title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2017. gada 15. marts.#Hitachi Chemical Europe GmbH un Polynt SpA pret Eiropas Ķimikāliju aģentūru.#Apelācija – Regula (EK) Nr. 1907/2006 (REACH regula) – 57. panta f) punkts – Atļauja – Vielas, kas rada ļoti lielas bažas – Identifikācija – Tādas pašas bažas – Heksahidrometilftalanhidrīds, heksahidro‑4‑metilftalanhidrīds, heksahidro‑1‑metilftalanhidrīds un heksahidro‑3‑metilftalanhidrīds.#Lieta C-324/15 P.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2017. gada 15. martā (
            *1
         )
      “Apelācija — Regula (EK) Nr. 1907/2006 (REACH regula) — 57. panta f) punkts — Atļauja — Vielas, kas rada ļoti lielas bažas — Identifikācija — Tādas pašas bažas — Heksahidrometilftalanhidrīds, heksahidro‑4‑metilftalanhidrīds, heksahidro‑1‑metilftalanhidrīds un heksahidro‑3‑metilftalanhidrīds”
      Lieta C‑324/15 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2015. gada 30. jūnijā iesniedza

            Hitachi Chemical Europe GmbH
          , Diseldorfa (Vācija), ko pārstāv C. Mereu un M. Grunchard, advokāti,

            Polynt SpA
          , Skancorošiate [Scanzorosciate] (Itālija), ko pārstāv C. Mereu un M. Grunchard, advokāti,
      apelācijas sūdzības iesniedzējas,
      ko atbalsta

            New Japan Chemical
          , Osaka [Osaka] (Japāna), ko pārstāv C. Mereu un M. Grunchard, advokāti,

            REACh ChemAdvice GmbH
          , Kelkhaima [Kelkheim] (Vācija), ko pārstāv C. Mereu un M. Grunchard, advokāti,
      personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē,
      pārējie lietas dalībnieki –

            Sitre Srl
          , Milāna (Itālija), ko pārstāv C. Mereu un M. Grunchard, advokāti,
      prasītāja pirmajā instancē,

         Eiropas Ķimikāliju aģentūra (ECHA), ko pārstāv M. Heikkilä un C. Buchanan, kā arī W. Broere un T. Zbihlej, pārstāvji, kam palīdz J. Stuyck, advocaat,
      atbildētāja pirmajā instancē,
      ko atbalsta

         Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv C. Schillemans un M. Bulterman, pārstāves,

         Eiropas Komisija, ko pārstāv D. Kukovec un K. Mifsud-Bonnici, pārstāvji,
      personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši J. Regans [E. Regan], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev] un K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] (referents),
      ģenerāladvokāts P. Mengoci [P. Mengozzi],
      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2016. gada 15. jūnija tiesas sēdi,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2016. gada 28. septembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Ar savu apelācijas sūdzību Hitachi Chemical Europe (turpmāk tekstā – “Hitachi”) un Polynt lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 30. aprīļa spriedumu lietā Hitachi Chemical Europe u.c./ECHA (T‑135/13, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2015:253), ar ko šī tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību daļēji atcelt Eiropas Ķimikāliju aģentūras (ECHA) 2012. gada 18. decembra Lēmumu ED/169/2012 par vielu, kas rada ļoti lielas bažas, iekļaušanu kandidātvielu sarakstā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) atbilstoši 59. pantam Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulā (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH) un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV 2006, L 396, 1. lpp., un labojums – OV 2007, L 136, 3. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Regulu (EK) Nr. 1272/2008 (OV 2008, L 353, 1. lpp.), (turpmāk tekstā – “REACH regula”), ciktāl šis lēmums attiecas uz heksahidrometilftalanhidrīdu (EK Nr. 247‑094‑1), heksahidro‑4‑metilftalanhidrīdu (CE Nr. 243‑072‑0), heksahidro‑1‑metilftalanhidrīdu (EK Nr. 256‑356‑4) un heksahidro‑3‑metilftalanhidrīdu (EK Nr. 260‑566‑1) (turpmāk tekstā kopā – “MHHPA”).

         Atbilstošās tiesību normas

               2

                  REACH regulas 57. pantā “Vielas, kas jāiekļauj XIV pielikumā”, ir paredzēts:
               “Šādas vielas var iekļaut XIV pielikumā saskaņā ar 58. pantā paredzēto procedūru:

                        a)

                        vielas, kas atbilst kritērijiem, lai tās saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1272/2008 I pielikuma 3.6. iedaļu klasificētu kancerogēno vielu bīstamības klases 1.A vai 1.B kategorijā;

                        b)

                        vielas, kas atbilst kritērijiem, lai tās saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1272/2008 I pielikuma 3.5. iedaļu klasificētu cilmes šūnu mutācijas izraisošas bīstamības klases 1.A vai 1.B kategorijā;

                        c)

                        vielas, kas atbilst kritērijiem, lai tās saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1272/2008 I pielikuma 3.7. iedaļu klasificētu seksuālo funkciju un auglību vai attīstību kaitīgi ietekmējošas bīstamības klases reproduktīvajai sistēmai toksiskas vielas 1.A ai 1.B kategorijā;

                        d)

                        vielas, kas ir noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas saskaņā ar šīs regulas XIII pielikumā konkretizētajiem kritērijiem;

                        e)

                        vielas, kas ir ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas saskaņā ar šīs regulas XIII pielikumā konkretizētajiem kritērijiem;

                        f)

                        vielas, piemēram, tādas, kam ir endokrīno sistēmu noārdošas īpašības, vai tādas, kurām ir noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas vai ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas īpašības, kuras neatbilst d) vai e) [..]punktā konkretizētajiem kritērijiem un par kurām ir zinātnes liecības, ka tās var izraisīt nopietnu ietekmi uz cilvēku veselību vai apkārtējo vidi, izraisot tādas pašas bažas kā citas a) līdz e) [..]punktā uzskaitītās vielas, un kuras ir apzinātas katrā gadījumā individuāli saskaņā ar 59. pantā paredzēto procedūru.”

               3

                  REACH regulas 58. pantā “Vielu iekļaušana XIV pielikumā” ir noteikts:
               “[..]
               5.   Saskaņā ar 6. punktu, pēc vielas iekļaušanas XIV pielikumā uz to neattiecina jaunus ierobežojumus saskaņā ar VIII sadaļā ieskicēto procedūru, kas attiecas uz tiem cilvēku veselības un apkārtējās vides riskiem, ko rada saistībā ar vielas, vielas maisījumā vai izstrādājumā lietošanas veidu, un kuri izriet no tai raksturīgām XIV pielikumā norādītām īpašībām.
               6.   Regulas XIV pielikumā uzskaitītai vielai saskaņā ar VIII sadaļā aprakstīto procedūru var uzlikt jaunus ierobežojumus, kas attiecas uz riskiem cilvēku veselībai vai apkārtējai videi, ko rada šīs vielas klātbūtne izstrādājumā(‑os).
               7.   Vielas, kurām saskaņā ar VIII sadaļu vai citiem Kopienas tiesību aktiem aizliegts jebkāds lietošanas veids, XIV pielikumā neiekļauj vai arī svītro no tā.
               8.   Vielas, kas jaunas informācijas dēļ vairs neatbilst 57. pantā minētajiem kritērijiem, svītro no XIV pielikuma saskaņā ar 133. panta 4. punktā minēto procedūru.”

               4

                  REACH regulas 59. pantā “Regulas 57. pantā minēto vielu apzināšana” ir paredzēts:
               “1.   Šā panta 2. līdz 10. punktā izklāstīto procedūru piemēro, lai apzinātu vielas, kas atbilst 57. pantā minētajiem kritērijiem, un sastādītu sarakstu vielām, ko ar laiku iekļaut XIV pielikumā. [..]
               [..]
               3.   Ikviena dalībvalsts var sagatavot dokumentāciju saskaņā ar XV pielikumu par vielām, kas pēc dalībvalsts atzinuma atbilst 57. pantā paredzētajiem kritērijiem, un nosūtīt to Aģentūrai. [..]
               [..]
               7.   Pēc komentāru sniegšanas vai saņemšanas Aģentūra nodod dokumentāciju Dalībvalstu komitejai 15 dienās pēc 5. punktā minētā 60 dienu termiņa beigām.
               8.   Ja 30 dienās pēc nodošanas Dalībvalstu komiteja panāk vienprātību par apzināšanu, Aģentūra iekļauj vielu 1. punktā minētajā sarakstā. Aģentūra var iekļaut vielu ieteikumos saskaņā ar 58. panta 3. punktu.
               9.   Ja Dalībvalstu komiteja nepanāk vienprātību, Komisija sagatavo projektu priekšlikumam par vielas apzināšanu 3 mēnešos pēc Dalībvalstu komitejas atzinuma saņemšanas. Galīgo lēmumu par vielas apzināšanu pieņem saskaņā ar 133. panta 3. punktā minēto procedūru.
               10.   Aģentūra publicē un atjaunina 1. punktā minēto sarakstu savā interneta vietnē, līdzko ir pieņemts lēmums par vielas iekļaušanu.

