Pirmās instances tiesas spriedums (otrā palāta paplašinātā sastāvā) 2006. gada 29.novembrī. # Franco Campoli pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Nelabvēlīgs akts - Vienlīdzīga attieksme. # Lieta T-135/05.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2008. gada 22.decembrī. # Isabel Clara Centeno Mediavilla un citi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Apelācija - Civildienesta noteikumi - Iebilde par XIII pielikuma 12. panta 3. punkta, saskaņā ar kuru klasificē ierēdņus, kas iecelti amatā pēc 2004. gada 1. maija, prettiesiskumu - Apspriešanās ar Civildienesta noteikumu komiteju - Iegūto tiesību un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma neesamība. # Lieta C-443/07 P.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2008. gada 22. decembrī

      Lieta C‑443/07 P

      Isabel Clara Centeno Mediavilla u.c.
      pret
      Eiropas Kopienu Komisiju
      Apelācija – Civildienesta noteikumi – Iebilde par XIII pielikuma 12. panta 3. punkta, saskaņā ar kuru klasificē ierēdņus, kas iecelti amatā pēc 2004. gada 1. maija,
         prettiesiskumu – Apspriešanās ar Civildienesta noteikumu komiteju – Iegūto tiesību un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma neesamība

      Priekšmets Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. jūlija spriedumu lietā T‑58/05
         Centeno Mediavilla u.c./Komisija (Krājums, II‑2523. lpp.) un ar kuru tiek lūgts atcelt šo spriedumu

      Nolēmums Apelācijas sūdzību noraidīt.

      Kopsavilkums
      1.        Ierēdņi – Civildienesta noteikumi – Regula, ar ko groza Civildienesta noteikumus – Sagatavošanas procedūra – Apspriešanās
            ar Civildienesta noteikumu komiteju
      (EKL 283. pants; Civildienesta noteikumu 10. panta otrā daļa un XIII pielikuma 12. panta 3. punkts)
      2.        Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Iecelšana pakāpē – Jaunas dienesta karjeras struktūras ieviešana ar Regulu Nr. 723/2004 – Pārejas
            noteikumi par klasificēšanu pakāpē
      (Civildienesta noteikumu 3. un 31. pants un XIII pielikuma 12. panta 3. punkts; Padomes Regula Nr. 723/2004)
      3.        Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Iecelšana pakāpē – Jaunas dienesta karjeras struktūras ieviešana ar Regulu Nr. 723/2004 – Pārejas
            noteikumi par klasificēšanu pakāpē
      (Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punkts; Padomes Regula Nr. 723/2004)
      4.        Ierēdņi – Pieņemšana darbā – Iecelšana pakāpē – Jaunas dienesta karjeras struktūras ieviešana ar Regulu Nr. 723/2004 – Pārejas
            noteikumi par klasificēšanu pakāpē
      (Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punkts; Padomes Regula Nr. 723/2004)
      1.        Civildienesta noteikumu 10. pants, kurā ir paredzēts izveidot Civildienesta noteikumu komiteju, ar kuru ir jāapspriež visi
         priekšlikumi par Civildienesta noteikumu pārskatīšanu, kā arī, ka, veicot šādu pārskatīšanu, tā var izteikt priekšlikumus,
         acīmredzami nav interpretējams šauri. Komisijai ir pienākums no jauna apspriesties ar šo komiteju, pirms Padome pieņem attiecīgo
         normatīvā rakstura normu, ja šie priekšlikuma par Civildienesta noteikumiem grozījumi būtiski ietekmē priekšlikuma jēgu, bet
         šāda pienākuma nav, ja tiek veikti redakcionāli grozījumi un grozījumi ar ierobežotu iedarbību. Grozījuma būtiskais raksturs
         ir jāizvērtē, ņemot vērā grozīto normu mērķi un vietu visā pieņemšanai piedāvātajā sistēmā, nevis individuālo iedarbību, kāda
         tām var būt attiecībā uz to personu stāvokli, kuras tās var skart.

      2.        Šajā ziņā A 7 pakāpes aizstāšana ar A*6 pakāpi, kas izriet no dienesta karjeras reorganizācijas, ko Kopienas likumdevējs īstenoja
         2004. gada 1. maijā un kas sākotnēji tika paredzēta Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punktā, nav būtiska,
         jo tā ir reformas papildu elements, kas iekļaujas dienesta karjeras reorganizācijas vispārējā sistēmā un kopējā perspektīvā.
         Tā kā šis grozījums būtiski neatšķiras no teksta, kas iesniegts Civildienesta noteikumu komitejai, kura attiecīgi varēja paust
         savu viedokli par iespēju paredzēt atšķirīgas iecelšanas amatā pakāpes ierēdņiem, veiksmīgajiem konkursu, kas notikuši pirms
         reformas stāšanās spēkā, kandidātiem, kuri tikuši iecelti amatā pirms šī datuma, un tiem, kuri tikuši iecelti amatā pēc šī
         datuma, nebija vajadzīga jauna apspriešanās ar minēto komiteju.

      3.        Veiksmīgajiem konkursa kandidātiem, kas iekļauti rezerves sarakstos, šādā statusā nav nekādu iegūto tiesību tikt ieceltiem
         amatā, bet vienīgi aicinājums tikt ieceltiem amatā, un viņu klasifikācija pakāpē ir pakārtota viņu iecelšanai amatā, kas izriet
         no iecēlējinstitūcijas pilnvarām. No tā izriet, ka veiksmīgajiem konkursu kandidātiem, kas iekļauti rezerves sarakstos pirms
         2004. gada 1. maija, kad stājās spēkā Regula Nr. 723/2004, ar ko groza Civildienesta noteikumus un pārējo darbinieku nodarbināšanas
         kārtību, bet iecelti pārbaudāmo ierēdņu amatos pēc šī datuma, nav nekādu iegūto tiesību, lai šajā regulā paredzēto jauno klasifikācijas
         kritēriju piemērošanas vietā pieprasītu ievērot paziņojumos par konkursu norādīto klasifikāciju, ciktāl situācija, kas rada
         viņu tiesības uz noteiktu amatā iecelšanas nosacījumu ievērošanu, nebija beigusies pirms minētās regulas stāšanās spēkā. Šādi
         apsvērumi vienlīdz attiecas gan uz tiem, kuri tika iecelti pārbaudāmo ierēdņu amatos pirms 2004. gada 1. maija, gan uz tiem,
         kuri tika iecelti ierēdņa amatā pēc šī datuma.

      Lai gan veiksmīgajiem konkursa kandidātiem, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 31. panta 1. punktu, gadījumā, ja viņi
         tiek iecelti amatā, principā ir tiesības sagaidīt, ka tiks piešķirta tās funkciju grupas pakāpe, kas norādīta paziņojumā par
         konkursu, šī norma var attiekties vienīgi uz pastāvīgām tiesībām, jo tā nenosaka iecēlējinstitūcijas pienākumu pieņemt lēmumu,
         kas neatbilst Kopienu likumdevēja grozītajiem Civildienesta noteikumiem un attiecīgi ir prettiesisks. Civildienesta noteikumu
         XIII pielikuma 12. panta 3. punktā kā īpašā pagaidu normā var tikt paredzēta atkāpe no noteikumu 31. pantā ietvertās vispārējā
         rakstura normas, kas piemērojama noteiktai ierēdņu kategorijai.

      4.        Likumdevējs, pieņemot Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punktu, kurā paredzēta atšķirīga attieksme attiecībā
         uz ierēdņiem – viena un tā paša konkursa veiksmīgajiem kandidātiem, kas attiecīgi iecelti amatā pirms un pēc reformas, kas
         veikta ar Regulu Nr. 723/2004, ar ko groza Civildienesta noteikumus un pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību –, nav pārkāpis
         vienlīdzīgas attieksmes principu, jo šī atšķirīgā attieksme skar ierēdņus, kas neietilpst vienā un tajā pašā kategorijā. Faktiski
         ierēdņi, kas iecelti amatā pēc 2004. gada 1. maija, nav vienā un tajā pašā juridiskajā situācijā ar ierēdņiem, kas iecelti
         amatā pirms šī datuma, jo reformas spēkā stāšanās brīdī viņi, atšķirībā no ierēdņiem, kas jau bija iecelti amatā, vienīgi
         bija piemēroti iecelšanai amatā. Turklāt šāda atšķirīga attieksme ir pamatota ar objektīvu un no Kopienu likumdevēja gribas
         neatkarīgu elementu, proti, iecelšanas amatā datumu, par kuru lemj iecēlējinstitūcija. Turklāt, ieviešot pakāpenisku Civildienesta
         noteikumu regulējumu, Kopienu likumdevējs, samērojot dažādu kategoriju ierēdņu intereses, varēja tiesiski nolemt, ka ierēdņu
         – veiksmīgo pirms 2004. gada 1. maija notikušo konkursu laureātu, kuri iecelti amatā pēc šī datuma, – iecelšana amatā notiks
         saskaņā ar jauno tiesisko regulējumu, kas viņiem visiem nodrošinās labvēlīgāku attieksmi par to, kāda piemērota ierēdņiem
         – veiksmīgajiem pēc 2004. gada 1. maija notikušo konkursu kandidātiem, kas pēc tam iecelti amatā.

      5.        Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 12. panta 3. punktā norādītie klasifikācijas kritēriji nav diskriminējoši arī vecuma
         ziņā, jo tie acīmredzami nekādi neattiecas uz konkrēto konkursu veiksmīgo kandidātu vecuma ņemšanu vērā, un turklāt saistībā
         ar A kategoriju tajos ir paredzēta atšķirība starp pamata pakāpi A*5 (agrākā A 8 pakāpe) un augstāku pakāpi A*6 (agrākā A 7/A 6 pakāpe).

      6.        Veiksmīgie konkursu kandidāti, kas iekļauti rezerves sarakstos pirms 2004. gada 1. maija, kad stājās spēkā Regula Nr. 723/2004,
         ar ko groza Civildienesta noteikumus un pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, bet iecelti ierēdņu uz pārbaudes laiku amatos
         pēc šī datuma, nevar atsaukties uz norādēm, kas saņemtas no administrācijas attiecībā uz viņu klasifikāciju saskaņā ar kritērijiem,
         kuri norādīti paziņojumā par konkursu, bet tomēr papildinātas ar brīdinājumiem par iespēju saņemt priekšlikumu par iecelšanu
         amatā, pamatojoties uz jauno Civildienesta noteikumu normām, lai apstrīdētu minēto normu, ar kurām tikuši galīgi pamatoti
         lēmumi par iecelšanu amatā, tiesiskumu. Pat ja šīs administrācijas sniegtās norādes tiktu uzskatītas par noteiktiem solījumiem,
         kas to adresātiem varētu radīt tiesisko paļāvību, ieinteresētās personas nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības
         principu, lai apstrīdētu jaunu normatīvo aktu, it īpaši jomā, kurā likumdevējam ir plaša rīcības brīvība. Administrācijas
         akti nevar ierobežot likumdevēja rīcības brīvību, un – vēl jo vairāk – tie nevar būt arī tiesiskuma parametrs, kas likumdevējam
         būtu jāievēro.


Tiesas spriedums 1991. gada 11. jūlijā. # Eiropas Kopienu Komisija pret Portugāles Republiku. # Lieta C-247/89.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1983. gada 17. martā. # Christiane Hoffmann pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Lieta 280/81.


