Vispārējās tiesas spriedums (sestā palāta) 2014. gada 16. jūlijā. # Franz Wilhelm Langguth Erben GmbH & Co. KG pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Lieta T-66/13.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2009. gada 30.septembrī. # JOOP! GmbH pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Kopienas grafiskas preču zīmes, kas attēlo izsaukuma zīmi taisnstūrī, reģistrācijas pieteikums - Absolūts atteikuma pamatojums - Atšķirtspējas neesamība - Izmantošanas rezultātā iegūtās atšķirtspējas neesamība - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 3. punkts (tagad - Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 3. punkts. # Lieta T-191/08.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2009. gada 30. septembra spriedums – JOOP!/ITSB (Izsaukuma zīmes taisnstūrī attēlojums)
      (lieta T‑191/08)
      Kopienas preču zīme – Kopienas grafiskas preču zīmes, kas attēlo izsaukuma zīmi taisnstūrī, reģistrācijas pieteikums – Absolūts atteikuma pamatojums – Atšķirtspējas neesamība – Izmantošanas rezultātā iegūtās atšķirtspējas neesamība – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 3. punkts (tagad – Regulas (EK) Nr. 207/2009 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkts un 3. punkts
      Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūti atteikuma pamatojumi – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas – Izņēmums – Atšķirtspējas iegūšana izmantošanas rezultātā (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 3. punkts)
         (sal. ar 25.–30. un 42.–47. punktu)

      Priekšmets

               Prasība par ITSB Apelāciju pirmās padomes 2008. gada 6. marta lēmumu lietā R 1822/2007‑1 par pieteikumu reģistrēt kā Kopienas
                  preču zīmi grafisku apzīmējumu, kurā attēlota izsaukuma zīme taisnstūrī

            Informācija par lietu

               Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniedzēja:

               JOOP! GmbH

               Attiecīgā Kopienas preču zīme:

               grafiska preču zīme, kurā attēlota izsaukuma zīme taisnstūrī, attiecībā uz precēm, kuras ietilpst 14., 18. un 25. klasē –
                  reģistrācijas pieteikums Nr. 5332176

               Pārbaudītāja lēmums:

               reģistrācijas pieteikumu noraidīt

               Apelāciju padomes lēmums:

               apelācijas sūdzību noraidīt

      Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	JOOP! GmbH atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1997. gada 20. februārī. # Mainschiffahrts-Genossenschaft eG (MSG) pret Les Gravières Rhénanes SARL. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bundesgerichtshof - Vācija. # Lieta C-106/95.


Tiesas spriedums 1955. gada 19. jūlijā. # Antoine Kergall pret Eiropas Ogļu un tērauda kopienas asambleju. # Lieta 1/55.


title: Vispārējās tiesas spriedums (septītā palāta) 2012. gada 10.oktobrī. # Ningbo Yonghong Fasteners Co. Ltd pret Eiropas Savienības Padome. # Dempings - Dažu Ķīnas izcelsmes dzelzs vai tērauda savienotājelementu imports -Uzņēmuma, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statuss - Lēmuma par šo statusu pieņemšanas termiņš - Acīmredzama kļūda vērtējumā - Pierādīšanas pienākums - Izmaksu pielāgošana - Regulas (EK) Nr. 384/96 2. panta 5. punkts un 7. punkta b) un c) apakšpunkts [tagadējie Regulas (EK) Nr. 1225/2009 2. panta 5. punkts un 7. punkta b) un c) apakšpunkts]. # Lieta T-150/09.

text:
      Vispārējās tiesas (septītā palāta) 2012. gada 10. oktobra spriedums –
      Ningbo Yonghong Fasteners/Padome
      (lieta T-150/09)
      Dempings – Dažu Ķīnas izcelsmes dzelzs vai tērauda savienotājelementu imports – Uzņēmuma, kurš darbojas tirgus ekonomikā, statuss – Lēmuma par šo statusu pieņemšanas termiņš – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Pierādīšanas pienākums – Izmaksu pielāgošana – Regulas (EK) Nr. 384/96 2. panta 5. punkts un 7. punkta b) un c) apakšpunkts [tagad – Regulas (EK) Nr. 1225/2009 2. panta 5. punkts un 7. punkta b) un c) apakšpunkts]
      1.                     Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli –
            Regula, ar ko nosaka antidempinga maksājumus – Atšķirīgi maksājumi, kas ir noteikti uzņēmumu virknei – Pieņemamība, kas attiecībā
            uz katru uzņēmumu ir ierobežota ar uz to attiecināmajām regulas normām (EKL 230. panta ceturtā daļa) (sal. ar 47. un 48. punktu)
      2.                     Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Dempinga starpība – Normālās vērtības noteikšana – Imports
            no valstīm, kurās nav tirgus ekonomikas Regulas Nr. 384/96 2. panta 7. punkta b) apakšpunkta izpratnē – Nosacījumu, kas ražotājam
            ļauj iegūt uzņēmuma, kurš darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusu, novērtēšanas procedūra – Komisijas izdarīts minētās
            regulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā paredzētā trīs mēnešu termiņa pārkāpums – Sekas (Padomes Regulas Nr. 384/96,
            kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1225/2009, 2. panta 7. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 50., 53.–55., 57., 59., 64.,
            65. un 68. punktu)
      3.                     Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Dempinga starpība – Normālās vērtības noteikšana – Uzņēmuma,
            kurš darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusa piešķiršana – Nosacījumi – Ražotājiem uzlikts pierādīšanas pienākums –
            Iestāžu pienākums veikt pierādījumu vērtēšanu – Pārbaude tiesā – Robežas (Padomes Regulas Nr. 384/96, kurā grozījumi izdarīti
            ar Regulu Nr. 1225/2009, 2. panta 7. punkta b) un c) apakšpunkts) (sal. ar 75.–77., 99. un 100. punktu)
      4.                     Eiropas Savienības tiesības – Interpretācija – Metodes – Gramatiska, sistēmiska, vēsturiska un teleoloģiska interpretācija –
            Attiecīgā akta pamatojuma ņemšana vērā (sal. ar 114. un 131.–137. punktu)
      5.                     Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Dempinga starpība – Normālās vērtības noteikšana – Uzņēmuma,
            kurš darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusa piešķiršana – Nosacījumi – Iestāžu rīcības brīvība – Makroekonomisku apsvērumu
            ņemšana vērā – Ierobežojumi – Iestāžu agrākā prakse – Ietekmes neesamība – Minētā statusa iegūšanas nosacījumu izvērtēšana
            katrā atsevišķā gadījumā (Padomes Regulas Nr. 384/96, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1225/2009, 2. panta 7. punkta
            b) un c) apakšpunkts) (sal. ar 116.–120. punktu)
      6.                     Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Dempinga starpība – Normālās vērtības noteikšana – Uzņēmuma,
            kurš darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusa piešķiršana – Nosacījumi – Ražotājiem uzlikts pierādīšanas pienākums –
            Minētā pienākuma nesamērīgums – Neesamība (Padomes Regulas Nr. 384/96, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1225/2009, 2. panta
            7. punkta b) un c) apakšpunkts) (sal. ar 124.–126. punktu)
      7.                     Kopējā tirdzniecības politika – Aizsardzība pret dempinga praksi – Dempinga starpība – Normālās vērtības noteikšana – Regulas
            Nr. 384/96 2. panta 5. punkts – Tiesību norma, kurā paredzēts cits minētās noteikšanas posms, kas nav šī paša panta 7. punkta
            c) apakšpunktā paredzētais – Tiesību norma, kas neļauj ignorēt uzņēmuma, kurš darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusa
            piešķiršanas nosacījumu (Padomes Regulas Nr. 384/96, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 1225/2009, 2. panta 5. punkts un
            7. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 138. un 139. punktu)
      Priekšmets

               Prasība atcelt Padomes 2009. gada 26. janvāra Regulu (EK) Nr. 91/2009, ar ko piemēro galīgo antidempinga maksājumu dažu Ķīnas
                  Tautas Republikas izcelsmes dzelzs vai tērauda savienotājelementu importam (OV L 29, 1. lpp.)

