title: Tiesas spriedums (virspalāta), 2016. gada 21. decembris.#Francisco Gutiérrez Naranjo pret Cajasur Banco SAU, Ana María Palacios Martínez pret Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA), Banco Popular Español SA pret Emilio Irles López un Teresa Torres Andreu.#Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Granada un Audiencia Provincial de Alicante lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju līgumi – Hipotekārie aizdevumi – Negodīgi noteikumi – 4. panta 2. punkts – 6. panta 1. punkts – Atzīšana par spēkā neesošu – Valsts tiesas veikta negodīga noteikuma atzīšanas par spēkā neesošu iedarbības laikā ierobežošana.#Apvienotās lietas C-154/15 un C-307/15.

text:
       TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
   2016. gada 21. decembrī (
         *1
      )
   Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 93/13/EEK – Patērētāju līgumi – Hipotekārie aizdevumi – Negodīgi noteikumi – 4. panta 2. punkts – 6. panta 1. punkts – Atzīšana par spēkā neesošu – Valsts tiesas veikta negodīga noteikuma atzīšanas par spēkā neesošu iedarbības laikā ierobežošana
   Apvienotās lietas C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15
   par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Granādas Komerctiesa Nr. 1, Spānija) (C‑154/15) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 25. martā un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 1. aprīlī, kā arī ko Audiencia Provincial de Alicante (Alikantes provinces tiesa, Spānija) (C‑307/15 un C‑208/15) iesniedza ar lēmumiem, kas pieņemti 2015. gada 15. jūnijā un kas Tiesā reģistrēti 2015. gada 1. jūlijā, tiesvedībās

         Francisco Gutiérrez Naranjo

   pret

      Cajasur Banco SAU
       (C‑154/15),

         Ana María Palacios Martínez

   pret

         Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA)
       (C‑307/15),

         Banco Popular Español SA

   pret

         Emilio Irles López,

         Teresa Torres Andreu
       (C‑308/15).
   TIESA (virspalāta)
   šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks A. Ticano [A. Tizzano], palātu priekšsēdētāji R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] un M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši J. Malenovskis [J. Malenovský], E. Levits (referents), Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], K. Vajda [C. Vajda], S. Rodins [S. Rodin], F. Biltšens [F. Biltgen] un K. Jirimēe [K. Jürimäe],
   ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
   sekretāre L. Karasko Marko [L. Carrasco Marco], administratore,
   ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 26. aprīļa tiesas sēdi,
   ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

            –

               F. Gutiérrez Naranjo vārdā – A. Navarro Vidal, A. Martínez Muriel, D. Pineda Cuadrado un L. Pineda Salido, abogados,

            –

               A. M. Palacios Martínez vārdā – F. J. Zambudio Nicolas, abogado, un R. López Coloma, procuradora,

            –

               Banco Popular Español SA vārdā – C. Fernández Vicién, I. Moreno-Tapia Rivas un J. Capell, abogados,

            –

               Cajasur Banco SAU vārdā – J. Remón Peñalver un D. Sarmiento Ramirez-Escudero, abogados,

            –

               Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
               (BBVA) vārdā – J. Rodríguez Cárcamo un A. Rodríguez Conde, abogados,

            –

               E. Irles López un T. Torres Andreu vārdā – Y. Sánchez Orts, procuradora, un F. García Cerrillo, abogado,

            –

            Spānijas valdības vārdā – A. Gavela Llopis un M. Sampol Pucurull, pārstāvji,

            –

            Čehijas Republikas valdības vārdā – S. Šindelková, kā arī M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,

            –

            Polijas valdības vārdā – B. Majczyna, pārstāvis,

            –

            Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Simmons un L. Christie, pārstāvji, kam palīdz S. Ford, barrister, kā arī K. Smith un B. Kennelly, QC,

            –

            Eiropas Komisijas vārdā – D. Roussanov, N. Ruiz García un J. Baquero Cruz, pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 13. jūlija tiesas sēdē,
   pasludina šo spriedumu.

      Spriedums

            1

            Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt it īpaši Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 6. un 7. pantu.

            2

            Šie lūgumi tika iesniegti tiesvedībās starp hipotekāros aizdevuma līgumus noslēgušām personām un kredītiestādēm jautājumā par tiesībām uz tādu summu atmaksāšanu, kas samaksātas, pamatojoties uz līgumu noteikumiem, kuru negodīgums ir ticis atzīts tiesas ceļā.

      Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

            3

            Direktīvas 93/13 preambulas desmitajā apsvērumā ir noteikts:
            “[..] efektīvāku patērētāju aizsardzību var panākt, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā.”

            4

            Šīs direktīvas preambulas divpadsmitajā apsvērumā ir precizēts:
            “[..] dalībvalstīm būtu jādod iespēja, pienācīgi ņemot vērā Līgumu, piešķirt patērētājiem augstāku aizsardzības līmeni ar valsts noteikumiem, kas ir stingrāki nekā šī direktīva.”

            5

            Saskaņā ar Direktīvas 93/13 preambulas divdesmit ceturto apsvērumu:
            “[..] dalībvalstu tiesām un administratīvām iestādēm jābūt to rīcībā adekvātiem un efektīviem līdzekļiem, lai novērstu tālāku negodīgu noteikumu piemērošanu patērētāju līgumos.”

            6

            Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.”

            7

            Atbilstoši šīs direktīvas 3. panta 2. punkta pirmajai daļai:
            “Noteikumu vienmēr uzskata par tādu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, ja tas sastādīts jau iepriekš un patērētājam tādēļ nav bijusi iespēja iespaidot to saturu, jo īpaši saistībā ar iepriekš noformulētiem standartlīgumiem.”

            8

            Minētās direktīvas 4. pantā ir noteikts:
            “1.   Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.
            2.   Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī ar cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”

            9

            Šīs pašas direktīvas 5. pantā ir precizēts:
            “Līgumos, kuros visi vai atsevišķi patērētājam piedāvāti noteikumi ir rakstveidā, šiem noteikumiem vienmēr jābūt sastādītiem vienkāršā, skaidri saprotamā valodā. [..]”

            10

            Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”

            11

            Atbilstoši šīs direktīvas 7. panta 1. punktam:
            “Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”

         Spānijas tiesības

      Tiesību akti

            12

            Saskaņā ar Código Civil (Civilkodekss) 1303. pantu:
            “Ja saistība tiek atzīta par spēkā neesošu, līgumslēdzējas puses viena otrai atdod lietas, kas ir bijušas līguma priekšmets, ar to augļiem un cenu kopā ar procentiem, neskarot nākamajos pantos noteikto.”

            13

               Texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Vispārējā likuma par patērētāju un lietotāju aizsardzību un citu tiesību aktu pārskatīšanu kodificētā versija), kas apstiprināta ar 2007. gada 16. novembraReal Decreto Legislativo 1/2007 (Karaļa Leģislatīvais dekrēts Nr. 1/2007) (2007. gada 30. novembraBOE Nr. 287), redakcijas, kas ir piemērojama pamatlietām (turpmāk tekstā – “LGDCU”), 82. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Par negodīgiem tiek uzskatīti visi noteikumi, kas nav savstarpēji apspriesti, un visas tādas darbības, kurām nav dota skaidra piekrišana, kas, pretēji labticīguma prasībām, rada būtisku neatbilstību līgumā noteiktajās pušu tiesībās un pienākumos par sliktu patērētājam un lietotājam.”

            14

               LGDCU 83. pantā ir paredzēts:
            “Negodīgi noteikumi nav spēkā un netiek uzskatīti par līguma daļu. Šai nolūkā tiesa, uzklausījusi puses, atzīst par spēkā neesošiem negodīgos noteikumus, kas iekļauti līgumā, kurš tomēr turpina saistīt puses ar tiem pašiem nosacījumiem, ja vien tas var pastāvēt bez šiem noteikumiem.”

            15

            1998. gada 13. aprīļaLey 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación (Likums 7/1998 par vispārējiem līgumu noteikumiem) (1998. gada 14. aprīļaBOE Nr. 89), redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietām (turpmāk tekstā – “LCGC”), 5. panta 5. punktā ir noteikts:
            “Vispārēju noteikumu formulējumā ir jāievēro pārskatāmības, skaidrības, precizitātes un vienkāršības kritēriji.”

            16

               LCGC 7. pantā ir paredzēts:
            “Šādi vispārēji noteikumi tiek uzskatīti par līgumā neietvertiem:

                     a)

                     noteikumi, ar kuriem patērētājam pirms līguma noslēgšanas nav bijis patiesas iespējas pilnībā iepazīties vai kas attiecīgā gadījumā nav tikuši parakstīti atbilstoši 5. panta noteikumiem;

                     b)

                     nesalasāmi, neviennozīmīgi, neskaidri un nesaprotami noteikumi, izņemot – pēdējo gadījumā – ja līdzējs tos ir rakstveidā skaidri akceptējis un ja ar tiem ir ticis ievērots īpašais tiesiskais regulējums par līgumu noteikumu pārskatāmību šajā jomā.”

            17

            Saskaņā ar LCGC 8. pantu:
            “1.   Vispārēji noteikumi, kas, kaitējot līdzējam, ir pretrunā likumā vai jebkurā citā imperatīvā vai aizliedzošā tiesību normā noteiktajam, nav spēkā no noslēgšanas brīža, ja vien tajos to pārkāpuma gadījumā nav paredzētas atšķirīgas sankcijas.
            2.   It īpaši nav spēkā negodīgi vispārēji noteikumi patērētāju līgumos [..].”

      Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) judikatūra

   – 2013. gada 9. maija spriedums Nr. 241/2013

            18

            2013. gada 9. maija spriedumā Nr. 241/2013 saistībā ar kolektīvo prasību par noteikuma izmantošanas pārtraukšanu, ko patērētāju asociācija bija cēlusi pret vairākām kredītiestādēm (turpmāk tekstā – “2013. gada 9. maija spriedums”), Tribunal Supremo (Augstākā tiesa), atzinusi par negodīgiem ar patērētājiem noslēgtajos hipotekārā aizdevuma līgumos ietvertos noteikumus par minimālo procentu likmi, par kuru mainīgā procentu likme nevar būt zemāka (turpmāk tekstā – “noteikumi par procentu likmes minimumu”), šos noteikumus atzina par spēkā neesošiem.

            19

            Šī tiesa uzskatīja, ka minētie noteikumi par attiecīgo līgumu galvenā priekšmeta definīciju patērētājiem bija gramatiski saprotami un tātad atbilda Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta prasībai par vienkāršu un skaidru formulējumu. Tādējādi šī tiesa uzskatīja, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai, kas izriet no 2010. gada 3. jūnija sprieduma Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309), tie nebija uzskatāmi par negodīgiem.

            20

            Tomēr, pamatojoties uz 2013. gada 21. marta spriedumā RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180) Tiesas apstiprinātajiem principiem, šī tiesa atzina, ka Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā paredzētā pārskatāmības prasība ir jāizprot kā tāda, kas ietver ne vien formālu aspektu, bet arī materiālu aspektu, kura tvērums ir tāds pats kā šīs direktīvas 5. pantā paredzētajai prasībai un kas ir saistīts ar līguma noslēgšanas brīdī patērētājiem sniegtās informācijas attiecībā uz tiesiskajām un ekonomiskajām sekām, kādas viņiem izriet no noteikumu par tostarp līguma galveno priekšmetu piemērošanas, pietiekamību.