Tiesas spriedums 1994. gada 9. augustā. # Bund Naturschutz in Bayern e.V. un Richard Stahnsdorf un citi pret Freistaat Bayern, Stadt Vilsbiburg un Landkreis Landshut. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Vācija. # Lieta C-396/92.


title: Tiesas spriedums (sestā palāta), 2016. gada 9. jūnijs.#Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV pret Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit.#Raad van State lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Gaisa piesārņojums – Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma – Direktīva 2003/87/EK – Jēdziens “iekārta” – Kurināmā glabātuves iekļaušana – Regula (ES) Nr. 601/2012 – Jēdziens “kurināmais, kas eksportēts no iekārtas”.#Lieta C-158/15.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
      2016. gada 9. jūnijā (
            *1
         )
      “Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu — Gaisa piesārņojums — Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma — Direktīva 2003/87/EK — Jēdziens “iekārta” — Kurināmā glabātuves iekļaušana — Regula (ES) Nr. 601/2012 — Jēdziens “kurināmais, kas eksportēts no iekārtas””
      Lieta C‑158/15
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2015. gada 1. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2015. gada 3. aprīlī, tiesvedībā

            Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV

      pret

            Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit .

      TIESA (sestā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], tiesneši Ž. K. Bonišo [J.‑C. Bonichot] (referents) un E. Regans [E. Regan],
      ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
      sekretārs A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
      ņemot vērā rakstveida procesu,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza

               —

                  Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV vārdā – V. M. Y. van’t Lam un T. Kortmann, advocaten,

               —

               Nīderlandes valdības vārdā – M. de Ree un M. Bulterman, pārstāves,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – E. Manhaeve un K. Mifsud‑Bonnici, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2016. gada 3. marta tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 3. panta e) punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvā 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV 2003, L 275, 32. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Lēmumu Nr. 1359/2013/ES (OV 2013, L 343; turpmāk tekstā – “Direktīva 2003/87”), un 27. panta 2. punktu Komisijas 2012. gada 21. jūnija Regulā (ES) Nr. 601/2012 par siltumnīcefekta gāzu emisiju monitoringu un ziņošanu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/87/EK (OV 2012, L 181, 30. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2014. gada 4. mata Regulu (ES) Nr. 206/2014 (OV 2014, L 65, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 601/2012”).

               2

               Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV (turpmāk tekstā – “EPZ”) un Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit (Nīderlandes Emisiju iestādes pārvalde, turpmāk tekstā – “NEa”) par siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju, kuras radušās ogļu pašsadegšanas dēļ, kamēr tās atrodas glabātuvē, ņemšanu vērā.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 2003/87

               3

               Direktīvas 2003/87 preambulas 11. apsvērumā ir noteikts:
               “Dalībvalstīm jānodrošina, lai dažu konkrētu darbību veicējiem būtu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas atļaujas un lai tie veiktu monitoringu savai siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijai un ziņotu par to saistībā ar savām darbībām.”

               4

               Šīs direktīvas 2. panta “Darbības joma” 1. punktā ir paredzēts:
               “Šī direktīva attiecas uz emisijām no I pielikumā minētajām darbībām un II pielikumā minētajām siltumnīcas efektu izraisošajām gāzēm.”

               5

               Minētās direktīvas 3. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
               “Šajā direktīvā izmantotas šādas definīcijas:
               [..]

                        b)

                        “emisijas” ir siltumnīcas efektu izraisošo gāzu izplūde atmosfērā no kādas iekārtas avotiem [..];

                  [..]

                        e)

                        “iekārta” nozīmē stacionāru tehniski vienību, kur veic vienu vai vairākas darbības, kas minētas I pielikumā, un citas tieši saistītas darbības, kurām ir tehniska saistība ar šajā objektā veicamajām darbībām un kuras var ietekmēt emisijas un piesārņojumu;

                  [..]

                        t)

                        “sadedzināšana” ir kurināmā oksidēšana neatkarīgi no tā, kā tiek izmantota šajā procesā ražotā siltumenerģija, elektroenerģija vai mehāniskā enerģija, un citas tieši saistītas darbības, tostarp dūmgāzu attīrīšana;

                  [..].”

               6

               Minētās direktīvas 12. panta “Kvotu pārskaitīšana, nodošana un anulēšana” 3. punktā ir paredzēts:
               “Dalībvalstis nodrošina, ka līdz katra gada 30. aprīlim katras iekārtas operators nodod tādu kvotu, kas nav saskaņā ar II nodaļu piešķirtās kvotas, skaitu, kurš līdzvērtīgs attiecīgās iekārtas kopējam emisijas apjomam iepriekšējā kalendārajā gadā, kas pārbaudīts saskaņā ar 15. pantu, un ka šīs kvotas pēc tam tiek anulētas.”

               7

               Direktīvas 2003/87 I pielikumā ir uzskaitītas tās darbību kategorijas, kurām piemērojama šī direktīva, un tā 6. punktā ir norādīta kurināmā sadedzināšana iekārtās ar kopējo nominālo siltumspēju, kas pārsniedz 20 MW, izņemot iekārtas bīstamo atkritumu vai sadzīves atkritumu sadedzināšanai. Šī pielikuma 5. punktā ir precizēts, ka, ja kādas šajā pielikumā minētās darbības jaudas robežvērtība kādā iekārtā tiek pārsniegta, visas vienības, kurās tiek sadedzināts kurināmais, izņemot vienības bīstamo atkritumu vai sadzīves atkritumu sadedzināšanai, tiek iekļautas siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju atļaujā.

         Regula Nr. 601/2012

               8

               Regulas Nr. 601/2012 preambulas 1. apsvērumā ir noteikts:
               “Pilnīgs, konsekvents, pārredzams un precīzs siltumnīcefekta gāzu emisiju monitorings un ziņošana par tām atbilstoši saskaņotajām prasībām, kas paredzētas šajā regulā, ir būtisks ar [Direktīvu 2003/87] noteiktās siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas efektīvai darbībai. [..]”

               9

               Minētās regulas preambulas 5. apsvērums ir izteikts šādā redakcijā:
               “Monitoringa plānam, kas paredz sīki izstrādātu, pilnīgu un pārredzamu metodoloģisku dokumentāciju par konkrētu iekārtu vai gaisa kuģa ekspluatantu, ir jābūt ar šo regulu izveidotās sistēmas pamatelementam. Ir jāparedz plāna regulāra atjaunināšana gan tāpēc, lai reaģētu uz verificētāja secinājumiem, gan pēc operatora vai gaisa kuģa ekspluatanta pašiniciatīvas. [..]”

               10

               Šīs pašas regulas 2. pantā “Piemērošanas joma” ir noteikts:
               “Šo regulu piemēro siltumnīcefekta gāzu emisiju monitoringam un ziņošanai par tām saistībā ar darbībām, kas uzskaitītas [Direktīvas 2003/87] I pielikumā, un darbības datiem no stacionārām iekārtām [..].
               To piemēro emisiju un darbības datiem, kas iegūti, sākot no 2013. gada 1. janvāra.”

               11

               Regulas Nr. 601/2012 3. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
               “Šajā regulā lieto turpmāk minētās definīcijas:
               [..]

                        5)

                        “emisijas avots” ir atsevišķi identificējama iekārtas vai šīs iekārtas procesa daļa, no kuras notiek attiecīgās siltumnīcefekta gāzes emisijas [..];

                  [..]

                        11)

                        “sadedzināšanas emisijas” ir siltumnīcefekta gāzu emisijas, kas rodas degvielas/kurināmā eksotermiskā reakcijā ar skābekli;

                  [..].”

               12

               Šīs pašas regulas 5. pantā “Pilnīgums” ir paredzēts:
               “Monitorings un ziņošana ir pilnīgi un attiecas uz visām procesa un sadedzināšanas emisijām no visiem emisijas avotiem un avota plūsmām no darbībām, kas minētas [Direktīvas 2003/87] I pielikumā, un citām attiecīgām darbībām saskaņā ar minētās direktīvas 24. pantu, un uz visām siltumnīcefekta gāzēm, kas norādītas saistībā ar šīm darbībām, bet nepieļaujot dubultu uzskaiti.
               Operatori vai gaisa kuģa ekspluatanti veic atbilstošus pasākumus, lai novērstu datu trūkumu ziņošanas periodā.”

               13

               Šīs pašas regulas 11. panta “Vispārīgs pienākums” 1. punktā ir noteikts:
               “Katrs operators vai gaisa kuģa ekspluatants veic siltumnīcefekta gāzu emisiju monitoringu, pamatojoties uz monitoringa plānu, ko kompetentā iestāde apstiprinājusi saskaņā ar 12. pantu, ņemot vērā tās iekārtas [..] veidu un funkcijas, kam šo plānu piemēro.
               [..]”

               14

               Regulas Nr. 601/2012 20. panta “Monitoringa robežas” 1. punktā ir paredzēts:
               “Operators nosaka monitoringa robežas katrai iekārtai.
               Šajās robežās operators iekļauj visas attiecīgās siltumnīcefekta gāzu emisijas no visiem emisiju avotiem un avota plūsmām no darbībām, kas veiktas šajā iekārtā un minētas [Direktīvas 2003/87] I pielikumā, kā arī no darbībām un siltumnīcefekta gāzēm, ko dalībvalsts iekļāvusi saskaņā ar [minētās direktīvas] 24. pantu.
               Operators iekļauj arī emisijas no parastās darbības un ārkārtējiem notikumiem, arī iekārtu palaižot un apstādinot, un ārkārtas situācijām ziņošanas periodā, izņemot emisijas no pārvietojamiem agregātiem.”

               15

               Minētās regulas 21. panta “Monitoringa metodoloģijas izvēle” 1. punktā ir paredzēts:
               “Lai veiktu iekārtas emisiju monitoringu, operators izvēlas piemērot uz aprēķiniem balstītu metodoloģiju vai uz mērījumiem balstītu metodoloģiju, ievērojot šīs regulas īpašos noteikumus.
               Uz aprēķiniem balstīta metodoloģija ļauj noteikt emisijas no avotu plūsmām, pamatojoties uz darbības datiem, kas iegūti, izmantojot mērīšanas sistēmas un papildu parametrus no laboratorijas analīzēm vai standartlielumus. [..]
               [..]”

               16

               Šīs pašas regulas 27. pantā “Darbības datu noteikšana” ir noteikts:
               “1.   Operators nosaka avotu plūsmas darbības datus vienā no šādiem veidiem:

                        a)

                        pamatojoties uz emisijas izraisošā procesa nepārtrauktiem mērījumiem;

                        b)

                        pamatojoties uz atsevišķi veiktu daudzuma mērījumu apkopotiem datiem, ņemot vērā attiecīgās izmaiņas krājumos.

                  2.   1. punkta b) apakšpunkta nolūkā kurināmā vai materiāla, kas pārstrādāts ziņošanas periodā, daudzumu aprēķina kā tā kurināmā vai materiāla daudzumu, kas iegādāts ziņošanas periodā, atņemot kurināmā vai materiāla daudzumu, kas eksportēts no iekārtas, un pieskaitot kurināmā vai materiāla daudzumu, kas atrodas krājumos ziņošanas perioda sākumā, bet atskaitot kurināmā vai materiāla daudzumu, kas atrodas krājumos ziņošanas perioda beigās.
               [..]”

         Nīderlandes tiesības

               17

               Atbilstoši wet milieubeheer (Likums par dabas aizsardzību) 2.2. panta 1. punktam Regulā Nr. 601/2012 paredzēto uzdevumu veikšana ir uzticēta NEa.

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               18

                  EPZ ir Nīderlandē esošas ar akmeņoglēm darbināmas termoelektrostacijas, kas darbību uzsāka 1987. gadā, operatore. Šīs termoelektrostacijas pašreizējā jauda ir 406 MW, un tā caurmērā patērē 2500 tonnas akmeņogļu dienā.

