas 2. panta 1. punkta trešās daļas un 2. panta 4. punkta un kā to uzsver Padome sava iebildumu raksta 57. punktā, šie apstākļi ir piemērs pārdošanām, kas var tikt uzskatītas par tādām, kuras nav veiktas parastas tirdzniecības apritē.
            29. Šajā kontekstā pārdošanu, kas veiktas parastas tirdzniecības apritē, jēdziens ir objektīvs un to var izvirzīt ne tikai iestādes, lai neitralizētu rīcību, kas var slēpt dempingu vai tā apjomu (kompensācijas vienošanās, kurā pārdošanas cena ir mākslīgi zema, pārdošana iekšējā tirgū par cenām, kas zemākas par ražošanas izmaksām, ilgstošā laikposmā), bet arī attiecīgie tirgus dalībnieki, sastopoties ar apstākļiem, kas ietekmē attiecīgo darījumu parasto raksturu (skat. kā piemēru Tiesas 2003. gada 9. janvāra spriedumu lietā C-76/00 P Petrotub un Republica , Recueil , I-79. lpp., 65.–68. un 84.–86. punkts).
            30. Līdz ar to iestādēm no normālās vērtības aprēķināšanas ir jāizslēdz pārdošanas, kas nav notikušas parastas tirdzniecības apritē, ja pārdošanas cena ir augstāka vai zemāka par cenu, kāda tiek praktizēta šādos darījumos, neatkarīgi no iemesla, kādēļ darījums nav noticis parastas tirdzniecības apritē, un neatkarīgi no šīs izslēgšanas ietekmes uz secinājumu par antidempinga pastāvēšanu vai tā apjomu. Kā to ir konstatējusi Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Apelācijas iestāde saistībā ar 2.1. pantu Līgumā par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību ( GATT ) VI panta īstenošanu (OV L 336, 103. lpp.), kas iekļauts Līguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu (OV 1994, L 336, 3. lpp.) 1.A pielikumā, ja tiktu ņemtas vērā pārdošanas, kas veiktas ārpus parastās tirdzniecības aprites, vai nu par augstākām, vai zemākām cenām, nelabvēlīgi tiktu ietekmēts tas, kas ir definēts kā “normālā” vērtība (PTO Apelācijas iestādes 2011. gada 24. jūlija ziņojums lietā “Amerikas Savienotās Valstis – Antidempinga pasākumi attiecībā uz konkrētiem karsti velmēta tērauda izstrādājumiem no Japānas”, 144. un 145. punkts).
            31. Šajā lietā prasītāja savā 2010. gada 9. aprīļa atbildē uz antidempinga anketu ir norādījusi, ka tās finanšu attiecības ar sabiedrību D, tās vienīgo pašmāju klientu, ir pasliktinājušās sakarā ar kavētiem maksājumiem, kas attaisno riska prēmijas piemērošanu, palielinot ceolīta A pārdošanas cenu. Šajā ziņā ir iesniegts informācijas papildinājums prasītājas apsvērumiem, kas iesniegti ar 2010. gada 1. decembra vēstuli (skat. iepriekš 7. punktu) un kuriem tostarp bija pievienots prasītājas un sabiedrības D līgums, kurš datēts ar 2009. gada 29. maiju un kurā paredzēta attiecīgā prēmija 25 % apmērā.
            32. Atbildot uz šiem argumentiem, Komisija savā 2011. gada 16. marta vēstulē (skat. iepriekš 8. punktu) ir norādījusi, ka, tā kā sabiedrība D ir vienīgais prasītājas pašmāju klients, tā nav varējusi pārbaudīt, vai pārdošanas šim uzņēmumam cenā patiešām ir iekļauta riska prēmija 25 % apmērā. Tādējādi Komisija ir uzskatījusi, ka prasītājas apgalvojumi ir jānoraida, pat nepastāvot nepieciešamībai izvērtēt, vai attiecīgie apstākļi pamato uzskatu, ka attiecīgās pārdošanas nav notikušas parastas tirdzniecības apritē. Tomēr saskaņā ar apstrīdētās regulas 20. apsvērumu “izmeklēšanā konstatēja, ka dati un pierādījumi, kurus iesniedza Birac , ir uzticams pamats normālās vērtības noteikšanai”, līdz ar ko prasītājas arguments, saskaņā ar kuru pārdošanas vietējā tirgū nevar tikt uzskatītas par notikušām parastajā tirdzniecības apritē, ir jānoraida.
            33. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka tas, ka nav pārdošanu citiem klientiem, kas nav sabiedrība D, vietējā tirgū, pretēji tam, ko Komisija ir norādījusi savā 2011. gada 16. marta vēstulē, nepadara ar tām saistītās pārbaudes par neiespējamām. Vispirms, informācija par riska prēmijas piemērošanu jau bija sniegta prasītājas atbildē uz antidempinga anketu, proti, pirms pārbaudes apmeklējuma. Turpinājumā – līguma, kuru prasītāja nosūtīja Komisijai (skat. iepriekš 31. punktu), 6. pantā skaidri ir izklāstīta attiecīgā prēmija, tā ka peļņas maržas 58,89 % apmērā no ražošanas izmaksām vai 37,06 % apmērā no apgrozījuma aprēķins turklāt ir pietiekami nopietnas norādes par faktisku šīs prēmijas piemērošanu. Turklāt no prasītājas 2010. gada 1. decembra vēstules 3.2. un 3.3. pielikuma izriet, ka sabiedrība D maksāja savus parādus ar nokavēšanos vismaz kopš 2008. gada un ka šī tendence ir turpinājusies 2009. gadā, kā to liecina tabula, kas pievienota šīs pašas vēstules 2. pielikumā. Visbeidzot, 2011. gada 16. marta vēstulē Komisija ir akceptējusi un pat izmantojusi argumentu, kas izriet no faktiskās 25 % prēmijas piemērošanas, lai atbildētu uz citu prasītājas argumentu, kas skar attiecīgo pārdošanu parasto raksturu, kurš šoreiz ir balstīts uz kompensācijas vienošanos ar sabiedrību D.
            34. Otrkārt, Komisijas apgalvojumā, saskaņā ar kuru prasītāja nav apstrīdējusi attiecīgās tirdzniecības aprites normālo raksturu, netiek ņemts vērā, ka prasītāja savā atbildē uz antidempinga anketu ir norādījusi, ka cenām, kas piemērotas sabiedrībai D, ir pieskaitīta riska prēmija, un tā šo argumentu vēl tālāk ir attīstījusi tās 2010. gada 1. decembra vēstules 7. un 9. lapaspusē.
            35. Treškārt, Padome atbildes raksta uz repliku 30. punktā ir norādījusi, ka Komisija nav pārbaudījusi šos faktus, jo tā bija nospriedusi, ka prasītājas apgalvojumi ir jānoraida, jo šie apstākļi nepadara par “anormālām” attiecīgās tirdzniecības darbības. Ja apstrīdētās regulas 20. apsvērums ir jāsaprot šādi (skat. iepriekš 32. punktu), tad ir jānorāda sekojošais.