            21

            Pēc Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) domām, lietā, kurā ticis pasludināts 2013. gada 9. maija spriedums, materiālās pārskatāmības prasība nebija ievērota, jo attiecīgās bankas noteikumu par procentu likmes minimumu ietverošo hipotekārā aizdevuma līgumu noslēgšanas laikā patērētājiem šādu informāciju nebija sniegušas. Tādējādi Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) veica šo noteikumu iespējamā negodīguma izvērtēšanu, ņemot vērā Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā, 4. panta 1. punktā un 5. pantā nostiprinātos vispārējos godprātības, līdzsvarotības un pārskatāmības kritērijus, un atzina šos noteikumus par spēkā neesošiem to pārskatāmības neesamības dēļ, kuras pamatā ir nepietiekama informācija aizņēmējiem par to praktiskās piemērošanas konkrētām sekām.

            22

               Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) tomēr uzskatīja, ka attiecīgie hipotekārā aizdevuma līgumi varēja turpināt pastāvēt, un turklāt ierobežoja noteikumu par procentu likmes minimumu atzīšanas par spēkā neesošiem seku atpakaļejošo spēku.

            23

            Šajā ziņā, atgādinājusi, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai, kas tiek piemērota negodīgo noteikumu atzīšanai par spēkā neesošiem, attiecīgie noteikumi ir uzskatāmi par tādiem, kuriem nav bijusi nekāda iedarbība, Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) norādīja, ka, neraugoties uz vispārējo principu par atzīšanas par spēkā neesošu atpakaļejošo spēku, šis atpakaļejošais spēks nevar būt imūns pret vispārējiem tiesību principiem, it īpaši pret tiesiskās noteiktības principu.

            24

               Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) nosprieda, ka noteikumi par procentu likmes minimumu paši par sevi bija likumīgi, atbilda objektīviem iemesliem, nebija nedz neparasti, nedz pārmērīgi, to izmantošana nekustamo īpašumu kredītu tirgū bija ilgstoši pieciesta, to spēkā neesamības pamatā bija pārskatāmības trūkums nepietiekamas aizņēmējiem sniegtās informācijas dēļ, ka bankas bija ievērojušas tiesību aktos noteiktās prasības par informācijas sniegšanu, ka minimālās procentu likmes noteikšana atbilda vajadzībai saglabāt attiecīgo hipotekāro aizdevumu minimālo ienesīgumu, lai bankas varētu segt šo finansēšanas darbību radītos izdevumus un turpināt tās veikt, ka noteikumi par procentu likmes minimumu tika aprēķināti tā, lai nerastos būtiskas izmaiņas attiecībā uz sākotnēji maksājamajām summām, kuras aizņēmēji ņēma vērā brīdī, kad tie pieņēma finansiāla rakstura lēmumus, ka Spānijas tiesību aktos ir atļauta kreditora aizstāšana un ka attiecīgo noteikumu atzīšanas par spēkā neesošiem atpakaļejošs spēks radītu nopietnu ekonomisku grūtību risku.

            25

            Tādējādi, ņemot vērā šos apsvērumus, Tribunal Supremo (Augstākā tiesa), pamatojoties uz tiesiskās noteiktības principu, ierobežoja sava sprieduma iedarbību, to attiecinot uz laiku, sākot ar tā publicēšanu, un nosprieda, ka attiecīgo noteikumu par procentu likmes minimumu spēkā neesamības konstatējums neietekmē nedz situācijas, kuras galīgi ir tikušas atrisinātas ar tiesas nolēmumiem, kas ir ieguvuši res judicata spēku, nedz maksājumus, kas ir tikuši veikti pirms 2013. gada 9. maija, un tādējādi bija jāatmaksā vienīgi summas, kas, balstoties uz šiem noteikumiem, tikušas nepamatoti samaksātas pēc šī datuma.

      – 2015. gada 25. marta spriedums Nr. 139/2015

            26

            Savā 2015. gada 25. marta spriedumā Nr. 139/2015 (turpmāk tekstā – “2015. gada 25. marta spriedums”) Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) saistībā ar patērētāja, kurš pieprasīja atmaksāt summas, kas nepamatoti tikušas samaksātas, balstoties uz noteikumu par procentu likmes minimumu, celto prasību apstiprināja šādu noteikumu atzīšanas par spēkā neesošiem atpakaļejoša spēka ierobežojumu. Šādi rīkojoties, šī tiesa iepriekš 2013. gada 9. maija spriedumā izmantoto risinājumu attiecībā uz kolektīvajām prasībām par noteikuma izmantošanas izbeigšanu attiecināja uz individuālajām prasībām par izmantošanas izbeigšanu un zaudējumu atlīdzību. Tādējādi lietā, kurā tika pasludināts 2015. gada 25. marta spriedums, atmaksāšanas pienākums tika ierobežots, to attiecinot vienīgi uz tādām summām, kas nepamatoti ir tikušas samaksātas pēc 2013. gada 9. maija sprieduma pasludināšanas.

      Fakti pamatlietās un prejudiciālie jautājumi

         Lieta C‑154/15

            27

               Francisco Gutiérrez Naranjo noslēdza ar Cajasur Banco SAU hipotekārā aizdevuma līgumu, kurā bija ietverts noteikums par procentu likmes minimumu.

            28

            Balstoties uz Direktīvu 93/13, kā arī uz Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) judikatūru, F. Gutiérrez Naranjo cēla prasību Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Granādas Komerctiesa Nr. 1, Spānija), prasot atzīt šo noteikumu par procentu likmes minimumu par spēkā neesošu un piespriest atlīdzināt summas, kas ir tikušas nepamatoti samaksātas, pamatojoties uz šo noteikumu.

            29

            Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai līguma noteikuma atzīšanas par spēkā neesošu tā negodīguma dēļ seku ierobežošana, tās attiecinot vienīgi uz laikposmu pēc šīs atzīšanas, ir saderīga ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu.

            30

            Tādējādi Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Granādas Komerctiesa Nr. 1) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                     “1)

                     Vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā paredzētās “nesaistīšanas” interpretācija šādā gadījumā ir saderīga ar interpretāciju, ka attiecīgā noteikuma atzīšana par spēkā neesošu tomēr rada sekas līdz brīdim, kad šī atzīšana notiek? Un tādējādi, vai pat tad, ja tas ir atzīts par spēkā neesošu, ir uzskatāms, ka sekas, ko tas radījis savas spēkā esamības laikā, nezaudē savu spēku un iedarbību?

                     2)

                     Ja tiek izbeigta kāda noteikuma izmantošana (atbilstoši 6. panta 1. punktam un 7. panta 1. punktam) individuālā prasībā, ko cēlis patērētājs, un tas ir atzīts par spēkā neesošu, vai tas ir saderīgi ar šādas spēkā neesamības ietekmes ierobežošanu? Vai (tiesas) var grozīt to summu atmaksāšanu – kas jāveic pārdevējam vai piegādātājam –, kuras patērētājs ir samaksājis, piemērojot noteikumu, kas vēlāk ir atzīts par spēkā neesošu ex tunc nepietiekamas informācijas un/vai nepārskatāmības dēļ?”

         Lieta C‑307/15

            31

               Ana María Palacios Martínez2006. gada 28. jūlijā ar Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
               (BBVA) noslēdza hipotekārā aizdevuma līgumu, kurā bija ietverts noteikums par procentu likmes minimumu.

            32

            2014. gada 6. martā aizņēmēja Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Alikantes Komerctiesa Nr. 1, Spānija) cēla prasību, prasot atzīt šo noteikumu par procentu likmes minimumu par spēkā neesošu tā negodīguma dēļ, kā arī piespriest atlīdzināt summas, kuras banka nepamatoti bija iekasējusi.

            33

            Pirmajā instancē šī tiesa, atsaucoties uz Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) izraudzīto risinājumu tās 2013. gada 9. maija spriedumā, nosprieda, ka prasības priekšmets ir zudis, neskarot summu, kuras banka saskaņā ar minēto noteikumu būtu varējusi iekasēt pēc šī sprieduma pasludināšanas datuma, atmaksāšanu prasītājai.

            34

            Izskatot lietu apelācijas instancē, Audiencia Provincial de Alicante (Alikantes provinces tiesa, Spānija) pauž šaubas par pirmajā instancē izraudzītā risinājuma saderību ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu.

            35

            Tā uzskata, ka negodīga noteikuma atzīšanas par spēkā neesošu atpakaļejoša spēka neesamība var būt pretrunā gan šīs direktīvas mērķiem, gan aizliegumam tiesas ceļā mazināt negodīga noteikuma sekas. Turklāt šai tiesai ir šaubas par to, vai Tiesas prasītie nosacījumi negodīga nosacījuma atzīšanas par spēkā neesošu iedarbības laikā ierobežošanai ir izpildīti lietā, kurā ticis pasludināts 2013. gada 9. maija spriedums.

            36

            Tādējādi Audiencia Provincial de Alicante (Alikantes provinces tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                     “1)

                     Vai ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā paredzēto [negodīgo noteikumu] nesaistīšanas principu ir saderīgs tas, ka ar atlīdzināšanu saistītās sekas, kas izriet no noteikuma par procentu likmes minimumu, kurš iekļauts aizdevuma līgumā, atzīšanas par spēkā neesošu, netiek piemērotas ar atpakaļejošu spēku, sākot ar līguma noslēgšanas datumu, bet ar vēlāku datumu?

                     2)

                     Vai iesaistīto personu labticības princips, kas ir pamats no negodīga noteikuma [atzīšanas par spēkā neesošu] atvasināta atpakaļejoša spēka ierobežojumam, ir Savienības tiesību autonoms jēdziens, kas jāinterpretē vienveidīgi visās dalībvalstīs?

                     3)

                     Ja atbilde [uz iepriekš minēto jautājumu] ir apstiprinoša, kādi apstākļi ir ņemami vērā, lai noteiktu, vai ieinteresētās personas ir rīkojušās labticīgi?

                     4)

                     Jebkurā gadījumā, vai ieinteresētās personas labticībai atbilst profesionālā darbība, kuras dēļ līguma sagatavošanā ir tikusi pieļauta pārskatāmības neesamība, kura radījusi noteikuma negodīgumu?

                     5)

                     Vai būtisku grūtību risks, ar ko ir pamatots negodīga noteikuma [spēkā neesamības] atpakaļejošā spēka ierobežojums, ir Savienības tiesību autonoms jēdziens, kas ir jāinterpretē vienveidīgi visās dalībvalstīs?

                     6)

                     Apstiprinošas atbildes [uz iepriekš minēto jautājumu] gadījumā, kādi ir vērā ņemamie kritēriji?

                     7)

                     Vai būtisku traucējumu risks ir jānovērtē, ņemot vērā vienīgi risku, kas var tikt radīts komersantam, vai tomēr būtu jāņem vērā arī kaitējums, kas tiek nodarīts patērētājiem, neatmaksājot visas atbilstoši šim noteikumam par procentu likmes minimumu samaksātās summas?”

         Lieta C‑308/15

            37

            2001. gada 1. jūnijāEmilio Irles López un Teresa Torres Andreu ar Banco Popular Español SA (turpmāk tekstā – “BPE”) noslēdza hipotekārā aizdevuma līgumu, kurā bija ietverts noteikums par procentu likmes minimumu. Ar 2007. gada 2. maija un 2007. gada 14. jūnija aktiem par grozījumu izdarīšanu puses vienojās par diviem kredītlīnijas [apmēra] palielinājumiem, katrā no kuriem bija ietverts noteikums par procentu likmes minimumu.

            38

            Uzskatot, ka viņu piekrišanas noteikumiem par procentu likmes minimumu apstākļus raksturoja pārskatāmības trūkums, aizņēmēji cēla prasību Juzgado de lo Mercantil no 3 de Alicante (Alikantes Komerctiesa Nr. 3, Spānija), lūdzot atzīt šos noteikumus par spēkā neesošiem un atmaksāt uz to pamata nepamatoti samaksātās summas.

            39

            Šī tiesa šo prasību pirmajā instancē apmierināja un piesprieda BPE atmaksāt aizņēmējiem, piemērojot šos noteikumus, nepamatoti samaksātās summas, sākot ar aizdevuma līguma un tā grozījumu noslēgšanas brīdi.