               19

               Akmeņogles tiek piegādātas no aptuveni 800 metrus tālāk esošas glabātuves, kuru no termoelektrostacijas atdala koplietošanas ceļš. Ogles šajā vietā glabā no sešiem mēnešiem līdz gadam, un tad tās pa lentes elevatoru tiek nogādātas termoelektrostaciju, kurā tās vispirms sasmalcina un pēc tam sadedzina sadedzināšanas iekārtā.

               20

               Izstrādājot EPZ izmantotās iekārtas monitoringa plānu trešajam emisijas kvotu tirdzniecības periodam no 2013. līdz 2020. gadam, NEa uzskatīja, ka ogles, kas zudušas pašsadegšanas rezultātā, kamēr tās atrodas glabātuvē, nav uzskatāmas par kurināmo, kas eksportēts no šīs iekārtas Regulas Nr. 601/2012 27. panta 2. punkta izpratnē.

               21

               Līdz ar to ar 2013. gada 8. novembra lēmumu NEa atteicās apstiprināt EPZ iesniegtās izmaiņas minētajā monitoringa plānā, bet vēlāk ar 2014. gada 23. aprīļa lēmumu kā nepamatotu noraidīja sūdzību, kuru šis uzņēmums bija iesniedzis par pirmo minēto lēmumu.

               22

                  EPZ vērsās Raad van State (Valsts padome) ar lūgumu pēdējo minēto lēmumu atcelt.

               23

               Šādos apstākļos Raad van State (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:

                        “1)

                        Vai tāda situācija, kāda ir pamatlietā, kad ogles tiek uzglabātas ogļu parkā, kurā pašsadegšanas dēļ rodas CO2 emisijas, ogļu parka centrālā daļa atrodas apmēram 800 metru attālumā no termoelektrostacijas, abus zemesgabalus nošķir koplietošanas ceļš un ogles no noliktavas ar lentes elevatoru pāri ceļam tiek nogādātas elektrostacijā, ietilpst “iekārtas” jēdzienā [Direktīvas 2003/87] [3. panta e) punkta] izpratnē?

                        2)

                        Vai ar [Regulas Nr. 601/2012] 27. panta 2. punktā izmantoto frāzi “kurināmais, kas eksportēts no iekārtas” ir saprotama tāda situācija kā pamatlietā, kad rodas ogļu zudumi, jo uzglabāšanas laikā siltuma ietekmē notiek pašsadegšana?”

         Par prejudiciālajiem jautājumiem

         Par pirmo jautājumu

               24

               Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai “iekārta” Direktīvas 2003/87 3. panta e) punkta izpratnē ir tāda ar akmeņoglēm darbināmas termoelektrostacijas kurināmā glabātuve, kāda aplūkota pamatlietā un kādu aprakstījusi iesniedzējtiesa, it īpaši ņemot vērā, ka tā atrodas apmēram 800 metrus no šīs termoelektrostacijas, kuru no tās šķir koplietošanas ceļš, un ka kurināmo no glabātuves uz termoelektrostaciju nogādā ar lentes elevatoru pāri šim koplietošanas ceļam.

               25

               Jāatgādina, ka Direktīvas 2003/87 3. panta e) punktā iekārta šīs direktīvas piemērošanas mērķiem ir definēta kā stacionāra tehniska vienība, kur tiek veikta viena vai vairākas darbības, kas minētas šīs direktīvas I pielikumā, un citas tieši saistītas darbības, kurām ir tehniska saistība ar šajā objektā veicamajām darbībām un kuras var ietekmēt emisijas un piesārņojumu.

               26

               Turklāt šajā pielikumā ir norādīta arī kurināmā sadedzināšana iekārtās ar kopējo nominālo siltumspēju, kas pārsniedz 20 MW, izņemot iekārtas bīstamo atkritumu vai sadzīves atkritumu sadedzināšanai.

               27

               Pamatlietā ir skaidrs, ka, tā kā EPZ darbinātā akmeņogļu termoelektrostacijas nominālā siltumspēja pārsniedz 20 MW, šīs iekārtas veiktā ogļu sadedzināšanas darbība ir ietverta Direktīvas 2003/87 I pielikumā.

               28

               Savukārt attiecībā uz uzglabāšanas darbību, pat ja šai stacijai paredzēto ogļu dabīgā pašsadegšana, tām esot glabātuvē, būtu uzskatāma par šīs direktīvas I pielikumā paredzēto kurināmā sadedzināšanu, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka pamatlietā aplūkojamās glabātuves siltumspēja pārsniedz 20 MW robežvērtību, kas noteikta šīs direktīvas I pielikumā. Tāpēc šī glabātuve nav uzskatāma par stacionāru tehnisku vienību Direktīvas 2003/87 3. panta e) punkta izpratnē.

               29

               Līdz ar to attiecīgā ogļu glabātuve ir daļa no iekārtas Direktīvas 2003/87 3. panta e) punkta izpratnē tikai tad, ja ogļu uzglabāšanas darbība atbilst kritērijiem, kas šajā normā izvirzīti citām darbībām, kuras nav minētas šīs direktīvas I pielikumā. Tātad tas tā ir gadījumā, ja šī darbība ir tieši saistīta ar sadedzināšanu termoelektrostacijā, ja tā ir tehniski saistīta ar šajā stacijā veicamajām darbībām un ja tā var ietekmēt emisijas un piesārņojumu.

               30

               Šajā ziņā ir jānorāda, no vienas puses, ka tikai tas, ka uzglabātās ogles ir obligāti nepieciešamas termoelektrostacijas darbībai, ir pietiekami, lai uzskatītu, ka uzglabāšana ir tieši saistīta ar tās darbību. Turklāt šī tiešā saistība izpaužas kā tehniska saikne starp abām šīm darbībām. Kā savu secinājumu 30. punktā piedāvā ģenerāladvokāte, šāda saistība ir jāprezumē, ja attiecīgā darbība ir iekļauta sadedzināšanas termoelektrostacijā kopīgajā tehniskajā procesā.

               31

               Šāda saistība katrā ziņā pastāv pamatlietā aplūkojamajai ogļu glabātuvei – kaut vai tikai šīs glabātuves faktiskās organizācijas dēļ un tādēļ, ka ir ierīkots lentes elevators no ogļu parka uz termoelektrostaciju.

               32

               Pārējiem iesniedzējtiesas minētajiem apstākļiem, ka glabātuves teritorija no termoelektrostacijas atrodas aptuveni 800 metrus tālu un turklāt tās šķir koplietošanas ceļš, šajā ziņā nav nozīmes.

               33

               No otras puses, ir arī jākonstatē, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotās ogļu uzglabāšanas darbības rezultātā dabīgās pašsadegšanas dēļ rodas siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, tādēļ šī darbība var ietekmēt emisijas un piesārņojumu Direktīvas 2003/87 3. panta e) punkta izpratnē.

               34

               Ņemot vērā iepriekš minēto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka tāda ar akmeņoglēm darbināmas termoelektrostacijas kurināmā glabātuve, kāda aplūkota pamatlietā un kādu aprakstījusi iesniedzējtiesa, ir daļa no “iekārtas” Direktīvas 2003/87 3. panta e) punkta izpratnē.

         Par otro jautājumu

               35

               Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 601/2012 27. panta 2. punkta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka akmeņogļu zudumi, kas rodas to dabīgā pašsadegšanas procesa rezultātā, kamēr tās atrodas glabātuvē, kura ietilpst iekārtā Direktīvas 2003/87 3. panta e) punkta izpratnē, ir uzskatāmi par akmeņoglēm, kas no šīs iekārtas ir eksportētas.

               36

               No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka darbinātās iekārtas emisiju monitoringa nolūkā EPZ izvēlējās piemērot uz aprēķiniem balstīto monitoringa metodi, kas aprakstīta Regulas Nr. 601/2012 27. panta 1. punkta b) apakšpunktā.

               37

               Šādā gadījumā vispirms jānorāda, ka atbilstoši Regulas Nr. 601/2012 27. panta 1. punkta b) apakšpunktam operators darbības datus nosaka, pamatojoties uz atsevišķi veiktu daudzuma mērījumu apkopotiem datiem, ņemot vērā attiecīgās izmaiņas krājumos.

               38

               Turpinājumā Regulas Nr. 601/2012 27. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka plūsmas darbības datu noteikšanai atbilstoši šī panta 1. punkta b) apakšpunktam no kurināmā daudzuma, kas iegādāts ziņošanas periodā, ir jāatņem kurināmā daudzums, kas eksportēts no iekārtas.

               39

               Gan šīs normas teksts, kurā izmantots “eksportēšanas”, nevis “zudumu” jēdziens, gan Regulas Nr. 601/2012 mērķis nodrošināt pilnīgu monitoringu un ziņošanu, kas, kā precizēts arī šīs regulas 5. pantā, attiecas uz visām procesa un sadedzināšanas emisijām no visiem emisijas avotiem un avota plūsmām no darbībām, kuras minētas Direktīvas 2003/87 I pielikumā, kā arī uz visām siltumnīcefekta gāzēm, kas norādītas saistībā ar šīm darbībām, bet nepieļaujot dubultu uzskaiti, liecina, ka tādi kurināmā zudumi kā pamatlietā aplūkotie, nav uzskatāmi par akmeņoglēm, kas eksportētas no iekārtas minētās regulas 27. panta 2. punkta pirmās daļas izpratnē.

               40

               No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 601/2012 27. panta 2. punkta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka akmeņogļu zudumi, kas rodas to dabīgā pašsadegšanas procesa rezultātā, kamēr tās atrodas glabātuvē, kura ietilpst iekārtā Direktīvas 2003/87 3. panta e) punkta izpratnē, nav uzskatāmi par akmeņoglēm, kas no šīs iekārtas ir eksportētas.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               41

               Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

                           1)

                           tāda ar akmeņoglēm darbināmā termoelektrostacijā izmantojama kurināmā glabātuve, kas aplūkota pamatlietā un ko aprakstījusi iesniedzējtiesa, ir daļa no “iekārtas” Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvā 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Lēmumu Nr. 1359/2013/ES, 3. panta e) punkta izpratnē;

                           2)

                           Komisijas 2012. gada 21. jūnija Regulas (ES) Nr. 601/2012 par siltumnīcefekta gāzu emisiju monitoringu un ziņošanu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/87/EK, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2014. gada 4. marta Regulu (ES) Nr. 206/2014, 27. panta 2. punkta pirmā daļa ir interpretējama tādējādi, ka akmeņogļu zudumi, kas rodas to dabīgā pašsadegšanas procesa rezultātā, kamēr tās atrodas glabātuvē, kura ietilpst iekārtā Direktīvas 2003/87 3. panta e) punkta izpratnē, nav uzskatāmi par akmeņoglēm, kas no šīs iekārtas ir eksportētas.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – holandiešu


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1982. gada 28. oktobrī. # Directeur des affaires maritimes du littoral du Sud-Ouest un Procureur de la République pret Alfonso Campandeguy Sagarzazu ; Administrateur des affaires maritimes à Bayonne un Procureur de la République pret Antonio Echevarria Sagasti. # Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de grande instance de Bayonne - Francija. # Zivsaimniecība/Zveja: # Apvienotās lietas 137 un 140/81.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 2002. gada 12.septembrī. # Pirkko Niemi. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Vakuutusoikeus - Somija. # Sociālā politika - Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm. # Lieta C-351/00.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1984. gada 18. janvārī. # Ekro BV Vee- en Vleeshandel pret Produktschap voor Vee en Vlees. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nīderlande. # "Flanchet". # Lieta 327/82.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1987. gada 17. novembrī. # British-American Tobacco Company Ltd un R. J. Reynolds Industries Inc. pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Konkurence. # Apvienotās lietas 142 un 156/84.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2008. gada 18.novembrī.#Jacqueline Förster pret Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Centrale Raad van Beroep - Nīderlande.#Personu brīva pārvietošanās - Vienas dalībvalsts pilsonis students, kas ieradies citā dalībvalstī, lai tur mācītos - Studentu iztikas stipendija - Eiropas Savienības pilsonība - EKL 12. pants - Tiesiskā drošība.#Lieta C-158/07.