            36. Tāda riska prēmija, par kādu ir runa, īstenībā ir atlīdzība par risku, ko uzņemas piegādātājs, pārdodot konkrētam klientam preces un tam piešķirot termiņu samaksas veikšanai. Tādēļ šī prēmija nav ne daļa no pārdotās preces vērtības, ne saistīta ar šīs preces īpašībām, bet šīs prēmijas pastāvēšana un tās apjoms pastāv klienta identitātes dēļ un vērtējuma, ko sniedz piegādātājs par tā finansiālo kapacitāti, dēļ. Līdz ar to šādas prēmijas ņemšana vērā parastās vērtības noteikšanā izraisītu, ka aprēķinā tiktu iekļauts faktors, kurš nevar palīdzēt noteikt cenu, par kādu prece tiktu pārdota izcelsmes valstī (skat. iepriekš 27. punktu), bet attiecas vienīgi uz konkrētā pašmāju pircēja finansiālo kapacitāti.
            37. Šajā kontekstā Komisijas apgalvojums iebildumu raksta 58. punktā, saskaņā ar kuru risks, kas saistīts ar klientu finanšu stabilitāti, var tikt pārvaldīts, izmantojot iespēju piedzīt zaudējumus, kā arī kredītvēstules vai avansa maksājumus, bet ne izmantojot riska prēmiju, kas palielina pārdošanas cenu, neizskaidro, kādēļ gan pārdevējs nevarētu izmantot šādu prēmiju, ne – līdz ar to – kādēļ šāda riska pastāvēšana neattaisnotu pārdošanas cenas paaugstināšanu ar prēmiju, kas paredzēta, lai kompensētu gan risku, gan iespējamās izmaksas, kas rastos piegādātājam, ja tam eventuāli būtu jāvēršas tiesā pret savu klientu.
            38. Šīs lietas apstākļos, iekļaujot riska prēmiju, par kādu ir runa, peļņas maržas, kas noteikta, lai aprēķinātu normālo vērtību, aprēķinā, tiek ņemts vērā elements, kas neatspoguļo daļu no pārdotās preces vērtības; līdz ar to mākslīgi tiek palielināts normālās vērtības aprēķina rezultāts, kas tādējādi – paredzot, ka vēlāk var tikt piemērota atbilstošā korekcija saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunktu, – vairs cik vien precīzi iespējams neatspoguļo preces pārdošanas cenu, kāda tā būtu, ja attiecīgā prece tiktu pārdota izcelsmes valstī parastas tirdzniecības apritē (skat. iepriekš 27.–30. punktu).
            39. Ir jāpiebilst, ka argumenti, kurus Padome un Komisija ir izklāstījušas tiesas sēdē un ar kuriem tiek norādīts, ka iemesliem, kādēļ ražotājs veic dempingu, nav nozīmes antidempinga maksājumu noteikšanā, nevar tikt akceptēti šajā lietā. Šajā ziņā, lai gan ir taisnība, ka iemesliem, kādēļ eksportētājs varēja būt veicis dempingu, nav nozīmes saistībā ar attiecīgajiem aprēķiniem, tomēr dempinga konstatācija, pirmā stadija vērtējumā, vai ir jānosaka antidempinga maksājumi, ir tīri objektīvs salīdzinājums starp normālo vērtību un eksporta cenu (Vispārējās tiesas 2006. gada 24. oktobra spriedums lietā T-274/02 Ritek un Prodisc Technology /Padome, Krājums, II-4305. lpp., 59. punkts). Šajā lietā kļūda, kas saistīta ar riska prēmijas ņemšanu vērā un pret kuru iebilst prasītāja, ietekmē normālās vērtības, kura ir noteikta, lai izvērtētu, vai ir noticis dempings, aprēķina pamatotību un tas notiek pirms secinājuma par šāda dempinga pastāvēšanu, līdz ar ko tas var ietekmēt paša secinājuma spēkā esamību.
            40. Tāpat Komisija nevar pamatoties uz judikatūru par pārdošanu pašmāju tirgū par cenām, kas esot paaugstinātas sakarā ar aizsardzību, ko sniedz patents attiecīgās preces ražotājam (Tiesas 2001. gada 3. maija spriedums apvienotajās lietās C-76/98 P un C-77/98 P Ajinomoto un NutraSweet /Padome un Komisija, Recueil , I-3223. lpp., un Vispārējās tiesas 1997. gada 18. decembra spriedums apvienotajās lietās T-159/94 un T-160/94 Ajinomoto un NutraSweet /Padome, Recueil , II-2461. lpp.). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka prasītāji, kā to ir norādījusi Vispārējā tiesa un Tiesa, iepriekš minētajās lietās nav norādījuši, ne ka minētā patenta pastāvēšana neatspoguļo faktisko tirgus situāciju attiecīgajā trešajā valstī, ne ka vērā ņemtās pārdošanas nav veiktas parastas tirdzniecības apritē (iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Ajinomoto un NutraSweet /Padome un Komisija, 41. punkts, un apvienotajās lietās Ajinomoto un NutraSweet /Padome, 127.–129. punkts). Šajā sakarā ir jāpiebilst, ka Padomes 1988. gada 11. jūlija Regula (EEK) Nr. 2423/88 par aizsardzību pret importa dempingu vai subsidēto importu no valstīm, kas nav Eiropas Ekonomikas kopienas dalībvalstis (OV L 209, 1. lpp.), kuras ietvaros tika izstrādāta iepriekš minētā judikatūra, šajā ziņā bija balstīta uz pieeju, kas atšķiras no pamatregulā izmantotās pieejas, jo Regulā Nr. 2423/88 nebija paredzēta iespēja pielāgot normālo vērtību, ja pircēji sistemātiski maksā atšķirīgas cenas vietējā tirgū sakarā ar noteiktiem šiem tirgum īpašiem faktoriem, kuri ietekmē cenu salīdzināmību, taču šī iespēja ir paredzēta pamatregulas 2. panta 10. punkta k) apakšpunktā.
            41. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un nepastāvot nepieciešamībai spriest par atsaukšanās uz pamatregulas 2. panta 6. punkta pirmo teikumu tiesiskumu no pirmā pamata ietvaros formulēto sūdzību skatupunkta, prasība ir jāapmierina un apstrīdētā regula ir jāatceļ, ciktāl tā attiecas uz prasītāju.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            42. Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padomei spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus atbilstoši prasītājas prasījumiem. Atbilstoši šī paša reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
            nospriež:
            1) atcelt Padomes 2011. gada 11. maija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 464/2011, ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē noteikto pagaidu maksājumu Bosnijas un Hercegovinas izcelsmes ceolīta A pulvera importam, ciktāl tā attiecas uz Alumina d.o.o. ;
            2) Eiropas Savienības Padome sedz savus, kā arī atlīdzina Alumina tiesāšanās izdevumus;
            3) Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 14. septembrī. # Spānijas Karaliste pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Valsts atbalsts - Jēdziens - Uzņēmuma neveiktie nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksu maksājumi - Valsts iestāžu nostāja pēc paziņojuma par maksājumu atlikšanu. # Lieta C-276/02.