            40

               BPE pārsūdzēja šo spriedumu Audiencia Provincial de Alicante (Alikantes provinces tiesa), atsaucoties uz 2013. gada 9. maija un 2015. gada 25. marta spriedumiem.

            41

            Iesniedzējtiesa pauž, pirmkārt, šaubas par negodīga noteikuma atzīšanas par spēkā neesošu seku ierobežošanas saderību ar Direktīvas 93/13 6. pantu. Otrkārt, šī tiesa uzskata, ka tas, ka Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) ar 2015. gada 25. marta spriedumu attiecināja uz individuālām prasībām savā 2013. gada 9. maija spriedumā attiecībā uz kolektīvām prasībām izmantoto risinājumu, varētu ierobežot aizņēmēju, tos aplūkojot individuāli, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ciktāl katras individuālās lietas īpašie apstākļi netiktu ņemti vērā, lai noteiktu bankas, kura ir guvusi labumu no negodīgā noteikuma sekām, pienākuma atmaksāt [saņemtās summas] sākumpunktu.

            42

            Tādējādi Audiencia Provincial de Alicante (Alikantes provinces tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un papildus tādiem pašiem kā lietā C‑307/15 uzdotie prejudiciālie jautājumi uzdot Tiesai astoto jautājumu, kas ir formulēts šādi:

                     “8)

                     Vai ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā atzīto principu, ka patērētājam nav saistoši negodīgi noteikumi, un ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā atzītajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir saderīga no noteikuma par procentu likmes minimumu, kas atzīts par negodīgu tiesvedībā, ko ir uzsākusi patērētāju aizsardzības apvienība pret [trim] finanšu iestādēm, spēkā neesamības izrietošās atmaksāšanas ierobežojuma attiecināšana uz tādām individuālām prasībām par noteikuma par procentu likmes minimumu atzīšanu par spēkā neesošu tā negodīguma dēļ, kuras cēluši patērētāji, kas noslēguši līgumu par hipotekāro aizdevumu ar citām finanšu iestādēm?”

            43

            Ar Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 10. jūlija lēmumu lietas C‑307/15 un C‑308/15 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesa vajadzībām, kā arī sprieduma taisīšanai.

            44

            Ar Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 14. augusta rīkojumu tika noraidīti Audiencia Provincial de Alicante (Alikantes provinces tiesa) pieteikumi par lietu C‑307/15 un C‑308/15 izskatīšanu paātrinātā procedūrā, kas paredzēta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a pantā un Tiesas Reglamenta 105. pantā.

            45

            Ar Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 21. oktobra lēmumu lietas C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15 tika apvienotas mutvārdu procesam un galīgā sprieduma taisīšanai.

      Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo un otro jautājumu lietā C‑154/15 un pirmajiem jautājumiem lietās C‑307/15 un C‑308/15

            46

            Ar abiem jautājumiem lietā C‑154/15, kā arī ar pirmajiem jautājumiem lietās C‑307/15 un C‑308/15, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts judikatūru, ar kuru ar atlīdzināšanu saistītās sekas, kas ir saistītas ar tiesas atzinumu, ka noteikums, kas ir ietverts līgumā, kuru ar patērētāju ir noslēdzis pārdevējs vai piegādātājs, ir negodīgs šīs direktīvas 3. panta 1. punkta nozīmē, tiek ierobežotas laikā, tās attiecinot vienīgi uz summām, kuras atbilstoši šim noteikumam ir tikušas nepamatoti samaksātas pēc tiesas nolēmuma, ar kuru ir atzīts šis negodīgums, pasludināšanas.

            47

            Sākumā ir jāpārbauda Spānijas valdības, Cajasur Banco, kā arī BPE apgalvojumi, ka jautājums par tāda noteikuma kā pamatlietās atzīšanas par negodīgiem sekām neietilpst Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā, jo Tribunal Supremo (Augstākā tiesa), veikdama šādu konstatējumu, esot nodrošinājusi augstāku patērētāju aizsardzības līmeni nekā šajā direktīvā garantētais.

            48

            Šajā ziņā no lēmumiem par prejudiciālu jautājumu uzdošanu gan izriet, ka Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) savā 2013. gada 9. maija spriedumā, lai pamatotu ar attiecīgo līgumu galveno priekšmetu saistīto attiecīgo noteikumu par procentu likmes minimumu negodīguma pārbaudi, šīs direktīvas 4. panta 2. punktā paredzēto pārskatāmības prasību ir interpretējusi kā tādu, kas nav tikai prasība ievērot līgumu noteikumu formālo pārskatāmību, kas saistīta ar to skaidru un saprotamu formulējumu, bet arī to materiālo pārskatāmību, kas saistīta ar patērētājam sniegtās informācijas attiecībā uz tā līgumsaistību juridisko un ekonomisko apjomu pietiekamību.

            49

            Tomēr, kā savu secinājumu 46.–50. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, noteikumu par līguma galveno priekšmetu materiālās pārskatāmības pārbaude izriet no Direktīvas 93/13 4. panta 2. punktā noteiktās pārbaudes. Proti, šajā tiesību normā ar tādu pašu formulējumu kā šīs direktīvas 5. pantā ietvertais ir prasīts, lai līgumu noteikumi būtu “vienkāršā, skaidri saprotamā valodā”.

            50

            Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka pirms līguma noslēgšanas informācija par tā noteikumiem un šī līguma parakstīšanas sekām patērētājam ir ļoti svarīga. Tieši uz šādas informācijas pamata viņš izlems, vai vēlas tikt saistīts atbilstoši pārdevēja vai piegādātāja jau iepriekš formulētiem nosacījumiem (spriedums, 2013. gada 21. marts, RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, 44. punkts).

            51

            Tādējādi tāda līguma noteikuma negodīguma Direktīvas 93/13 3. panta 1. punkta nozīmē pārbaude, kurš attiecas uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, gadījumos, kad patērētājam pirms līguma noslēgšanas nav bijusi pieejama visa nepieciešamā informācija par līguma noteikumiem un tā noslēgšanas sekām, vispārīgi ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, it īpaši tās 6. panta 1. punkta piemērošanas jomā.

            52

            Tādējādi, ciktāl iesniedzējtiesas atsaucas uz 2013. gada 9. maija spriedumu, ar kuru noteikumu par procentu likmes minimumu atzīšanas par negodīgiem ar atlīdzināšanu saistītās sekas ir tikušas ierobežotas, ir jāizvērtē, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to šāda valsts tiesas veikta ierobežošana ir atļauta.

            53

            Saskaņā ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši to valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam.

            54

            Šī tiesību norma ir jāuzskata par normu, kas ir ekvivalenta valsts normām, kurām valsts tiesību sistēmā ir imperatīvo normu statuss (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 30. maijs, Asbeek Brusse un de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, 44. punkts).

            55

            Turklāt šī ir imperatīva norma, kas vērsta uz to, lai formālo līdzsvaru, kas ar līgumu ir nodibināts starp līgumslēdzēju pušu tiesībām un pienākumiem, aizstātu ar patiesu līdzsvaru, kas var atjaunot minēto pušu vienlīdzību (spriedums, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 63. punkts).

            56

            Ņemot vērā sabiedrības interešu, ko veido patērētāju – kuri ir vājākā pozīcijā attiecībā pret pārdevējiem vai piegādātājiem – aizsardzība, raksturu un nozīmi, Direktīvā 93/13, kā izriet no tās 7. panta 1. punkta, lasot to kopā ar tās preambulas divdesmit ceturto apsvērumu, dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt adekvātus un efektīvus līdzekļus, “lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos” (spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, 78. punkts).

            57

            Lai to veiktu, valsts tiesām ir vienīgi pienākums novērst negodīga līguma noteikuma piemērošanu, lai patērētājam tas nebūtu saistošs, bet tām nav tiesību koriģēt tā saturu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 65. punkts).

            58

            Šajā kontekstā, pirmkārt, valsts tiesai pēc savas ierosmes ir jāizvērtē Direktīvas 93/13 piemērošanas jomā ietilpstoša līguma noteikuma negodīgums un, to darot, ir jāizlīdzina starp patērētāju un pārdevēju vai piegādātāju pastāvošā nelīdzsvarotība, ja tās rīcībā ir vajadzīgais juridiskais un faktiskais pamatojums.

            59

            Šajā direktīvā paredzētās aizsardzības pilnīga efektivitāte nozīmē, ka valsts tiesai, kas pēc savas ierosmes ir konstatējusi noteikuma negodīgumu, ir jāizdara visi secinājumi no šā konstatējuma, negaidot, ka patērētājs, kurš ir informēts par savām tiesībām, iesniedz pieteikumu, prasot, lai minētais noteikums tiktu atcelts (spriedums, 2013. gada 30. maijs, Jőrös, C‑397/11, EU:C:2013:340, 42. punkts).

            60

            Otrkārt, valsts tiesai nevar tikt atļauts koriģēt negodīgo noteikumu saturu, izņemot, lai mazinātu preventīvo iedarbību, ko attiecībā uz pārdevējiem vai piegādātājiem rada vienkārša šādu negodīgu noteikumu nepiemērošana patērētājam (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 21. janvāris, Unicaja Banco un Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 un C‑487/13, EU:C:2015:21, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).

            61

            No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka līguma noteikums, kas atzīts par negodīgu, principā ir uzskatāms par tādu, kas nekad nav pastāvējis, un tādējādi tam nevar būt nekādas ietekmes attiecībā uz patērētāju. Līdz ar to tiesas konstatējuma par šāda noteikuma negodīgumu sekām principā būtu jābūt tāda patērētāja tiesiskā un faktiskā stāvokļa atjaunošanai, kāds tam būtu bijis, ja šī noteikuma nebūtu bijis.

            62

            No tā izriet, ka valsts tiesas pienākums nepiemērot negodīgu līguma noteikumu, ar kuru tiek noteikts pienākums maksāt summas, kas izrādījušās nepamatotas, principā ietver atbilstošas ar atlīdzināšanu saistītas sekas attiecībā uz šīm pašām summām.

            63

            Šādu ar atlīdzināšanu saistītu seku neesamība varētu apdraudēt preventīvo iedarbību, kādu ar Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu, to lasot kopā ar šīs direktīvas 7. panta 1. punktu, ir paredzēts saistīt ar līgumos, kurus ar patērētājiem noslēguši pārdevēji vai piegādātāji, ietverto noteikumu negodīguma konstatēšanu.

            64

            Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā gan ir prasīts, lai dalībvalstis paredzētu, ka negodīgi noteikumi “atbilstoši savas valsts tiesību aktiem” nav saistoši patērētājam (spriedums, 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, 57. punkts).

            65

            Tomēr ar Direktīvā 93/13 patērētājiem garantētās aizsardzības noteikšanu valsts tiesībās nebūtu grozāms šīs aizsardzības apjoms un tātad būtība un tādējādi apdraudēta šīs aizsardzības efektivitātes pastiprināšana, pieņemot vienveidīgus tiesību aktus negodīgu noteikumu jomā, ko, kā ir norādīts Direktīvas 93/13 preambulas desmitajā apsvērumā, ir vēlējies Eiropas Savienības likumdevējs.

            66

            Tādējādi, lai gan dalībvalstīm, izmantojot savas valsts tiesības, ir jādefinē kārtība, kādā tiek konstatēts līgumā ietverta noteikuma negodīgums un materializējas šīs konstatācijas konkrētās juridiskās sekas, tomēr šādai konstatācijai ir jāļauj atjaunot juridisko un faktisko stāvokli, kāds patērētājam būtu bijis, ja šī negodīgā noteikuma nebūtu bijis, it īpaši, nosakot tiesības uz tāda labuma atmaksāšanu, kuru, pamatojoties uz šo negodīgo noteikumu, patērētājam par sliktu ir guvis pārdevējs vai piegādātājs.