text:
      Lieta C‑158/07
      Jacqueline Förster
      pret
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
      (Centrale Raad van Beroep lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)

      Personu brīva pārvietošanās – Vienas dalībvalsts pilsonis students, kas ieradies citā dalībvalstī, lai tur mācītos – Studentu iztikas stipendija – Eiropas Savienības pilsonība – EKL 12. pants – Tiesiskā drošība
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Personu brīva pārvietošanās – Darba ņēmēji – Tiesības palikt kādā dalībvalstī pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās
      (Komisijas Regulas Nr. 1251/70 1., 2. un 7. pants)
      2.        Kopienu tiesības – Principi – Vienlīdzīga attieksme – Diskriminācija pilsonības dēļ
      (EKL 12. panta pirmā daļa)
      3.        Kopienu tiesības – Principi – Tiesiskā drošība – Jēdziens
      1.        Students, kas ir vienas dalībvalsts pilsonis, kas ir devies uz citu dalībvalsti, lai tur studētu, un attiecīgajā laika posmā
         ir pārtraucis profesionālo darbību, lai studētu, neatsakoties no savas ieceres karjeru veidot šajā pēdējā dalībvalstī, kur
         turpina uzturēties, nevar, lai saņemtu iztikas stipendiju, pamatoties uz Regulas Nr. 1251/70 par darba ņēmēju tiesībām palikt
         kādā dalībvalstī pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās, 7. pantu, kurā ir noteikts, ka darba ņēmējs, kas ir kādas
         dalībvalsts pilsonis, citu dalībvalstu teritorijā bauda “tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības, kā attiecīgās valsts
         darba ņēmēji”.

      Nosacījumi tam, lai darba ņēmējam rastos tiesības palikt uzņemošajā dalībvalstī, ierobežojošā veidā ir uzskaitīti Regulas
         Nr. 1251/70 2. pantā. Tā kā attiecīgā studenta situācija neattiecas ne uz vienu no šajā pantā minētajām situācijām, šādu studentu
         nevar uzskatīt par “kādas dalībvalsts [pilsoni], kas ir [strādājis] kā [algots darba ņēmējs] citā dalībvalstī”, Regulas Nr. 1251/70
         1. panta izpratnē, tāpēc minētā regula šajā lietā nav piemērojama.

      (sal. ar 27., 29.–33. punktu un rezolutīvās daļas 1) punktu)
      2.        Students, kas ir kādas dalībvalsts pilsonis, kas dodas uz citu dalībvalsti, lai tur studētu, var pamatoties uz EKL 12. panta
         pirmo daļu, lai saņemtu iztikas stipendiju, ja viņš uzņemošajā dalībvalstī ir uzturējies zināmu periodu. EKL 12. panta pirmā
         daļa neliedz citu dalībvalstu pilsoņiem piemērot nosacījumu, ka viņiem iepriekš dalībvalstī ir jāuzturas pieci gadi.

      Dalībvalstij ir leģitīmas tiesības atbalstu studentu uzturēšanās izdevumu maksāšanai piešķirt tikai tiem studentiem, kas ir
         pierādījuši zināmu integrācijas pakāpi minētās valsts sabiedrībā. Šajā sakarā zināmas integrācijas pakāpes pastāvēšanu var
         pamatot ar konstatējumu, ka attiecīgais students zināmu laiku ir uzturējies uzņemošajā dalībvalstī.

      Runājot precīzāk par piecu gadu nepārtrauktas uzturēšanās nosacījuma saderību ar Kopienu tiesībām, tas ir piemērots, lai nodrošinātu,
         ka attiecīgais iztikas stipendijas pieprasītājs ir integrējies uzņemošajā dalībvalstī. Turklāt nosacījumu par piecu gadu nepārtrauktu
         uzturēšanos nevar uzskatīt par pārmērīgu, it īpaši ņemot vērā prasības, kas noteiktas nepilsoņu integrācijas pakāpei uzņemošajā
         dalībvalstī. Lai uzturēšanās nosacījums būtu samērīgs, valsts iestādēm tas ir jāpiemēro, pamatojoties uz skaidriem un iepriekš
         zināmiem kritērijiem. Ļaujot ieinteresētajām personām skaidri zināt savas tiesības un pienākumus, apstrīdētajā valsts tiesiskajā
         regulējumā noteiktais uzturēšanās nosacījums pēc savas būtības ļauj nodrošināt augstu tiesiskās drošības un pārskatāmības
         līmeni iztikas stipendiju piešķiršanā studentiem. Tāpēc minētajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais piecu gadu uzturēšanās
         nosacījums nav plašāks nekā vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi, kas paredz nodrošināt zināmu citu dalībvalstu studentu integrāciju
         uzņemošajā dalībvalstī. Šis atzinums neietekmē dalībvalstu tiesības piešķirt iztikas stipendijas tādiem citu dalībvalstu studentiem,
         kas neizpilda piecu gadu uzturēšanās nosacījumu, ja tās to vēlas darīt.

      (sal. ar 43., 49.–52., 54., 56.–60. punktu un rezolutīvās daļas 2) punktu)
      3.        Tiesiskās drošības princips, kas ir viens no vispārējiem Kopienu tiesību principiem, it īpaši pieprasa, lai tiesību noteikumi
         būtu skaidri, precīzi un to sekas būtu paredzamas sevišķi tad, ja tie var radīt negatīvas sekas personām vai uzņēmumiem. Ja
         citu dalībvalstu studentu tiesību uz iztikas stipendiju pakļaušana uzturēšanās nosacījumam, kas ir šīs tiesības veidojošs
         elements, nerada negatīvas sekas ieinteresētajām personām, bet ieinteresētajām personām dod lielākas tiesības nekā tās, kādas
         tām bija saskaņā ar agrāko valsts režīmu, Kopienu tiesības, it īpaši tiesiskās drošības princips, neliedz piemērot šādu uzturēšanās
         nosacījumu, kas citu dalībvalstu studentu tiesības saņemt iztikas stipendiju padara atkarīgas no uzturēšanās periodu pabeigšanas
         pirms šī nosacījuma ieviešanas.

      (sal. ar 67., 69.–71. punktu un rezolutīvās daļas 3) punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2008. gada 18. novembrī (*)

      Personu brīva pārvietošanās – Vienas dalībvalsts pilsonis students, kas ieradies citā dalībvalstī, lai tur mācītos – Studentu iztikas stipendija – Eiropas Savienības pilsonība – EKL 12. pants – Tiesiskā drošība
      Lieta C‑158/07
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
      ko Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2007. gada 16. martā un kas Tiesā reģistrēts 2007. gada 22. martā, tiesvedībā

      Jacqueline Förster
      pret
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Janns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], A. Ross [A. Rosas], K. Lēnartss [K. Lenaerts] un T. fon Danvics [T. von Danwitz], tiesneši A. Ticano [A. Tizzano], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents), R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], K. Šīmans [K. Schiemann], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], K. Toadere [C. Toader] un Ž. Ž. Kāzels [J.‑J. Kasel],

      ģenerāladvokāts J. Mazaks [J. Mazák],

      sekretāre M. Fereira [M. Ferreira], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un 2008. gada 23. aprīļa tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
      –        Fēršteres [Förster] vārdā – A. Nordheiss [A. Noordhuis], advocaat,

      –        Nīderlandes valdības vārdā – K. Viselsa [C. Wissels] un M. de Mola [M. de Mol], pārstāves,

      –        Beļģijas valdības vārdā – L. van den Bruka [L. Van den Broeck], pārstāve,

      –        Dānijas valdības vārdā – B. Veisa Fohva [B. Weis Fogh], pārstāve,

      –        Vācijas valdības vārdā – M. Lumma [M. Lumma] un J. Mellers [J. Möller], pārstāvji,

      –        Austrijas valdības vārdā – K. Pezendorfere [C. Pesendorfer], pārstāve,

      –        Somijas valdības vārdā – J. Himanena [J. Himmanen], pārstāve,

      –        Zviedrijas valdības vārdā – A. Falka [A. Falk] un S. Juhannesone [S. Johannesson], pārstāves,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – T. Herisa [T. Harris], pārstāve, kurai palīdz S. Lī [S. Lee], barrister,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Ž. Rozē [G. Rozet] un M. van Bēks [M. van Beek], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2008. gada 10. jūlija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 12. un 18. pantu un Komisijas 1970. gada 29. jūnija Regulas (EEK)
         Nr. 1251/70 par darba ņēmēju tiesībām palikt kādā dalībvalstī pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās (OV L 142,
         24. lpp.), 7. pantu, kā arī Padomes 1993. gada 29. oktobra Direktīvas 93/96/EEK par studentu uzturēšanās tiesībām (OV L 317,
         59. lpp.) 3. pantu.

      2        Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Fēršteri un Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (turpmāk tekstā – “IB‑Groep”) par daļēju iztikas stipendijas, ko viņa bija saņēmusi saskaņā ar 2000. gada likumu par studiju finansējumu (Wet studiefinanciering 2000, turpmāk tekstā – “WSF 2000”), atcelšanu.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.),
         ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1992. gada 27. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2434/92 (OV L 245, 1. lpp., turpmāk tekstā
         – “Regula Nr. 1612/68”), 7. panta 2. punktā ir noteikts, ka darba ņēmējs, kas ir citas dalībvalsts pilsonis, citu dalībvalstu
         teritorijā bauda “tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības, kā attiecīgās valsts darba ņēmēji”.

      4        Regulas Nr. 1251/70 2. pantā ir it īpaši noteikts:

      “1.      Tiesības pastāvīgi palikt kādā dalībvalstī ir:
      a)      darba ņēmējam, kas, pārtraucot darba attiecības, ir sasniedzis vecumu, kurš noteikts šīs dalībvalsts likumā par vecuma pensiju,
         un kas šajā valstī ir nodarbināts vismaz pēdējos divpadsmit mēnešus, un ir tur nepārtraukti dzīvojis vairāk nekā trīs gadus;

      b)      darba ņēmējam, kas ir nepārtraukti dzīvojis šajā valstī vairāk nekā divus gadus un pārtrauc strādāt kā darbinieks ilgstoša
         darba spēju zuduma dēļ.

               [..]
      c)      darba ņēmējam, kurš pēc trīs gadus ilgas nepārtrauktas nodarbinātības un dzīves šajā valstī strādā kā darbinieks citā dalībvalstī,
         paturot dzīvesvietu pirmajā valstī, kur viņš parasti atgriežas katru dienu vai vismaz reizi nedēļā.

               [..]”
      5        Saskaņā ar Regulas Nr. 1251/70 7. pantu:

      “Tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi, ko nosaka Padomes Regula (EEK) Nr. 1612/68, attiecas arī uz personām, uz kurām attiecas
         šī regula.”

      6        Direktīvas 93/96 1. pantā ir paredzēts:

      “Lai paredzētu nosacījumus, kas ļautu efektīvāk īstenot uzturēšanās tiesības, un lai nediskriminējošā veidā garantētu arodmācību
         pieejamību dalībvalstu pilsoņiem, kas uzņemti arodmācību kursos kādā citā dalībvalstī, dalībvalstis atzīst visu to studentu
         uzturēšanās tiesības, kas ir kādas dalībvalsts pilsoņi un kam minētās tiesības nepienākas saskaņā ar citiem Kopienas tiesību
         aktiem, kā arī tādu studentu laulātajiem un viņu apgādājamiem bērniem, ja students attiecīgajai valsts iestādei, vai nu iesniedzot
         deklarāciju, vai citā vismaz līdzvērtīgā veidā pēc viņa ieskatiem, pierāda, ka viņam ir pietiekami uzturlīdzekļi, lai viņš
         dzīvesvietas laikā neapgrūtinātu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu, ar noteikumu, ka students ir uzņemts atzītā
         izglītības iestādē, kur viņa galvenais mērķis ir piedalīties arodmācību kursā, un ka uzņēmējā dalībvalstī viņam ir veselības
         apdrošināšana pret visiem apdraudējumiem.”