text:
      Lieta C‑276/02
      Spānijas Karaliste
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Valsts atbalsts – Jēdziens – Uzņēmuma neveiktie nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksu maksājumi – Valsts iestāžu nostāja pēc paziņojuma par maksājumu atlikšanu
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Dalībvalstu piešķirtie atbalsti – Jēdziens – Uzņēmuma izdevumu samazināšanai paredzēta intervence
      (EKL 87. panta 1. punkts)
      2.        Dalībvalstu piešķirtie atbalsti – Komisijas lēmums – Lēmuma likumības vērtējums, pamatojoties uz lēmuma pieņemšanas brīdī
            pieejamo informāciju
      (EKL 87. pants)
      1.        EKL 87. panta 1. punkts par valsts atbalstu, kas regulējams ar EK līgumu, atzīst tādu atbalstu, ko piešķir dalībvalstis vai
         ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku
         konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.

      Valsts atbalsta jēdziens EKL 87. panta 1. punkta izpratnē ir vispārīgāks nekā subsīdijas jēdziens, jo tajā ietverta ne tikai
         pozitīva materiālā palīdzība, tāda kā subsīdijas, bet arī intervences, kas dažādā veidā atvieglo to nastu, kas parasti gulstas
         uz uzņēmuma budžetu.