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Ningbo Yonghong Fasteners Co. Ltd sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes un European Industrial Fasteners
                     Institute AISBL tiesāšanās izdevumus;

                  3)

                  	Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


title: CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta), 2010. gada 30. septembris.#Javier Torijano Montero pret Eiropas Savienības Padomi.#Civildienests – Ierēdņi – Iecelšana amatā – Kandidāti, kuri rezerves sarakstā ir iekļauti pirms jauno Civildienesta noteikumu stāšanās spēkā – Klasificēšana pakāpē, piemērojot jaunus, mazāk labvēlīgus noteikumus – Civildienesta noteikumu 5. pants – Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. pants – Vienlīdzības princips – Tiesiskās paļāvības princips – Pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses – Samērīgums.#Lieta F‑76/05.

text:
                                          Judikatūras krājums
                                   CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS
                                                   (otrā palāta)
                                            2010. gada 30. septembrī
                                                  Lieta F-76/05
                                           Javier Torijano Montero
                                                       pret
                                          Eiropas Savienības Padomi
    Civildienests — Ierēdņi — Iecelšana amatā — Kandidāti, kuri rezerves sarakstā ir iekļauti pirms jauno
    Civildienesta noteikumu stāšanās spēkā — Klasificēšana pakāpē, piemērojot jaunus, mazāk labvēlīgus
          noteikumus — Civildienesta noteikumu 5. pants — Civildienesta noteikumu XIII pielikuma
      12. pants — Vienlīdzības princips — Tiesiskās paļāvības princips — Pienākums ņemt vērā ierēdņu
                                            intereses — Samērīgums
   Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru
                 H. Torihano Montero [J. Torijano Montero] lūdz, galvenokārt, atcelt, pirmkārt, Padomes
                 ģenerālsekretāra vietnieka 2005. gada 17. maija lēmumu, ar kuru noraidīta prasītāja
                 sūdzība, un, otrkārt, 2004. gada 20. oktobra lēmumu, ar kuru prasītājs iecelts amatā par
                 pārbaudāmo ierēdni, tiktāl, ciktāl viņš ir klasificēts A*6 pakāpes 2. līmenī, un, pakārtoti,
                 piespriest Padomei izmaksāt prasītājam kompensāciju
   Nolēmums Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
                                                 Kopsavilkums
   1. Ierēdņi — Pieņemšana darbā — Iecelšana pakāpē — Jaunās karjeras struktūras ieviešana ar Regulu
   Nr. 723/2004 — Pārejas noteikumi par klasificēšanu pakāpē
   (Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkts, 27. panta pirmā daļa un 29. panta 1. punkts;
   XIII pielikuma 12. panta 3. punkts; Padomes Regula Nr. 723/2004)
   2. Ierēdņi — Pieņemšana darbā — Iecelšana pakāpē — Jaunās karjeras struktūras ieviešana ar Regulu
   Nr. 723/2004 — Pārejas noteikumi par klasificēšanu pakāpē
   (Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punkts; Padomes Regula Nr. 723/2004)
   3. Ierēdņi — Iecelšana amatā — Saistība starp pakāpi un nodarbinātību — Ieņemamā amata līmeņa
   noteikšana
   (Civildienesta noteikumu 5. panta 4. punkts, 7. panta 1. punkts un 62. panta pirmā daļa; I pielikums;
   Padomes Regula Nr. 723/2004)
   4. Ierēdņi — Principi — Administrācijas pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses — Labas pārvaldības
   princips — Ierobežojumi
   (Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punkts)
LV
          ECLI:EU:F:2010:117                                                                               1
 ---pagebreak---                                                 KOPSAVILKUMS — LIETA F-76/05
                                                 TORIJANO MONTERO/PADOME
1. Lai nekavētu tiesību aktu jebkādu attīstību, vienlīdzības princips nedrīkst traucēt likumdevēja brīvību
jebkurā brīdī veikt Civildienesta noteikumu normu grozījumus, kurus tas uzskata par atbilstošiem
dienesta interesēm, pat ja šādi grozījumi ir mazāk labvēlīgi.
Līdz ar to Civildienesta noteikumu reformas ietvaros likumdevējs varēja, pirmkārt, noteikt, ka konkursa
veiksmīgie kandidāti, kurus pirms 2004. gada 1. maija bija paredzēts pieņemt darbā A 7 pakāpē, tomēr
tiks pieņemti darbā A*6 pakāpē, un, otrkārt, samazināt šajā gadījumā par šīm pakāpēm noteikto darba
samaksu.
Šādi rīkojoties, likumdevējs nav pārkāpis vienlīdzības principu un it īpaši visa veida diskriminācijas
vecuma dēļ aizliegumu, jo saskaņā ar Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punktā
ietverto pakāpju atbilstības tabulu un pamata mēnešalgu tabulu nepārprotami ne tieši, ne netieši nav
atļauts ņemt vērā ieinteresētās personas vecumu.
Turklāt atbilstoši normai, kas izriet no Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkta, 27. panta pirmās
daļas un 29. panta 1. punkta un saskaņā ar kuru amatu pakāpes tiek noteiktas, pamatojoties uz to
raksturu, nozīmīgumu un apjomu, neatkarīgi no ieinteresēto personu kvalifikācijas, Civildienesta
noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punktā ietvertajā pakāpju atbilstības tabulā sākuma pakāpe A*5
ir nošķirta no augstākās pakāpes A*6, lai nodrošinātu, ka tiek ņemta vērā šai pakāpei nepieciešamā
pieredze.
Līdz ar to nevar apgalvot, ka Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punktam ir pretrunā
profesionālās pieredzes ņemšana vērā; gluži pretēji, tajā ir paredzēts, ka iecēlējinstitūcijai dienesta
interesēs ir jāņem vērā profesionālā pieredze, objektīvi nosakot ieņemamo amatu pakāpes.
                                                                                (skat. 55.–59. punktu)
          Atsauces
          Tiesa: 2008. gada 22. decembris, C-443/07 P Centeno Mediavilla u.c./Komisija, Krājums, I-10945. lpp., 83. punkts.
          Vispārējā tiesa: 1998. gada 30. septembris, T-121/97 Ryan/Revīzijas palāta, Recueil, II-3885. lpp., 98. un 104. punkts;
          2006. gada 29. novembris, T-135/05 Campoli/Komisija, Krājums-CDL, I-A-2-297. un II-A-2-1527. lpp., 105. punkts;
          2007. gada 11. jūlijs, T-58/05 Centeno Mediavilla u.c./Komisija, Krājums, II-2523. lpp., 86., 89. un 113. punkts.
          Civildienesta tiesa: 2007. gada 19. jūnijs, F-54/06 Davis u.c./Padome, Krājums-CDL, I-A-1-165. un II-A-1-911. lpp.,
          81. punkts.
2. Pie viena un tā paša darba devēja nodarbinātu darbinieku, kuri veic vienādas vērtības darbu, tiesības
saņemt tādu pašu darba samaksu ir specifiska vispārējā vienlīdzības principa izpausme, kura
nodrošināšana ir Civildienesta tiesas pienākums. Šīs tiesības turklāt ir paredzētas Starptautiskā pakta
par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 7. pantā un Starptautiskās Darba organizācijas
Konvencijā Nr. 111.
Tomēr saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu salīdzināmās situācijās var būt atšķirīga attieksme, ja
vien šādai atšķirībai ir objektīvs un atbilstošs pamats, ko pārbauda tiesa.
Civildienesta noteikumu reformas ietvaros likumdevējs varēja grozīt saistību starp pakāpēm un
amatiem, tostarp pieņemot Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punktu, jo šādai
pagaidu normai ir raksturīgi būt izņēmumam no atsevišķām Civildienesta noteikumu normām, kuru
piemērošanu noteikti skar režīma izmaiņas.
Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka ierēdņi, kuri ir iecelti amatā šādā statusā pēc Civildienesta
noteikumu reformas, atrastos tādā pašā juridiskajā situācijā kā tie, kuri darbā tika pieņemti pirms
2004. gada 1. maija un kuru iecelšana amatā notika saskaņā ar agrākajiem Civildienesta noteikumiem.
2                                                                                ECLI:EU:F:2010:117
 ---pagebreak---                                                 KOPSAVILKUMS — LIETA F-76/05
                                                 TORIJANO MONTERO/PADOME
Arī ņemot vērā pakāpju struktūras reformu, likumdevējs nav pārkāpis principu, saskaņā ar kuru par
vienādi vērtīgu darbu pienākas vienāda darba samaksa, jo tas ierēdņiem, kuri ir pieņemti darbā pēc
minētas reformas, ir piešķīris darba samaksu, kas atbilst tai pakāpei, kurā attiecīgais ierēdnis ir ticis
klasificēts saskaņā ar Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punktu, kas ir mazāk
labvēlīgs par normu, kura attiecās uz agrākajām pakāpēm, kurās bija klasificēti pirms 2004. gada
1. maija darbā pieņemtie ierēdņi.
                                                                                (skat. 67.–71. punktu)
          Atsauces
          Tiesa: 2001. gada 26. jūnijs, C-381/99 Brunnhofer, Recueil, I-4961. lpp., 28. punkts; Centeno Mediavilla u.c./Komisija,
          minēts iepriekš, 77.–79. un 105. punkts.
          Vispārējā tiesa: Centeno Mediavilla u.c./Komisija, minēts iepriekš, 75.–80., 114., 126. un 129. punkts.
3. No Civildienesta noteikumu 7. panta 1. punkta apvienojumā ar 62. panta pirmo daļu, saskaņā ar
kuru ierēdnim ir tiesības uz darba samaksu, kas atbilst viņa pakāpei un līmenim, izriet, ka pēc tam,
kad ir noteikta ierēdņa pakāpe un tātad algas līmenis, tas nevar ieņemt amatu, kas neatbilst šai
pakāpei. Citiem vārdiem, pakāpe un tātad arī attieksme, kuru ir tiesības saņemt ierēdnim, nosaka
pienākumus, kuri tam, iespējams, būs jāpilda. Līdz ar to atbilstoši principam, saskaņā ar kuru starp
pakāpi un amatu jābūt saistībai, jebkuram ierēdnim ir tiesības atteikties no tā iecelšanas amatā, kas
neatbilst viņa pakāpei, un pilnībā atteikties pildīt pienākumus, kas neatbilst viņa darba samaksai.
Iepriekš minēto nemaina apstāklis, ka Civildienesta noteikumu 5. panta 4. punktā un tā I pielikumā –
redakcijā, kas izriet no Regulas Nr. 723/2004, ar ko groza Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus
un Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, – nav paredzēta noteikta saistība starp
konkrētiem pienākumiem un konkrētu pakāpi. Ar šiem noteikumiem nav grozīts no Civildienesta
noteikumu 7. panta 1. punkta izrietošais princips, atbilstoši kuram ieņemamā amata pakāpe ir
jānosaka, ņemot vērā uzdevumus, kas jāveic saskaņā ar attiecīgajiem pienākumiem, kā arī pašas
dienesta intereses. No tiem tikai izriet, ka iecēlējinstitūcijai nav pienākuma paziņojumā par vakanci
norādīt precīzu ieņemamā amata pakāpi. Tomēr iecēlējinstitūcijai, īstenojot savu rīcības brīvību, ir
pienākums nodrošināt, lai, pirmkārt, pakāpju līmenis, kuru tā norādījusi paziņojumā par vakanci,
pietiekoši atspoguļotu attiecīgo veicamo uzdevumu nozīmīgumu un, otrkārt, lai iecelšana amatā kādā
no šīm pakāpēm būtu objektīva, it īpaši ņemot vērā veicamo uzdevumu nozīmīgumu.
                                                                                (skat. 72. un 73. punktu)
          Atsauces
          Vispārējā tiesa: 1991. gada 7. maijs, T-18/90 Jongen/Komisija, Recueil, II-187. lpp., 27. punkts; 2008. gada 8. jūlijs,
          T-56/07 P Komisija/Economidis, Krājums-CDL, I-B-1-31. un II-B-1-213. lpp., 82.–86. punkts; 2009. gada 18. jūnijs,
          T-572/08 P Komisija/Traore, Krājums-CDL, I-B-1-39. un II-B-1-223. lpp., 38., 40. un 41. punkts.
4. Labas pārvaldības principam nav augstāks juridisks spēks kā regulai. Tas izriet arī no administrācijas
pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses, kas tai ir jāievēro attiecībā pret tās darbiniekiem, – pienākuma,
kas atspoguļo Civildienesta noteikumos radīto savstarpējo tiesību un pienākumu līdzsvaru
administrācijas un civildienesta darbinieku attiecībās un kas vienmēr ir jāievēro, ņemot vērā spēkā
esošās normas.
ECLI:EU:F:2010:117                                                                                3
 ---pagebreak---                                                  KOPSAVILKUMS — LIETA F-76/05
                                                  TORIJANO MONTERO/PADOME
Līdz ar to, ņemot vērā vietu, ko labas pārvaldības princips un pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses
tādējādi ieņem tiesību normu hierarhijā, ierēdnis, kurš ir iecelts amatā laika posmā no 2004. gada
1. maija līdz 2006. gada 30. aprīlim, nevar, pamatojoties uz minētajiem principiem, iegūt citu rezultātu
kā to, kas izriet no Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punkta, jo no šī panta izriet
iecēlējinstitūcijas kompetence.
                                                                                (skat. 94. un 95. punktu)
          Atsauces
          Vispārējā tiesa: 1990. gada 27. marts, T-123/89 Chomel/Komisija, Recueil, II-131. lpp., 32. punkts; 1993. gada
          17. jūnijs, T-65/92 Arauxo-Dumay/Komisija, Recueil, II-597. lpp., 37. punkts; 1994. gada 22. jūnijs, T-97/92 un
          T-111/92 Rijnoudt un Hocken/Komisija, Recueil FP, I-A-159. un II-511. lpp., 104. punkts; 2006. gada 29. novembris,
          T-135/05 Campoli/Komisija, Krājums-CDL, I-A-2-297. un II-A-2-1527. lpp., 149. punkts.
          Civildienesta tiesa: 2007. gada 23. janvāris, F-43/05 Chassagne/Komisija, Krājums-CDL, I-A-1-27. un II-A-1-139. lpp.,
          111. punkts.
4                                                                                ECLI:EU:F:2010:117