               5

                  REACH regulas 60. pants “Licenču piešķiršana” ir formulēts šādi:
               “1.   Komisija atbild par lēmumu pieņemšanu attiecībā uz licencēšanas pieteikumiem saskaņā ar šo sadaļu.
               2.   Neskarot 3. pantu, licenci piešķir, ja XIV pielikumā norādīto vielas raksturīgo īpašību dēļ vielas lietošanas veida radīto risku cilvēku veselībai vai apkārtējai videi pietiekami kontrolē saskaņā ar I pielikuma 6.4. iedaļu un risks ir tāds, kā dokumentēts pieteikuma iesniedzēja ķīmiskās drošības pārskatā, ņemot vērā 64. panta 4. punkta a) apakšpunktā minētās Riska novērtēšanas komitejas atzinumu. Piešķirot licenci un jebkādos atbilstīgi no tā izrietošajos apstākļos Komisija ņem vērā visas izdalīšanās, emisiju apjomu un zudumus, tostarp riskus, kuri rodas saistībā ar vielas difūzu vai izkliedētu lietojumu, par ko zināms attiecīgā lēmuma pieņemšanas laikā.
               Komisija neizskata tos riskus cilvēku veselībai, ko rada vielas lietošanas veids medicīnas ierīcē un ko reglamentē Padomes Direktīva 90/385/EEK (1990. gada 20. jūnijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz aktīvām implantējamām medicīnas ierīcēm, Padomes Direktīva 93/42/EEK (1993. gada 14. jūnijs) par medicīnas ierīcēm vai Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 98/79/EK (1998. gada 27. oktobris) par medicīnas ierīcēm, ko lieto in vitro diagnostikā.
               3.   Šā panta 2. punktu nepiemēro:

                        a)

                        vielām, kas atbilst 57. panta a), b), c) vai f) punktā ietvertajiem kritērijiem un kurām nevar noteikt robežlielumu saskaņā ar I pielikuma 6.4. iedaļu;

                        b)

                        vielām, kas atbilst 57. panta d) vai e) [..]punktā ietvertajiem kritērijiem;

                        c)

                        vielām, kurām saskaņā ar 57. panta f) [..]punktu identificētas endokrīno sistēmu noārdošas īpašības vai noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas īpašības, vai arī ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas īpašības.

                  4.   Ja licenci nevar piešķirt saskaņā ar 2. punktu vai 3. punktā minētajām vielām, licenci var piešķirt tikai tad, ja pierāda, ka vielas lietošanas veida sociālās un ekonomiskās priekšrocības ir lielākas par tās radīto risku cilvēku veselībai vai apkārtējai videi un ka nav piemērotas alternatīvas vielas vai tehnoloģijas. [..]”

         Tiesvedības priekšvēsture

               6

               No pārsūdzētā sprieduma 1.–3. punkta izriet, ka MHHPA ir cikliskās skābes anhidrīds. Šī viela ir paredzēta rūpnieciskai izmantošanai kā starpviela vai monomērs, kā arī preču ražošanai vai starpviela polimēro sveķu ražošanā. MHHPA ir klasificēts kā 1. kategorijas elpceļu sensibilizators, kurš ieelpošanas rezultātā var radīt alerģiskus simptomus vai astmu, vai elpošanas grūtības atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1272/2008 par vielu un maisījumu klasificēšanu, marķēšanu un iepakošanu un ar ko groza un atceļ Direktīvas 67/548/EEK un 1999/45/EK un groza Regulu [..] Nr. 1907/2006 (OV 2008, L 353, 1. lpp.) VI pielikuma 3. daļā ietvertajai 3.1. tabulai.

               7

               No pārsūdzētā sprieduma 4. punkta izriet, ka 2012. gada 6. augustā Nīderlandes Karaliste nosūtīja ECHA dokumentāciju, kurā tā piedāvāja apzināt MHHPA kā vielu, kas rada ļoti lielas bažas un kura ir jāiekļauj REACH regulas XIV pielikumā.

               8

                  REACH regulas 59. pantā paredzētās procedūras beigās ECHA pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar ko tā apzināja MHHPA kā vielu, kas atbilst šīs regulas 57. panta f) punktā paredzētajiem kritērijiem.

         Tiesvedība Vispārējā tiesā uz pārsūdzētais spriedums

               9

               Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 28. februārī, Hitachi un Polynt cēla prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest ECHA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               10

               Ar 2013. gada 6. septembra rīkojumu Nīderlandes Karalistei un Komisijai tika atļauts iestāties lietā ECHA prasījumu atbalstam.

               11

               Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa prasību noraidīja un piesprieda Hitachi un Polynt atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Lietas dalībnieku prasījumi

               12

                  Hitachi un Polynt prasījumi Tiesai ir šādi:

                        —

                        galvenokārt, atcelt pārsūdzēto spriedumu un apstrīdēto lēmumu;

                        —

                        pakārtoti, atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā lemtu par apelācijas sūdzības iesniedzēju prasību atcelt tiesību aktu;

                        —

                        piespriest ECHA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā Tiesā un Vispārējā tiesā.

               13

                  ECHA prasījumi Tiesai ir šādi:

                        —

                        noraidīt apelācijas sūdzību, un

                        —

                        piespriest Hitachi un Polynt atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā Tiesā un Vispārējā tiesā.

               14

               Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Hitachi un Polynt atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

         Par apelācijas sūdzību

         Par pirmo, otro un trešo pamatu, kas attiecas uz kļūdām REACH regulas 57. panta f) punkta interpretācijā un piemērošanā

      Lietas dalībnieku argumenti

               15

                  Hitachi un Polynt apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 71. punktā ir apgalvots, ka ECHA nav pienākuma ņemt vērā riska novērtējumu, lai gan šī sprieduma 73. punktā esot norādīts pretējais. Šīs pretrunas esot izraisījušas to, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu REACH regulas 57. panta f) punkta interpretācijā un piemērošanā.

               16

               Minētā sprieduma 81. punktā Vispārējā tiesa esot noraidījusi Hitachi un Polynt argumentāciju saistībā ar nepieciešamību ņemt vērā tostarp pastāvošos risku pārvaldības pasākumus, jo raksturīgās īpašības esot pietiekamas, lai pamatotu vielas apzināšanu kā tādu, kas rada ļoti lielas bažas. Hitachi un Polynt apstrīd šādu REACH regulas 57. panta f) punkta interpretāciju. Tāpat, lai pārsūdzētā sprieduma 94. punktā noraidītu argumentāciju saistībā ar HHPA ekstrapolāciju, Vispārējā tiesa esot vienīgi koncentrējusies uz bīstamības vērtējumu.

               17

                  Hitachi un Polynt norāda, ka, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 61. un 68. punktā, no REACH regulas 60. panta 2. punkta neizriet, ka tas, ka vielas negatīvā ietekme, kura ir saistīta ar tās izmantošanu, var tikt atbilstoši kontrolēta, netraucē to apzināt kā vielu, kas rada ļoti lielas bažas. Vispārējās tiesas veiktā interpretācija esot pretrunā “Vadlīnijām XV pielikumā minētās dokumentācijas sagatavošanai, lai apzinātu vielas, kas rada ļoti lielas bažas”, to redakcijā, kas piemērojama apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī un kas minēta pārsūdzētā sprieduma 49. punktā.

               18

                  ECHA un Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma pamatojums neesot pretrunīgs. Vispārējā tiesa pareizi esot piemērojusi 2011. gada 21. jūlija spriedumu lietā Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504), pārsūdzētā sprieduma 71. punktā nospriežot, ka REACH regulas 57. panta f) punktā nav prasīts veikt risku novērtējumu. Šīs aģentūras ieskatā ir nepieciešams vienīgi no vielas raksturīgajām īpašībām izrietošās bīstamības novērtējums. ECHA un Komisija piebilst, ka, tā kā attiecībā uz MHHPA nevarēja tikt pierādīts “atvasināts beziedarbības līmenis” (Derived No‑Effect Level), saistībā ar šo vielu nevarēja tikt veikts parasts riska novērtējums.