            67

            Šajā gadījumā savā 2013. gada 9. maija spriedumā, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesas, Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) nosprieda, ka attiecīgo noteikumu par procentu likmes minimumu negodīguma konstatācija neietekmē nedz situācijas, kuras galīgi ir tikušas atrisinātas ar tiesas nolēmumiem, kas ieguvuši res judicata spēku, nedz maksājumus, kas ir tikuši veikti pirms šī sprieduma pasludināšanas datuma, un ka tādējādi no šīs konstatācijas izrietošās sekas, tostarp patērētāja tiesības uz atlīdzināšanu atbilstoši tiesiskās noteiktības principam, attiecas tikai uz summām, kas tikušas nepamatoti samaksātas pēc šī datuma.

            68

            Šajā ziņā ir taisnība, ka Tiesa jau ir atzinusi, ka patērētāja aizsardzība nav absolūta. Konkrēti, tā ir nospriedusi, ka Savienības tiesības neuzliek valsts tiesai pienākumu nepiemērot valsts procesuālās normas, kas nolēmumam tostarp piešķir res judicata spēku, pat ja tas ļautu novērst Direktīvā 93/13 ietvertas tiesību normas – neatkarīgi no tās rakstura – pārkāpumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, 37. punkts). No tā izriet, ka Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) savā 2013. gada 9. maija spriedumā varēja nospriest, ka tas nevar ietekmēt situācijas, kuras galīgi ir tikušas atrisinātas ar tiesas nolēmumiem, kas ir ieguvuši res judicata spēku.

            69

            Tāpat Tiesa jau ir nospriedusi, ka saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai, kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās noteiktības interesēs, ir saderīga ar Savienības tiesībām (spriedums, 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, 41. punkts).

            70

            Tomēr procesuālo noteikumu, tādu kā saprātīgs noilguma termiņš, piemērošana ir jānošķir no Savienības tiesību normu interpretācijas iedarbības laikā ierobežošanas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 15. aprīlis, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ņemot vērā pamatprasību par Savienības tiesību vienveidīgu un vispārēju piemērošanu, vienīgi Tiesa var lemt par tās sniegtās šādas normas interpretācijas ierobežošanu laikā (šajā ziņā skat. spriedumu, 1988. gada 2. februāris, Barra u.c., 309/85, EU:C:1988:42, 13. punkts).

            71

            Tādējādi valsts tiesību aktos paredzētie nosacījumi, uz kuriem ir atsauce Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā, nevar aizskart patērētāju tiesību – kuras tiem izriet no šīs tiesību normas, kā tā ir tikusi interpretēta šī sprieduma 54.–61. punktā atgādinātajā Tiesas judikatūrā, – nebūt saistītiem ar noteikumu, kas tiek uzskatīts par negodīgu, būtību.

            72

            Taču no noteikumu par procentu likmes minimumu atzīšanas par spēkā neesošiem izrietošo tiesisko seku iedarbības laikā ierobežošana, kādu Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) veikusi savā 2013. gada 9. maija spriedumā, nozīmē, ka ikvienam patērētājam, kas pirms šī datuma ir noslēdzis šādu noteikumu ietverošu hipotekārā aizdevuma līgumu, vispārīgi tiek liegtas tiesības uz pilnīgu to summu atmaksāšanu, kuras viņš, balstoties uz šo noteikumu, ir nepamatoti samaksājis bankai laikā pirms 2013. gada 9. maija.

            73

            No tā izriet, ka tāda valsts judikatūra kā tā, kas izriet no 2013. gada 9. maija sprieduma, par tiesisko seku, kas izriet no līguma noteikuma atzīšanas par negodīgu atbilstoši Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam, ierobežošanu laikā ļauj nodrošināt vienīgi ierobežotu aizsardzību patērētājiem, kuri pirms nolēmuma, ar kuru tiesas ceļā ir ticis konstatēts šis negodīgums, pasludināšanas datuma ir noslēguši noteikumu par procentu likmes minimumu ietverošu hipotekārā aizdevuma līgumu. Tādējādi šāda aizsardzība ir nepilnīga un nepietiekama un, pretēji šīs direktīvas 7. panta 1. punkta prasībām, nav ne atbilstošs, ne efektīvs līdzeklis negodīgo noteikumu izmantošanas novēršanai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 14. marts, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, 60. punkts).

            74

            Šādos apstākļos, tā kā iesniedzējtiesām attiecībā uz pamatlietu risinājumiem ir saistoša Tiesas sniegtā Savienības tiesību interpretācija, tām pēc savas iniciatīvas nav jāpiemēro iedarbības laikā ierobežošana, kādu Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) veikusi savā 2013. gada 9. maija spriedumā, jo tā nešķiet saderīga ar šīm tiesībām (šajā ziņā skat. spriedumus, 2010. gada 5. oktobris, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 29.–32. punkts; 2016. gada 19. aprīlis, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 33. un 34. punkts; 2016. gada 5. jūlijs, Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, 36. punkts, kā arī 2016. gada 8. novembris, Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, 67.–70. punkts).

            75

            No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts judikatūru, ar kuru ar atlīdzināšanu saistītās sekas, kas ir saistītas ar tiesas atzinumu, ka noteikums, kas ir ietverts līgumā, kuru ar patērētāju ir noslēdzis pārdevējs vai piegādātājs, ir negodīgs šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, tiek ierobežotas laikā, tās attiecinot vienīgi uz summām, kuras atbilstoši šādam noteikumam ir tikušas nepamatoti samaksātas pēc tiesas nolēmuma, ar kuru ir ticis atzīts šis negodīgums, pasludināšanas.

         Par pārējiem prejudiciālajiem jautājumiem

            76

            Ņemot vērā uz pirmo un otro jautājumu lietā C‑154/15, kā arī uz pirmajiem jautājumiem lietās C‑307/15 un C‑308/15 sniegto atbildi, uz pārējiem prejudiciālajiem jautājumiem nav jāatbild.

      Par tiesāšanās izdevumiem

            77

            Attiecībā uz pamatlietu pusēm šī tiesvedība ir stadija procesos, kurus izskata iesniedzējtiesas, un tās lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

                  Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/13/EEK par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts judikatūru, ar kuru ar atlīdzināšanu saistītās sekas, kas ir saistītas ar tiesas atzinumu, ka noteikums, kas ir ietverts līgumā, kuru ar patērētāju ir noslēdzis pārdevējs vai piegādātājs, ir negodīgs šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, tiek ierobežotas laikā, tās attiecinot vienīgi uz summām, kuras atbilstoši šādam noteikumam ir tikušas nepamatoti samaksātas pēc tiesas nolēmuma, ar kuru ir ticis atzīts šis negodīgums, pasludināšanas.

                  [Paraksti]

         (
         *1
      )	Tiesvedības valoda – spāņu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1997. gada 15. maijā. # Bioforce GmbH pret Oberfinanzdirektion München. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija. # Kopējais muitas tarifs. # Lieta C-405/95.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2001. gada 27.jūnijā. # Alain Leroy, Yannick Chevalier-Delanoue un Virginia Joaquim Matos pret Eiropas Savienības Padomi. # Prasība atcelt tiesību aktu. # Apvienotās lietas T-164/99, T-37/00 un T-38/00.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta) 2009. gada 16.jūlijā.#Zuid-Chemie BV pret Philippo's Mineralenfabriek NV/SA.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad der Nederlanden - Nīderlande.#Tiesu sadarbība civillietās un komerclietās - Jurisdikcija un spriedumu izpilde - Regula (EK) Nr. 44/2001 - "Vietas, kur kaitējums ir noticis" jēdziens.#Lieta C-189/08.

text:
      Lieta C‑189/08
      Zuid-Chemie BV
      pret
      Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA
      (Hoge Raad der Nederlanden lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Tiesu sadarbība civillietās un komerclietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde – Regula (EK) Nr. 44/2001 – “Vietas, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” jēdziens
      Sprieduma kopsavilkums
      Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde civillietās un komerclietās – Regula Nr. 44/2001 –
            Īpašā jurisdikcija – Jurisdikcija attiecībā uz deliktu vai kvazideliktu
      (Padomes Regulas Nr. 44/2001 2. pants un 5. panta 3. punkts)
      Regulas Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 3. punkts ir interpretējams
         tādējādi, ka prāvas par kaitējumu, kas uzņēmumiem radies, saņemot piesārņota ķīmiskā produkta piegādi, kurš uzņēmuma no dažādām
         izejvielām un, pārstrādājot minēto produktu, ražotos minerālmēslus padara par neizmantojamiem, kontekstā ar vārdiem “vieta,
         kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” apzīmē vietu, kur, produktu parastā veidā izmantojot mērķim, kam tas ir paredzēts,
         ir radies sākotnējais kaitējums.

      Šī norma attiecas ne vien uz vietu, kur iestājies kaitējuma pamatā esošais cēloniskais notikums, bet arī uz vietu, kur radies
         kaitējums, – tādu kā uzņēmuma rūpnīca, kurā tas pārstrādājis bojāto produktu, pārveidotam produktam radot materiālu kaitējumu,
         ko uzņēmums ir cietis un kas pārsniedz pašam produktam piemītošo kaitējumu. Citas kaitējuma rašanās vietas, nevis tās vietas,
         kur iestājies cēloniskais notikums, ņemšana vērā ļauj vērsties tiesā, kura, īpaši prāvas priekšmeta tuvuma un pierādījumu
         administrēšanas vienkāršības dēļ, ir vairāk piemērota lietas izskatīšanai. Turpretim iespēja pieļaut vienīgi vietu, kur iestājies
         cēloniskais notikums, ievērojamā gadījumu skaitā radītu pārklāšanos starp Regulas Nr. 44/2001 2. pantā un 5. panta 3. punktā
         paredzētajām jurisdikcijas noteikšanas normām, kādēļ šis pēdējais minētais noteikums šajā sakarā zaudētu savu lietderīgo iedarbību.

      (sal. ar 23., 24. un 29.–32. punktu un rezolutīvo daļu)
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 16. jūlijā (*)

      Tiesu sadarbība civillietās un komerclietās – Jurisdikcija un spriedumu izpilde – Regula (EK) Nr. 44/2001 – “Vietas, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” jēdziens
      Lieta C‑189/08
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 4. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2008. gada 8. maijā, tiesvedībā

      Zuid-Chemie BV
      pret
      Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA.

      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [P. Jann], tiesneši M. Ilešičs [M. Ilešič], A. Ticano [A. Tizzano], E. Levits (referents) un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2009. gada 23. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Zuid-Chemie BV vārdā – P. Knaips [P. Knijp], advocaat,

      –        Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA vārdā – M. Polaks [M. Polak], advocaat,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un M. Norta [M. Noort], pārstāves,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – A. M. Rušo-Žoē [A.‑M. Rouchaud-Joët] un P. van Nufels [P. van Nuffel], pārstāvji,

      ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu
         atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.) 5. panta 3. punkta interpretāciju.

      2        Šis lūguma tika iesniegts tiesvedībā, kuras ietvaros Zuid-Chemie BV (turpmāk tekstā – “Zuid-Chemie”), minerālmēslu ražošanas uzņēmums, kas atrodas Sasvangentē [Sas van Gent] (Nīderlande), vēršas pret Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA (turpmāk tekstā – “Philippo’s”), kas atrodas Esenē [Essen] (Beļģija), par Philippo’s uzņēmumam Zuid-Chemie veikto piesārņota produkta, ko izmanto minerālmēslu ražošanai, piegādi.

       Atbilstošās tiesību normas
      3        Regulas Nr. 44/2001 2. panta 1. punktā, kas ir iekļauts tās II nodaļas 1. iedaļā ar virsrakstu “Vispārīgi noteikumi”, ir paredzēts:

      “Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts
         tiesā.”