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1983. gada 21. septembrī. # Deutsche Milchkontor GmbH un citi pret Vācijas Federatīvo Republiku. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vācija. # Apvienotās lietas 205 līdz 215/82.


Pirmās instances tiesas spriedums (trešā palāta) 1994. gada 26.oktobrī. # Antonio Marcato pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Prasība atcelt tiesību aktu - Pieņemamība - Paaugstināšana amatā - Prasība par atbildību. # Lieta T-18/93.


title: Tiesas (septītā palāta) 2014. gada 13. marta spriedums.#Marc Brogsitter pret Fabrication de Montres Normandes EURL un Karsten Fräßdorf.#Landgericht Krefeld lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Jurisdikcija civillietās un komerclietās – Regula (EK) Nr. 44/2001 – Īpašā jurisdikcija – 5. panta 1. un 3. punkts – Prasība sakarā ar civiltiesisku atbildību – Līgumisks vai delikta raksturs.#Lieta C‑548/12.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑548/12
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Landgericht Krefeld  (Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2012. gada 27. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2012. gada 30. novembrī, tiesvedībā
            Marc Brogsitter
            pret
            Fabrication de Montres Normandes EURL ,
            Karsten Fräßdorf .
            TIESA (septītā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. L. da Krušs Vilasa [ J. L. da Cruz Vilaça ], tiesneši Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ] (referents) un A. Arabadžijevs [ A. Arabadjiev ],
            ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ],
            sekretāre A. Impellicēri [ A. Impellizzeri ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2013. gada 28. novembra tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – M. Brogsitter , Rechtsanwalt , kas pārstāv pats sevi,
            – Fabrication de Montres Normandes EURL  un K. Fräβdorf  vārdā – A. Mansouri , Rechtsanwalt ,
            – Portugāles valdības vārdā – L. Inez Fernandes  un S. Nunes de Almeida , pārstāvji,
            – Eiropas Komisijas vārdā – W. Bogensberger  un A .‑M. Rouchaud-Joët , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 5. panta 1. punktu Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
            2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp M. Brogsitter , kurš dzīvo Kempenē [ Kempen ] (Vācija), un Fabrication de Montres Normandes EURL  (turpmāk tekstā – “ Fabrication de Montres Normandes ”), sabiedrību, kas reģistrēta Brionā [ Brionne ] (Francija), kā arī K. Fräβdorf , kurš dzīvo Neišatelē [ Neuchâtel ] (Šveice), par prasībām, kuras M . Brogsitter  dažādiem mērķiem cēlis sakarā ar kaitējumu, kas esot radies tādu darbību dēļ, kuras ir uzskatāmas par negodīgu konkurenci.
            Atbilstošās tiesību normas
            3. Regulas Nr. 44/2001 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Šo regulu piemēro civillietās un komerclietās neatkarīgi no tiesas būtības. Tā neattiecas jo īpaši uz nodokļu, muitas vai administratīvajām lietām.”
            4. Regulas Nr. 44/2001 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt attiecīgās dalībvalsts tiesā.”
            5. Regulas Nr. 44/2001 5. pantā ir paredzēts:
            “Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt:
            1) a)	lietās, kas attiecas uz līgumiem – attiecīgās saistības izpildes vietas tiesās;
            b) šā noteikuma mērķiem un ja vien nepastāv citāda vienošanās, attiecīgās saistības izpildes vieta ir:
            – preču iegādes gadījumā – vieta dalībvalstī, kur saskaņā ar līgumu preces tika piegādātas vai bija jāpiegādā,
            – pakalpojumu sniegšanas gadījumā – vieta dalībvalstī, kurā saskaņā ar līgumu pakalpojums tika sniegts vai bija jāsniedz;
            c) ja nepiemēro b) apakšpunktu, tad piemēro a) apakšpunktu;
            [..]
            3) lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu;
            [..].”
            Tiesvedība pamatlietā un prejudiciālais jautājums
            6. No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka M. Brogsitter tirgo augstvērtīgus pulksteņus. 2005. gadā viņš ar pulksteņmeistaru K. Fräβdorf , kurš tobrīd dzīvoja Francijā, noslēdza līgumu, uz kura pamata šis pēdējais minētais apņēmās izstrādāt augstvērtīgu pulksteņu mehānismus, kuri ar M. Brogsitter  vārdu bija sērijveidā jālaiž tirgū. K. Fräβdorf  savu darbību veica sabiedrībā Fabrication de Montres Normandes , kurā viņš bija vienīgais dalībnieks un vadītājs. No 2010. gada K. Fräβdorf  dzīvo Šveicē.
            7. M. Brogsitter  bija uzņēmies visas finansiālās izmaksas saistībā ar divu pulksteņu mehānismu, kuri ir šā līguma priekšmets, konstruēšanu.
            8. Papildus ar šim diviem pulksteņu mehānismiem saistītajiem darbiem M. Fräβdorf  un Fabrication de Montres Normandes  paralēli citiem pulksteņu mehānismiem bija izstrādājuši arī ietvarus un ciparnīcas, ko tie savā vārdā prezentēja 2009. gada aprīlī un maijā starptautiskajā izstādē Bāzelē (Šveice). Viņi tos tirgoja savā vārdā un savā labā, nodrošinot šo izstrādājumu reklamēšanu tīmekļa vietnē vācu un franču valodā.
            9. M. Brogsitter  apgalvo, ka ar šīm pēdējām minētajām darbībām atbildētāji esot pārkāpuši līgumsaistības. Saskaņā ar viņa teikto K. Fräβdorf  un Fabrication de Montres Normandes  esot uzņēmušies darboties vienīgi viņa labā un tāpēc atbildētāji nevarot savā vārdā un savā labā ne izstrādāt, ne izmantot pulksteņu mehānismus neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav identiski tiem, kuri ir līguma priekšmets.
            10. M. Brogsitter  lūdz pārtraukt strīdīgās darbības, kā arī, attiecībā uz Vācijas tiesību normām pamatojoties uz Likumu par negodīgas konkurences novēršanu ( Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb ) un Civilkodeksa ( Bürgerliches Gesetzbuch ) 823. panta 2. punktu, piešķirt zaudējumu atlīdzību sakarā ar šo līgumslēdzēju pušu atbildību par deliktu, norādot, ka atbildētāji ar savām darbībām esot izpauduši komercnoslēpumu, dezorganizējuši viņa uzņēmumu, kā arī veikuši krāpšanu un ļaunprātīgi izmantojuši uzticēšanos.
            11. Atbildētāji lūdz prasību noraidīt. Tie ir arī cēluši pretprasību, kurā tie ir norādījuši, ka strīdā aplūkotajiem pulksteņu mehānismiem konstrukcija katrā ziņā esot citāda nekā līguma priekšmetā minētajiem pulksteņu mehānismiem un ka uz tiem neattiecoties ekskluzivitātes tiesības. Atbildētāji arī ceļ iebildi par kompetences neesamību, kas ir pamatota ar to, ka saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punktu vienīgi Francijas tiesai esot jurisdikcija, lai izskatītu visas M. Brogsitter  formulētās prasības, jo gan strīdā aplūkotā līguma priekšmeta izpildes vieta, gan darbības, par kuru apgalvots, ka tā esot radījusi t.s. kaitējumu, rašanās vieta esot Francijā.
            12. Tiesvedības laikā ir uzsākts Fabrication de Montres Normandes  maksātnespējas process. Francijā ieceltais maksātnespējas procesa administrators ir pilnvarojis atbildētāju pilnvarotos pārstāvjus turpināt tiesvedību.