               19

                  ECHA un Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka, ja vielas, kuru izmantošana var tikt kontrolēta, nevarētu tikt apzinātas kā tādas, kas rada ļoti lielas bažas, un iekļautas minētās REACH regulas XIV pielikumā, tad šīs regulas 60. panta 2. punkts tiktu padarīts par bezjēdzīgu.

         Tiesas vērtējums

               20

               Lai noteiktu, vai, kā to apgalvo Hitachi un Polynt, pārsūdzētā sprieduma 61., 68., 71. un 81. punktā nospriežot, ka REACH regulas 57. panta f) punktā ir prasīta attiecīgajām vielām raksturīgo īpašību analīze, nekādi neņemot vērā tādus datus par iedarbību uz cilvēku, kuri atspoguļo spēkā esošos risku pārvaldības pasākumus, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ir jāatgādina, ka REACH regulas mērķis saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu ir nodrošināt augsta līmeņa cilvēku veselības aizsardzību un vides aizsardzību, ieskaitot alternatīvu metožu attīstību vielu bīstamības novērtēšanai, kā arī vielu brīvu apriti iekšējā tirgū, reizē veicinot konkurenci un inovācijas. Šim mērķim ar minēto regulu ir izveidota integrēta ķīmisko vielu kontroles sistēma, kurā ietilpst to reģistrācija, izvērtēšana, kā arī to atļaušana un iespējamie izmantošanas ierobežojumi.

               21

               Kā ir uzsvērts it īpaši REACH regulas preambulas 69. un 70. apsvērumā, īpaša uzmanība būtu jāpievērš vielām, kuras tiek sauktas par tādām, “kas rada ļoti lielas bažas”. Šīs vielas tik tiešām ir pakļautas šīs regulas VII sadaļā paredzētajai licencēšanas procedūrai. No minētās regulas 55. panta izriet, ka šīs licencēšanas procedūras mērķis “ir nodrošināt labu iekšējā tirgus darbību, reizē nodrošinot to, ka pienācīgi kontrolē risku, ko rada vielas, kas rada ļoti lielas bažas, un šīs vielas pakāpeniski aizvieto ar piemērotām alternatīvām vielām vai tehnoloģijām, ja to darīt ir pamatoti no ekonomikas un tehnoloģiju viedokļa”.

               22

               Šīs licencēšanas procedūras pirmais posms ir vielu, kas rada ļoti lielas bažas, apzināšanas process, pamatojoties uz REACH regulas 57. pantā minētajiem kritērijiem. Otrais posms ir šo vielu iekļaušana to vielu sarakstā, uz ko attiecas licencēšana, kas veido šīs regulas XIV pielikumu, un trešais un pēdējais posms attiecas uz procedūru, kuras rezultātā attiecīgajā gadījumā vielai, kas rada ļoti lielas bažas, tiek piešķirta licence.

               23

               Lai apzinātu vielas, kuras būtu jāiekļauj to vielu sarakstā, uz kurām attiecas REACH regulas XIV pielikumā paredzētā licencēšana, šīs regulas 57. pantā ir paredzētas vairākas situācijas.

               24

               Minētās regulas 57. panta a)–c) punkts vispirms attiecas uz vielām, kas atbilst kritērijiem, lai tās saskaņā ar Regulas Nr. 1272/2008 I pielikuma 3.5.–3.7. iedaļu klasificētu kā kancerogēnas, mutācijas izraisošas un reproduktīvajai sistēmai toksiskas vielas (turpmāk tekstā – “CMR”) 1.A vai 1.B kategorijā. Tad šī 57. panta d) un e) punkts attiecas uz vielām, kas ir noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas (turpmāk tekstā – “PBT”), un vielām, kas ir ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas (turpmāk tekstā – “vPvB”), atbilstoši REACH regulas XIII pielikumā noteiktajiem kritērijiem. Šie kritēriji ir balstīti uz bīstamības, kādu šīs vielas izraisa, novērtējumu. Visbeidzot, šīs pašas regulas 57. panta f) punktā ir minētas visas pārējās vielas, kuras neatbilst nevienam no iepriekš minētajiem kritērijiem, bet “par kurām ir zinātnes liecības, ka tās var izraisīt nopietnu ietekmi uz cilvēku veselību vai apkārtējo vidi, izraisot tādas pašas bažas kā citas a) līdz e) [..]punktā uzskaitītās vielas, un kuras ir apzinātas katrā gadījumā individuāli saskaņā ar 59. pantā paredzēto procedūru”.

               25

               Tādējādi no REACH regulas 57. panta formulējuma izriet, ka tajā nav prasīts, lai saistībā ar attiecīgajām vielām tiktu veikts tāds pats risku novērtējums, kāds ir prasīts šīs regulas I pielikuma 6. iedaļā minētās novērtējuma procedūras ietvaros vai minētās regulas 64. panta 4. punktā minētās licencēšanas procedūras ietvaros vai arī attiecībā uz ierobežošanas procedūru, kas minēta šīs pašas regulas 70. pantā. Turklāt ir redzams, ka šī 57. panta f) punktā ir paredzēts autonoms mehānisms, kas ļauj apzināt vielas kā vielas, kas rada ļoti lielas bažas, kuras šīs tiesību normas izpratnē vēl nav tikušas par tādām atzītas.

               26

                  REACH regulas 57. panta f) punktā ir prasīts, ka, lai tiktu apzinātas tās vielas, kuras neatbilst CMR, PBT vai vPvB klasificēšanas kritērijiem, katrā gadījumā individuāli, pamatojoties uz zinātniskām liecībām, ir jāpierāda, ka, pirmkārt, ir iespējams, ka attiecīgās vielas var izraisīt nopietnu ietekmi uz cilvēku veselību vai apkārtējo vidi, un ka, otrkārt, šī ietekme “izrais[a] tādas pašas bažas kā [CMR, PBT vai vPvB] vielas”. Tā kā šie nosacījumi ir kumulatīvi, tad vielas apzināšana par vielu, kas rada ļoti lielas bažas, ir noraidāma, ja viens no šiem nosacījumiem nav izpildīts.

               27

               Runājot par pirmo nosacījumu, ar to ir prasīts, lai vielas ietekme uz cilvēku veselību vai apkārtējo vidi, piemēram, tās apjoma un neatgriezeniskā rakstura dēļ, varētu tikt uzskatīta par “nopietnu”. Kā tas izriet no REACH regulas XV pielikuma 2. iedaļas, šī nosacījuma pārbaude ir balstīta uz bīstamības novērtējumu attiecībā uz cilvēku veselību vai apkārtējo vidi, pamatojoties uz aspektiem, kas izriet no nozīmīgajām regulas I pielikuma 1.–4. iedaļas. Tātad ir acīmredzami, ka šis pirmais minētās regulas 57. panta f) punktā paredzētais nosacījums prasa no attiecīgo vielu raksturīgajām īpašībām izrietošās bīstamības analīzi.

               28

               Šajā ziņā vielas klasificēšana Regulas Nr. 1272/2008 I pielikumā ir nozīmīgs, taču ne noteicošs aspekts. Ja viela izriet no vienas no šajā regulā paredzētajām cilvēka veselībai vai apkārtējai videi bīstamām klasēm, šis apstāklis var būt pietiekams, lai pierādītu “nopietnas ietekmes uz cilvēku veselību vai apkārtējo vidi” iespējamību. Kā savu secinājumu 61. un 63. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, piederība bīstamības klasei šajā ziņā tomēr nav nedz obligāts, nedz pietiekams nosacījums.

               29

               No REACH regulas 57. panta struktūras izriet, pirmkārt, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka visas vielas, kas rada ļoti lielas bažas, noteikti neietilpst Regulas Nr. 1272/2008 I pielikumā minētajās bīstamības klasēs. Tādējādi minētā 57. panta f) punkta piemērošanas joma skaidri attiecas uz endokrīno sistēmu noārdošām vielām, lai gan šī veida ietekme neizriet ne no vienas šajā pielikumā uzskaitītās bīstamības klases.

               30

               Otrkārt, Savienības likumdevējs ir uzskatījis, ka visas Regulas Nr. 1272/2008 I pielikumā paredzētās bīstamības klases noteikti nav tādas, kas rada ļoti lielas bažas. Tādējādi fakts, ka nav paredzēts, ka visas elpošanas orgānu jutīgumu izraisošas vielas, tāpat kā tas ir paredzēts attiecībā uz CMR vielām, būtu uzskatāmas par vielām, kas rada ļoti lielas bažas, lai gan šīs vielas ietilpst šādā bīstamības klasē, pierāda, ka Savienības likumdevēja nodoms bija attiecināt licencēšanas procedūru tikai uz noteiktām vielām, ņemot vērā katra gadījuma individuālu vērtējumu, nevis piemērot to visām vielām, kuras ir klasificētas kā veselībai vai apkārtējai videi bīstamas.