      (sal. ar 24. punktu)
      2.        Lēmuma likumība valsts atbalsta jomā jāvērtē, pamatojoties uz informāciju, kāda bija Komisijas rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī.

      (sal. ar 31. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 14. septembrī(*)

      Valsts atbalsts – Jēdziens – Uzņēmuma neveiktie nodokļu un sociālās apdrošināšanas iemaksu maksājumi – Valsts iestāžu nostāja pēc paziņojuma par maksājumu atlikšanu
      Lieta C‑276/02
      par prasību atcelt tiesību aktu atbilstoši EKL 230. pantam,
      ko 2002. gada 23. jūlijā cēla
      Spānijas Karaliste, ko pārstāv S. Ortiss Vāmonde [S. Ortiz Vaamonde], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju, ko pārstāv F. Kreišics [V. Kreuschitz] un H. L. Buendija Sjerra [J. L. Buendía Sierra], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja.

      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], Ž. P. Puisošē [J.-P. Puissochet] (referents), H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] un tiesnese F. Makena [F. Macken],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretārs R. Grass [R. Grass],

      ņemot vērā rakstveida procesu,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 1. aprīlī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar savu prasības pieteikumu Spānijas Karaliste lūdz atzīt par spēkā neesošu Komisijas 2002. gada 14. maija lēmumu 2002/935/EK
         par atbalstu Grupo de Empresas Álvarez (OV L 329, 1. lpp., turpmāk tekstā – ''Apstrīdētais lēmums'').

       Faktiskie apstākļi un Apstrīdētais lēmums
      2        Grupo de Empresas Álvarez SA (turpmāk tekstā – ''GEA''), kas bija viens no Spānijas vadošajiem trauku un porcelāna ražotājiem un pārdevējiem, cieta lielus zaudējumus pēc tā privatizācijas
         1991. gadā.

      3        Uzņēmums saņēma valsts atbalstu garantiju un tiešo subsīdiju veidā, ko Komisija apstiprināja ar 1997. gada 15. jūlija Lēmumu
         98/634/EK (OV C 336, 6. lpp.) ar nosacījumu, ka Spānijas iestādes nepiešķirs nekādu citu atbalstu un pilnībā pildīs Komisijai
         paziņoto pārstrukturēšanas plānu.

      4        Tomēr trīs gadu laikā pēc šīs atļaujas saņemšanas GEA un tās meitas sabiedrība Vidrios Automáticos del Noroeste SA (turpmāk tekstā – ''VANOSA'') nav pildījušas savus pienākumus maksāt nodokļus un nav veikušas sociālās apdrošināšanas iemaksas.

      5        Pēc tam, kad pēc GEA un VANOSA lūguma pirmo reizi tika izsludināta maksājumu atlikšana – 1997. gada 19. novembrī attiecībā uz GEA un 1997. gada 14. novembrī attiecībā uz VANOSA – Agencia Estatal de Administración Tributaria (valsts nodokļu administrācijas aģentūra, turpmāk tekstā – ''nodokļu aģentūra'') 1998. gada 14. aprīlī noslēdza īpašas vienošanās
         ar katru no šīm abām sabiedrībām.

      6        Saskaņā ar šo vienošanos noteikumiem apmēram divas trešdaļas no esošā nodokļu parāda tika atlaistas un pagarinājums, kā arī
         iespēja veikt pakāpenisku atmaksu – proti, maksājumu atlikšana uz diviem gadiem ar secīgiem ceturkšņu maksājumiem desmit gadu
         laikā ar pirmo maksājumu 2000. gada janvārī – tika piešķirti, lai dzēstu uzkrāto parādu, ar nosacījumu, ka abi uzņēmumi ievēros
         šo grafiku un ka pienācīgi pildīs savus turpmākos nodokļu pienākumus. Šo nosacījumu neievērošanas gadījumā vienošanās zaudē
         spēku un sākotnējais parāds jāatmaksā pilnā apjomā.

      7        1998. gada 6. novembrī Tesorería General de la Seguridad Social (turpmāk tekstā – ''sociālās apdrošināšanas dienests'') noslēdza īpašu vienošanos ar VANOSA. Līdzīgi kā 1998. gada 14. augusta vienošanās, arī šī vienošanās paredzēja, ka pirmā mēneša maksājuma termiņš ir 2000. gada
         janvāris. Tajā pašā laikā GEA nenoslēdza līdzīgu vienošanos ar sociālās apdrošināšanas dienestu.

      8        Divu gadu laikā pēc abu minēto vienošanos noslēgšanas ar nodokļu aģentūru un sociālās apdrošināšanas dienestu GEA un VANOSA turpināja nemaksāt kārtējās sociālās iemaksas un nodokļus, izņemot dažus savlaicīgus maksājumus. No 2000. gada sākuma, pretēji
         minēto vienošanos nosacījumos paredzētajam, šie uzņēmumi nav veikuši arī maksājumus parādu dzēšanai.