      4        Šīs pašas regulas 3. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Personas, kuru domicils ir kādā no dalībvalstīm, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā, vienīgi izmantojot šīs nodaļas 2. līdz
         7. iedaļā noteiktās normas.”

      5        Minētās regulas 5. pantā, kas ir iekļauts tās pašas II nodaļas 2. iedaļā ar virsrakstu “Īpaša jurisdikcija”, ir paredzēts:

      “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt:
      [..]
      3.      lietās, kas attiecas uz kaitējumu [deliktu] vai neatļautu rīcību [kvazideliktu], tās vietas tiesā, kur kaitējums noticis vai
         varējis notikt [kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu];

      [..].”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      6        Zuid-Chemie ir minerālmēslu ražošanas uzņēmums, kas 2000. gada jūlijā no HCI Chemicals Benelux B.V. (turpmāk tekstā – “HCI”) – uzņēmuma, kas atrodas Roterdamā [Rotterdam] (Nīderlande) – nopirka divas produkta ar nosaukumu “micromix” partijas.

      7        HCI, kas pati micromix izgatavot nevar, to pasūtīja Philippo’s un tai piegādāja šī produkta ražošanai nepieciešamās izejvielas, izņemot vienu no tām. Šo trūkstošo izejvielu, kas ir cinka
         sulfāts, Philippo’s, vienojoties ar HCI, iegādājās no G. J. de Poorter, kas ar nosaukumu Poortershaven veic darbību Roterdamā.

      8        Philippo’s izgatavoja micromix savā Beļģijā esošajā rūpnīcā, kur Zuid-Chemie šo produktu saņēma.

      9        Lai izgatavotu dažādas minerālmēslu partijas, Zuid-Chemie minēto micromix savā Nīderlandē esošajā rūpnīcā pārstrādāja un vienu daļu pārdeva un nosūtīja saviem klientiem.

      10      Vēlāk izrādījās, ka no Poortershaven pirktajā cinka sulfātā kadmija saturs bija pārāk augsts, kādēļ minerālmēsli vairs nebija izmantojami vai bija izmantojami
         ierobežoti, kā rezultātā, kā apgalvo Zuid-Chemie, tai ir radušies zaudējumi.

      11      2003. gada 17. janvārī Zuid-Chemie pret Philippo’s cēla prasību Rechtbank Middelburg [Midelburgas tiesā] (Nīderlande), prasot atzīt, ka Philippo’s ir atbildīga par Zuid-Chemie radušos kaitējumu, un prasot šim uzņēmumam piespriest samaksāt Zuid-Chemie dažādas summas, kas ir saistītas ar Zuid-Chemie atbilstoši tās viedoklim radušos kaitējumu, kā arī atlīdzināt zaudējumus, tiem pieskaitot procentus un izdevumus.

      12      Ar 2003. gada 10. decembra spriedumu Rechtbank Middelburg atzina, ka tai nav piekritības izskatīt tajā ierosināto lietu, jo Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta piemērošanas vajadzībām
         “vietas, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” jēdziens iekļaujot gan vietu, kur ir iestājies notikums, kas ir kaitējuma
         cēlonis (“Handlungsort”), gan arī vietu, kur ir radies sākotnējais kaitējums (“Erfolgsort”). Taču attiecībā uz vietu, kur
         radies kaitējums, minētā tiesa uzskatīja, ka sākotnējais Zuid-Chemie ciestais kaitējums ir radies Esenē, jo piesārņotā produkta piegādi šis uzņēmums ir saņēmis šajā vietā.

      13      Tiesvedībā Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage (Hāgas apelācijas tiesa) neviena no lietas dalībniecēm neapstrīdēja, ka vieta, kur iestājies notikums, kas ir kaitējuma cēlonis,
         ir Esene, jo šajā vietā piesārņotais micromix tika saražots. Attiecībā uz vietu, kur ir radies kaitējums, šī tiesa apstiprināja pirmās instances tiesas spriedumu. Šajā
         sakarā tā uzskatīja, ka noteicošais elements ir nevis tas, ka piesārņotais micromix ir izraisījis uzņēmuma Zuid-Chemie Nīderlandē ražoto minerālmēslu piesārņojumu, bet gan iespējamā Philippo’s neatļautā rīcība. Tātad uzņēmuma Zuid-Chemie ciestais (sākotnējais) kaitējums esot radies Esenē, jo piesārņotais produkts tai tika piegādāts “no rūpnīcas”.

      14      Par Gerechtshof te ‘s‑Gravenhage spriedumu Zuid-Chemie iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā. Tā nosprieda, ka strīds ir par “vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu”
         Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta izpratnē un ka tās izskatāmā strīda risinājumam ir vajadzīga šī jēdziena interpretācija.

      15      Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden [Nīderlandes Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

      “1)      Kāds kaitējums tādas neatļautas rīcības gadījumā, kāda ir Zuid-Chemie prasījumu pamatā, ir uzskatāms par šīs rīcības radīto sākotnējo kaitējumu: kaitējums, kas radies, piegādājot produktu ar
         trūkumiem, vai kaitējums, kas radies, produktu parastā veidā izmantojot mērķim, kam tas ir paredzēts?

      2)      Ja atbilde ir apstiprinoša attiecībā uz pēdējo pieņēmumu, vai vietu, kur kaitējums ir radies, par to “vietu, kur iestājies
         notikums, kas rada kaitējumu” Regulas [Nr. 44/2001] 5. panta 3. punkta izpratnē var uzskatīt tikai tad, ja ir radies fizisks
         kaitējums personām un lietām, vai arī tad, ja (šajā posmā) ir radušies tikai finansiāli zaudējumi?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      16      Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tādas prāvas kā pamata lietā ietvaros ar vārdiem “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” apzīmē vietu,
         kur produkts ar trūkumiem ticis piegādāts pircējam, vai arī šie vārdi attiecas uz vietu, kur sākotnējais kaitējums ir radies,
         produktu parastā veidā izmantojot mērķim, kam tas ir paredzēts.

      17      Lai varētu atbildēt uz šo jautājumu, ir jāatgādina, ka, pirmkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Regulas Nr. 44/2001 noteikumi
         ir jāinterpretē autonomi saistībā ar regulas sistēmu un mērķiem (skat. it īpaši 2008. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑372/07
         Hassett un Doherty, Krājums, I‑7403. lpp., 17. punkts, kā arī 2009. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑167/08 Draka NK Cables u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 19. punkts).

      18      Otrkārt, tā kā dalībvalstu savstarpējās attiecībās Regula Nr. 44/2001 turpmāk aizstāj 1968. gada 27. septembra Konvenciju
         par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kurā grozījumi ir
         izdarīti ar turpmākām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”),
         Tiesas sniegtā šīs konvencijas noteikumu interpretācija ir piemērojama arī minētās regulas noteikumiem tad, kad šo Kopienu
         tiesību aktu noteikumus var kvalificēt kā līdzvērtīgus.

      19      Šajā lietā nozīmīgie Regulas Nr. 44/2001 noteikumi un Briseles konvencijas noteikumi atspoguļo vienu un to pašu sistēmu, un
         tie turklāt ir izteikti gandrīz identiskā redakcijā. Ņemot vērā šādu atbilstību, saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 preambulas
         deviņpadsmito apsvērumu ir jānodrošina abu tiesību aktu interpretācijas turpinātība (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Draka NK Cables u.c., 20. punkts, kā arī 2009. gada 14. maija spriedumu lietā C‑180/06 Ilsinger, Krājums, I‑0000. lpp., 58. punkts).

      20      Tādējādi ir jāatgādina, ka Tiesa, interpretējot Briseles konvencijas 5. panta 3. punktu, jau ir atzinusi, ka šīs konvencijas
         II sadaļā paredzētā vispārējās jurisdikcijas piešķiršanas sistēma ir balstīta uz tās 2. panta pirmajā daļā noteikto principu,
         saskaņā ar kuru personas, kuru domicils ir līgumslēdzējā valstī, var iesūdzēt šīs valsts tiesā neatkarīgi no lietas dalībnieku
         pilsonības (2004. gada 10. jūnija spriedums lietā C‑168/02 Kronhofer, Krājums, I‑6009. lpp., 12. punkts).

      21      Tikai atkāpjoties no pamatprincipa par atbildētāja domicila vietas tiesu jurisdikciju, Konvencijas II sadaļas 2. iedaļā ir
         paredzēta virkne īpašās jurisdikcijas piešķiršanas gadījumu, starp kuriem ir arī Konvencijas 5. panta 3. punktā paredzētais
         (iepriekš minētais spriedums lietā Kronhofer, 13. punkts).

      22      Tiesa arī ir nospriedusi, ka īpašās jurisdikcijas noteikumi ir interpretējami šauri, nepieļaujot interpretāciju, kas pārsniegtu
         Konvencijā tieši paredzēto [šīs jurisdikcijas piešķiršanas] gadījumu robežas (skat. 1988. gada 27. septembra spriedumu lietā 189/87
         Kalfelis, Recueil, 5565. lpp., 19. punkts; 2004. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑433/01 Blijdenstein, Recueil, I‑981. lpp., 25. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kronhofer, 14. punkts).

      23      Tomēr atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai gadījumos, kad vieta, kur iestājies notikums, kas var izraisīt atbildību par deliktu
         vai kvazideliktu, un vieta, kur šis notikums ir radījis kaitējumu, nav identiskas, Briseles konvencijas 5. panta 3. punktā
         ietvertais izteiciens “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” ir jāsaprot tādējādi, ka tas vienlaikus attiecas
         uz vietu, kur radies kaitējums, un vietu, kur iestājies notikums, kas ir kaitējuma cēlonis, tā, ka pēc prasītāja izvēles atbildētāju
         var iesūdzēt vai nu vienas, vai otras vietas tiesās (skat. it īpaši 1976. gada 30. novembra spriedumu lietā 21/76 Bier, sauktu “Kālija hlorīda raktuves”, Recueil, 1735. lpp., 24. un 25. punkts; 2002. gada 1. oktobra spriedumu lietā C‑167/00 Henkel, Recueil, I‑8111. lpp., 44. punkts; 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑18/02 DFDS Torline, Recueil, I‑1417. lpp., 40. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kronhofer, 16. punkts).

      24      Šajā sakarā Tiesa ir precizējusi, ka Briseles konvencijas 5. panta 3. punktā paredzētais īpašās jurisdikcijas noteikums ir
         balstīts uz īpaši ciešu saikni starp strīdu un tās vietas, kur iestājies notikums, kurš rada kaitējumu, tiesu, kas pareizas
         tiesvedības un procesa lietderīgas organizācijas apsvērumu dēļ attaisno jurisdikcijas piešķiršanu šai tiesai (šajā sakarā
         skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā “Kālija hlorīda raktuves”, 11. punkts; 1990. gada 11. janvāra spriedumu lietā
         C‑220/88 Dumez France un Tracoba, Recueil, I‑49. lpp., 17. punkts; 1995. gada 7. marta spriedumu lietā C‑68/93 Shevill u.c., Recueil, I‑415. lpp., 19. punkts, kā arī 1995. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑364/93 Marinari, Recueil, I‑2719. lpp., 10. punkts). Vietas, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, tiesa, īpaši prāvas priekšmeta tuvuma un
         pierādījumu iesniegšanas vienkāršības dēļ, parasti ir vairāk piemērota lietas izskatīšanai (skat. iepriekš minēto spriedumu
         lietā Henkel, 46. punkts).

      25      Lai gan, kā ir atzīmēts šī sprieduma 13. punktā, lietas dalībnieki pamata lietā ir vienisprātis, ka Esene ir vieta, kur ir
         iestājies notikums, kas ir kaitējuma cēlonis (“Handlungsort”), starp tiem pastāv domstarpības par vietas, kur ir radies kaitējums
         (“Erfolgsort”), noteikšanu.