      7        Direktīvas 93/96 3. pantā ir noteikts:

      “Šī direktīva neļauj pretendēt uz iztikas stipendiju uzņēmējā dalībvalstī studentiem, kuriem piešķirtas uzturēšanās tiesības.”
      8        Direktīvu 93/96 kopš 2006. gada 30. aprīļa aizstāja Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvu 2004/38/EK
         (OV L 158, 77. lpp., un labojums OV 2004, L 229, 35. lpp.), kurai saskaņā ar tās 40. pantu bija jābūt transponētai dalībvalstu
         tiesībās līdz 2006. gada 30. aprīlim.

       Valsts tiesiskais regulējums
      9        No 2000. gada 1. septembra līdz 2003. gada 21. novembrim WSF 2000 2.2. pants bija formulēts šādi:

      “1.      Tiesības uz iztikas stipendiju ir studentiem, kuriem
      a)      ir Nīderlandes pilsonība,
      b)      nav Nīderlandes pilsonības, bet kuri dzīvo Nīderlandē un kuri saskaņā ar starptautiskas organizācijas līgumu vai lēmumu ir
         pielīdzināmi Nīderlandes pilsoņiem iztikas stipendiju jomā, vai

      c)      nav Nīderlandes pilsonības, bet kuri dzīvo Nīderlandē un kuri pieder pie noteiktas tādu personu grupas, kuras ir pielīdzināmas
         Nīderlandes pilsoņiem iztikas stipendiju jomā, kas ir paredzēta vispārējā valsts pārvaldes izdotā tiesību aktā.”

      10      No 2003. gada 21. novembra WSF 2000 2.2. pantam tika pievienots otrais punkts:

      “Atkāpjoties no [2.2. panta] 1. punkta b) apakšpunkta, prasība, ka studentam ir jādzīvo Nīderlandē, neattiecas uz studentiem,
         uz kuriem šo prasību nevar attiecināt starptautiskas organizācijas līguma vai lēmuma dēļ. Noteikumus šī punkta atbilstošai
         piemērošanai var izdot ar vai saskaņā ar vispārēju valsts pārvaldes tiesību aktu.”

      11      2005. gada 4. martā IB‑Groep pieņēma vadlīnijas par migrējošu darba ņēmēju kontroles politiku (Beleidsregel controlebeleid migrerend werknemerschap, AG/OCW/MT 05.11). Šīs vadlīnijas stājās spēkā 2005. gada 23. martā un attiecas uz periodiem, kuriem tiek piešķirtas iztikas stipendijas
         no 2003. kalendārā gada. Tajās ir paredzēts, ka visi studenti, kas pārbaudes periodā ir strādājuši vidēji 32 stundas vai vairāk
         mēnesī, automātiski iegūst Kopienu darba ņēmēju statusu. Ja students neizpilda šo 32 stundu darba kritēriju, IB‑Groep veic plašāku šī studenta personīgās situācijas izpēti.

      12      Pēc 2005. gada 15. marta sprieduma lietā C‑209/03 Bidar (Krājums, I‑2119. lpp.) IB‑Groep 2005. gada 9. maijā pieņēma vadlīnijas par Eiropas Savienības, Eiropas Ekonomikas zonas un Šveices studentu iztikas stipendiju
         pielāgošanu (Beleidsregel aanpassing aanvraag studiefinanciering voor studenten uit EU, EER en Zwitserland, turpmāk tekstā – “2005. gada 9. maija vadlīnijas”), kas tika publicētas 2005. gada 18. maijā.

      13      Šo vadlīniju 2. panta 1. punktā ir noteikts:

      “Studenti, kuriem ir kādas Eiropas Savienības dalībvalsts [..] pilsonība, ja iesniedz iesniegumu, var saņemt iztikas stipendiju
         saskaņā ar WSF 2000 [..], ja viņi pirms iesnieguma iesniegšanas ir likumīgi uzturējušies Nīderlandē nepārtraukti vismaz piecus gadus. Pārējās
         WSF 2000 [..] tiesību normas paliek pilnībā spēkā.”

      14      2005. gada 9. maija vadlīniju 5. pants ir formulēts šādi:

      “Šīs vadlīnijas stājas spēkā ar publicēšanu un ir piemērojamas ar atpakaļejošu spēku no 2005. gada 15. marta.”
       Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
      15      Vācijas pilsone Fērštere 2000. gada 5. martā 20 gadu vecumā ieradās Nīderlandē, kur viņa tika uzņemta pirmskolas skolotāju
         mācību programmā un kopš 2001. gada 1. septembra – pedagoģijas bakalaura programmā Hogeschool van Amsterdam [Amsterdamas Augstskolā].

      16      Studiju laikā Fērštere strādāja vairākos algotos darbos.

      17      No 2002. gada oktobra līdz 2003. gada jūnijam Fērštere strādāja algotā praksē kādā Nīderlandes speciālajā skolā, pasniedzot
         papildu kursus skolēniem ar uzvedības problēmām un/vai psihiskiem traucējumiem.

      18      Pēc šīs prakses Fērštere pārtrauca strādāt algotu darbu.

      19      Pēc 2004. gada vidū veiksmīgi nokārtota pedagoģijas bakalaura gala eksāmena Fērštere minētā gada 15. jūnijā pieņēma piedāvājumu
         kļūt par sociālo darbinieci iestādē, kurā uzturas personas, kas cieš no psihiskiem traucējumiem.

      20      No 2000. gada septembra IB‑Groep Fēršterei piešķīra iztikas stipendiju. IB‑Groep periodiski pagarināja šīs stipendijas izmaksu. Tā uzskatīja, ka Fērštere bija jāuzskata par “darba ņēmēju” EKL 39. panta
         izpratnē un tāpēc iztikas stipendijas ziņā saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu bija jāpielīdzina studentiem,
         kas ir Nīderlandes pilsoņi.

      21      Kādā pārbaudē IB‑Groep konstatēja, ka Fērštere no 2003. gada jūlija līdz šī paša gada decembrim nebija strādājusi algotu darbu. Tāpēc tā 2005. gada
         3. marta lēmumā noteica, ka viņu vairs nevarēja uzskatīt par darba ņēmēju. Tādējādi lēmums par iztikas stipendijas piešķiršanu
         periodam no 2003. gada jūlija līdz 2003. gada decembrim tika atcelts un Fērštere tika aicināta atmaksāt nepamatoti saņemtās
         naudas summas.

      22      Ar 2005. gada 12. septembra spriedumu Fēršteres Rechtbank Alkmaar [Alkmāras tiesā] celtā prasība tika atzīta par nepamatotu divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, šī tiesa uzskatīja, ka, tā kā Fērštere
         2003. gada otrajā semestrī nebija strādājusi īstu darbu, viņu šajā periodā vairs nevarēja uzskatīt par Kopienu darba ņēmēju.
         Otrkārt, šī pati tiesa uzskatīja, ka Fērštere nevarēja saņemt iztikas stipendiju, pamatojoties uz iepriekš minēto spriedumu
         lietā Bidar, jo pirms pedagoģijas bakalaura studiju uzsākšanas viņa nebija integrējusies Nīderlandes sabiedrībā.

      23      Fērštere par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Centrale Raad van Beroep [Apelācijas tiesā sociālā nodrošinājuma un civildienesta lietās], galvenokārt apgalvojot, ka attiecīgajā periodā viņa jau
         bija pietiekami integrējusies Nīderlandes sabiedrībā, lai saskaņā ar Kopienu tiesībām varētu pretendēt uz iztikas stipendiju
         2003. gada otrajam semestrim. Pakārtoti Fērštere apgalvoja, ka viņa bija jāuzskata par Kopienu darba ņēmēju visa 2003. gada
         laikā.

      24      Šādos apstākļos Centrale Raad van Beroep nolēma pārtraukt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

      “1.      Vai Regulas (EEK) Nr. 1251/70 7. pants attiecas arī uz studentu, kurš ir ieradies Nīderlandē, lai tur galvenokārt studētu,
         un sākotnēji ierobežotā apmērā papildus studijām ir strādājis algotu darbu, bet šobrīd ir pārtraucis strādāt?

      2.      Vai Direktīva 93/96/EEK liedz pirmajā jautājumā minētajam studentam veiksmīgi atsaukties uz EKL 12. pantu, lai saņemtu [iztikas]
         stipendiju?

      3.      a)     Vai noteikums, ka ekonomiski nenodarbināti Savienības pilsoņi var atsaukties uz EKL 12. pantu tikai tad, ja viņi noteiktu
         laiku ir likumīgi uzturējušies uzņemošajā valstī vai viņiem ir uzturēšanās atļauja, ir piemērojams arī attiecībā uz studentiem
         piešķirto pabalstu uztura izmaksu segšanai?

      b)      Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai ir pieļaujams, ka šajā periodā prasība par noteiktu uzturēšanās ilgumu tiek attiecināta
         tikai uz citas dalībvalsts, nevis uzņemošās valsts pilsoņiem?

      c)      Apstiprinošas atbildes gadījumā, vai prasība par piecu gadu uzturēšanās laikposmu ir saderīga ar EKL 12. pantu?
      d)      Noliedzošas atbildes gadījumā, kādu uzturēšanās ilgumu var pieprasīt?
      4.      Vai atsevišķos gadījumos pietiek ar īsāku likumīgas uzturēšanās laikposmu, ja citi apstākļi, izņemot uzturēšanās ilgumu, liecina
         par nozīmīgu integrāciju uzņemošās valsts sabiedrībā?

      5.      Ja ieinteresētās personas atbilstoši Eiropas Kopienu Tiesas spriedumam no EKL 12. panta ar atpakaļejošu spēku var gūt plašākas
         tiesības nekā iepriekš pieņemts, vai šīm personām var paredzēt ar šīm tiesībām saistītus leģitīmus nosacījumus saistībā ar
         pagājušiem periodiem, ja šie nosacījumi ir publicēti īsi pēc sprieduma pasludināšanas?”

       Par prejudiciālajiem jautājumiem
       Par pirmo jautājumu
      25      Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai students, kas atrodas tādā situācijā kā prasītāja pamata
         lietā, var pamatoties uz Regulas Nr. 1251/70 7. pantu, lai saņemtu iztikas stipendiju.

      26      Regula Nr. 1251/70 nodrošina darba ņēmējam, kas ir pārtraucis profesionālo darbību, tiesības patstāvīgi uzturēties kādas dalībvalsts
         teritorijā pēc tam, kad viņš tur ir bijis nodarbināts algota darba ņēmēja statusā, un turpināt baudīt Regulā Nr. 1612/68 atzītās
         tiesības uz vienlīdzīgu attieksmi salīdzinājumā ar vietējiem pilsoņiem. Šīs tiesības ir arī darba ņēmēja ģimenes locekļiem,
         kas dzīvo kopā ar viņu šīs pašas dalībvalsts teritorijā.

      27      Nosacījumi tam, lai darba ņēmējam rastos tiesības palikt uzņemošajā valstī, ierobežojošā veidā ir uzskaitīti Regulas Nr. 1251/70
         2. pantā (skat. 2003. gada 9. janvāra spriedumu lietā C‑257/00 Givane u.c., Recueil, I‑345. lpp., 29. punkts).