               31

               Runājot par otro REACH regulas 57. panta f) punktā minēto nosacījumu, ir zinātniski jāpierāda, ka šī ietekme “izrais[a] tādas pašas bažas” kā citas CMR, PBT vai vPvB vielas.

               32

               Šajā ziņā ir jāuzsver, ka REACH regulas 57. panta f) punktā nav paredzēts neviens kritērijs un nav sniegts neviens precizējums attiecībā uz to bažu raksturu, kuras var tikt ņemtas vērā, lai apzinātu citas vielas kā CMR, PBT vai vPvB. Šādos apstākļos ir jānosaka, vai, kā to apgalvo Hitachi un Polynt, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka šīs regulas 57. panta f) punktā izmantotais jēdziens “bažas” ir ierobežots vienīgi ar tās bīstamības pārbaudi, kas izriet no attiecīgajām vielām raksturīgajām īpašībām, izslēdzot jebkādus citus apsvērumus.

               33

               Ir jānorāda, ka, ja tāds būtu bijis Savienības likumdevēja nodoms, tad būtu pieticis, ka tas REACH regulas 57. panta f) punktā būtu paredzējis, piemēram, ka par vielām, kas izraisa ļoti lielas bažas, var tikt apzinātas vielas, attiecībā uz kurām ir zinātniski pamatots, ka tās var “izrais[īt] tādas pašas bažas”, kādas izraisa CMR, PBT vai vPvB, vai “ietekmi ar tādu pašu nopietnību”, kādu izraisa minētās vielas.

               34

               No REACH regulas 57. panta f) punkta, kurā ir precizēts, ka citu vielu kā CMR, PBT vai vPvB apzināšana ir iespējama vienīgi attiecībā uz vielām, kuru nopietnā ietekme izraisa “tādas pašas bažas”, kādas izraisa CMR, PBT vai vPvB vielas, formulējuma izriet, ka šīs tiesību normas piemērošanas joma ietver iespēju salīdzinājuma veikšanai ņemt vērā aspektus, kuri pārsniedz vienīgi bīstamību, kas izriet no attiecīgajām vielām raksturīgajām īpašībām.

               35

               Šai ziņā ir jāuzsver, ka licencēšanas procedūras piemērošanas priekšnosacījums ir tas, ka vispirms ir izpildīti REACH regulas 57. panta f) punktā minētie kritēriji. Tiklīdz kāda viela ir apzināta kā viela, kas rada ļoti lielas bažas, uz to attiecas licencēšanas procedūra, lai gan tās formālā iekļaušana to vielu sarakstā, uz ko attiecas licencēšana, laika ziņā var tikt nobīdīta atkarībā no prioritātes pakāpes, kādu tai saskaņā ar šīs regulas 58. pantu piešķir ECHA.

               36

               Attiecībā uz vielu, kas neietilpst CMR, PBT vai vPvB, kuras likumdevējs ir specifiski apzinājis kā vielas, kas rada ļoti lielas bažas, bīstamības kategorijā, tās apzināšana par šādu vielu atbilstoši REACH regulas 57. panta f) punktam tādēļ, ka tā izraisa tādas pašas bažas kā CMR, PBT vai vPvB vielas, liek arī pārliecināties, ka no dažādajām ar šo regulu ieviestajām procedūrām ir piemērojama tieši licencēšanas procedūra, lai varētu kontrolēt riskus, kas rodas šo vielu izmantojot. Šāda noteikšana liek ņemt vērā plašāku faktoru loku nekā tas, kas ir nozīmīgi, lai veiktu vienkāršu tehnisku vielas ietekmes vai tai raksturīgo īpašību kvalifikāciju.

               37

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, runājot par bīstamību attiecībā uz cilvēka veselību, CMR vielas vienīgās ir apzināmas kā vielas, kas rada ļoti lielas bažas, un tātad ir pakļaujamas licencēšanas procedūrai, pamatojoties vienīgi uz to klasifikāciju atbilstoši Regulas Nr. 1272/2008 I pielikumam. No sagatavošanas darbiem, kuru rezultātā tika pieņemta REACH regula, un it īpaši no Priekšlikuma Eiropas Parlamenta un Padomes regulai (SEC(2003) 1171, galīgā redakcija) 1.7. punkta izriet, ka šāda pieeja ir attaisnota “ar faktu, ka CMR preču 1. un 2. kategorijai vispārēji parasti ir neatgriezeniska un tik nopietna ietekme, ka drīzāk ir jāaizkavē nevis jālabo”.

               38

               Savienības likumdevējs tātad uzskatīja, ka šo vielu ietekme uz cilvēka veselību pēc dabas izraisa tik lielas bažas, ka tās attaisno nošķiršanu no visām citām vielām, tostarp tām, kas ietilpst citās bīstamības klasēs un kas var izraisīt nāvi vai citu neatgriezenisku ietekmi. Atbildot uz Tiesas rakstveida jautājumiem, ECHA un Komisija tādējādi izklāstīja, ka CMR vielu izraisīto bažu apmērs izriet ne tikai no to ietekmes, kas bieži ir neatgriezeniska, nopietnības, bet arī no šīs ietekmes sekām attiecībā uz sabiedrību un grūtībām veikt to risku novērtējumu, pamatojoties uz ietekmes sliekšņa noteikšanu.

               39

               Šie aspekti pierāda, ka REACH regulas mērķis ir ierobežot licencēšanas procedūru ar noteiktām vielām, kuras ir apzinātas kā vielas, kas rada ļoti lielas bažas, ne tikai to bīstamās ietekmes uz veselību vai apkārtējo vidi nopietnības dēļ, bet arī, ņemot vērā citus aspektus. Pēdējie minētie, papildus iespējamībai, ka vielas nopietna ietekme var rasties normālos tās izmantošanas apstākļos, var ietvert grūtības atbilstoši novērtēt riskus, kādus šīs vielas rada, ja nav iespējams pietiekami droši noteikt atvasinātu beziedarbības līmeni vai paredzamu koncentrāciju bez ietekmes, vai arī bažu, ko šīs vielas rada sabiedrībai, apmēru, skarto personu skaitu, kā arī šīs ietekmes iedarbību uz skarto personu dzīvi – it īpaši profesionālo.

               40

               Paredzot, ka vielas katrā gadījumā individuāli var tikt apzinātas, ja to nopietnā ietekme uz cilvēka veselību izraisa “tādas pašas bažas”, kādas izraisa CMR vielas, REACH regulas 57. panta f) punktā tātad nav aizliegts ņemt vērā citus datus kā vien tos, kas saistīti ar bīstamību, kura izriet no attiecīgajām vielām raksturīgajām īpašībām.

               41

               Pretēji ECHA un Komisijas apgalvotajam, REACH regulas 57. panta f) punktā minētā otrā nosacījuma pārbaudes ietvaros tā, ka tiek ņemti vērā dati par iedarbību uz cilvēku, kuri atspoguļo spēkā esošos risku pārvaldības pasākumus, ja tādi pastāv, rezultātā netiek padarīts par neiespējamu apzināt vielu kā vielu, kas rada ļoti lielas bažas, un šīs regulas 60. panta 2. punkts netiek padarīts par bezjēdzīgu. Šādu datu ņemšana vērā ļauj attiecībā uz citām vielām kā CMR, PBT vai vPvB vielas noteikt detalizētākus aspektus, pamatojoties uz kuriem, ievērojot visus pieejamos datus, šķiet vispiemērotāk izmantot licencēšanas procedūru, ņemot vērā bažas, kas tiek izraisītas ar to nopietno ietekmi uz veselību vai apkārtējo vidi.

               42

               Jānorāda, ka atbilstoši REACH regulas XV pielikuma tiesību normām šie dati katrā ziņā ir prasīti apzināšanas procedūras ietvaros. Šī pielikuma 2. iedaļā “Informācija par kaitīgu iedarbību, alternatīvām vielām un apdraudējumiem” ir paredzēts, ka “dara zināmu izmantojamu informāciju par lietošanas veidu un iedarbību, un informāciju par alternatīvām vielām un paņēmieniem”.

               43

               Turklāt no ECHA dokumenta ar nosaukumu “Vadlīnijas XV pielikumā minētās dokumentācijas sagatavošanai, lai apzinātu vielas, kas rada ļoti lielas bažas”, tā redakcijā, kas bija spēkā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, kurš minēts pārsūdzētā sprieduma 49. punktā un kura mērķis ir sniegt dalībvalstīm un ECHA tehniska rakstura vadlīnijas dokumentācijas, kas iesniedzama, lai atbilstoši REACH regulas 59. pantā paredzētajai procedūrai pamatotu vielu, kas rada ļoti lielas bažas, apzināšanas priekšlikumus, sagatavošanai, 3.3.3.2. iedaļas arī izriet, ka REACH regulas 57. panta f) punktā nav aizliegts ņemt vērā citus datus kā vien tos, kas saistīti ar bīstamību, kura izriet no attiecīgajām vielām raksturīgajām īpašībām.