            13. No iesniedzējtiesas lēmuma arī izriet, ka Oberlandesgericht Düsseldorf (Federālās zemes augstākā tiesa Diseldorfā) 2011. gada 5. oktobra spriedumā jau ir spriedusi apelācijas instancē par Landgericht Krefeld pirmo spriedumu, kurā šī pēdējā tiesa ir atzinusi, ka tai neesot jurisdikcijas. Oberlandesgericht Düsseldorf  skatījumā pirmās instances tiesas starptautiskā jurisdikcija attiecībā uz tajā izskatāmo strīdu izrietot no Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta attiecībā vienīgi uz M. Brogsitter formulēto delikta rakstura prasību par civiltiesisko atbildību izskatīšanu. Savukārt citas prasības esot par “lietām, kas attiecas uz līgumiem” šīs regulas 5. panta 1. punkta izpratnē, un tās esot jāceļ Francijas tiesā.
            14. Tomēr Landgericht Krefeld  vēlas zināt, vai, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, it īpaši starp lietas dalībniekiem noslēgtā līguma esamību, tās izskatīšanā esošās prasības par atbildību nebūtu jāuzskata arī par tādām, kas “attiecas uz līgumiem” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta izpratnē, un drīzāk nav Francijas tiesas kompetencē.
            15. Šajā kontekstā Landgericht Krefeld  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
            “Vai Regulas [Nr. 44/2001] 5. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prasības pieteikuma iesniedzējs, kurš apgalvo, ka tam esot nodarīts kaitējums tādas citā dalībvalstī reģistrēta līgumpartnera rīcības rezultātā, kas saskaņā ar Vācijas tiesībām uzskatāma par neatļautu darbību un vērtējama kā pret konkurenci vērsta darbība, pret šo līgumpartneri izvirza ar līgumu saistītus prasījumus arī tad, ja tie viņa prasībā ir pamatoti ar deliktu tiesībām?”
            Par prejudiciālo jautājumu
            16. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas zināt, vai valsts tiesībās tādas delikta rakstura prasības par civiltiesisko atbildību, kādas ir pamatlietā, ņemot vērā līgumu, kas saista pamatlietas puses, tomēr ir jāuzskata par ietilpstošām “lietās, kas attiecas uz līgumiem” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
            17. Vispirms M. Brogsitter  izvirzītā iebilde par nepieņemamību, saskaņā ar kuru šim jautājumam neesot nozīmes, ir jānoraida kā nepamatota, jo iesniedzējtiesai, ņemot vērā Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunktu, kurš attiecas uz preču pārdošanu, vai šīs regulas 5. panta 3. punktu, katrā ziņā ir teritoriāla jurisdikcija. Šāda argumentācija ir vienīgi par interpretāciju, kura ir jāsniedz par pamatlietā aplūkotajiem Savienības tiesību aktu noteikumiem, un tādējādi tā nav pamats uzdotā prejudiciālā jautājuma nepieņemamībai.
            18. Turpinājumā ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka jēdzieni “lietas, kas attiecas uz līgumiem” un “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta un 3. punkta izpratnē, ir jāinterpretē autonomi saistībā ar šīs regulas sistēmu un mērķiem, lai nodrošinātu tās vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs (skat. it īpaši 2013. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑147/12 ÖFAB , 27. punkts). Tāpēc tie nevar tikt saprasti kā tādi, kuros ir atsauce uz valsts tiesā izvērtējamo tiesisko attiecību kvalifikāciju piemērojamajās valsts tiesībās.
            19. Turklāt, ciktāl dalībvalstu savstarpējās attiecībās ar Regulu Nr. 44/2001 ir aizstāta 1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar vēlākām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”), Tiesas sniegtā Briseles konvencijas noteikumu interpretācija ir piemērojama arī šīs regulas noteikumiem tad, kad šie tiesību aktu noteikumi var tikt uzskatīti par līdzvērtīgiem (iepriekš minētais spriedums lietā ÖFAB , 28. punkts). Tā tas ir arī attiecībā uz šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 3. punktu salīdzinājumā ar attiecīgi Briseles konvencijas 5. panta 1. un 3. punktu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā ÖFAB , 29. punkts).
            20. Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta izpratnē jēdziens “lietas, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” ietver visas prasības, ar kurām tiek lūgts konstatēt atbildētāja atbildību un kuras nav “lietas, kas attiecas uz līgumiem” šīs regulas 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (šajā ziņā skat. it īpaši 1988. gada 27. septembra spriedumu lietā 189/87 Kalfelis , Recueil , 5565. lpp., 17. punkts).
            21. Tāpēc, lai noteiktu iesniedzējtiesā celto prasību par civiltiesisko atbildību raksturu, vispirms ir jāpārbauda, vai neatkarīgi no to klasifikācijas valsts tiesībās tām ir līgumisks raksturs (šajā ziņā skat. 2002. gada 1. oktobra spriedumu lietā C‑167/00 Henkel , Recueil , I‑8111. lpp., 37. punkts).
            22. No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka pamatlietas puses saista līgums.
            23. Tomēr vienīgi apstāklis, ka viena no līgumslēdzējām pusēm pret otru pusi ceļ prasību par civiltiesisko atbildību, nav pietiekams [pamats], lai tiktu uzskatīts, ka šī prasība ietilpst “lietās, kas attiecas uz līgumiem Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
            24. Tā tas ir vienīgi tad, ja pārmestā rīcība var tikt uzskatīta par tādu līgumsaistīb u neizpildi, kuras var tikt noteiktas, ņemot vērā līguma priekšmetu.
            25. Tāds a priori būs gadījums, ja līguma, kas saista atbildētāju ar prasītāju, interpretācija izrādītos būtiska, lai noteiktu otrā minētā pirmajam minētajam pārmestās rīcības tiesisko vai prettiesisko raksturu.
            26. Tādējādi iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai prasītāja pamatlietā celto prasību mērķis ir atlīdzināt kaitējumu, kura cēlonis var tikt pamatoti uzskatīts par līgumā, kurš saista pamatlietas puses, paredzēto tiesību un pienākumu pārkāpumu, kas tā ņemšanu vērā padarītu obligātu, lai atrisinātu prasību.
            27. Ja tā tas ir, šīs prasības ir par “lietām, kas attiecas uz līgumiem” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Pretējā gadījumā ir jāuzskata, ka tās ir par “lietām, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 3. punkta izpratnē.
            28. Turklāt ir jānorāda, ka pirmajā gadījumā jurisdikcija līgumtiesību jomā būtu jānosaka saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā definētajiem sasaistes faktoriem, ja pamatlietā aplūkotais līgums ir preču iegāde vai pakalpojumu sniegšana šā noteikuma izpratnē. Kā paredzēts Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta c) apakšpunktā, faktiski vienīgi gadījumā, kad līgums neietilpst nevienā no šīm divām kategorijām, jurisdikcija ir jānosaka saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto sasaistes kritēriju (šajā ziņā skat. 2009. gada 23. aprīļa spriedumu lietā C‑533/07 Falco Privatstiftung un Rabitsch , Krājums, I‑3327. lpp., 40. punkts, kā arī 2013. gada 19. decembra spriedumu lietā C‑9/12 Corman-Collins , 42. punkts).
            29. Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka tādas prasības par civiltiesisko atbildību kā pamatlietā, kurām valsts tiesībās ir delikta raksturs, tomēr ir jāuzskata par ietilpstošām “lietās, kas attiecas uz līgumiem” Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja pārmestā rīcība var tikt uzskatīta par tādu līgumsaistību neizpildi, kuras var tikt noteiktas, ņemot vērā līguma priekšmetu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            30. Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
            Tādas prasības par civiltiesisko atbildību kā pamatlietā, kurām valsts tiesībās ir delikta raksturs, tomēr ir jāuzskata par ietilpstošām “lietās, kas attiecas uz līgumiem” Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja pārmestā rīcība var tikt uzskatīta par tādu līgumsaistību neizpildi, kuras var tikt noteiktas, ņemot vērā līguma priekšmetu.