      28      Papildus tam, ka ir jāievēro nosacījumi, kas saistīti gan ar veiktā algotā darba, gan ar uzturēšanās ilgumu, darba ņēmējam,
         kas ir bijis nodarbināts uzņemošajā dalībvalstī, ir tiesības tur palikt trīs gadījumos. Pirmkārt, ja šis darba ņēmējs brīdī,
         kad viņš beidz strādāt, ir sasniedzis šajā dalībvalstī vecuma pensijas saņemšanai noteikto vecumu. Otrkārt, ja nodarbinātība
         ir pārtraukta pastāvīgas darba nespējas dēļ. Treškārt, ja šis darba ņēmējs uzsāk algotu darbu citā dalībvalstī, turpinot uzturēties
         pirmās valsts teritorijā, kur viņš principā atgriežas katru dienu vai vismaz vienu reizi nedēļā.

      29      Kā izriet no lēmuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu, prasītājas pamata prāvā situācija neattiecas ne uz vienu no Regulas Nr. 1251/70
         2. pantā minētajām situācijām.

      30      Jāpiebilst, ka Fērštere profesionālo darbību apstrīdētajā periodā pārtrauca, lai studētu, neatsakoties no savas ieceres karjeru
         veidot Nīderlandē, kur viņa turpināja uzturēties.

      31      Šādos apstākļos Fēršteri nevar uzskatīt par “kādas dalībvalsts [pilsoni], kas ir [strādājis] kā [algots darba ņēmējs] citā
         dalībvalstī”, Regulas Nr. 1251/70 1. panta izpratnē.

      32      Regula Nr. 1251/70 tāpēc šajā lietā nav piemērojama.

      33      Tāpēc uz pirmo jautājumu jāatbild, ka students, kas atrodas tādā situācijā kā prasītāja pamata lietā, nevar pamatoties uz
         Regulas Nr. 1251/70 7. pantu, lai saņemtu iztikas stipendiju.

       Par otro līdz ceturto jautājumu
      34      Ar šiem jautājumiem, kas ir izskatāmi kopīgi, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai un ar kādiem nosacījumiem students,
         kas ir kādas dalībvalsts pilsonis, kurš dodas uz citu dalībvalsti, lai tur studētu, var atsaukties uz EKL 12. panta pirmo
         daļu, lai saņemtu iztikas stipendiju. Iesniedzējtiesa jautā arī, vai nosacījuma par iepriekšēju piecu gadu uzturēšanos piemērošanu
         citu dalībvalstu pilsoņiem var uzskatīt par saderīgu ar minēto EKL 12. panta pirmo daļu un – apstiprinošas atbildes gadījumā
         – vai atsevišķos gadījumos ir jāņem vērā citi kritēriji, kas liecina par pastiprinātu integrāciju uzņemošajā dalībvalstī.

      35      EKL 12. panta pirmajā daļā ir aizliegta jebkāda diskriminācija pilsonības dēļ, piemērojot EK līgumu un neskarot tajā paredzētos
         īpašos noteikumus.

      36      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Eiropas Savienības pilsonis, kas likumīgi uzturas uzņemošās dalībvalsts teritorijā, var pamatoties
         uz EKL 12. pantu visos gadījumos, uz kuriem attiecas Kopienu tiesību ratione materiae (1998. gada 12. maija spriedums lietā C‑85/96 Martínez Sala, Recueil, I‑2691. lpp., 63. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā Bidar, 32. punkts).

      37      Šie gadījumi īpaši ietver gadījumus, kas saistīti ar Līgumā garantēto pamatbrīvību izmantošanu un kas attiecas uz EKL 18. pantā
         piešķirto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (skat. 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑148/02
         Garcia Avello, Recueil, I‑11613. lpp., 24. punkts, un 2005. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑403/03 Schempp, Krājums, I‑6421. lpp., 18. punkts).

      38      Šajā sakarā Tiesa jau ir lēmusi, ka dalībvalsts pilsonis, kas dodas uz citu dalībvalsti, kur viņš iegūst vidējo izglītību,
         izmanto EKL 18. pantā garantēto pārvietošanās brīvību (skat. 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑224/98 D’Hoop, Recueil, I‑6191. lpp., 29.–34. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Bidar, 35. punkts).

      39      Attiecībā uz sociālās palīdzības pabalstiem Tiesa ir lēmusi, ka ekonomiski nenodarbināts Savienības pilsonis var pamatoties
         uz EKL 12. panta pirmo daļu, ja viņš zināmu periodu likumīgi uzturas uzņemošajā dalībvalstī (iepriekš minētais spriedums lietā
         Bidar, 37. punkts).

      40      Students, kas dodas uz citu dalībvalsti, lai tur uzsāktu vai turpinātu studijas, var gūt uzturēšanās tiesības, pamatojoties
         uz EKL 18. pantu un Direktīvu 93/96, ja viņš izpilda tās 1. pantā paredzētos nosacījumus par pietiekamiem līdzekļiem un veselības
         apdrošināšanu, un par uzņemšanu akreditētā mācību iestādē, lai tur galvenokārt apgūtu profesiju.

      41      Tāda studenta, kas likumīgi uzturas citā dalībvalstī, situācija tādējādi ietilpst Līguma piemērojamībā EKL 12. panta pirmās
         daļas izpratnē iztikas stipendijas saņemšanas nolūkā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bidar, 42. punkts).

      42      Taisnība, ka saskaņā ar Direktīvas 93/96 3. pantu šī direktīva neļauj pretendēt uz iztikas stipendiju izmaksu uzņēmējā dalībvalstī
         studentiem, kuriem ir uzturēšanās tiesības.

      43      Tomēr šī tiesību norma neliedz dalībvalsts pilsonim, kas saskaņā ar EKL 18. pantu un tiesību normām, kuras pieņemtas tā īstenošanai,
         likumīgi uzturas citas dalībvalsts teritorijā, kur viņš ir iecerējis uzsākt vai turpināt studijas, šīs uzturēšanās laikā pamatoties
         uz EKL 12. panta pirmajā daļā nostiprināto vienlīdzīgas attieksmes principu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Bidar, 46. punkts).

      44      Šajā sakarā tam, ka Fērštere ir ieradusies Nīderlandē, lai tur galvenokārt studētu, nav nozīmes.

      45      Turklāt saskaņā ar 2005. gada 9. maija vadlīnijām students, kas ir kādas Savienības dalībvalsts pilsonis, var saņemt iztikas
         stipendiju, ja pirms pieteikuma iesniegšanas viņš ir Nīderlandē likumīgi uzturējies nepārtraukti vismaz piecus gadus. Tā kā
         šis nosacījums par uzturēšanās ilgumu nav noteicams studentiem Nīderlandes pilsoņiem, rodas jautājums – kādiem ierobežojumiem
         var pakļaut studentu, kas ir citu dalībvalstu pilsoņi, tiesības saņemt iztikas stipendiju, lai atšķirīgā attieksme, kas no
         tā var rasties attiecībā pret šiem studentiem salīdzinājumā ar vietējiem studentiem, nebūtu diskriminējoša un tādējādi aizliegta
         saskaņā ar EKL 12. panta pirmo daļu.

      46      Tiesa šo jautājumu ir izvērtējusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Bidar.

      47      Atšķirībā no šīs lietas lieta Bidar, kurā taisīts iepriekš minētais spriedums, attiecās uz valsts tiesisko regulējumu, kurā papildus uzturēšanās nosacījuma ievērošanai
         tādiem studentiem no citām dalībvalstīm, kas pieprasīja pabalstu iztikas izdevumu segšanai, tika prasīts, lai viņi dzīvotu
         uzņemošajā dalībvalstī. Ciktāl minētajā spriedumā pamata lietā apstrīdētais tiesiskais regulējums liedza citu dalībvalstu
         pilsoņiem jebkādas iespējas kā studentiem iegūt tādas personas statusu, kas pastāvīgi uzturas konkrētajā valstī, šis tiesiskais
         regulējums šādiem pilsoņiem, lai kāda būtu viņu faktiskā integrācijas pakāpe uzņemošās dalībvalsts sabiedrībā, radīja situāciju,
         kurā nebija iespējams izpildīt minēto nosacījumu un tādējādi iegūt tiesības uz pabalstu iztikas izdevumu segšanai.

      48      Iepriekš minētajā spriedumā lietā Bidar Tiesa norādīja, ka, lai gan dalībvalstis ir aicinātas, organizējot un piemērojot sociālās palīdzības sistēmu, izrādīt zināmu
         finansiālu solidaritāti ar citu dalībvalstu pilsoņiem, ikviena dalībvalsts ir tiesīga raudzīties, lai atbalsts uzturēšanās
         izdevumu segšanai studentiem no citām dalībvalstīm nekļūtu par pārmērīgu apgrūtinājumu, kas var kopumā iespaidot šīs dalībvalsts
         spēju piešķirt atbalstu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Bidar, 56. punkts).

      49      Tiesa arī ir uzsvērusi, ka dalībvalsts var leģitīmi atbalstu studentu uzturēšanās izdevumu maksāšanai piešķirt tikai tiem
         studentiem, kas ir pierādījuši zināmu integrācijas pakāpi minētās valsts sabiedrībā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
         Bidar, 57. punkts).

      50      Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Tiesa secināja, ka zināmas integrācijas pakāpes pastāvēšanu var pamatot ar konstatējumu,
         ka attiecīgais students zināmu laiku ir uzturējies uzņemošajā dalībvalstī (iepriekš minētais spriedums lietā Bidar, 59. punkts).

      51      Runājot precīzāk par tāda piecu gadu nepārtrauktas uzturēšanās nosacījuma, kāds prasīts pamata prāvā apstrīdētajā valsts tiesiskajā
         regulējumā, saderību ar Kopienu tiesībām, ir jāpārbauda, vai šādu nosacījumu attaisno uzņemošās dalībvalsts mērķis pārliecināties
         par studentu, kas ir citu dalībvalstu pilsoņi, zināmas integrācijas pakāpi tās teritorijā.

      52      Šajā gadījumā šāds nosacījums par piecu gadu nepārtrauktu uzturēšanos ir piemērots, lai nodrošinātu, ka attiecīgais iztikas
         stipendijas pieprasītājs ir integrējies uzņemošajā dalībvalstī.

      53      Tā pamatojums Kopienu tiesību aspektā vēl pieprasa, lai tas būtu samērīgs ar valsts tiesībās noteiktu leģitīmu mērķi. Tas
         nevar būt plašāks nekā vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.

      54      Nosacījumu par piecu gadu nepārtrauktu uzturēšanos nevar uzskatīt par pārmērīgu, it īpaši ņemot vērā prasības, kas noteiktas
         nepilsoņu integrācijas pakāpei uzņemošajā dalībvalstī.

      55      Šajā sakarā jāatgādina, ka, lai gan Direktīva 2004/38 pamata lietas faktiem nav piemērojama, tās 24. panta 2. punktā, runājot
         par personām, kas nav darba ņēmēji, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi, ir noteikts, ka uzņēmējai dalībvalstij
         nav pienākuma studentiem, kas nav ieguvuši pastāvīgas uzturēšanās tiesības, piešķirt līdzekļus mācībām, ieskaitot arodapmācību,
         stipendiju vai studiju kredītu formā, bet tās 16. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Savienības pilsoņiem, kas likumīgi un nepārtraukti
         ir uzturējušies uzņēmējā dalībvalstī piecus gadus, ir tiesības pastāvīgi uzturēties šajā valstī.