      26      Atbilstoši šī sprieduma 23. punktā minētajai judikatūrai šī pēdējā vieta ir tā, kur notikums, kas var izraisīt atbildību par
         deliktu vai kvazideliktu, ir radījis kaitējumu.

      27      Kaitējuma rašanās vietu nedrīkst jaukt ar vietu, kur ir iestājies notikums, kura dēļ ticis sabojāts pats produkts, jo šī vieta
         faktiski ir tā, kur ir iestājies notikums, kas ir kaitējuma cēlonis. Turpretim “kaitējuma materializēšanās” vieta (skat. iepriekš
         minētos spriedumus lietās “Kālija hlorīda raktuves”, 15. punkts, un Shevill u.c., 21. punkts) ir tā, kur izpaužas notikuma, kas rada kaitējumu, kaitīgās sekas, t.i., kur bojātā produkta radītais kaitējums
         izpaužas konkrēti.

      28      Ir jāatgādina, ka judikatūrā tiek skaidri nošķirts kaitējums un šī kaitējuma pamatā esošais notikums un šajā sakarā tajā ir
         paredzēts, ka atbildība par deliktu vai kvazideliktu var iestāties vienīgi ar nosacījumu, ka starp abiem šiem elementiem var
         konstatēt cēloņsakarību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā “Kālija hlorīda raktuves”, 16. punkts).

      29      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, vieta, kur ir radies kaitējums, var būt vienīgi Nīderlandē esošā Zuid-Chemie rūpnīca, kur micromix, kas ir bojātais produkts, tika pārveidots par minerālmēsliem, radot tiem materiālu kaitējumu, ko ir cietusi Zuid-Chemie, un pārsniedzot pašam micromix piemītošo kaitējumu.

      30      Turklāt ir jāatzīmē, ka šādi Zuid-Chemie dotā iespēja izmantot Nīderlandes tiesu piekritību, it īpaši ņemot vērā šī sprieduma 24. punktā minētos iemeslus, ļauj izspriest
         lietu vispiemērotākajai tiesai un tātad Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punktā paredzētajam īpašās jurisdikcijas noteikumam
         radīt savu lietderīgu iedarbību.

      31      Šajā sakarā ir lietderīgi atgādināt, ka, Briseles konvencijas 5. panta 3. punktu interpretējot tādējādi, ka šis noteikums
         attiecas ne vien uz vietu, kur iestājies notikums, kas ir kaitējuma cēlonis, bet arī uz vietu, kur radies kaitējums, Tiesa
         ir uzskatījusi, ka iespēja pieļaut vienīgi vietu, kur iestājies notikums, kas ir kaitējuma cēlonis, ievērojamā gadījumu skaitā
         radītu pārklāšanos starp minētās konvencijas 2. pantā un 5. panta 3. punktā paredzētajām jurisdikcijas noteikšanas normām,
         kādēļ šis pēdējais minētais noteikums šajā sakarā zaudētu savu lietderīgo iedarbību (skat. iepriekš minētos spriedumus lietās
         “Kālija hlorīda raktuves”, 15. un 20. punkts, un Shevill u.c., 22. punkts). Šāds apsvērums par jurisdikcijas noteikšanas normu pārklāšanos līdzīgā veidā var būt spēkā tad, ja attiecīgajā
         gadījumā kā kaitējuma rašanās vieta netiek ņemta vērā cita vieta kā vieta, kur iestājies notikums, kas ir kaitējuma cēlonis.

      32      No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas prāvas
         kā pamata lietā ietvaros ar vārdiem “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” apzīmē vietu, kur, produktu parastā
         veidā izmantojot mērķim, kam tas ir paredzēts, ir radies sākotnējais kaitējums.

       Par otro jautājumu
      33      Gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu sniegta atbilde, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi,
         ka ar vārdiem “vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu” apzīmē vietu, kur, produktu parastā veidā izmantojot mērķim,
         kam tas ir paredzēts, ir radies sākotnējais kaitējums, iesniedzējtiesa turklāt jautā, vai šim kaitējumam jābūt fiziskam kaitējumam
         personām un lietām, vai arī runa (šajā posmā) var būt par tikai finansiāliem zaudējumiem.

      34      Šajā sakarā, kā ir minēts šī sprieduma 9. un 10. punktā, ir jāatgādina, ka piesārņotā micromix pārstrāde minerālmēslos, ko ir veikusi Zuid-Chemie, šos minerālmēslus padarījusi par mazākā mērā izmantojamiem vai pat neizmantojamiem, kas atbilstoši Zuid-Chemie norādēm tai ir radījis zaudējumus.

      35      Tā kā tādējādi sākotnējais Zuid-Chemie ciestais kaitējums ir fiziskais kaitējums lietām, ir jākonstatē, ka jautājumam, vai, lai šī sprieduma 32. punktā norādītā
         interpretācija būtu izmantojama, (šajā posmā) pietiktu vienīgi ar finansiālajiem zaudējumiem, ir hipotētisks raksturs.

      36      Ņemot vērā šo konstatējumu un ievērojot Tiesai uzticēto uzdevumu palīdzēt veikt pareizu tiesvedību dalībvalstīs, nevis sniegt
         konsultatīvus atzinumus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem (2007. gada 18. decembra spriedums lietā C‑62/06 ZF Zefeser, Krājums, I‑11995. lpp., 15. punkts), uz otro jautājumu nav jāatbild.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
      Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un
            komerclietās 5. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka tādas prāvas kā pamata lietā ietvaros ar vārdiem “vieta, kur
            iestājies notikums, kas rada kaitējumu” apzīmē vietu, kur, produktu parastā veidā izmantojot mērķim, kam tas ir paredzēts,
            ir radies sākotnējais kaitējums.
      [Paraksti]
      *	Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2007. gada 11.jūlijā. # Spyros Konidaris pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Pieņemšana darbā - Kandidatūras noraidīšana - Prasība atcelt tiesību aktu. # Lieta T-93/03.

text:
      PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2007. gada 11. jūlijā
      Lieta T‑93/03
      Spyros Konidaris
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Ierēdņi – Pieņemšana darbā – A2 pakāpes direktora amats – Kandidatūras noraidīšana – Prasība atcelt tiesību aktu – Pienākums norādīt pamatojumu – Kandidātu salīdzinošās vērtēšanas likumība – Iecelto kandidātu kvalifikāciju novērtēšana
      Priekšmets Prasība atcelt Komisijas lēmumu par prasītāja kandidatūras Informācijas sabiedrības ģenerāldirektorāta direktora amatam noraidīšanu

      Nolēmums Prasību noraidīt. Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina prasītāja tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Nelabvēlīgs lēmums – Kandidatūras noraidīšana – Pienākums norādīt pamatojumu ne vēlāk kā sūdzības noraidīšanas posmā
      (Civildienesta noteikumu 25. panta otrā daļa un 90. panta 2. punkts)
      2.      Ierēdņi – Paziņojums par vakanci – Minimālo kvalifikāciju, kas nepieciešamas direktora amatam, noteikšana
      (Civildienesta noteikumu 29. pants)
      3.      Ierēdņi – Amata vakance – Amatu aizpildīšana, izmantojot paaugstināšanu – Salīdzinošs kandidātu nopelnu izvērtējums
      (Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkts un 45. pants)
      4.      Ierēdņi – Amata vakance – Salīdzinošs kandidātu nopelnu izvērtējums
      (Civildienesta noteikumu 5. panta 3. punkts un 29. pants)
      5.      Ierēdņi – Amata vakance – Salīdzinošs kandidātu nopelnu izvērtējums
      (Civildienesta noteikumu 4. un 29. pants)
      1.      Lai gan iecēlējinstitūcijai nav jāpamato lēmumi par paaugstināšanu amatā attiecībā uz amatā nepaaugstinātiem kandidātiem,
         tai tomēr ir jāpamato lēmums, ar kuru tiek noraidīta sūdzība, ko saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedzis
         amatā nepaaugstināts kandidāts, un pamatojums, kas norādīts šajā lēmumā, ir uzskatāms par pamatojumu lēmumam, par kuru iesniegta
         sūdzība. Šajā sakarā pietiek ar to, ka lēmuma, ar kuru ir noraidīta ierēdņa kandidatūra uz amatu, kuru viņš ieņemtu, ja tiktu
         paaugstināts amatā, pamatojums attiecas uz tiesisku nosacījumu kopumu, kuri saskaņā ar Civildienesta noteikumiem ir jāievēro,
         lai procedūra būtu tiesiska.

      Kaut arī iecēlējinstitūcija nevar pēc prasības celšanas tiesā novērst pamatojuma pilnīgu neesamību lēmumam, ar kuru ir noraidīta
         ierēdņa kandidatūra uz amatu, kuru viņš ieņemtu, ja tiktu paaugstināts amatā, tikai ar nepietiekamu pamatojumu pirmstiesas
         procesā vien nevar pamatot lēmuma, kas tika pieņemts, kad iestāde tiesvedības laikā bija iesniegusi papildu precizējumus,
         atcelšanu. Tādējādi sākotnēju pamatojuma nepietiekamību var novērst, sniedzot papildu precizējumus pat tiesvedības laikā,
         ja ieinteresētās personas rīcībā, pirms tā vēl bija cēlusi savu prasību, jau bija informācija, kas veido pamatojuma sākumu.

      (skat. 51., 53., 54. un 58. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1974. gada 30. oktobris, 188/73 Grassi/Padome, Recueil, 1099. lpp., 14. punkts; 1993. gada 9. decembris, C‑115/92 P Parlaments/Volger, Recueil, I‑6549. lpp., 22. punkts; 1998. gada 19. novembris, C‑316/97 P Parlaments/Gaspari, Recueil, I‑7597. lpp., 29. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1992. gada 12. februāris, T‑52/90 Volger/Parlaments, Recueil, II‑121. lpp., 40. punkts, apstiprināts ar Parlaments/Volger, minēts iepriekš, 22.–24. punkts; 1997. gada 18. marts, T‑178/95 un T‑179/95 Picciolo un Caló/Reģionu komiteja, Recueil FP, I‑A‑51. un II‑155. lpp., 34. punkts; 2000. gada 26. janvāris, T‑86/98 Gouloussis/Komisija, Recueil FP, I‑A‑5. un II‑23. lpp., 73.–77. punkts; 2002. gada 20. februāris, T‑117/01 Roman Parra/Komisija, Recueil FP, I‑A‑27. un II‑121. lpp., 26. un 30. punkts; 2002. gada 12. decembris, T‑135/00 Morello/Komisija, Recueil FP, I‑A‑265. un II‑1313. lpp., 34. un 37. punkts; 2005. gada 15. septembris, T‑132/03 Casini/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑253. un II‑1169. lpp., 36. punkts.

      2.      Iecēlējinstitūcijai ir plaša rīcības brīvība, nosakot prasmes, kādas nepieciešamas, lai strādātu piešķiramajā amatā, un paziņojums
         par vakanci var tikt atzīts par prettiesisku tikai acīmredzamas kļūdas vērtējumā dēļ, kas pieļauta, definējot minimālos nosacījumus,
         kuri jāizpilda, lai piešķirtu attiecīgo amatu.

      Attiecībā uz direktora amatu iestāde var, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatīt, ka pieredzes vai īpašu zināšanu
         esamībai attiecīgajā vadības jomā var būt mazāk noteicoša nozīme nekā vispārēju vadītāja, analītiķa un spriešanas spēju esamībai,
         jo pieredzi un tehniskās zināšanas vienmēr var iegūt strādājot pašā vadībā.