      9        Tā kā vairāki nodokļu aģentūras brīdinājumi tika atstāti bez ievērības, tā 2001. gada 7. februārī atkāpās no 1998. gada 14. aprīlī
         ar GEA un VANOSA noslēgto vienošanos izpildes. Sociālās apdrošināšanas dienests, no savas puses, 2001. gada 20. decembrī atkāpās no 1998. gada
         6. novembra vienošanās ar VANOSA izpildes.

      10      Saskaņā ar Spānijas valdības teikto pat pēc paziņojumiem par maksājumu atlikšanu sociālās apdrošināšanas dienests un nodokļu
         aģentūra turpināja izdot vairākus rīkojumus par [minētajām sabiedrībām piederošās mantas] apķīlāšanu, sekojot agrākajiem rīkojumiem
         par apķīlāšanu, kas tika izdoti pēc augstākminētajiem paziņojumiem, kā arī veica citus piespiedu izpildes pasākumus. Tā nodokļu
         aģentūra apķīlāja 96 sociālos dzīvokļus (1999. gada 23. decembrī), GEA grupas tirdzniecības preču zīmes (2000. gada 22. augustā), minēto uzņēmumu galveno klientu parādus (laika periodā no 2000. gada
         oktobra līdz 2001. gada aprīlim) un VANOSA piederošo rūpnīcu (2002. gada 5. jūnijā), savukārt sociālās apdrošināšanas dienests panāca konkrētu summu atgūšanu (piemēram,
         ESP 42 767 950 1998. gada novembrī) un pieprasīja uzlikt arestu banku kontiem (2001. gada janvārī), kā arī apķīlāja valsts
         kases parādu (2001. gada aprīlī). Šo darbību rezultātā 2001. gada pavasarī uzņēmumi tika slēgti, jo ienākumi no šo uzņēmumu
         darbības galvenokārt tika novirzīti publiskajiem kreditoriem.

      11      2001. gada pirmajā semestrī Komisija nosūtīja Spānijas iestādēm divas sūdzības, pārmetot šīm iestādēm GEA un VANOSA nodokļu un sociālo iemaksu atlaišanu un pieprasot sniegt paskaidrojumus šajā sakarā. Pēc sarakstes ar šīm iestādēm Komisija
         2001. gada 19. septembrī uzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru, informējot par to minētās iestādes ar vēstuli,
         kas izdota tajā pašā datumā un kas tika publicēta Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī, aicinot ieinteresētos sniegt piezīmes
         (OV C 336, 2001, 6. lpp.).

      12      Spānijas iestādes izklāstīja savas piezīmes, ko Komisijai iesniedza 2001. gada 4. decembrī. Neviena cita dalībvalsts vai citi
         ieinteresētie savas piezīmes nav nosūtījuši. 2002. gada 14. maijā Komisija pieņēma Apstrīdēto lēmumu.

      13      Apstrīdētā lēmuma pamatojuma daļā Komisija norādīja uz GEA un VANOSA sistemātisku nodokļu un sociālo iemaksu nemaksāšanu, vismaz attiecībā uz laika periodu no 1997. gada novembra, kad maksājumi
         tika pārtraukti, līdz 2001. gada janvārim, proti, līdz datumam, kad šiem uzņēmumiem tika pārskaitīti valsts līdzekļi, kas
         veido atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.

      14      Ar šo pārskaitījumu minētie uzņēmumi ieguva konkurences priekšrocību, jo atšķirībā no konkurentiem un pretēji normālai praksei
         tiem nebija jāveic nodokļu un sociālo iemaksu maksājumi. Pamats šādai priekšrocībai ir Spānijas tiesību normu nepiemērošana,
         kuras paredz konkrēto piespiedu izpildes procedūru uzsākšanu saistībā ar parādiem, kas radušies pēc maksājumu atlikšanas.
         Šādas procedūras kavētu minēto uzņēmumu turpmāko darbību, un tie nevarētu pildīt savus pienākumus maksāt nodokļus un sociālās
         apdrošināšanas iemaksas.

      15      Šādi Spānijas iestādes nav rīkojušās kā rūpīgs privāts aizdevējs, kurš mēģina atgūt vismaz nelielu daļu no nodokļiem un sociālajām
         iemaksām, kas tam pienākas. Šo iestāžu bezdarbības dēļ būtiski pieaudzis nodokļu un sociālo iemaksu parāds, ar ko, savukārt,
         nepārprotami pārkāpts pārstrukturēšanas plāns, uz kuru balstījās 1997. gada 15. jūlija lēmums.

      16      Turklāt Komisija norāda, ka uz minēto atbalstu nevar attiecināt nevienu no EKL 87. panta 2. un 3. punktā paredzētajiem izņēmumiem,
         un jo īpaši, ka tas neatbilst kritērijiem, kas noteikti Paziņojumā (1999/C 288/02) par Kopienas vadlīnijām par valsts atbalstu
         grūtībās nonākušu uzņēmumu saglabāšanai un pārstrukturēšanai (OV C 288, 1999, 2. lpp.).