title: Tiesas (trešā palāta) 2014. gada 18. decembra spriedums.#Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Somvao) pret Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie.#Raad van State (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 – 4. pants – Savienības vispārējais budžets – Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 – 53.b panta 2. punkts – Lēmums 2004/904/EK – Eiropas Bēgļu fonds laikposmam no 2005. gada līdz 2010. gadam – 25. panta 2. punkts – Subsīdijas atgūšanas pienākuma juridiskais pamats pārkāpuma gadījumā.#Lieta C‑599/13.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
      2014. gada 18. decembrī (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība — Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95 — 4. pants — Savienības vispārējais budžets — Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 — 53.b panta 2. punkts — Lēmums 2004/904/EK — Eiropas Bēgļu fonds laikposmam no 2005. gada līdz 2010. gadam — 25. panta 2. punkts — Subsīdijas atgūšanas pienākuma juridiskais pamats pārkāpuma gadījumā”
      Lieta C‑599/13
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Raad van State (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 20. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 22. novembrī, tiesvedībā

            Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving
            (Somvao)

      pret

            Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie .

      TIESA (trešā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs M. Ilešičs [M. Ilešič], tiesneši A. O’Kīfs [A. Ó Caoimh], K. Toadere [C. Toader] (referente), E. Jarašūns [E. Jarašiūnas] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. Bulterman un M. Noort, kā arī J. Langer, pārstāvji,

               —

               Igaunijas valdības vārdā – N. Grünberg, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – D. Maidani, kā arī B.‑R. Killmann un G. Wils, pārstāvji,

         ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.) 4. pantu, Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 248, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 13. decembra Regulu (EK, Euratom) Nr. 1995/2006 (OV L 390, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1605/2002”), 53.b panta 2. punkta ievadu un c) apakšpunktu, kā arī Padomes 2004. gada 2. decembra Lēmuma 2004/904/EK, ar ko izveido Eiropas Bēgļu fondu laikposmam no 2005. gada līdz 2010. gadam (OV L 381, 52. lpp.), 25. panta 2. punktu.

               2

               Šis lūgums ir ticis iesniegts tiesvedībā starp Somalische Vereniging Amsterdam en Omgeving (Amsterdamas un tās apkārtnes somāliešu apvienība; turpmāk tekstā – “Somvao”), Amsterdamā (Nīderlande) reģistrētu apvienību, un Staatsecretaris van Veiligheid en Justitie (Drošības un tieslietu valsts sekretārs, turpmāk tekstā – “Staatssecretaris”) par pēdējā minētā lēmumu par subsīdijas summas, kas šai apvienībai piešķirta no Eiropas Bēgļu fonda, daļēju samazināšanu un atgūšanu.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Regula (EEK) Nr. 4253/88

               3

               Padomes 1988. gada 19. decembra Regulas (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai (EEK) Nr. 2052/88, pirmkārt, attiecībā uz struktūrfondu un, otrkārt, attiecībā uz struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju (OV L 374, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88”), 23. panta 1. punkta teksts ir šāds:
               “1.   Lai nodrošinātu, ka valsts vai privāto ieguldītāju īstenotās darbības ir veiksmīgas, dalībvalstis darbību īstenošanas laikā veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai:

                        —

                        regulāri pārbaudītu, vai Kopienas finansētās darbības ir veiktas pareizi;

                        —

                        novērstu un apkarotu pārkāpumus;

                        —

                        atgūtu līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā. Izņemot gadījumus, kad dalībvalsts un/vai starpnieks, un/vai ieguldītājs pierāda, ka nav vainīgs pārkāpumā vai nolaidībā, dalībvalsts ir pakārtoti atbildīga par nepamatoti izmaksāto summu atmaksāšanu. Attiecībā uz vispārējām subsīdijām starpnieks ar dalībvalsts un Komisijas piekrišanu var izmantot bankas garantiju vai jebkādu citu šā riska nodrošinājumu.

                  [..]” [Neoficiāls tulkojums]

         Regula Nr. 2988/95

               4

               Regulas Nr. 2988/95 preambulas trešais līdz piektais apsvērums ir izteikti šādi:
               “tā kā sīki izstrādātie noteikumi par [..] decentralizēto [finanšu] vadību un līdzekļu izmantošanas uzraudzību izklāstīti atšķirīgos katrai attiecīgai Kopienas politikai izstrādātos noteikumos; tā kā tomēr visās jomās jāapkaro darbības, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm;
               tā kā, lai efektīvi apkarotu krāpšanu, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm, visās Kopienas politikas jomās jāievieš vienots tiesību normu kopums;
               tā kā šai regulai atbilstošajos nozaru noteikumos paredzēta nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi”.

               5

               Šīs regulas 1. pantā ir noteikts:
               “1.   Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
               2.   “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”

               6

               Regulas Nr. 2988/95 4. pantā, kas atrodams II sadaļā “Administratīvie pasākumi un sodi”, ir paredzēts:
               “1.   Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:

                        —

                        uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,

                  [..].
               2.   Piemērojot 1. punktā minētos pasākumus, atgūst tikai iegūtos labumus, un, ja tā paredzēts, procentus, ko var noteikt pēc vienotas likmes.
               [..]
               4.   Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”

         Regula Nr. 1605/2002

               7

               Regulas Nr. 1605/2002 IV sadaļas, kas atrodama tās pirmajā daļā, nosaukums ir “Budžeta izpilde”. Šīs IV sadaļas 2. nodaļa attiecas uz budžeta izpildes paņēmieniem. Tajā ir ietverts šīs regulas 53.–57. pants. Tās 53. pantā ir paredzēts:
               “Komisija budžetu izpilda saskaņā ar 53.a līdz 53.d pantā izklāstītajiem noteikumiem:

                        a)

                        centralizēti;

                        b)

                        īstenojot dalītu vai decentralizētu pārvaldību;

                        c)

                        īstenojot kopīgu pārvaldību ar starptautiskajām organizācijām.”

               8

               Minētās regulas 53.b pantā ir paredzēts:
               “1.   Ja Komisija izpilda budžetu, īstenojot dalītu pārvaldību, tad izpildes uzdevumus deleģē dalībvalstīm. Šo metodi jo īpaši piemēro attiecībā uz darbībām, kas minētas otrās daļas I un II sadaļā.
               2.   Neskarot papildu noteikumus, kas ietverti attiecīgos katrai nozarei paredzētos noteikumos, un lai dalītajā pārvaldībā nodrošinātu to, ka līdzekļus izmanto saskaņā ar attiecīgajiem noteikumiem un principiem, dalībvalstis veic visus normatīvos un administratīvos vai citus pasākumus, kas vajadzīgi Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai. Šajā sakarā dalībvalstis jo īpaši:
               [..]