               44

               Līdz ar to Vispārējā tiesa, būtībā uzskatot, ka REACH regulas 57. panta f) punktā principā ir liegts ņemt vērā jebkādus citus datus kā vien tos, kas saistīti ar bīstamību, kura izriet no attiecīgajām vielām raksturīgajām īpašībām, piemēram, datus par iedarbību uz cilvēku, kuri atspoguļo spēkā esošos risku pārvaldības pasākumus, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.

               45

               Tomēr ir jānorāda, ka šī kļūda tiesību piemērošanā nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu. Neraugoties uz šo kļūdaino REACH regulas 57. panta f) punkta interpretāciju, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. un 60., 74.–77., kā arī 82., 87. un 88. punktā ir izvērtējusi prasītāju šajā ziņā norādītos datus un uzskatījusi, ka tiem nav pierādījuma spēka.

               46

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka tai iesniegto pierādījumu vērtējums Vispārējai tiesai ir jāveic vienīgi pašai. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīti šie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi ir jāpārbauda Tiesai.

               47

               Tā kā šo faktu vērtējums neietilpst Tiesas veiktajā pārbaudē apelācijas izskatīšanas laikā un tā kā Hitachi un Polynt nav izvirzījušas pierādījumu, uz kuriem šie fakti ir balstīti, sagrozīšanu, no tā izriet, ka pirmais, otrais un trešais pamats ir noraidāmi kā neefektīvi.

         Par ceturto pamatu, kas attiecas uz kļūdām tiesību piemērošanā, vērtējot argumentus, kas saistīti ar patērētāja vai darba ņēmēja pakļaušanas vielas iedarbībai neesamību, kā rezultātā ir notikusi kļūdaina REACH regulas 57. panta f) punkta piemērošana

      Lietas dalībnieku argumenti

               48

                  Hitachi un Polynt iebilst pret iemesliem, kuru dēļ Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 67. punktā nospriežot, ka nevar tikt pilnībā izslēgta pakļaušana šīs vielas iedarbībai, ir noraidījusi to argumentāciju, kas attiecas uz patērētāju un darba ņēmēju pakļaušanas MHHPA radītam riskam neesamību, pateicoties risku pārvaldības pasākumiem un piemērojamajām tiesību normām. Šis iemesls, kuru Hitachi un Polynt tiesas sēdē novērtēja kā tādu, kas līdzinās “probatio diabolica”, izrietot no judikatūras, saskaņā ar kuru saistībā ar riska novērtējumu, kurā tiek piemērots piesardzības princips, nepastāv “nulles risks” (spriedums, 2002. gada 11. septembris, Pfizer Animal Health/Padome, T‑13/99, EU:T:2002:209, 145. punkts).

               49

                  ECHA un Komisija lūdz ceturto pamatu noraidīt.

         Tiesas vērtējums

               50

               Pārsūdzētā sprieduma 67. punktā Vispārējā tiesa, pirmkārt, norādīja, ka prasītājas ir piekritušas, ka nevar tikt izslēgta jebkāda cilvēka pakļaušana MHHPA, jo nelielas devas nereaģējuša MHHPA joprojām var atrasties gala precē, kas paredzēta patērētājam, un, otrkārt, atgādināja dažādus ECHA šajā ziņā veiktos konstatējumus pārsūdzētā sprieduma 55. punktā minētajā dokumentā, it īpaši faktu, ka pakļaušana pat samērā vājai vielas iedarbības pakāpei MHHPA iedarbība izraisa ar elpošanu saistītas veselības problēmas darba ņēmējiem.

               51

               Pretēji tam, ko apgalvo Hitachi un Polynt, Vispārējā tiesa nav prasījusi pierādījumu par “nulles risku”. Pārsūdzētā sprieduma 67. punktā, kurš ir lasāms tā kontekstā, ir minēti vienīgi daži faktiski konstatējumi un atsauce uz ECHA informatīvā dokumenta nozīmīgo iedaļu tekstu.

               52

               Tā kā Hitachi un Polynt nav apgalvojušas Vispārējās tiesas šādi veikto faktisko konstatējumu saturisko nepareizību, nedz arī to pierādījumu sagrozīšanu, uz kuriem atsaucās Vispārējā tiesa, ir jāsecina, ka ceturtais pamats ir vērsts pret faktu konstatējumiem, kas ietilpst vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē.

               53

               Līdz ar to ceturtais pamats ir noraidāms kā nepieņemams.

               54

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               55

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

               56

               Atbilstoši Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kuras iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

               57

               Saskaņā ar šā paša reglamenta 184. panta 4. punktu Tiesa var nolemt, ka persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē un kas ir piedalījusies tiesvedības Tiesā rakstveida vai mutvārdu daļā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

               58

               Tā kā ECHA ir prasījusi piespriest Hitachi un Polynt atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā pēdējām minētajām spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Hitachi un Polynt atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

               59

               Nīderlandes Karaliste un Komisija, kas iestājušās lietā pirmajā instancē, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

               60

                  New Japan Chemical un REACh ChemAdvice, kas iestājušās lietā pirmajā instancē, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                           1)

                           apelācijas sūdzību noraidīt;

                           2)

                              Hitachi Chemical Europe GmbH un Polynt SpA sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Ķimikāliju aģentūras (ECHA) tiesāšanās izdevumus;

                           3)

                           Nīderlandes Karaliste un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas;

                           4)

                              New Japan Chemical un REACh ChemAdvice sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – angļu.


title: Tiesas spriedums (pirmā palāta), 2016. gada 17. marts.#Minister Finansów pret Aspiro SA.#Naczelny Sąd Administracyjny lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – Pievienotās vērtības nodoklis – Direktīva 2006/112/EK – 135. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Apdrošināšanas darījumu atbrīvojums no nodokļa – Jēdzieni “apdrošināšanas” darījumi un “ar tiem saistīti pakalpojumi, ko veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas aģenti” – Atlīdzības prasību administrēšanas pakalpojumi, kas sniegti apdrošinātāja vārdā un labā.#Lieta C-40/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2016. gada 17. martā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Nodokļi — Pievienotās vērtības nodoklis — Direktīva 2006/112/EK — 135. panta 1. punkta a) apakšpunkts — Apdrošināšanas darījumu atbrīvojums no nodokļa — Jēdzieni “apdrošināšanas” darījumi un “ar tiem saistīti pakalpojumi, ko veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas aģenti” — Atlīdzības prasību administrēšanas pakalpojumi, kas sniegti apdrošinātāja vārdā un labā”
      Lieta C‑40/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa, Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2014. gada 19. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 2. februārī, tiesvedībā

            Minister Finansów

      pret

            Aspiro SA
          , agrāk BRE Ubezpieczenia sp. z o.o.
      TIESA (pirmā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot], K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund] (referents) un S. Rodins [S. Rodin],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs K. Malaceks [K. Malacek], administrators,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 2. decembra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Minister Finansów vārdā – B. Rogowska‑Rajda, kā arī J. Kaute un M. Lubiński, pārstāvji,

               —

                  Aspiro SA vārdā – M. Szafarowska, kā arī T. Michalik un M. Spychalski, nodokļu konsultanti,

               —

               Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un K. Maćkowska, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – L. Christie un S. Brandon, pārstāvji, kuriem palīdz E. Mitrophanous, barrister,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – L. Lozano Palacios un M. Owsiany‑Hornung, pārstāves,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2015. gada 23. decembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 135. panta 1. punkta a) apakšpunktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Minister Finansów (finanšu ministrs) un Aspiro SA, agrāk BRE Ubezpieczenia sp. z o.o. (turpmāk tekstā – “Aspiro”) par nodokļu nolēmumu attiecībā uz atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa (PVN), kas maksājams par atlīdzības prasību administrēšanas pakalpojumiem, ko Aspiro sniedzis apdrošināšanas sabiedrības vārdā un labā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

               3

               PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:
               “Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa šādus darījumus:

                        a)

                        apdrošināšanas un pārapdrošināšanas darījumus, tostarp ar tiem saistītus pakalpojumus, ko veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas aģenti.”

               4

               Šis 135. panta 1. punkta a) apakšpunkts atbilst Padomes 1977. gada 17. maija Direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), 13. panta B daļas a) apakšpunktam, kas ar to ir ticis aizstāts.