      17      Visbeidzot, Komisija nolēma, ka ''ar kopējo tirgu nav saderīgs atbalsts, kas izpaužas kā [GEA un VANOSA] nepārtraukta nodokļu un sociālo iemaksu nemaksāšana pēc GEA 1997. gada 19. novembra un VANOSA 1997. gada 14. novembra paziņojumiem par maksājumu atlikšanu laika periodā no šiem minētajiem datumiem līdz 2001. gada janvārim''.
         Tā turklāt nolēma, ka Spānijas Karalistei jāveic ''visi vajadzīgie pasākumi, lai no atbalsta saņēmēja atgūtu [minēto] nelikumīgi
         piešķirto atbalstu''.

       Par prasību
      18      Spānijas Karaliste jo īpaši uzskata, ka Komisija, piemērojot EKL 87. panta 1. punktu, pieļāvusi tiesisku maldību, kā arī kļūdaini
         novērtējusi faktus. Vispirms ir apskatāmi šie pamati.

       Par pamatu, kas balstīts uz tiesisku maldību
       Lietas dalībnieku argumenti
      19      Spānijas valdība apgalvo, ka Apstrīdētais lēmums pārkāpj EKL 87. panta 1. punktu, ciktāl valsts atbalsta esamība šī noteikuma
         izpratnē netika pierādīta apstākļos, kādi tie ir šajā konkrētajā gadījumā.

      20      Pēc Spānijas valdības domām, kompetentās iestādes aprobežojās ar to, ka tās noslēdza ar GEA un VANOSA vienošanās par parādu atlaišanu un to vēlāku pakāpenisku atmaksu, kā to atļauj valsts likumdošana attiecībā uz uzņēmumu maksājumu
         atlikšanu, un ka šīs iestādes rīkotos tādā pašā veidā pret jebkuru citu sabiedrību, kas nonāktu līdzīgā situācijā. Nevar uzskatīt,
         ka vienošanos noslēgšana maksājumu atlikšanas procedūras ietvaros veido valsts atbalstu.

      21      Komisijas viedoklis, saskaņā ar kuru valstu atbalstu veido fakts, ka uzņēmumi gūst labumu no vienošanos nosacījumiem, kas
         ļauj tiem turpināt savu darbību, kamēr publiskie aizdevēji varēja izraisīt to tūlītēju likvidāciju, liek domāt, ka visas maksājumu
         atlikšanas procedūras satur atbalsta elementu un ka dalībvalstu noteiktās procedūras bankrotēšanas novēršanai ir pretrunā
         ar Kopienas noteikumiem valsts atbalsta jomā.

      22      Spānijas valdība norāda arī uz to, ka šajā gadījumā Komisija nedz pierādīja, nedz arī atsaucās uz to, ka starp publiskajiem
         aizdevējiem un GEA un VANOSA noslēgtās vienošanās bija atšķirīgas vai izdevīgākas nekā maksājumu atlikšanas procedūras ietvaros parasti noslēdzamās vienošanās.

      23      Savukārt Komisija uzsver, ka tās nav vienošanās par parādu atlaišanu un vēlāku to pakāpenisku maksāšanu kā tādas, kuru rezultātā
         tika piešķirts valsts atbalsts, bet gan sociālās apdrošināšanas dienesta un nodokļu aģentūras pasivitāte pēc šo vienošanos
         noslēgšanas. Pretēji Spānijas valdības apgalvotajam Komisija šajā lietā nekad nav uzskatījusi, ka valsts atbalsts tika piešķirts
         minēto vienošanos rezultātā.

       Tiesas vērtējums
      24      EKL 87. panta 1. punkts par atbalstu, kas regulējams ar EK līgumu, atzīst tādu atbalstu, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā
         citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem
         uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm. Valsts atbalsta jēdziens
         šī noteikuma izpratnē ir vispārīgāks nekā subsīdijas jēdziens, jo tajā ietverta ne tikai pozitīva materiālā palīdzība, tāda
         kā subsīdijas, bet arī intervences, kas dažādā veidā atvieglo to nastu, kas parasti gulstas uz uzņēmuma budžetu (skat., jo
         īpaši, 1961. gada 23. februāra spriedumu lietā 30/59 De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Augstā Pārvalde, Recueil 1961, 1. lpp., 39. punkts; 1994. gada 15. marta spriedumu lietā C‑387/92 Banco Exterior de España, Recueil 1994, I‑877. lpp., 13. punkts; 1999. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑256/97 DM Transport, Recueil 1999, I‑3913. lpp., 19. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑5/01 Beļģija/Komisija, Recueil 2002, I‑11991. lpp., 32. punkts).

      25      Šajā gadījumā Apstrīdētajā lēmumā Komisija neapšauba vienošanos noslēgšanu ar GEA un VANOSA par parādu atlaišanu un vēlāku pakāpenisku to atmaksu kā tādu. Pretēji Spānijas valdības apgalvotajam Komisija neuzskata,
         ka valsts atbalsts izriet no fakta, ka ir noslēgtas vienošanās ar publiskajiem aizdevējiem maksājumu atlikšanas procedūras
         ietvaros.