                        c)

                        atgūst summas, kas ir nepareizi izmaksātas vai nepareizi izlietotas, vai summas, kas zaudētas pārkāpumu vai kļūdu dēļ;

                  [..]
               Šajā nolūkā dalībvalstis veic pārbaudes un ievieš efektīvas iekšējās kontroles sistēmas [..]. Tās uzsāk tiesvedību, ja tas ir nepieciešams un lietderīgi.
               [..]”

               9

               Regulas Nr. 1605/2002 53.b pants tika atcelts no 2013. gada 31. decembra ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (OV L 298, 1. lpp.), 212. pantu.

         Padomes Lēmums 2004/904

               10

               Lēmuma 2004/904 25. pantā “Pārskatu revīzija un finanšu korekcijas, ko veic dalībvalstis” ir noteikts:
               “1.   Neskarot Komisijas pienākumus, īstenojot Eiropas Savienības vispārējo budžetu, pirmām kārtām dalībvalstis ir atbildīgas par darbību finanšu kontroli. Tālab tās veic arī šādus pasākumus:
               [..]

                        b)

                        novērš, konstatē un labo pārkāpumus, par tiem paziņojot Komisijai saskaņā ar noteikumiem, kā arī informējot Komisiju par administratīvo procedūru un tiesvedības gaitu;

                  [..]
               2.   Ja atklāts pārkāpums, dalībvalstis veic vajadzīgās finanšu korekcijas, ņemot vērā to, vai tas ir atsevišķs vai sistemātisks gadījums. Dalībvalstu veiktās korekcijas paredz Kopienas ieguldījuma pilnīgu vai daļēju atcelšanu un, ja summu neatmaksā attiecīgās dalībvalsts noteiktajā termiņā, soda procentus aprēķināšanu, piemērojot 26. panta 4. punktā paredzēto likmi.
               [..]”

               11

               Šī lēmuma 32. pantā ar nosaukumu “Adresāti” ir noteikts:
               “Šis lēmums ir adresēts dalībvalstīm saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu.”

         Lēmums 2006/399/EK

               12

               Komisija ar 2006. gada 20. janvāra Lēmumu 2006/399/EK, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus Padomes Lēmuma 2004/904/EK īstenošanai attiecībā uz attaisnotajiem izdevumiem par dalībvalstīs īstenojamām darbībām, kurām piešķir līdzfinansējumu no Eiropas Bēgļu fonda (OV L 162, 1. lpp.), ir noteikusi nosacījumus, ar kādiem tiek attaisnoti minētie izdevumi.

               13

               Konkrētāk, saskaņā ar Lēmuma 2006/399 pielikuma 6. noteikumu izmaksām ir jābūt tādām, kas faktiski radušās, tām jāatbilst finansējuma saņēmēja veiktajiem maksājumiem, jābūt iegrāmatotām finansējuma saņēmēja grāmatvedībā vai nodokļu dokumentos un tām jābūt identificējamām un pārbaudāmām. Vispārējs noteikums ir, ka finansējuma saņēmēju veiktos maksājumus pamato ar apmaksātiem rēķiniem. Ja tas nav iespējams, maksājumus pamato ar grāmatvedības dokumentiem vai apliecinošiem dokumentiem, kam ir līdzvērtīgs pierādījuma spēks.

         Nīderlandes tiesības

               14

               Vispārējā administratīvā likuma (Algemene wet bestuursrecht, turpmāk tekstā – “Awb”) 4:49. panta 1. punktā ir paredzēts:
               “1.   Administratīvā iestāde var atsaukt lēmumu par subsīdijas noteikšanu vai to grozīt tā, ka tas nelabvēlīgi ietekmē subsīdijas saņēmēju, ja:

                        a)

                        ir konstatēti fakti vai apstākļi, par kuriem iestāde iepriekš, nosakot subsīdijas apmēru, nevarēja zināt un kuru dēļ subsīdija būtu nosakāma mazākā apmērā, nekā ir noteikts lēmumā par subsīdijas piešķiršanu;

                        b)

                        lēmums par subsīdijas noteikšanu ir nepareizs un subsīdijas saņēmējs to zināja vai viņam tas bija jāzina;

                        c)

                        subsīdijas saņēmējs pēc subsīdijas noteikšanas nav izpildījis ar subsīdiju saistītos pienākumus.”

               15

                  Awb 4:57. panta 1. punkta redakcija ir šāda:
               “Administratīvā iestāde var atgūt nepamatoti izmaksātās subsīdijas summas.”

               16

               Eiropas Bēgļu fonda īstenošanas sistēmas Nīderlandē 2005.–2007. gada vairākgadu programmas (Uitvoeringskader Europees Vluchtelingenfonds Nederland, Meerjarenprogramma 2005–2007, turpmāk tekstā – “valsts īstenošanas sistēma”), kas tika izveidota, pamatojoties uz Komisijas Lēmumu 2006/399, 2.1. punktā ir paredzēts, ka subsīdijas saņēmējs ir atbildīgs par datu ievadīšanu un projekta dokumentācijas pārskatāmu un pārbaudei pieejamu glabāšanu.

               17

               Valsts īstenošanas sistēmas 2.2. punktā “Finanšu pārvaldība” ir atsauce uz Lēmumu 2006/399 attiecībā uz detalizētiem noteikumiem par pieļaujamām izmaksām.

         Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi

               18

                  Somvao ir apvienība, kas rūpējas par Amsterdamā un šīs pilsētas apkārtnē dzīvojošu somāliešu kopienu. 2005. gada 18. augustā tā iesniedza subsīdijas pieteikumu bēgļu atbalsta projektam ar nosaukumu “Tesfa Himilio II” (turpmāk tekstā – “projekts”), kam bija jānorisinās laikposmā no 2005. gada 1. maija līdz 2008. gada 30. maijam. Šī projekta īstenošanā Somvao sadarbojās ar Stichting Dir, etiopiešu organizāciju, kas arī ir reģistrēta Amsterdamā. Projektā bija paredzēts veicināt etiopiešu un somāliešu integrāciju un līdzdalību Nīderlandes sabiedrībā, tostarp izstrādājot un piedāvājot īpašas programmas jauniešu, sieviešu un vecāka gadagājuma personu sociālai iekļaušanai un integrācijai darba tirgū.

               19

               Ar 2006. gada 27. aprīļa lēmumu Staatssecretaris no Eiropas Bēgļu fonda piešķīra subsīdiju Somvao projekta pirmajam posmam EUR 199 761 apmērā, proti, 45 % no pieļaujamām izmaksām.

               20

                  Staatssecretaris2006. gada 27. aprīļa lēmumā attiecībā uz subsīdijas piešķiršanas nosacījumiem bija norāde uz Eiropas Bēgļu fonda valsts īstenošanas sistēmu Nīderlandē.

               21

               Pēc galīgā aprēķina iesniegšanas ar 2007. gada 27. aprīļa lēmumu subsīdija tika noteikta minētajā apmērā. Iesniedzējtiesa norāda, ka Staatssecretaris, nosakot šo summu, pirmkārt, ir balstījies vienīgi uz datiem, kas tika norādīti pieteikumā par subsīdijas noteikšanu pirmajam projekta posmam, un, otrkārt, nav pārbaudījis visus projekta dokumentus.

               22

               2009. gada februārī pēc Komisijas iniciatīvas revīzijas sabiedrība veica pārbaudi par subsīdijas izmantošanas likumību, kuras laikā tika pārbaudīti Somvao iesniegtie projekta izmaksu aprēķini. Šī sabiedrība pēc Somvao apsvērumu izvērtēšanas 2009. gada 6. oktobrī secināja, ka lielai daļai Somvao norādīto izdevumu posteņu un aprēķinu, tostarp personāla izmaksām, neesot skaidra un pieņemama attaisnojuma, un tāpēc subsīdijas summa EUR 188 675,87 apmērā esot tikusi izmaksāta nepamatoti.

               23

               Pamatojoties uz galīgo pārbaudes ziņojumu, Staatssecretaris ar 2009. gada 12. novembra lēmumu grozīja 2007. gada 27. jūlija lēmumu par subsīdijas noteikšanu, samazinot subsīdijas summu līdz EUR 11 085,13 un liekot atgūt pārmaksāto summu, proti, EUR 188 675,87.