               5

               PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) un f) apakšpunktā ir paredzēts atbrīvot no nodokļa vēl divu veidu darījumus:

                        “d)

                        darījumus, tostarp starpniecību, kas skar noguldījumu un norēķinu kontus, maksājumus, pārskaitījumus, parādus, čekus un citus tirgojamus dokumentus, taču izņemot parādu piedziņu;

                  [..]

                        f)

                        darījumus – tostarp starpniecību, izņemot pārvaldi un uzraudzību, – kas attiecas uz akcijām un daļām sabiedrībās vai apvienībās, bezseguma parādzīmēm un citiem vērtspapīriem, tomēr izņemot dokumentus, kas rada īpašumtiesības uz precēm, un izņemot 15. panta 2. punktā minētās tiesības vai vērtspapīrus.”

         Polijas tiesības

               6

               2004. gada 11. marta Likuma par preču un pakalpojumu nodokli (Ustawa o podatku od towarów i usług), tā pamatlietas faktiem piemērojamajā redakcijā (2011. gada Dz. U., Nr. 177, 1054. pozīcija; turpmāk tekstā – “Likums par PVN”), 43. panta 1. punkta 37. apakšpunktā ir paredzēts:
               “No nodokļa ir atbrīvoti apdrošināšanas pakalpojumi, pārapdrošināšanas pakalpojumi un starpniecības pakalpojumi apdrošināšanas un pārapdrošināšanas pakalpojumiem, kā arī saskaņā ar apdrošinātāja noslēgtiem apdrošināšanas līgumiem viņa sniegtie pakalpojumi citas personas labā, izņemot saistībā ar apdrošināšanas un pārapdrošināšanas līgumu izpildi iegūto tiesību nodošanu.”

               7

               Šī likuma 43. panta 13. punktā ir noteikts:
               “Atbrīvojums no nodokļa ir piemērojams arī tāda pakalpojuma sniegšanai, kas ir 1. punkta 7. un 37.–41. apakšpunktā minēto pakalpojumu daļa, kura pati kļūst par atsevišķu veselumu un ir raksturīga, kā arī vajadzīga atbilstoši 1. punkta 7. un 37.–41. apakšpunktam atbrīvotā pakalpojuma sniegšanai.”

         Pamatlieta un prejudiciālais jautājums

               8

                  Aspiro, Varšavā reģistrēta sabiedrība, ir PVN maksātāja. Tā, pamatojoties uz līgumu, kas noslēgts ar apdrošināšanas sabiedrību, tās vārdā un labā sniedz visus pakalpojumus, kas saistīti ar atlīdzības prasību administrēšanu. Tā saņem atlīdzību, pamatojoties uz vienreizējām likmēm, kas ir atkarīgas no attiecīgās apdrošināšanas atlīdzības veida.

               9

               Iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka Aspiro nav nedz apdrošināšanas sabiedrība, nedz apdrošināšanas mākleris, nedz arī apdrošināšanas aģents. It īpaši tā neuzņemas atbildību attiecībā pret apdrošinātajām personām. Atbilstoši minētajam līgumam tā veic 18 turpmāk norādītās darbības, bet atsevišķas no tām deleģē ārējam apakšuzņēmējam:

                        —

                        pieņem atlīdzības prasības;

                        —

                        reģistrē atlīdzības prasības informācijas sistēmā un aktualizē atlīdzības prasību administrēšanas procedūrā iegūto informāciju;

                        —

                        nosaka atlīdzības prasību iemeslus un apstākļus, tostarp apseko apdrošināto objektu un apdrošināšanas gadījuma iestāšanās vietu, sagatavo nepieciešamo dokumentāciju un veic vajadzīgos pasākumus, lai konstatētu atbildību, kā arī noteiktu kaitējuma un zaudējumu atlīdzināšanas apmēru, un sniedz citus pakalpojumus apdrošināšanas saņēmējam;

                        —

                        veic saraksti ar klientiem, tostarp izpilda paziņošanas pienākumu attiecībās ar cietušajiem vai apdrošinātajām personām, un veic saraksti ar citām atlīdzības prasību administrēšanas procesā iesaistītajām struktūrām;

                        —

                        veic atlīdzības prasību administrēšanu pēc būtības, pārbauda apkopotos dokumentus un pieņem lēmumus pēc būtības;

                        —

                        veic tehnisko ekspertīzi un vajadzības gadījumā veic papildu ekspertīzi saistībā ar transportlīdzekļu izmantošanu radušos zaudējumu gadījumā;

                        —

                        sagatavo fotogrāfijas, fiksējot apdrošināšanas gadījuma apmēru;

                        —

                        izgatavo apdrošināšanas gadījumu pieteikšanai vajadzīgo dokumentu kopijas;

                        —

                        sagatavo visus dokumentus, kas vajadzīgi, lai pieņemtu lēmumu par prasību par zaudējumu atlīdzību vai citiem pakalpojumiem;

                        —

                        arhivē dokumentus par apdrošināšanas gadījumiem;

                        —

                        sniedz apdrošināšanas līgumā norādītajai personai informāciju par atlīdzības prasības administrēšanu un par tās tiesībām;

                        —

                        īsteno regresa tiesības pret trešajām personām, izņemot prasības tiesā;

                        —

                        izskata iebildumus un sūdzības par atlīdzības prasību administrēšanu;

                        —

                        nodrošina attiecīgajai tiesīgajai personai iepazīšanos ar atlīdzības prasības administrēšanas lietas materiāliem;

                        —

                        sagatavo pārskaitījumus un pārvedumus datorsistēmā;

                        —

                        nosūta un saņem vēstules saistībā ar atlīdzības prasības administrēšanu;

                        —

                        pēc klienta lūguma sagatavo ziņojumu par atlīdzības prasības administrēšanu;

                        —

                        veic citas darbības, kas nepieciešamas atlīdzības prasību administrēšanai atbilstoši apdrošināšanas līgumiem un ir saistītas ar iepriekš minētajām darbībām.

               10

                  Aspiro iesniedza finanšu ministram pieteikumu par nodokļu nolēmuma sniegšanu, lai noskaidrotu, vai, piemērojot Likumu par PVN, tās sniegtie atlīdzības prasību administrēšanas pakalpojumi ir atbrīvoti no nodokļa.

               11

                  Aspiro ieskatā, tās īstenotie darījumi, kas, pamatojoties uz pilnvarojumu, tiek veikti apdrošināšanas sabiedrības vārdā un labā, ir apdrošināšanas darījumi Polijas tiesību izpratnē. Tie esot atsevišķs kopums, kas pilnībā ir saistīts ar šīs apdrošināšanas sabiedrības darbību un ir tās neatņemama sastāvdaļa un kam nav pašam sava mērķa. Aspiro uzskata, ka šie darījumi ir vienreizēja pakalpojumu sniegšana, kam ir komplekss raksturs un kam ir jābūt pilnībā atbrīvotiem no nodokļa.

               12

               Savā 2012. gada 31. augusta nodokļu nolēmumā finanšu ministrs tikai daļēji apstiprināja Aspiro nostāju. Tas atzina, ka tikai piektā darījumu kategorija, proti, atlīdzības prasību administrēšana pēc būtības, kas ietver atbilstošās dokumentācijas izvērtēšanu un lēmuma par atlīdzības prasības segšanu pieņemšanu, ir apdrošināšanas darījums. Tas atzina, ka visi pārējie Aspiro veiktie darījumi ir saistīti ar atlīdzības prasību administrēšanu, bet nav apdrošināšanas darījumi. Finanšu ministrs uzskatīja, ka šie darījumi tādējādi nav atbrīvojami no nodokļa, jo tie ir tehniska un administratīva rakstura un var tikt veikti arī saistībā ar citām darbībām, nevis apdrošināšanas darījumiem.

               13

                  Aspiro apstrīdēja šo nodokļu nolēmumu Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Vojevodistes administratīvā tiesa, Varšava). Šī tiesa apmierināja prasību un atcēla minēto nodokļu nolēmumu, uzskatot, ka Polijas likumdevējs ir paplašinājis atbrīvojumu no nodokļa ārpus PVN direktīvā paredzētā, bet nosprieda, ka finanšu ministrs nevar attiecībā uz nodokļu maksātāju atsaukties uz stingrākajām šīs direktīvas normām.

               14

               Finanšu ministrs iesniedza kasācijas sūdzību par šo spriedumu.