      26      Apstrīdētā lēmuma pamatojuma un rezolutīvajā daļā Komisija nepārprotami norāda uz divu uzņēmumu secīgu pienākumu neizpildi
         nodokļu un sociālās apdrošināšanas maksājumu jomā. Saskaņā ar Apstrīdēto lēmumu, proti, ar tā pamatojumu 44. un 47. punktu,
         valsts atbalstu veido priekšrocība, kas radusies nodokļu un sociālo iemaksu sistemātiskas nemaksāšanas rezultātā laika periodā
         no 1997. gada janvāra līdz 2001. gada janvārim, t. i., laika periodā pirms un pēc paziņojuma par maksājumu atlikšanu un vienošanos
         noslēgšanas. Par pamatu šādai priekšrocībai bija fakts, ka kompetentās iestādes neveica konkrētas piespiedu izpildes procedūras,
         kas ļautu novērst to, ka abi uzņēmumi turpina darboties, it īpaši pēc vienošanos noslēgšanas, nepildot savus nodokļu un sociālās
         apdrošināšanas pienākumus, t. i., neievērojot atmaksas termiņus tiem parādiem, kas radušies pēc paziņojuma par maksājumu atlikšanu
         un uz kuriem neattiecas vienošanos nosacījumos paredzētā parādu atlaišana un vēlāka to pakāpeniska atmaksa. Apstrīdētā lēmuma
         pamatojumu daļas 53. punktā ir precizēts, ka ar šādu attieksmi publiskie aizdevēji nav rīkojušies kā privātie aizdevēji, kas
         mēģina atgūt vismaz nelielu daļu no nodokļiem un iemaksām, kas viņiem pienākas.

      27      Tādējādi Spānijas valdības pirmais pamats, kas balstās uz Apstrīdētā lēmuma kļūdainu izpratni, ir noraidāms.

       Par pamatu, kas balstīts uz faktu kļūdainu novērtējumu
       Lietas dalībnieku argumenti
      28      Spānijas valdība pēc būtības norāda, ka Apstrīdētajā lēmumā Komisija kļūdaini novērtējusi faktus, uzskatot, ka Spānijas iestādes
         nav veikušas nekādus pasākumus pēc tam, kad 1997. gada novembrī tika paziņots par GEA un VANOSA maksājumu atlikšanu.

      29      Pretēji Apstrīdētajā lēmumā norādītajam gan sociālās apdrošināšanas dienests, gan nodokļu aģentūra izmantoja visus to rīcībā
         esošos instrumentus, it īpaši, konkrētas piespiedu izpildes procedūras, lai nodrošinātu to parādu atgūšanu, kas radušies pēc
         vienošanos noslēgšanas par parādu atlaišanu un vēlāku to pakāpenisku atmaksu. Spānijas valdība atsaucas uz šī sprieduma 10. punktā
         minētajām darbībām.

      30      Savukārt saskaņā ar Komisijas minēto Spānijas iestādes nav sniegušas pierādījumus par to, ka tās ar pienācīgu rūpību izvērtēja
         minēto uzņēmumu nodokļu un sociālās apdrošināšanas pienākumu nepildīšanas faktu. Faktiski sociālās apdrošināšanas dienests
         un nodokļu aģentūra nav veikuši nekādus pasākumus pēc tam, kad 1998. gadā tika noslēgtas vienošanās par parādu atlaišanu un
         vēlāku to pakāpenisku atmaksu, kā rezultātā būtiski pieauga uzņēmumu vēlākie parādi.

       Tiesas vērtējums
      31      Lēmuma likumība valsts atbalsta jomā jāvērtē, pamatojoties uz informāciju, kāda bija Komisijas rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī
         (skat., it īpaši, 1986. gada 10. jūlija spriedumu lietā 234/84 Beļģija/Komisija, Recueil 1986, 2263. lpp., 16. punkts, un 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑241/94 Francija/Komisija, Recueil 1996, I‑4551. lpp., 33. punkts).

      32      Attiecībā uz Apstrīdētā lēmuma pamatojumu un – kā tas ir minēts šī sprieduma 26. punktā – Komisija uzskata, ka valsts atbalsta
         izcelsme meklējama faktā, ka Spānijas iestādes nav uzsākušas konkrētas piespiedu izpildes procedūras un nav rīkojušās kā privātie
         aizdevēji, kas mēģina atgūt vismaz nelielu daļu no saviem aizdevumiem.

      33      Tomēr no lietas dalībnieku sarakstes, kas notikusi administratīvās procedūras ietvaros, izriet, ka Spānijas iestādes norādīja
         uz veiktajiem pasākumiem laika periodā no 1997. gada janvāra līdz 2001. gada janvārim, kuru mērķis bija panākt daļēju GEA un VANOSA uzņēmumu publisko aizdevumu atgūšanu, kā arī panākt to, ka šie uzņēmumi pilda savus pienākumus. Protams, informācija, kas
         Komisijai tika sniegta administratīvās procedūras ietvaros, nebija tik izsmeļoša un precīza kā informācija, ko Spānijas valdība
         sniedza saistībā ar šo prasību, bet nekādā gadījumā uz šīs informācijas pamata Komisija nevarēja secināt, ka Spānija neveica
         tās tiesību aktos paredzētos pasākumus (konkrētas piespiedu izpildes procedūras), lai novērstu to, ka uzņēmumi turpina darboties,
         nepildot to pienākumus maksāt nodokļus un sociālās apdrošināšanas iemaksas. Tāpat Komisija nevarēja uzskatīt, ka publiskie
         aizdevēji nav rīkojušies kā privātie aizdevēji, kas mēģina atgūt vismaz nelielu daļu no saviem aizdevumiem.