      56      Tiesa arī ir precizējusi, ka, lai uzturēšanās nosacījums būtu samērīgs, valsts iestādēm tas ir jāpiemēro, pamatojoties uz
         skaidriem un iepriekš zināmiem kritērijiem (skat. 2004. gada 23. marta spriedumu lietā C‑138/02 Collins, Recueil, I‑2703. lpp., 72. punkts).

      57      Ļaujot ieinteresētajām personām skaidri zināt savas tiesības un pienākumus, 2005. gada 9. maija vadlīnijās noteiktais uzturēšanās
         nosacījums pēc savas būtības ir tāds, kas ļauj nodrošināt augstu tiesiskās drošības un pārskatāmības līmeni iztikas stipendiju
         piešķiršanā studentiem.

      58      Tāpēc ir jākonstatē, ka pamata prāvā apstrīdētajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais piecu gadu uzturēšanās nosacījums
         nav plašāks nekā vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi, kas paredz nodrošināt zināmu citu dalībvalstu studentu integrāciju uzņemošajā
         dalībvalstī.

      59      Šis atzinums neietekmē dalībvalstu tiesības piešķirt iztikas stipendijas tādiem citu dalībvalstu studentiem, kas neizpilda
         piecu gadu uzturēšanās nosacījumu, ja tās to vēlas darīt.

      60      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro līdz ceturto jautājumam jāatbild, ka students, kas ir kādas dalībvalsts pilsonis, kurš
         dodas uz citu dalībvalsti, lai tur studētu, var pamatoties uz EKL 12. panta pirmo daļu, lai saņemtu iztikas stipendiju, ja
         viņš uzņemošajā dalībvalstī ir uzturējies zināmu periodu. EKL 12. panta pirmā daļa neliedz citu dalībvalstu pilsoņiem piemērot
         nosacījumu, ka viņiem iepriekš dalībvalstī ir jāuzturas pieci gadi.

       Par piekto jautājumu
      61      Uzdodot šo jautājumu, Centrale Raad van Beroep būtībā vēlas noskaidrot, vai Kopienu tiesības, it īpaši tiesiskās drošības princips, liedz ar atpakaļejošu spēku piemērot
         uzturēšanās nosacījumu, par kuru pamata lietas notikumu laikā ieinteresētā persona nevarēja zināt.

      62      Šajā sakarā jāatgādina, ka 2005. gada 9. maija vadlīnijas stājās spēkā no to publicēšanas ar atpakaļejošu spēku, sākot ar
         2005. gada 15. martu, proti, datumu pēc pamata lietas notikumiem.

      63      Iesniedzējtiesa tomēr uzskata, ka 2005. gada 9. maija vadlīnijas ir atbilstošas, lai atrisinātu pamata lietu, ievērojot to,
         ka tajās ir atspoguļots veids, kā IB‑Groep nolēma izpildīt iepriekš minēto spriedumu lietā Bidar, un to, ka šī sprieduma piemērojamība nebija ierobežota laikā.

      64      Iesniedzējtiesa min, ka tās šaubas šajā sakarā rodas no risinājuma, kas rasts lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums
         Collins, tāpēc, ka Tiesa šajā spriedumā uzskatīja, ka uzturēšanās nosacījumu sociālā pabalsta pieprasītājam varēja piemērot tikai
         tad, ja viņš attiecīgajā periodā jau varēja būt informēts par šī nosacījuma pastāvēšanu.

      65      Kā izriet no šī sprieduma 56. punkta iepriekš minētajā spriedumā lietā Collins, Tiesa ir noteikusi, ka, lai uzturēšanās nosacījums būtu samērīgs, valsts iestādēm tas ir jāpiemēro, pamatojoties uz skaidriem
         un iepriekš zināmiem kritērijiem.

      66      Lai atbildētu uz jautājumu, jāatgādina, ka, tā kā iepriekš minētā sprieduma lietā Bidar piemērojamība nebija ierobežota laikā, šajā spriedumā sniegto EKL 12. panta interpretāciju valsts tiesas var piemērot un
         tā tām ir jāpiemēro tiesiskajām attiecībām, kas ir radušās vai izveidojušās pirms minētā sprieduma taisīšanas, ja ir izpildīti
         nosacījumi, kas ļauj kompetentajās tiesās ierosināt lietu par minētās tiesību normas piemērošanu (šajā sakarā skat. 1980. gada
         27. marta spriedumu lietā 61/79 Denkavit italiana, Recueil, 1205. lpp., 16. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Bidar, 66. punkts).

      67      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskās drošības princips, kas ir viens no vispārīgajiem Kopienu tiesību principiem, it
         īpaši pieprasa, lai noteikumi būtu skaidri, precīzi un to sekas būtu paredzamas sevišķi tad, ja tie var radīt negatīvas sekas
         personām vai uzņēmumiem (šajā sakarā skat. 1996. gada 13. februāra spriedumu lietā C‑143/93 Van Es Douane Agenten, Recueil, I‑431. lpp., 27. punkts, un 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑347/06 ASM Brescia, Krājums, I‑0000. lpp., 69. punkts).

      68      No lietas materiāliem izriet, ka 2005. gada 9. maija vadlīnijās paredzētais uzturēšanās nosacījums tika ieviests, lai nodrošinātu
         pāreju starp iepriekš minēto spriedumu lietā Bidar un Direktīvas 2004/38 transponēšanu. Šāds variants esot izvēlēts, lai izpildītu šīs direktīvas 24. panta 2. punktā un 16. pantā
         noteiktās prasības.

      69      Tāpēc šķiet, ka tādā situācijā kā pamata prāvā citu dalībvalstu studentu tiesību uz iztikas stipendiju pakļaušana uzturēšanās
         nosacījumam, kas ir šīs tiesības veidojošs elements, neietver negatīvas sekas ieinteresētajām personām.

      70      Tāpat, ņemot vērā, ka 2005. gada 9. maija vadlīnijas ieinteresētajām personām dod lielākas tiesības nekā tām bija saskaņā
         ar agrāko valsts režīmu, iepriekš minētajā spriedumā lietā Collins noteiktais kritērijs šajā lietā nav piemērojams.

      71      Tāpēc uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamata prāvā Kopienu tiesības, it īpaši tiesiskās drošības princips,
         neliedz piemērot uzturēšanās nosacījumu, kas citu dalībvalstu studentu tiesības saņemt iztikas stipendiju padara atkarīgas
         no uzturēšanās periodu pabeigšanas pirms šī nosacījuma ieviešanas.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      72      Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
         izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
         izdevumi, nav atlīdzināmi.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
      1)      students, kas atrodas tādā situācijā kā prasītāja pamata lietā, nevar pamatoties uz Komisijas 1970. gada 29. jūnija Regulas (EEK)
            Nr. 1251/70 par darba ņēmēju tiesībām palikt kādā dalībvalstī pēc tam, kad darba attiecības šajā valstī beigušās, 7. pantu,
            lai saņemtu iztikas stipendiju;
      2)      students, kas ir kādas dalībvalsts pilsonis, kas dodas uz citu dalībvalsti, lai tur studētu, var pamatoties uz EKL 12. panta
            pirmo daļu, lai saņemtu iztikas stipendiju, ja viņš uzņemošajā dalībvalstī ir uzturējies zināmu periodu. EKL 12. panta pirmā
            daļa neliedz citu dalībvalstu pilsoņiem piemērot nosacījumu, ka viņiem iepriekš dalībvalstī ir jāuzturas pieci gadi;
      3)      tādos apstākļos kā pamata prāvā Kopienu tiesības, it īpaši tiesiskās drošības princips, neliedz piemērot uzturēšanās nosacījumu,
            kas citu dalībvalstu studentu tiesības saņemt iztikas stipendiju padara atkarīgas no uzturēšanās periodu pabeigšanas pirms
            šī nosacījuma ieviešanas.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – holandiešu.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2009. gada 18.maijā. # Herbert Meister pret Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB). # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Paaugstināšana amatā - Prasība atcelt tiesību aktu - Prasība par zaudējumu atlīdzību. # Apvienotās lietas F-138/06 un F-37/08.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 18. maijā
      Apvienotās lietas F‑138/06 un F‑37/08
      Herbert Meister
      pret
      Iekšējā tirgus saskaņošanas biroju (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      Civildienests – Ierēdņi – Novērtēšana – 2001./2002., 2003./2004. un 2004./2005. gada novērtēšanas ziņojumi – Novēlota sastādīšana – Kompetence – Saruna – Paaugstināšana amatā – Paaugstināšanas amatā punkti – Psiholoģiska vardarbība – Prasība atcelt tiesību aktu – Prasība par zaudējumu atlīdzību
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru H. Meister lūdz pamatā, pirmkārt, atcelt viņa novērtējuma ziņojumus par laika posmu no 2001. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 31. decembrim,
         no 2003. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. septembrim un no 2004. gada 1. oktobra līdz 2005. gada 30. septembrim, otrkārt,
         atcelt lēmumus par paaugstināšanas punktu piešķiršanu 2006. un 2007. gada paaugstināšanā amatā, treškārt, atcelt lēmumu, ar
         kuru noraidīts viņa lūgums sniegt palīdzību atbilstoši Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 24. pantam redakcijā, kas izriet
         no Padomes 2004. gada 22. marta Regulas (EK, Euratom) Nr. 723/2004, ar ko groza Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un
         Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (OV L 124, 1. lpp.), ceturtkārt, atcelt Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja
         (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) lēmumu, ar kuru noraida viņa lūgumu ieviest individuālu personāla attīstības programmu,
         kura paredzēta personāla darbiniekiem, kas pirms pieņemšanas darbā ITSB bijuši nodarbināti citur, piektkārt, piespriest ISTB
         viņam atlīdzināt zaudējumus

      Nolēmums Atcelt prasītāja karjeras attīstības ziņojumu par laika posmu no 2001. gada 1. aprīļa līdz 2002. gada 31. decembrim. Atcelt
         prasītāja karjeras attīstības ziņojumu par laika posmu no 2004. gada 1. oktobra līdz 2005. gada 30. septembrim. Atcelt lēmumu
         par paaugstināšanas punktu piešķiršanu prasītājam 2006. gada paaugstināšanā amatā. Piespriest ISTB samaksāt prasītājam summu
         EUR 5000 apmērā. Pārējā daļā prasības pieteikumu lietā F‑138/06 un F‑37/08 noraidīt. Lietā F‑138/06 ISTB sedz savus un atlīdzina
         divas trešdaļas no prasītāja tiesāšanās izdevumiem. Lietā F‑37/08 prasītājs sedz savus un arī atlīdzina ISTB tiesāšanās izdevumus.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Administrācijas pienākums sniegt palīdzību – Piemērošanas joma – Piemērojamība
      (Civildienesta noteikumu 24. pants)
      2.      Ierēdņi – Individuāla rakstura lēmums – Noraidoša lēmuma paziņošana – Akta sagatavošana tādā valodā, kas ļauj ieinteresētai
            personai ar to lietderīgi iepazīties
      3.      Ierēdņi – Psiholoģiska vardarbība – Jēdziens – Rīcība, kas vērsta uz ieinteresētās personas diskreditēšanu vai tās darba apstākļu
            pasliktināšanu
       (Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. un 4. punkts; Padomes Direktīvas 2000/78 1. pants un 2. panta 3. punkts)
      4.      Ierēdņi – Civildienesta noteikumi – Atkāpe vispārējos piemērošanas noteikumos – Nepieļaujamība
      (Civildienesta noteikumu 43. panta 1. daļa un 90. panta 2. punkts)
      5.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Priekšmeta un pamata identiskums – Pamati un argumenti, kas nav
            iekļauti sūdzībā, bet kas ar to ir cieši saistīti
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      6.      Ierēdņi – Novērtējums – Karjeras attīstības ziņojums – Apstiprinātāja iejaukšanās novērtēšanas procedūrā
      (Civildienesta noteikumu 43. pants)
      7.      Ierēdņi – Novērtējums – Novērtējuma ziņojums – Pieņemšana
      (Civildienesta noteikumu 43. pants)
      8.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšējs administratīvais process – Atbildes termiņu neievērošana no administrācijas puses
      (Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkts)
      1.      Saskaņā ar pienākumu sniegt palīdzību, kas paredzēts Civildienesta noteikumu 24. pantā, tad, ja notiek ar dienesta kārtību
         un vienmērīgu dienesta gaitu nesaderīgs starpgadījums, administrācijai ir jāiejaucas tik aktīvi, cik nepieciešams, un jāreaģē
         ātri un uzmanīgi atbilstoši konkrētā gadījuma apstākļiem, lai noskaidrotu faktus un attiecīgi, pilnībā pārzinot lietu, izdarītu
         atbilstošus secinājumus.