               15

               Pastāvot šaubām par to, vai ar tādu tiesību normu kā Likuma par PVN 43. panta 13. punkts ir tikuši kļūdaini paplašināti PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunkta noteikumi un vai tādi pakalpojumi kā Aspiro sniegtie pakalpojumi var tikt atbrīvoti no nodokļa, Naczelny Sąd Administracyjny (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
               “Vai PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uz tādiem pakalpojumiem, kādi ir šajā lietā, ko trešā persona, kam nav nekādu tiesisku attiecību ar apdrošinājuma ņēmēju, sniedz apdrošināšanas sabiedrībai apdrošinātāja vārdā un labā, attiecas šajā tiesību normā minētais atbrīvojums?”

         Par prejudiciālo jautājumu

         Par pieņemamību

               16

                  Aspiro apgalvo, ka pamatlietā pastāv tikai valsts tiesību interpretācijas problēma un tā līdz ar to nav saistīta ar Savienības tiesībām. Minētā sabiedrība uzskata, ka uzdotajam jautājumam tādējādi nav nozīmes šīs lietas risinājumam un tas līdz ar to ir nepieņemams. Aspiro apgalvo, ka pat gadījumā, ja ar Likuma par PVN 43. panta 13. punktu būtu ticis pievienots PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunktā neparedzēts atbrīvojums no nodokļa, valsts iestādes nedrīkstētu piemērot privātpersonai šajā direktīvā paredzētos stingrākos noteikumus.

               17

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LESD 267. pantā noteiktās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām procedūras ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, gan to, cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj. Valsts tiesas iesniegto lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, vai arī gadījumos, kad izvirzītā problēma ir hipotētiska vai kad Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. spriedumus PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, 38. un 39. punkts, kā arī Melki un Abdeli, C‑188/10 un C‑189/10, EU:C:2010:363, 27. punkts).

               18

               Šajā lietā ir jāatgādina, ka iesniedzējtiesai, cik vien iespējams, ir jāinterpretē valsts tiesības, pamatojoties uz Savienības tiesībām (skat. tostarp spriedumu Pfeiffer u.c., no C‑397/01 līdz
                  C‑403/01, EU:C:2004:584, 113. punkts), šajā gadījumā – PVN direktīvu. Tā kā šī tiesa vēlas noskaidrot tādas valsts tiesību normas piemērojamību, uz kuru ir ticis norādīts pamatlietā un ar kuru ir tikusi transponēta PVN direktīva, nav acīmredzams, ka Tiesai uzdotajam jautājumam par šīs direktīvas interpretāciju nav nozīmes šīs lietas risinājumā.

               19

               Tādējādi prejudiciālais jautājums ir pieņemams.

         Par lietas būtību

               20

               Vispirms ir jāatgādina, ka jēdzieni, kas tiek izmantoti, raksturojot PVN direktīvas 135. panta 1. punktā norādītos atbrīvojumus no nodokļa, ir jāinterpretē šauri, jo šie atbrīvojumi ir atkāpes no vispārējā principa, ka ar PVN apliek katru pakalpojumu, kuru nodokļu maksātājs sniedz par atlīdzību (skat. spriedumu BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, 56. punkts).

               21

               Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jāizvērtē, vai tādu atlīdzības prasību administrēšanas darbību kā Aspiro veiktā darbība veido “apdrošināšanas darījumu” īstenošana vai tā ir uzskatāma par “ar tiem saistītiem pakalpojumiem, ko veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas aģenti” PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

               22

               Runājot, pirmkārt, par apdrošināšanas darījumiem, tos vispārējā izpratnē raksturo apdrošinātāja pienākums, iepriekš iekasējot prēmiju, apdrošinātajai personai, ja ir iestājies apdrošināšanas gadījums, sniegt pakalpojumus, par kuriem ir panākta vienošanās, noslēdzot līgumu (spriedumi CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, 17. punkts, un Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, 39. punkts).

               23

               Tiesa ir precizējusi, ka izteiciens “apdrošināšanas darījumi” neattiecas tikai uz apdrošinātāju pašu veiktajiem darījumiem vien un principā ir pietiekami plašs, lai tajā ietilptu arī apdrošināšanas risku segšana, ko veic nodokļu maksātājs, kurš pats gan nav apdrošinātājs, bet kurš kolektīvās apdrošināšanas ietvaros saviem klientiem sniedz šādu nodrošinājumu, izmantojot tā apdrošinātāja pakalpojumus, kas ir uzņēmies segt apdrošinātās personas riskus. Tomēr šādiem darījumiem ir raksturīgi, ka pastāv līgumiskas attiecības starp apdrošināšanas pakalpojuma sniedzēju un personu, kuras riski tiek apdrošināti, proti, apdrošināto personu (skat. spriedumu Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, 40. un 41. punkts).

               24

               Tomēr šajā lietā tādam pakalpojumu sniedzējam kā Aspiro pašam nav saistību pret apdrošināto personu nodrošināt tai apdrošināšanas riska segšanu un tas nekādi nav saistīts ar apdrošināto personu ar līgumiskām attiecībām.

               25

               Līdz ar to, lai arī pamatlietā aplūkotais atlīdzības prasību administrēšanas pakalpojums, ko ir aprakstījusi iesniedzējtiesa, ir apdrošināšanas darījuma būtisks elements, ciktāl tas šajā gadījumā ietver atbildības konstatēšanu un zaudējumu apmēra noteikšanu, kā arī lēmumu izmaksāt vai atteikties izmaksāt atlīdzību apdrošinātajai personai, ir jākonstatē, ka šis pakalpojums, kurš turklāt tiek sniegts apdrošinātājam, nevar tikt uzskatīts par apdrošināšanas darījumu PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.

               26

               Šo konstatējumu apstiprina arī nepieciešamība, kā ir atgādināts šī sprieduma 20. punktā, šauri interpretēt atkāpes no vispārējās PVN sistēmas.

               27

               Minēto konstatējumu nevar atspēkot ar Aspiro un Polijas valdības argumentu, saskaņā ar kuru apdrošināšanas darījumiem PVN ziņā piemērojamais režīms būtu jāsaskaņo ar finanšu pakalpojumiem piemērojamo režīmu. Minētā sabiedrība un valdība uzskata, ka, tā kā atlīdzības prasību administrēšanas pakalpojumi ir apdrošināšanas darījuma būtisks, lai arī atsevišķs, elements, tāpat kā attiecībā uz finanšu pakalpojumiem pieņemtā risinājuma gadījumā, tiem ir jābūt piemērojamam PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētajam atbrīvojumam no nodokļa. Šo vērtējumu apstiprinot priekšlikums Padomes direktīvai, ar ko attiecībā uz apdrošināšanas un finanšu pakalpojumiem groza Direktīvu 2006/112 (COM(2007) 747, galīgā redakcija), kuru Komisija ir iesniegusi 2007. gada 28. novembrī.

               28

               Šajā ziņā Tiesa spriedumā attiecībā uz finanšu iestādēm nenoliedzami ir nospriedusi, ka, ja sniegtie pakalpojumi, šajā gadījumā noteikti informātikas pakalpojumi, izvērtējot tos visaptveroši, veido atsevišķu kopumu un atbilst īpašajām un būtiskajām PVN direktīvas 135. panta 1. punkta d) un f) apakšpunktā aprakstītajām finanšu pakalpojumu funkcijām, tiem ir piemērojams šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa (šajā ziņā skat. spriedumu SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 66. punkts).

               29

               Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka analoģija ar finanšu pakalpojumiem apdrošināšanas darījumu jomā nevar tikt piemērota, un ir uzsvērusi redakcionālo atšķirību, kas pastāv starp PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kurā ir paredzēti tikai apdrošināšanas darījumi tiešā nozīmē, un šīs direktīvas 135. panta 1. punkta d) un f) apakšpunktu, kurā ir paredzēti darījumi, “kas skar” vai “kas attiecas uz” noteiktiem banku darījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, 43. punkts).

               30

               Turklāt šī sprieduma 27. punktā minētajam direktīvas priekšlikumam, kuru Padome nav pieņēmusi, katrā ziņā nav nekādas nozīmes spēkā esošo tiesību interpretācijā un ar to tādējādi nevar pamatot tādu PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju, kas pēc analoģijas ar pamatota ar šīs direktīvas 135. panta 1. punkta d) un f) apakšpunkta interpretāciju.

               31

               Tāpat ir jākonstatē, ka nodokļu neitralitātes princips neatspēko šī sprieduma 25. punktā izdarīto konstatējumu. Kā savu secinājumu 28. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, šis princips neļauj paplašināt atbrīvojuma no nodokļa piemērošanas jomu situācijā, kad nav nepārprotamas tiesību normas. Faktiski minētais princips nav primāro tiesību noteikums, ar kuru var tikt noteikta atbrīvojuma no nodokļa spēkā esamība, bet gan interpretācijas princips, kurš ir jāpiemēro paralēli ar atbrīvojumu šauras interpretācijas principu (šajā ziņā skat. spriedumu Deutsche Bank, C‑44/11, EU:C:2012:484, 45. punkts).