      34      Atbildot uz informācijas pieprasījumu, ko Komisija nosūtīja Spānijas iestādēm 2001. gada 5. jūlijā, tās tikai minēja faktu,
         ka sociālās apdrošināšanas dienests ir apķīlājis GEA un VANOSA piederošos nekustamos īpašumus, neprecizējot datumu, kad apķīlāšana notikusi, un nesniedzot turpmāku informāciju par iespējamo
         nodokļu aģentūras rīcību. Balstoties uz šo faktu, Komisija savā vēstulē minētajām iestādēm par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās
         procedūras uzsākšanu norādīja, ka tās nav izmantojušas valsts tiesībās paredzētos tiesiskos līdzekļus, tādus kā bankrota vai
         konkrēto piespiedu izpildes procedūru uzsākšana, lai izbeigtu to, ka uzņēmumi nepilda pienākumus maksāt nodokļus un sociālās
         apdrošināšanas iemaksas.

      35      Atbildes piezīmēs, ko Komisija saņēma 2001. gada 4. decembrī, Spānijas iestādes norādīja, ka, pamatojoties uz to, ka GEA un VANOSA nav ievērojušas 1998. gada 14. aprīļa vienošanās, 2001. gada 7. februārī nodokļu aģentūra atkāpās no šo vienošanos izpildes
         un ka tika atsākta virkne piespiedu izpildes pasākumu. Šajā sakarā tās minēja klientu parādu, tirdzniecības preču zīmju, meitas
         uzņēmumu daļu un nekustamo īpašumu apķīlāšanu. Tās arī sniedza informāciju par pirmās hipotēkas uzlikšanu nekustamajam īpašumam.
         Šī informācija jāsaprot tādējādi, ka minētās piespiedu izpildes procedūras tika uzsāktas tikai pēc Apstrīdētajā lēmumā minētā
         termiņa beigām – 2001. gada janvārī. Spānijas iestādes arī atsaucās uz atbildei pievienoto ziņojumu un uz sociālās apdrošināšanas
         dienesta dokumentāciju, kas satur informāciju par nekustamo īpašumu apķīlāšanu, aresta uzlikšanu bankas kontiem un šo divu
         uzņēmumu klientu parādu un valsts kases parāda apķīlāšanu. Informācijas analīze norāda uz to, ka vairākas nekustamo īpašumu
         apķīlāšanas, kas norisinājās jau laika periodā no 1993. līdz 1996. gadam, no jauna tika atsāktas laika periodā no 1997. gada
         oktobra līdz 1998. gada novembrim un ka 2001. gada 1. februārī attiecīgajai bankai tika paziņots par aresta uzlikšanu GEA bankas kontam, kas liecina par to, ka minētais pasākums tika ieplānots vairākas nedēļas iepriekš un ka 2001. gada 9. aprīlī
         tika apķīlāts arī valsts kases parāds.

      36      Ņemot vērā visu šo informāciju, Komisija vispārējā veidā nevarēja uzskatīt, ka ''Spānijas Karaliste neveica Spānijas tiesību
         aktos paredzētos pasākumus (konkrētas piespiedu izpildes procedūras), lai kavētu uzņēmumu turpmāko darbību, nepildot nodokļu
         un sociālās apdrošināšanas pienākumus'', un secināt, ka ''valsts rīcība nekādā veidā nerada pamatu uzskatīt, ka šī valsts
         nav rīkojusies kā privātais aizdevējs, kas mēģina atgūt vismaz nelielu daļu no nodokļiem un iemaksām, kas viņam pienākas''.

      37      Neskarot jautājumu par valsts atbalsta esamību vai neesamību šajā lietā, ir jāatzīst, ka Apstrīdētais lēmums, saskaņā ar kuru
         ''nepārtraukta [GEA un VANOSA] nodokļu un sociālo iemaksu nemaksāšana no 1997. gada novembra līdz 2001. janvārim, proti – pēc tam, kad tika paziņots par
         maksājumu atlikšanu – [veido valsts atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu]'', balstās uz nepareizām faktu premisām. Tādējādi,
         nepastāvot nepieciešamībai analizēt pārējos Spānijas valdības izvirzītos pamatus un argumentus, Apstrīdētais lēmums ir atzīstams
         par spēkā neesošu.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      38      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Spānijas valdība ir prasījusi piespriest
         Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tad atbildētājai jāpiespriež atlīdzināt
         tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      atcelt Komisijas 2002. gada 14. maija lēmumu 2002/935/EK par atbalstu Grupo de Empresas Álvarez;
      2)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda − spāņu.