      Lai gan apstāklis, ka iecēlējinstitūcija, pārkāpjot pienākumu sniegt palīdzību uz lūgumu sniegt palīdzību, nav atbildējusi
         ar vajadzīgo steidzamību, var izraisīt attiecīgās iestādes atbildību par, iespējams, ieinteresētajai personai radīto zaudējumu,
         tas tomēr nevar ietekmēt skaidro lēmumu par šī lūguma noraidīšanu. Ja šāds lēmums būtu jāatceļ tikai tādēļ, ka tas ir novēlots,
         jaunais lēmums, ar ko aizvieto atcelto lēmumu, nekādi nevarētu būt mazāk novēlots par jau esošo.

      (skat. 73. un 76. punktu)
      Atsauces
      Tiesa: 1989. gada 26. janvāris, 224/87 Koutchoumoff/Komisija, Recueil, 99. lpp., 15. un 16. punkts.

      Pirmās instances tiesa: 1993. gada 21. aprīlis, T‑5/92 Tallarico/Parlaments, Recueil, II‑477. lpp., 31. punkts; 1997. gada 6. novembris, T‑15/96 Liao/Padome, Recueil FP, I‑A‑329. un II‑897. lpp., 34. punkts; 2000. gada 5. decembris, T‑136/98 Campogrande/Komisija, Recueil FP, I‑A‑267. un II‑1225. lpp., 42. punkts; 2007. gada 25. oktobris, T‑154/05 Lo Giudice/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑0000. un II‑A‑2‑0000. lpp., 136. punkts.

      2.      Lai lēmums būtu atbilstoši paziņots, tam ir ne tikai jābūt paziņotam tā adresātam, bet arī adresātam ir bijis jābūt iespējai
         atbilstoši iepazīties ar tā saturu. Tādējādi lēmums par atteikumu sniegt palīdzību atbilstoši Civildienesta 24. pantam, kas
         ir sastādīts valodā, kura nav nedz ierēdņa dzimtā valoda, nedz arī valoda, kurā ir iesniegts lūgums sniegt palīdzību, ir likumīgs
         ar nosacījumu, ka ieinteresētā persona var ar to lietderīgā veidā iepazīties.

      (skat. 84. un 85. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1994. gada 9. jūnijs, T‑94/92 X/Komisija, Recueil FP, I‑A‑149. un II‑481. lpp., 24. punkts; 2000. gada 23. marts, T‑197/98 Rudolph/Komisija, Recueil FP, I‑A‑55. un II‑241. lpp., 44. punkts; 2001. gada 7. februāris, T‑118/99 Bonaiti Brighina/Komisija, Recueil FP, I‑A‑25. un II‑97. lpp., 16. un 17. punkts.

      3.      Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktā psiholoģiskā uzmākšanās [vardarbība] ir definēta kā ir “nepiedienīga rīcība”,
         kuras pierādīšanai ir nepieciešams, lai būtu izpildīti divi kumulatīvi nosacījumi. Pirmais nosacījums ir saistīts ar to, ka
         pastāv fiziska rīcība, mutiska vai rakstu valoda, žesti vai cita rīcība, kura izpaužas “kādā laika posmā, [..] atkārtojas
         vai ir sistemātiska”, kas nozīmē, ka psiholoģiskā vardarbība ir jāsaprot kā process, kurš noteikti turpinās laikā un kurš
         saistīts ar atkārtotām vai turpinātām darbībām, un kurš ir “tīšs”. Otrais nosacījums, kas no pirmā ir nošķirts ar saikli “un”,
         paredz, ka šī fiziskā rīcība, mutiskā vai rakstu valoda, žesti vai cita rīcība rada kaitējumu jebkuras personas personībai,
         cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei.

      Tas, ka īpašības vārds “tīšs” attiecas uz pirmo nosacījumu, nevis uz otro, nozīmē, ka, pirmkārt, fiziskajai rīcībai, mutiskajai
         vai rakstu valodai, žestiem vai citai rīcībai, kas ir pieminēta Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punktā, ir jābūt brīvprātīgai,
         kas no šīs normas piemērošanas izslēdz rīcību, kas ir notikusi nejauši. Otrkārt, savukārt netiek pieprasīts, ka šai fiziskajai
         rīcībai, mutiskajai vai rakstu valodai, žestiem vai citai rīcībai ir jābūt izdarītai ar nodomu radīt kaitējumu personas personībai,
         cieņai vai fiziskai vai psiholoģiskai integritātei. Citiem vārdiem sakot, psiholoģiska vardarbība Civildienesta noteikumu
         12.a panta 3. punkta nozīmē var pastāvēt, kaut arī ietekmētājam nav bijis nodoma diskreditēt cietušo vai apzināti pasliktināt
         viņa darba apstākļus. Pietiek vien ar to, ka šī rīcība, kas ir īstenota labprātīgi, objektīvi ir radījusi šādas sekas.

      Šādu interpretāciju nevar likt apšaubīt Civildienesta noteikumu 12.a panta 4. punkta pirmā teikuma noteikumi, kuros ir noteikts,
         ka ““seksuāla uzmākšanās” ir rīcība, kura saistīta ar seksu, ko vērš pret personu, kas to nevēlas, un kuras nolūks vai sekas
         ir aizskart šo personu vai radīt iebiedējošu, bīstamu, aizvainojošu vai traucējošu vidi”. Lai gan frāze “kuras nolūks vai
         sekas” ir iekļauta Civildienesta noteikumu 12.a panta 4. punkta pirmajā teikumā, bet tādas nav Civildienesta noteikumu 12.a panta
         3. punktā, šādu trūkumu nevar interpretēt tādējādi, ka tas nozīmē, ka par psiholoģisku vardarbību ir atzīstama tikai tāda
         rīcība, kuras “mērķis” ir diskreditēt personu vai pasliktināt viņas darba apstākļus.

      Visbeidzot tāda Civildienesta noteikumu 12.a panta 3. punkta interpretācija, kas ir pamatota ar iespējamā ietekmētāja nelabvēlīgo
         nodomu, neatbilstu “vardarbības” definīcijai, kas sniegta Direktīvā 2000/78, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei
         pret nodarbinātību un profesiju. Tas, ka Direktīvā 2000/78 ir izmantots izteiciens “kuras mērķis vai rezultāts”, liecina par
         to, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies no psiholoģiskas vardarbības cietušajiem garantēt “atbilstīgu tiesisko aizsardzību”.

       (skat. 102., 104.–108. un 111.–113. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: 2008. gada 9. decembris, F‑52/05 Q/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 135. un 144. punkts, pārsūdzēts Pirmās instances tiesā, lieta T‑80/00 P.

      4.      Novērtējuma ziņojums ir nelabvēlīgs akts, pret kuru ierēdnis var celt vai nu prasību tieši Civildienesta tiesā, vai iesniegt
         sūdzību atbilstoši Civildienesta 90. panta 2. punktam. Lai gan parasti ir ieteicams izmantot iekšējās procedūras, kuras ievieš
         ar Civildienesta noteikumu 43. panta piemērošanas noteikumiem, šādi noteikumi nevar atkāpties no iepriekš minētajām Civildienesta
         noteikumos noteiktajām tiesībām, kas ļauj ierēdņiem celt prasību Civildienesta tiesā vai iesniegt sūdzību par novērtējuma
         ziņojumu, iepriekš neizmantojot šīs iekšējās procedūras.

      Iestādes nav tiesīgas atkāpties no tiešas Civildienesta noteikumu normas, pamatojoties uz kādu no īstenošanas noteikumiem.
      (skat. 138.–140. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 1994. gada 1. decembris, T‑54/92 Schneider/Komisija, Recueil FP, I‑A‑281. un II‑887. lpp., 22. punkts; 2005. gada 4. maijs, T‑398/03 Castets/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑109. un II‑507. lpp., 32. punkts.

      5.      Noteikums par atbilstību starp iepriekšēju administratīvu sūdzību un prasību paredz, ka Kopienu tiesā izvirzīts prasības pamats
         ir pieņemams tikai tad, ja tas ir bijis izvirzīts jau pirmstiesas procedūrā, lai iecēlējinstitūcija pietiekami precīzi zinātu
         iebildumus, ko ieinteresētā persona ceļ pret apstrīdēto lēmumu. Kaut arī Kopienu tiesā iesniegtie prasījumi var ietvert tikai
         tos “iebildumus”, kas balstās uz to pašu pamatojumu, uz ko balstās sūdzībā izvirzītie iebildumi, tomēr Kopienu tiesā šie iebildumi
         var tikt izvērsti, norādot pamatus un argumentus, kas nav obligāti iekļauti sūdzībā, bet kas ar to ir cieši saistīti.

      (skat. 145. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 1995. gada 8. jūnijs, T‑496/93 Allo/Komisija, Recueil FP, I‑A‑127. un II‑405. lpp., 26. punkts.

      6.      Kārtība, kura paredz, ka novērtējuma ziņojumu sastāda novērtētājs un līdzparaksta apstiprinātājs un ka gadījumā, ja pēdējais
         nepiekrīt novērtētājam, tad apstiprinātājs pieņem galīgo lēmumu, tādējādi apstiprinātājam kļūstot par novērtētāju tiešā nozīmē,
         ir jāuzskata par tāda veida garantiju, ar kuru tiek neitralizēts iespējamais novērtētāja personīgais neobjektivitātes risks.

      (skat. 156. punktu)
      Atsauce
      Civildienesta tiesa: 2007. gada 13. decembris, F‑28/06 Sequeira Wandschneider/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑0000. un II‑A‑1‑0000. lpp., 43. punkts.

      7.      Ja vien nepastāv īpaši apstākļi, novērtējuma ziņojumu nevar atcelt tikai tādēļ, ka tas ir pieņemts novēloti. Ja novērtējuma
         ziņojuma novēlotas pieņemšanas dēļ attiecīgā gadījumā var attiecīgajam ierēdnim rasties tiesības uz atlīdzinājumu, tas nedz
         ietekmē ziņojuma spēkā esamību, nedz arī pamato tā vēlāku atcelšanu.

      (skat. 171. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2007. gada 20. novembris, T‑205/04 Ianniello/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑2‑0000. un II‑A‑2‑0000. lpp., 139. punkts.

      8.      Termiņu, kas ir paredzēti Civildienesta noteikumu 90. pantā, neievērošana var būt pamatā attiecīgās institūcijas atbildībai
         par ieinteresētajām personām, iespējams, nodarīto zaudējumu.

      (skat. 212. punktu)
      Atsauce
      Pirmās instances tiesa: 2005. gada 26. janvāris, T‑267/03 Roccato/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1. un II‑1. lpp., 84. punkts.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1994. gada 9. februārī. # Edward Patrick Latham pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdnis - Kandidatūras noraidīšana. # Lieta T-82/91.