               32

               Otrkārt, ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotā pakalpojumu sniegšana ir “ar [apdrošināšanas darījumiem] saistīti pakalpojumi, ko veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas aģenti”, un tādējādi var tikt atbrīvota no nodokļa.

               33

               Attiecībā uz, pirmām kārtām, jēdzienu “ar [apdrošināšanas darījumiem] saistīti pakalpojumi”, kā savu secinājumu 31. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, ir jākonstatē, ka termins “saistīti” ir pietiekami plašs, lai varētu ietvert dažādus pakalpojumus, kuriem ir saikne ar apdrošināšanas darījumu veikšanu un tostarp ar atlīdzības prasību administrēšanu, kas ir viena no šo darījumu pamatsastāvdaļām.

               34

               Attiecībā, otrām kārtām, uz nosacījumu, saskaņā ar kuru attiecīgie pakalpojumi ir “jāveic apdrošināšanas mākleriem un apdrošināšanas aģentiem”, ir jāizvērtē, vai tāda pakalpojumu sniedzēja darbība kā Aspiro darbība, kas ietver atlīdzības prasību administrēšanu apdrošināšanas sabiedrības vārdā un labā, var tikt uzskatīta par tādu, ko ir veikuši šādi apdrošināšanas mākleri vai apdrošināšanas aģenti.

               35

               Šajā ziņā tam, kā izriet no iesniedzējtiesas sniegtā faktisko apstākļu apraksta, ka Aspiro nav apdrošināšanas māklera vai apdrošināšanas aģenta statusa, nav izšķirošanas nozīmes. Ar šīs sabiedrības formālo statusu nav pietiekami, lai noteiktu, vai tās darbība ietilpst atbrīvojuma no nodokļa piemērošanas jomā vai nē.

               36

               Kā Tiesa jau ir nospriedusi, ir jāizvērtē attiecīgo darbību saturs (šajā ziņā skat. spriedumus Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, 32. punkts; Abbey National, C‑169/04, EU:C:2006:289, 66. punkts, un J.C.M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, 17. punkts).

               37

               Šīs izvērtēšanas ietvaros ir jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem. Pirmkārt, pakalpojumu sniedzējam ir jābūt saiknei ar apdrošinātāju un apdrošināto personu (spriedums Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, 44. punkts). Šī saikne var būt tikai netieša, ja pakalpojumu sniedzējs ir apdrošināšanas māklera vai apdrošināšanas aģenta apakšuzņēmējs (šajā ziņā skat. spriedumu J.C.M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, 29. punkts). Otrkārt, tā darbībai ir jāietver tādi apdrošināšanas aģenta darbības būtiskie aspekti kā potenciālo apdrošināšanas ņēmēju meklēšana un to starpniecības attiecību nodibināšana ar apdrošinātāju (šajā ziņā skat. spriedumu Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, 33. un 36. punkts).

               38

               Tāds pakalpojumu sniedzējs kā Aspiro atbilst pirmajam no šiem nosacījumiem. Tam ir tieša saikne ar apdrošināšanas sabiedrību, jo tas veic tās darbību tās vārdā un labā, un tam ir netieša saikne ar apdrošināto personu, izvērtējot un administrējot atlīdzības prasības.

               39

               Savukārt, runājot par otro no minētajiem nosacījumiem, kas attiecas uz apdrošināšanas mākleru un apdrošināšanas aģentu vai to apakšuzņēmēju veiktajiem pakalpojumiem, tiem ir jābūt saistītiem ar apdrošināšanas māklera vai apdrošināšanas aģenta darbību, kas ir klientu meklēšana un to attiecību nodibināšana ar apdrošinātāju, lai varētu noslēgt apdrošināšanas līgumus (skat. it īpaši spriedumus Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, 45. punkts; Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, 36. punkts, un J.C.M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, 18. punkts). Saistībā ar apakšuzņēmēju ir svarīgi, lai tas piedalītos apdrošināšanas līgumu noslēgšanā (šajā ziņā skat. spriedumu J.C.M. Beheer, C‑124/07, EU:C:2008:196, 9. un 18. punkts).

               40

               Tomēr tāda darbība kā pamatlietā, kas ietver atlīdzības prasību administrēšanu apdrošinātāja vārdā un labā, nekādi nav saistīta ar potenciālo apdrošināšanas ņēmēju meklēšanu un to attiecību nodibināšanu ar apdrošinātāju, lai varētu noslēgt apdrošināšanas līgumus.

               41

               No tā izriet, ka šāda veida darbība neietilpst pakalpojumu, ko “veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas aģenti” PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, piemērošanas jomā.

               42

               Tāpat kā pakalpojumi, kas tika aplūkoti lietā, kurā tika taisīts spriedums Arthur Andersen (C‑472/03, EU:C:2005:135), tāda pakalpojumu sniedzēja kā Aspiro sniegtie atlīdzības prasību administrēšanas pakalpojumi ir vērtējami kā tādi, ko veido nevis apdrošināšanas aģenta veikta pakalpojumu sniegšana, bet gan apdrošināšanas sabiedrību veikto darbību darbības daļa (šajā ziņā skat. spriedumu Arthur Andersen, C‑472/03, EU:C:2005:135, 38. punkts).

               43

               Šādos apstākļos nav nepieciešams, kā to ir izdarījusi Apvienotās Karalistes valdība, atsaukties uz jēdzienu “apdrošināšanas starpniecība”, kas ir ietverts Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 9. decembra Direktīvas 2002/92/EK par apdrošināšanas starpniecību (OV 2003, L 9, 3. lpp.) 2. panta 3. punktā, nedz arī uz apdrošināšanas brokeru un apdrošināšanas aģentu darbību jēdzieniem, uz kuriem atsaucas Padomes 1976. gada 13. decembra Direktīvas 77/92/EEK par pasākumiem, lai veicinātu uzņēmējdarbības veikšanas brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvu īstenošanu apdrošināšanas aģentu un brokeru darbības jomā (ex ISIC Group 630), un jo īpaši par pārejas posma pasākumiem attiecībā uz šo darbības jomu (OV 1977, L 26, 14. lpp.), 2. panta 1. punktā, kuras ir tikušas aizstātas ar Direktīvu 2002/92. Kā savu secinājumu 46. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, šo direktīvu mērķis ir veicināt attiecīgo pakalpojumu brīvu sniegšanu Savienībā un tām ir no PVN direktīvas atšķirīgs mērķis. Attiecīgās definīcijas līdz ar to nevar izmantot, lai saistībā ar PVN direktīvu noteiktu no PVN atbrīvoto darījumu piemērošanas jomu.

               44

               No tā izriet, ka darījums, kas ietver tikai atlīdzības prasību apstrādes uzticēšanu trešajai personai, ciktāl šī ārpakalpojuma izmantošana nav saistīta ar potenciālo apdrošināšanas ņēmēju meklēšanu un to attiecību nodibināšanu ar apdrošināšanas sabiedrību, lai varētu noslēgt apdrošināšanas līgumus, nav atbrīvots no PVN.

               45

               No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka PVN direktīvas 135. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādi atlīdzības prasību administrēšanas pakalpojumi kā pamatlietā, kurus apdrošināšanas sabiedrības vārdā un labā sniedz trešā persona, neietilpst šajā tiesību normā paredzētā atbrīvojuma no nodokļa piemērošanas jomā.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               46

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

                     Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 135. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādi atlīdzības prasību administrēšanas pakalpojumi kā pamatlietā, kurus apdrošināšanas sabiedrības vārdā un labā sniedz trešā persona, neietilpst šajā tiesību normā paredzētā atbrīvojuma no nodokļa piemērošanas jomā.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – poļu.


Vispārējās tiesas spriedums (pirmā palāta) 2013. gada 8. martā. # David Mayer Naman pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Kopienas preču zīme - Spēkā neesamības atzīšanas process - Kopienas grafiska preču zīme "David Mayer" - Agrāka valsts vārdiska preču zīme "DANIEL & MAYER MADE IN ITALY" - Relatīvs atteikuma pamatojums - Sajaukšanas iespēja - Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 53. panta 1. punkta a) apakšpunkts - Lūgums sniegt pierādījumus par faktisko izmantošanu, kas pirmo reizi iesniegts Apelāciju padomē - Nokavējums - Regulas Nr. 207/2009 57. panta 2. un 3. punkts. # Lieta T-498/10.


Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta) 1997. gada 6. novembrī. # Sonja Edith Berlingieri Vinzek pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Nepielaišana pie pārbaudījumiem. # Lieta T-71/96.