               24

               Pēc tam, kad Staatssecretaris pēc Somvao sūdzības 2010. gada 31. maijā bija apstiprinājis savu 2009. gada 12. novembra lēmumu, minētā apvienība cēla prasību par Staatssecretaris2009. gada 12. novembra lēmumu Rechtbank Amsterdam [Amsterdamas tiesā]. Šī tiesa ar 2011. gada 22. septembra spriedumu atzina prasību par nepamatotu. Konkrētāk, tā nosprieda, ka, kaut arī Staatssecretaris saskaņā ar valsts tiesībām nebija pilnvaru koriģēt piešķirtās subsīdijas summu tā, ka tas nelabvēlīgi ietekmē Somvao, tam šī summa tomēr bija jākoriģē, pamatojoties uz Lēmuma 2004/904 25. panta 2. punktu.

               25

                  Somvao iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu Raad van State [Valsts Padomes] Afdeling Bestuursrechtspraak (Administratīvo lietu nodaļa).

               26

                  Raad van State uzskata, ka Staatssecretaris konstatētā pienākuma veikt pienācīgu projekta vadību neizpilde ir Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktā definētais pārkāpums. Iesniedzējtiesas tāpat kā Rechtbank Amsterdam vērtējumā fakts, ka Somvao neveica pārskatāmu vadību, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas atbilst kādam no Awb 4:49. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā uzskaitītajiem gadījumiem, kurš administratīvajai iestādei ļauj atsaukt lēmumu par subsīdijas noteikšanu vai grozīt to tā, ka tas nelabvēlīgi ietekmē subsīdijas saņēmēju, jo pienācīgas projekta grāmatvedības neesamība ir apstāklis, par kuru Staatssecretaris būtu vajadzējis zināt jau attiecīgās subsīdijas noteikšanas brīdī. Raad van State secina, ka lēmumam, ar ko subsīdija tiek koriģēta un tiek uzdota tā atgūšana, valsts tiesībās nav juridiska pamata.

               27

               Tādējādi šī tiesa jautā, vai Savienības tiesības varbūt tāda lēmuma juridisks pamats, ar ko tiek samazināta jau piešķirta subsīdija un uzdota nepamatoti saņemtu summu atgūšana, ja ir konstatēti tādi pārkāpumi, kādi tika konstatēti tai iesniegtajā lietā. It īpaši tā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 4. pants, Regulas Nr. 1605/2002 53.b panta 2. punkta ievads un c) apakšpunkts, kā arī Lēmuma 2004/904 25. panta 2. punkts var būt tāda lēmuma juridiskais pamats, ar ko samazina no Eiropas Bēgļu fonda piešķirtu subsīdiju un atgūst būtisku šīs subsīdijas daļu.

               28

               Iesniedzējtiesa, balstoties uz spriedumiem Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening u.c. (no C‑383/06 līdz C‑385/06, EU:C:2008:165), kā arī Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867), kuri attiecas uz Regulu Nr. 4253/88, uzsver, ka no šiem spriedumiem, šķiet, var secināt, ka vispārējs noteikums, kurā paredzēta Savienības finanšu interešu aizsardzība, nevar būt subsīdijas samazināšanas un atgūšanas lēmuma juridiskais pamats. Vienīgi speciālā tiesību norma varot būt tāda lēmuma juridiskais pamats. Iesniedzējtiesas skatījumā tas nozīmējot, ka Regula Nr. 2988/95 un Regula Nr. 1605/2002 nevar būt lēmuma, ar kuru uzdod subsīdijas samazināšanu, kā arī atgūšanu, juridiskais pamats.

               29

               Turklāt iesniedzējtiesa apšauba, ka Lēmuma 2004/904 25. panta 2. punkts varētu būt lēmuma par piešķirtās subsīdijas samazināšanu juridiskais pamats, ņemot vērā, ka šis vienīgi dalībvalstīm adresētais lēmums pats par sevi nevar uzlikt pienākumus privātpersonām.

               30

               Šādos apstākļos Raad van State nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai Regulas Nr. 2988/95 4. pants vai arī Regulas Nr. 1605/2002 53.b panta 2. punkta ievads un c) apakšpunkts nodrošina juridisko pamatu valsts iestāžu lēmumam koriģēt Eiropas Bēgļu fonda subsīdiju šīs subsīdijas saņēmējam nelabvēlīgā veidā un atgūt to?

                        2)

                        Vai Lēmuma 2004/904/EK 25. panta 2. punkts var būt juridiskais pamats valsts iestāžu lēmumam koriģēt jau noteiktu Eiropas Bēgļu fonda subsīdiju šīs subsīdijas saņēmējam nelabvēlīgā veidā un atgūt to, un šajā ziņā nav nepieciešamas valsts tiesībās paredzētas pilnvaras?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               31

               Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2988/95 4. pants vai arī Regulas Nr. 1605/2002 53.b panta 2. punkta ievads un c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka juridiskā pamata neesamības gadījumā valsts tiesībās viena no šīm normām nodrošina juridisko pamatu valsts iestāžu lēmumam, ar kuru koriģē no Eiropas Bēgļu fonda piešķirtas subsīdijas summu šīs subsīdijas saņēmējam nelabvēlīgā veidā saskaņā ar dalītās pārvaldības starp Eiropas Komisiju un dalībvalstīm principu un uzdod atgūt daļu no šī summas.

               32

               Attiecībā uz Regulu Nr. 2988/95 ir jāatgādina, ka saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu šī regula paredz vispārīgus noteikumus par vienveida pārbaudēm, kā arī administratīviem pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Savienības tiesību pārkāpumiem, lai, kā izriet no minētās regulas preambulas trešā apsvēruma, visās jomās apkarotu darbības, kas kaitē Savienības finanšu interesēm (šajā ziņā skat. spriedumus FranceAgriMer, C‑670/11, EU:C:2012:807, 41. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, 43. punkts).

               33

               Tādējādi no Regulas Nr. 2988/95 preambulas ceturtā apsvēruma izriet, ka, lai efektīvi apkarotu krāpšanu, kas kaitē Savienības finanšu interesēm, visās Savienības politikas jomās ir jāievieš vienots tiesību normu kopums. Turklāt saskaņā ar minētās regulas preambulas piekto apsvērumu rīcība, kas tiek uzskatīta par pretlikumīgu, kā arī ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi ir paredzēti nozaru tiesiskajā regulējumā. Kontroles un sodīšanas par Savienības tiesību pārkāpumiem jomā Savienības likumdevējs, pieņemot Regulu Nr. 2988/95, ir noteicis virkni vispārēju principu un vispārīgi pieprasījis, lai visos nozaru noteikumos šie principi tiktu ievēroti (spriedums FranceAgriMer, EU:C:2012:807, 42. un 43. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               34

               Tādējādi Regula Nr. 2988/95 ir piemērojama ikvienā situācijā, kad tiek izdarīts “pārkāpums” tās 1. panta izpratnē, proti, Savienības tiesību normas pārkāpums, kas izriet no saimnieciskās darbības subjekta rīcības vai nolaidības un kas kaitē vai varētu kaitēt Savienības budžetam vai tās pārvaldītajiem budžetiem, vai nu samazinot vai zaudējot ienākumus no pašu resursiem, kurus tieši saņem Savienība, vai arī radot nepamatotus izdevumus (spriedums FranceAgriMer, EU:C:2012:807, 44. punkts).

               35

               Kā ir paredzēts Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1. punkta pirmajā ievilkumā, ikviena pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams, uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas (spriedums FranceAgriMer, EU:C:2012:807, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).

               36

               Attiecībā uz pienākumu atgūt labumu, kas saņemts nepamatoti, izmantojot ļaunprātīgus paņēmienus, Tiesa ir jau precizējusi, ka šis pienākums ir nevis sods, bet gan tikai sekas konstatācijai, ka nosacījumi, kas vajadzīgi, lai iegūtu no Savienības tiesiskā regulējuma izrietošo labumu, nav tikuši ievēroti, līdz ar to padarot saņemto labumu par nepamatotu (šajā ziņā skat. spriedumus Pometon, C‑158/08, EU:C:2009:349, 28. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī Cruz & Companhia, EU:C:2014:2230, 45. punkts).

               37

               Taču tāpat Tiesa ir precizējusi, ka ar Regulu Nr. 2988/95 tiek tikai noteikti vispārīgi noteikumi par kontroli un sankcijām Savienības finanšu interešu aizsardzības nolūkā. Tātad nepareizi izmantotu līdzekļu atgūšana ir jāveic, pamatojoties uz citiem noteikumiem, proti, attiecīgajā gadījumā uz nozares noteikumiem (šajā ziņā skat. spriedumu Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, EU:C:2011:867, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).

               38

               Tātad ir jāpārbauda, vai tādu pasākumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, var veikt, pamatojoties uz Regulas Nr. 1605/2002 53.b panta 2. punkta ievadu un c) apakšpunktu.

               39

               Vispirms ir jāatgādina, ka Savienības tiesībās Regulas Nr. 1605/2002 53.b pants tika iekļauts ar Regulu Nr. 1995/2006. Lai gan pa šo laiku tas ir ticis atcelts, tas bija piemērojams pamatlietas faktisko apstākļu rašanās brīdī.