      (skat. 72. un 74. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1990. gada 16. oktobris, T‑132/89 Gallone/Padome, Recueil, II‑549. lpp., 27. punkts; 1993. gada 3. marts, T‑58/91 Booss un Fischer/Komisija, Recueil, II‑147. lpp., 69. punkts; 1997. gada 29. maijs, T‑6/96 Contargyris/Padome, Recueil FP, I‑A‑119. un II‑357. lpp., 100. punkts; Morello/Komisija, minēts iepriekš, 69. punkts.

      3.      Novērtējuma ziņojums ir būtisks novērtējuma elements katru reizi, kad vadība izvērtē ierēdņa karjeru. Paaugstināšanas procedūra
         nav tiesiska, ja iecēlējinstitūcija nav varējusi veikt kandidātu nopelnu salīdzinošu izvērtējumu sakarā ar to, ka viens vai
         vairāki novērtējuma ziņojumi vadības dēļ tika sagatavoti ar būtisku novēlošanos. Tomēr šāda prettiesiskuma dēļ var atcelt
         lēmumu par iecelšanu amatā tikai tad, ja novērtējuma ziņojums var būtiski ietekmēt procedūru.

      Šajā sakarā pastāv atšķirības starp Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto iecelšanas vakantajā
         amatā procedūru, pārceļot vai paaugstinot amatā, un Civildienesta noteikumu 45. pantā paredzēto paaugstināšanas amatā procedūru.
         Šī pēdējā procedūra paredz veidot ierēdņa karjeru atkarībā no sasniegumiem un nopelniem, kurus viņš guvis, izpildot savus
         pienākumus, tas ir, atlīdzināt tiem ierēdņiem, kuri pagātnē ir sevi pierādījuši ar kopumā lielākiem nopelniem, turpretim iecelšanas
         vakantajā amatā procedūras mērķis ir dienesta interesēs atrast ierēdni, kurš vislabāk varētu veikt piešķiramā amata pienākumus.
         Tādējādi salīdzinoša nopelnu izvērtējuma ietvaros iecēlējinstitūcijai nav pienākuma pamatot savu vērtējumu ar novērtēšanas
         ziņojumiem, jo tā var ņemt vērā citus elementus, kas raksturo kandidātu nopelnus, piemēram, informāciju attiecībā uz viņu
         administratīvo statusu vai personisko stāvokli. Šāda informācija var padarīt relatīvu vērtējumu, kas sniegts uz novērtējuma
         ziņojumu pamata.

      (skat. 88. un 90.–92. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1983. gada 27. janvāris, 263/81 List/Komisija, Recueil, 103. lpp., 25. un 26. punkts; 1987. gada 12. februāris, 233/85 Bonino/Komisija, Recueil, 739. lpp., 5. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 3. marts, T‑25/92 Vela Palacios/EESK, Recueil, II‑201. lpp., 40. un 43. punkts; 1993. gada 25. novembris, T‑89/91, T‑21/92 un T‑89/92 X/Komisija, Recueil, II‑1235. lpp., 49. un 50. punkts; 1998. gada 5. marts, T‑221/96 Manzo‑Tafaro/Komisija, Recueil FP, I‑A‑115. un II‑307. lpp., 18. punkts; 2000. gada 24. februāris, T‑82/98 Jacobs/Komisija, Recueil FP, I‑A‑39. un II‑169. lpp., 36. punkts; 2000. gada 5. oktobris, T‑202/99 Rappe/Komisija, Recueil FP, I‑A‑201. un II‑911. lpp., 40. punkts; Morello/Komisija, minēts iepriekš, 89. punkts.

      4.      Iecēlējiestādei, definējot salīdzinoša kandidātu izvērtējuma noteikumus tai piešķirtās rīcības brīvības ietvaros, kā arī dažādiem
         amatā augstākstāvošiem ierēdņiem, ar kuriem konkrētās paaugstināšanas vai pārcelšanas procedūras ietvaros notika konsultācijas,
         katrā kandidātu vērtēšanas stadijā ir jāizvērtē vai ir nepieciešams iegūt papildu informāciju vai novērtēšanas faktus, apspriežoties
         ar visiem vai dažiem kandidātiem, lai varētu pieņemt lēmumu, pilnībā pārzinot lietu. Civildienesta noteikumi neparedz kandidātam
         tiesības darbā pieņemšanas procedūras laikā apspriesties ar iespējamo augstākstāvošo ierēdni. Līdz ar to iecēlējinstitūcijai
         ir pienākums organizēt apspriedes ar amata kandidātiem tikai tad un tikai tiktāl, ciktāl šāds pienākums izriet no tiesiskā
         pamata, kuru tā pati sev ir noteikusi.

      Taču rīcības brīvību, kas iestādei ir piešķirta attiecībā uz procedūras vai metodes, kāda izmantojama kandidātu salīdzinošajā
         novērtēšanā, noteikšanu, ierobežo vajadzība veikt šo novērtēšanu rūpīgi un objektīvi, dienesta interesēs un saskaņā ar vienlīdzīgas
         attieksmes pret ierēdņiem principu, kāds ir vispārīgi atzīts Civildienesta noteikumu 5. panta 3. punktā. Faktiski salīdzinošs
         kandidātu nopelnu izvērtējums ir jāveic saskaņā ar vienādiem noteikumiem un pamatojoties uz salīdzinošiem informācijas avotiem
         un informāciju.

      (skat. 107., 108. un 110. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1983. gada 21. aprīlis, 282/81 Ragusa/Komisija, Recueil, 1245. lpp., 21. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 30. novembris, T‑78/92 Perakis/Parlaments, Recueil, II‑1299. lpp., 15. punkts; 1993. gada 30. novembris, T‑76/92 Tsirimokos/Parlaments, Recueil, II‑1281. lpp., 20. punkts; 2003. gada 5. novembris, T‑240/01 Cougnon/Tiesa, Recueil FP, I‑A‑263. un II‑1283. lpp., 67. un 70. punkts.

      5.      Novērtējot kandidāta atbilstību paziņojumā par vakanci noteiktajām prasībām, iecēlējinstitūcijai, it īpaši ja ieņemamais amats
         ir A1 vai A2 pakāpes, ir plašas izvērtēšanas pilnvaras, salīdzinot šāda amata kandidātu nopelnus. Tomēr šo plašo izvērtēšanu
         pilnvaru īstenošana prasa kandidātu lietu rūpīgu pārbaudi un paziņojumā par vakanci izvirzīto prasību apzinīgu ievērošanu,
         kas nozīmē, ka iecēlējinstitūcijai ir jānoraida visi kandidāti, kas šīm prasībām neatbilst. Paziņojums par vakanci faktiski
         ir tiesiskais ietvars, kuru iecēlējinstitūcija nosaka pati sev un kurš tai ir precīzi jāievēro.

      (skat. 120. un 121. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2002. gada 9. jūlijs, T‑158/01 Tilgenkamp/Komisija, Recueil FP, I‑A‑111. un II‑595. lpp., 50. un 51. punkts; 2003. gada 11. novembris, T‑248/02 Faita/EESK, Recueil FP, I‑A‑281. un II‑1365. lpp., 70. punkts.


Tiesas spriedums 1995. gada 9. novembrī. # Andrea Francovich pret Itālijas Republiku. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Pretura circondariale di Vicenza - Itālija. # Sociālā politika - Direktīva 80/987/EEK. # Lieta C-479/93.


Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta) 2013. gada 16. maijā. # Verus Eood pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Iebildumu process - Kopienas vārdiskas preču zīmes "VORTEX" reģistrācijas pieteikums - Agrāka Kopienas vārdiska preču zīme "VORTEX" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts - Prioritātes tiesības - Regulas Nr. 207/2009 29. pants - Daļēja atteikšanās - Regulas Nr. 207/2009 50. pants - Tiesību tikt uzklausītam pārkāpums - Regulas Nr. 207/2009 75. panta otrais teikums. # Lieta T-104/12.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1990. gada 4. jūlijā. # Vleeswarenbedrijf Roermond BV u.c. pret Produktschap voor Vee en Vlees. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nīderlande. # Kopējais muitas tarifs. # Apvienotās lietas C-354/88, C-355/88 un C-356/88.


Vispārējās tiesas spriedums (astotā palāta), 2015. gada 10. decembris.#Fútbol Club Barcelona pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB).#Kopienas preču zīme – Kopienas grafiskas preču zīmes, kas attēlo emblēmas kontūru, reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamats – Atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Izmantošanas rezultātā iegūtas atšķirtspējas neesamība – Regulas Nr. 207/2009 7. panta 3. punkts.#Lieta T-615/14.


Tiesas spriedums 1972. gada 30. novembrī. # Wasaknäcke Knäckebrotfabrik GmbH pret Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesverwaltungsgericht - Vācija. # Lieta 32-72.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2008. gada 4.decembrī. # Jessica Blais pret Eiropas Centrālo banku (ECB). # Civildienesta lietas. # Lieta F-6/08.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS
      (pirmā palāta)
      2008. gada 4. decembrī
      Lieta F‑6/08
      Jessica Blais
      pret
      Eiropas Centrālo banku (ECB)
      Civildienests – ECB personāls – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – ECB Nodarbināšanas kārtības 17. pantā paredzētie nosacījumi – Piespriešana prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus – Taisnīguma prasības – Reglamenta 87. panta 2. punkts
      Priekšmets: Prasība, kas celta saskaņā ar EK līgumam pievienotā Protokola par Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas
         Statūtiem 36. panta 2. punktu un ar kuru Dž. Blaisa [J. Blais] lūdz atcelt Eiropas Centrālās bankas 2007. gada 15. augusta lēmumu, kas apstiprināts ar tās priekšsēdētāja 2007. gada 8. novembra
         lēmumu, nepiešķirt viņai ekspatriācijas pabalstu.

      Nolēmums: Prasību noraidīt. Prasītāja sedz savus, kā arī atlīdzina pusi no Eiropas Centrālās bankas tiesāšanās izdevumiem. Eiropas Centrāla
         banka sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Eiropas Centrālās bankas darbinieki – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Ierēdņi,
            kuriem ir dienesta vietas dalībvalsts pilsonība
      (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkts; Eiropas Centrālās bankas Darbinieku nodarbināšanas kārtības 17. panta
            pirmā daļa)
      2.      Ierēdņi – Eiropas Centrālās bankas darbinieki – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Ierēdņi,
            kuriem ir dienesta vietas dalībvalsts pilsonība
      (Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkts; Eiropas Centrālās bankas Darbinieku nodarbināšanas kārtības 17. pants)
      3.      Ierēdņi – Eiropas Centrālās bankas darbinieki – Atalgojums – Ekspatriācijas pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Dubultpilsoņi,
            kuriem ir dienesta vietas dalībvalsts pilsonība
      (Eiropas Centrālās bankas Darbinieku nodarbināšanas kārtības 17. pants)
      4.      Tiesvedība – Tiesāšanās izdevumi – Pienākums – Taisnīguma prasību ņemšana vērā
      (Civildienesta tiesas Reglamenta 87. panta 2. punkts)
      1.      Atbilstoši Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta paraugam Eiropas Centrālās bankas Darbinieku nodarbināšanas
         kārtības 17. pantā ekspatriācijas pabalsta piešķiršana ir pakārtota negatīvam nosacījumam par pastāvīgo dzīvesvietu, proti,
         ka noteiktu laiku pirms dienesta attiecību uzsākšanas ieinteresētās personas pastāvīgā dzīvesvieta nav atradusies dienesta
         vietas valstī. Šis laikposms ir noteikts atšķirīgi atkarībā no tā, vai nu attiecīgajam darbiniekam ir vai ir bijusi tās valsts,
         kuras teritorijā atrodas viņa dienesta vieta, pilsonība, vai arī tās nav vai nav bijis. Saskaņā ar Nodarbināšanas kārtības
         17. panta pirmās daļas i) apakšpunktu darbiniekiem, kuri nav un nekad nav bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas
         vieta, kurā viņi strādā, ir tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu, ja vien viņi nav pastāvīgi dzīvojuši vai veikuši pamata
         profesionālo darbību šīs valsts teritorijā visā piecu gadu laikposmā, kas beidzies sešus mēnešus pirms viņu dienesta attiecību
         uzsākšanas. Turpretim darbiniekiem, kuri ir vai ir bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kurā viņi strādā,
         saskaņā ar Nodarbināšanas kārtības 17. panta pirmās daļas ii) apakšpunktu ir tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu tikai
         tad, ja viņi pastāvīgi dzīvojuši ārpus šīs valsts teritorijas visā desmit gadu laikposmā, kas beidzies dienesta attiecību
         uzsākšanas dienā.

      Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta noteikumos paredzētā ekspatriācijas pabalsta mērķis ir atlīdzināt
         par nastām un īpašām grūtībām, kas izriet no pastāvīgas darba pienākumu pildīšanas valstī, ar kuru ierēdnim pirms dienesta
         attiecību uzsākšanas nav vai vairs nav noturīgu saišu. Tas pats pēc analoģijas attiecas arī uz Eiropas Centrālās bankas darbiniekiem.
         Tādēļ jebkāda Darbinieku nodarbināšanas kārtības 17. panta interpretācija, atbilstoši kurai tiesības saņemt ekspatriācijas
         pabalstu nebūtu darbiniekiem, kuri atrodas šajā situācijā, būtu pretrunā ekspatriācijas pabalsta mērķim. Tātad šādi tas būtu,
         ja Nodarbināšanas kārtības 17. panta pirmās daļas ii) apakšpunktā paredzētā dienesta attiecību uzsākšana tiktu interpretēta
         tādējādi, ka ar to būtu saprotama tikai dienesta attiecību uzsākšana darbinieka statusā. Tā kā šajā tiesību normā ir prasīts,
         lai ieinteresētā persona uz pastāvīgu dzīvi ārpus dienesta vietas valsts būtu iekārtojusies visā atsauces laikposmā, ar to
         vien, ka pirms darbinieka, uz kuru attiecas minētās tiesības normas ii) apakšpunkts, proti, kuram ir vai ir bijusi dienesta
         vietas valsts pilsonība, pieņemšanas darbā tas ir bijis nodarbināts saskaņā ar līgumu, kas noslēgts uz noteiktu laiku, kurš
         īsāks par vienu gadu, būtu pietiekami, lai minētajam darbiniekam, kuram pirms savu dienesta attiecību uzsākšanas bija jāpārceļ
         sava pastāvīgā dzīvesvieta uz savas dienesta vietas valsti, automātiski tiktu liegta iespēja saņemt ekspatriācijas pabalstu
         pat tad, ja viņš nav pastāvīgi dzīvojis dienesta vietas valstī desmit gadus pirms viņa pieņemšanas darbā uz īsu laiku līgumdarbinieka
         statusā.

      Tādēļ dienesta attiecību uzsākšana Nodarbināšanas kārtības 17. panta pirmās daļas ii) apakšpunkta noteikumu izpratnē jāinterpretē
         kā pirmreizējā dienesta attiecību uzsākšana Eiropas Centrālajā bankā neatkarīgi no ieinteresētās personas ar to noslēgta darba
         līguma veida.

      (skat. 54., 55., 72. un 75. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: 1986. gada 13. novembris, 330/85 Richter/Komisija, Recueil, 3439. lpp., 6. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 30. marts, T‑4/92 Vardakas/Komisija, Recueil, II‑357. lpp., 39. punkts; 1995. gada 14. decembris, T‑72/94 Diamantaras/Komisija, Recueil FP, I‑A‑285. un II‑865. lpp., 48. punkts.

      2.      Nosakot, vai ir tiesības saņemt ekspatriācijas pabalstu, Eiropas Centrālās bankas Darbinieku nodarbināšanas kārtības 17. pantā
         minētā pastāvīgā dzīvesvieta pēc analoģijas ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktu ir vieta, kuru ieinteresētā
         persona ar nodomu piešķirt tai nemainīgu raksturu ir noteikusi par savu interešu pastāvīgo vai parasto centru. Pastāvīgās
         dzīvesvietas neesamības apstāklis jāizvērtē, ņemot vērā visus uz lietu attiecināmos faktiskos apstākļus. Ekspatriācijas jēdziens
         ir atkarīgs no ieinteresētās personas konkrētās situācijas, it īpaši no apstākļa, vai viņa, lai arī būdama savas dienesta
         vietas valsts pilsone, faktiski ir sarāvusi savas sociālās un profesionālās saites ar minēto valsti, pilnībā un ilgstoši pārceļot
         savu pastāvīgo dzīvesvietu ārpus minētās valsts teritorijas.

      Faktiskā dzīvošana, profesionālā darbība un personiskās saites ir galvenie dzīvesvietas kritēriji.
      Tas vien, ka kādā valstī tiek dzīvots, lai pabeigtu augstskolas studijas un veiktu arodpraksi, neļauj prezumēt, ka būtu vēlme
         savu interešu pastāvīgo centru pārnest uz šo valsti. Turpretim uz kādu valsti veikta pārcelšanās, lai tajā atkalapvienotos
         ar savu partneri, tajā īrētu mājokli, lai tur dzīvotu kopā ar minēto personu un tajā veiktu profesionālo darbību saskaņā ar
         uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu, ļauj prezumēt interešu pastāvīgā centra pārcelšanu uz attiecīgo valsti.

      (skat. 87., 88., 90. un 91. punktu)
      Atsauces:
      Tiesa: Richter/Komisija, minēts iepriekš, 6. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 28. septembris, T‑90/92 Magdalena Fernández/Komisija, Recueil, II‑971. lpp., 27.–30. punkts; 2005. gada 25. oktobris, T‑299/02 Dedeu i Fontcuberta/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑303. un II‑1377. lpp., 77. punkts; 2006. gada 27. septembris, T‑259/04 Koistinen/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑177. un II‑A‑2‑879. lpp.; 2007. gada 19. jūnijs, T‑473/04 Asturias Cuerno/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑0000. un II‑A‑2‑0000. lpp., 74. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 20. novembris, F‑120/05 Kyriazis/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 50. punkts.

      3.      Ievērojot ekspatriācijas pabalsta mērķi, kas ir atlīdzināt par nastām un īpašajām grūtībām, kuras izriet no pastāvīgas darba
         pienākumu pildīšanas valstī, ar kuru ierēdnis pirms dienesta attiecību uzsākšanas nav izveidojis noturīgas saites, Eiropas
         Centrālās bankas Darbinieku nodarbināšanas kārtības 17. pantā paredzētā atšķirīgā attieksme, kas ir mazāk labvēlīga darbiniekam,
         kurš ir savas dienesta vietas valsts pilsonis, var tikt attaisnota, vienīgi pamatojoties uz pieņēmumu, ka personas pilsonība
         ir vērā ņemama norāde uz vairāku un ciešu saišu esamību starp šo personu un valsti, kuras pilsonis viņa ir. Šajā jautājumā
         tai piekrītošās rīcības brīvības robežās Eiropas Centrālās bankas Padomei no iepriekš izklāstītā ir pamats secināt, ka darbiniekiem,
         kuriem ir savas dienesta vietas valsts pilsonība, pat ja viņiem savu dienesta attiecību uzsākšanas dēļ ir nācies mainīt savu
         dzīvesvietu, nastu un grūtību, atlīdzināšanai par kurām ir paredzēts ekspatriācijas pabalsts, nav vismaz tikpat lielā mērā
         kā darbinieku, kuriem nav šīs pilsonības, gadījumā, un tādēļ vispārīgi viņiem nav jābūt tiesībām saņemt šo pabalstu. Turklāt
         tai ir pamats izņēmumus no šā izslēgšanas noteikuma pakārtot stingriem nosacījumiem, it īpaši par to, ka dienesta vietas valstī
         nekāda pastāvīga dzīvesvieta nav bijusi desmit gadus pirms dienesta attiecību uzsākšanas.

      ECB Padomei, izmantojot šajā jautājumā tai esošo plašo rīcības brīvību, piekrīt noteikt nosacījumus, ar kādiem dienesta vietas
         valsts pilsoņus var uzskatīt par minētajā valstī ekspatriētiem. Tātad Nodarbināšanas kārtības 17. pantā noteiktais kritērijs,
         proti, par to, ka dienesta vietas valstī nav dzīvots desmit gadus pirms dienesta attiecību uzsākšanas, nešķiet esam ne neadekvāts,
         ne nesaprātīgs. To pašu kritēriju Kopienu likumdevējs ir izmantojis arī Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā, lai
         piešķirtu ekspatriācijas pabalstu Kopienu ierēdņiem.

      Turklāt Eiropas Centrālā banka, arī ņemot vērā tās plašo rīcības brīvību, ir tiesīga uz personām, kurām ir dubulta pilsonība,
         attiecināt vispārīgos noteikumus, lai tiesības uz saskaņā ar Nodarbināšanas kārtības 17. panta pirmās daļas ii) apakšpunktu
         piešķiramo ekspatriācijas pabalstu paredzētu tikai personām, kuras objektīvi ir ekspatriētas valstī, kurā atrodas to dienests.
         Tādējādi darbinieku, kuram ir divas pilsonības, viena no kurām ir tās valsts, kuras teritorijā atrodas viņa dienesta vieta,
         Nodarbināšanas kārtības 17. panta pirmās daļas ii) apakšpunkta piemērošanai ECB Personāla noteikumu 3.7.4. pantā var likumiski
         pielīdzināt darbiniekam, kuram ir vienīgi minētās valsts pilsonība.

      (skat. 102., 106. un 107. punktu)
      Atsauce:
      Civildienesta tiesa: 2007. gada 11. jūlijs, F‑7/06 B/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 39. punkts un tajā minētā judikatūra.

      4.      Saskaņā ar Civildienesta tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka
         lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat to vispār
         atbrīvo no šā pienākuma.

      Šajā ziņā šīs tiesību normas piemērošanu pamatot ļaujošie apstākļi ir iestādes rīcība, strīda priekšmeta nozīmīgums finansiālā
         ziņā, prasītājas argumentu nopietnība, viņai radušos izdevumu summa, ņemot vērā viņas resursus un situāciju profesionālā ziņā.

      (skat. 111.–116. punktu)


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 2001. gada 2.maijā. # Carla Giulietti un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Konkurss - Prasība atcelt tiesību aktu. # Apvienotās lietas T-167/99 un T-174/99.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2003. gada 20.novembrī. # Margarete Unterpertinger pret Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Landesgericht Innsbruck - Austrija. # Sestā PVN direktīva. # Lieta C-212/01.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 2002. gada 12. decembrī. # Carmelo Morello pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Pamatojums - Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Lieta T-136/00.


Pirmās instances tiesas spriedums (piektā palāta) 1998. gada 12.maijā. # Martin O'Casey pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta T-184/94.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1998. gada 15.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīvas 93/118/EK un 94/59/EK. # Lieta C-385/97.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2000. gada 7.decembrī. # Telaustria Verlags GmbH un Telefonadress GmbH pret Telekom Austria AG, piedaloties Herold Business Data AG. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesvergabeamt - Austrija. # Direktīva 92/50/EEK - Direktīva 93/38/EEK. # Lieta C-324/98.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1990. gada 26. jūnijā. # Staatssecretaris van Financiën pret Velker International Oil Company Ltd NV. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Hoge Raad - Nīderlande. # PVN. # Lieta C-185/89.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 11. martā. # Vincent Grogan pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 127/80.


Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2000. gada 18.maijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Francijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde. # Lieta C-45/99.