               40

               Regulas Nr. 1605/2002, kas pieņemta, pamatojoties uz EKL 279. pantu, kurš tagad ir LESD 322. pants, saskaņā ar kuru ir atļauts pieņemt finanšu noteikumus, kuros it īpaši nosaka Savienības vispārējā budžeta apstiprināšanas un īstenošanas procedūru, 53. panta a)–c) apakšpunktā ir paredzēts, ka Komisija vispārējo budžetu izpilda centralizēti, īstenojot dalītu vai decentralizētu pārvaldību, vai īstenojot kopīgu pārvaldību ar starptautiskajām organizācijām.

               41

               Tādējādi, kā izriet no Regulas Nr. 1605/2002 IV sadaļas 2. nodaļas nosaukuma, tās 53.b pants ir veltīts Savienības vispārējā budžeta izpildes veidiem dalītās pārvaldības jomā. Saskaņā ar šīs normas 1. punktu, ja Komisija, īstenojot dalītu pārvaldību 53. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, budžeta izpildē sadarbojas ar dalībvalstīm, izpildes uzdevumus deleģē dalībvalstīm.

               42

               Saskaņā ar Regulas Nr. 1605/2002 53.b panta 2. punkta ievadu un c) apakšpunktu dalībvalstis veic visus normatīvos un administratīvos vai citus pasākumus, kas vajadzīgi Savienības finanšu interešu aizsardzībai, tostarp atgūstot summas, kas ir nepamatoti izmaksātas vai nepareizi izlietotas, vai summas, kas zaudētas pārkāpumu vai kļūdu dēļ.

               43

               Jānorāda, ka šīs normas teksts ir līdzīgs Regulas Nr. 4253/88, kura atšķirībā no Regulas Nr. 1605/2002 ir nozares regula, 23. panta 1. punkta trešā ievilkuma formulējumam.

               44

               Tiesa attiecībā uz Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punkta trešo ievilkumu jau ir konstatējusi, ka ar to ir noteikts dalībvalstu pienākums atgūt līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā, un tam nav nepieciešama pilnvaru piešķiršana valsts tiesību aktos. Jebkāda attiecīgās dalībvalsts rīcības brīvības izmantošana attiecībā uz iespēju prasīt vai neprasīt tādu Kopienas līdzekļu atmaksu, kas piešķirti nepamatoti vai pieļaujot pārkāpumus, būtu pretrunā minētajam atgūšanas pienākumam (šajā ziņā skat. spriedumu Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, EU:C:2011:867, 34. un 35. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).

               45

               Arī Regulas Nr. 1605/2002 53.b panta 2. punkta ievadu un c) apakšpunktu, ņemot vērā to nepārprotamo un nosacījumus nesaturošo tekstu, nevar interpretēt tādējādi, ka tie pieļauj dalībvalstu rīcības brīvību attiecībā uz iespēju veikt vai neveikt finanšu korekcijas saistībā ar konstatētajām nelikumībām.

               46

               Tādējādi Savienības likumdevējs, izvēloties pieņemt Regulas Nr. 1605/2002 53.b pantu pēc tam, kad jau bija stājies spēkā Regulas Nr. 2988/95 4. pants un Regulas Nr. 4253/88 23. pants, vispārīgajā tiesiskajā regulējumā ir noteicis dalībvalstīm, kad tās izpilda budžetu, īstenojot dalītu pārvaldību, pienākumu veikt finanšu korekcijas, tostarp atgūt līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā, ne vien neizvirzot prasību par valsts tiesībās paredzētām pilnvarām, bet arī prasību par nozares tiesiskā regulējuma nepieciešamību.

               47

               Šo interpretāciju pamato tas, ka šis 53.b panta 2. punkts atbilstoši tā ievaddaļai ir piemērojams, “neskarot papildu noteikumus, kas ietverti attiecīgos katrai nozarei paredzētos noteikumos [..]”. Vārds “neskarot” precīzi norāda, ka minētais 53.b pants ir pietiekams jau pats par sevi. Arī īpašības vārds “papildu”, kas attiecas uz katrai nozarei paredzētajiem noteikumiem, norāda, ka, pat ja tādi pastāv, tie neaizvieto Regulas Nr. 1605/2002 53.b pantu, bet tikai papildina to.

               48

               Ja šīm pantam būtu cita interpretācija, Regula Nr. 1605/2002 zaudētu savu lietderīgo iedarbību un apdraudētu Savienības finanšu interešu aizsardzību.

               49

               No minētā izriet, ka šīs regulas 53.b panta 2. punkta ievaddaļa ir juridisks pamats subsīdijas koriģēšanai subsīdijas saņēmējam nelabvēlīgā veidā, ja šī koriģēšana ir paredzēta, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses. Arī minētā punkta c) apakšpunkts ir līdzekļu, kas ir nepamatoti izmaksāti vai nepareizi izlietoti pārkāpumu vai kļūdu dēļ, atgūšanas pasākumu veikšanas juridiskais pamats.

               50

               Turklāt Tiesa ir jau precizējusi, ka nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu var veikt tikai saskaņā ar tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem (šajā ziņā skat. spriedumu Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening u.c., EU:C:2008:165, 53. punkts).

               51

               Tādējādi tiesiskās noteiktības princips prasa, lai Savienības tiesiskais regulējums ļautu ieinteresētajām personām precīzi zināt tām uzlikto pienākumu apmēru (skat. spriedumu ROM-projecten, C‑158/06, EU:C:2007:370, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).

               52

               Attiecībā uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu Tiesa jau ir nospriedusi, ka subsīdijas saņēmējs uz tādu aizsardzību nevar atsaukties, ja nav izpildījis kādu no subsīdijas piešķiršanai izvirzītajiem nosacījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening u.c., EU:C:2008:165, 56. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).

               53

               No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā 2006. gada 27. aprīļa subsīdijas piešķiršanas lēmums bija pakārtots nosacījumam, ka Somvao ievēros Lēmuma 2006/399 noteikumus un tostarp datu ievadīšanas un projekta dokumentācijas pārskatāmas un pārbaudei pieejamas glabāšanas pienākumu.

               54

               Pamatojoties uz šo informāciju, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā gan līdzekļu saņēmēja, gan valsts pārvaldes rīcību, tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi Savienības tiesību izpratnē ir tikuši ievēroti attiecībā uz atmaksāšanas pieteikumiem.

               55

               Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1605/2002 53.b panta 2. punkta ievads un c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka juridiskā pamata valsts tiesībās neesamības gadījumā šī norma nodrošina juridisko pamatu valsts iestāžu lēmumam, ar kuru koriģē no Eiropas Bēgļu fonda piešķirtas subsīdijas summu šīs subsīdijas saņēmējam nelabvēlīgā veidā saskaņā ar dalītās pārvaldības starp Komisiju un dalībvalstīm principu un uzdod atgūt daļu no šī summas. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā gan subsīdijas saņēmēja, gan valsts pārvaldes rīcību, tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi Savienības tiesību izpratnē ir tikuši ievēroti attiecībā uz atmaksāšanas pieteikumu.

         Par otro jautājumu

               56

               Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               57

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

                     Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam, kas grozīta ar Padomes 2006. gada 13. decembra Regulu (EK, Euratom) Nr. 1995/2006, 53.b panta 2. punkta ievads un c) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka juridiskā pamata valsts tiesībās neesamības gadījumā šī norma nodrošina juridisko pamatu valsts iestāžu lēmumam, ar kuru koriģē no Eiropas Bēgļu fonda piešķirtas subsīdijas summu šīs subsīdijas saņēmējam nelabvēlīgā veidā saskaņā ar dalītās pārvaldības starp Eiropas Komisiju un dalībvalstīm principu un uzdod atgūt daļu no šī summas. Iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā gan subsīdijas saņēmēja, gan valsts pārvaldes rīcību, tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi Savienības tiesību izpratnē ir tikuši ievēroti attiecībā uz atmaksāšanas pieteikumu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu.


Tiesas spriedums (trešā palāta) 1993. gada 27. maijā. # Johannes Peter pret Hauptzollamt Regensburg. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Finanzgericht München - Vācija. # Papildmaksājumi par pienu. # Lieta C-290/91.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1998. gada 2.jūlijā. # Anestis Kapasakalis, Dimitris Skiathitis un Antonis Kougiagkas pret Grieķijas valsti. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Dioikitiko Protodikeio Athinon - Grieķija. # Direktīva 89/48/EEK. # Apvienotās lietas C-225/95, C-226/95 un C-227/95.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1976. gada 29. septembrī. # Franco Giuffrida pret Eiropas Kopienu Padomi. # Lieta 105-75.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1980. gada 3. jūlijā. # Daniele Grassi pret Eiropas Kopienu Padomi. # Ierēdņi. # Apvienotās lietas 6/79 un 97/79.