title: Tiesas spriedums (ceturtā palāta) 2012. gada 22.martā. # Inter-Environnement Bruxelles ASBL, Pétitions-Patrimoine ASBL un Atelier de Recherche et d'Action Urbaines ASBL pret Région de Bruxelles-Capitale. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Cour constitutionnelle - Beļģija. # Direktīva 2001/42/EK - Dažu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums - Plānu un programmu, "kas prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem", jēdziens - Šīs direktīvas piemērojamība zemes izmantošanas plāna pilnīgas vai daļējas atcelšanas procesam. # Lieta C-567/10.

text:
         TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
      2012. gada 22. martā (
            *1
         )
      “Direktīva 2001/42/EK — Dažu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējums — Plānu un programmu, “kas prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem”, jēdziens — Šīs direktīvas piemērojamība zemes izmantošanas plāna pilnīgas vai daļējas atcelšanas procesam”
      Lieta C-567/10
      par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Cour constitutionnelle (Beļģija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2010. gada 25. novembrī un kas Tiesā reģistrēts 2010. gada 3. decembrī, tiesvedībā

            Inter-Environnement Bruxelles ASBL ,

            Pétitions-Patrimoine ASBL ,

            Atelier de Recherche et d’Action Urbaines ASBL

      pret

            Région de Bruxelles-Capitale .

      TIESA (ceturtā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [J.-C. Bonichot], tiesneši A. Prehala [A. Prechal], L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], K. Toadere [C. Toader] (referente) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
      ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
      sekretāre R. Šereša [R. Şereş], administratore,
      ņemot vērā rakstveida procesu un 2011. gada 27. oktobra tiesas sēdi,
      ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:

               —

                  Inter-Environnement Bruxelles ASBL, Pétitions-Patrimoine ASBL un Atelier de Recherche et d’Action Urbaines ASBL vārdā – J. Sambon, advokāts,

               —

               Beļģijas valdības vārdā – T. Materne, pārstāvis, kam palīdz J. Sautois, advokāts,

               —

               Čehijas valdības vārdā – M. Smolek un D. Hadroušek, pārstāvji,

               —

               Apvienotās Karalistes valdības vārdā – H. Walker, pārstāve,

               —

               Eiropas Komisijas vārdā – P. Oliver un A. Marghelis, pārstāvji,

         noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2011. gada 17. novembra tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.

         Spriedums

               1

               Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 197, 30. lpp.) 2. panta a) punktu.

               2

               Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp Inter-Environnement Bruxelles ASBL, Pétitions-Patrimoine ASBL un Atelier de Recherche et d’Action Urbaines ASBL, saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibinātām bezpeļņas organizācijām, un Région de Bruxelles-Capitale [Galvaspilsētas Briseles reģionu] par prasību atcelt atsevišķas 2009. gada 14. maija rīkojuma, ar ko groza 2004. gada 13. maija rīkojumu par Briseles Teritorijas labiekārtošanas kodeksa [code bruxellois de l’aménagement du territoire] apstiprināšanu (2009. gada 27. maijaMoniteur belge, 38913. lpp., turpmāk tekstā – “2009. gada rīkojums”), normas.

         Atbilstošās tiesību normas

         Savienības tiesības

      Direktīva 2001/42

               3

               Direktīvas 2001/42 mērķi ir secināmi tostarp no šīs direktīvas 1. panta, kurā ir noteikts:
               “Šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni un veicināt noturīgu attīstību, sekmējot ekoloģisko apsvērumu integrēšanu plānu un programmu sagatavošanas un pieņemšanas procesā, nodrošinot, lai saskaņā ar šo direktīvu veiktu vides novērtējumu tādiem plāniem un programmām, kam var būt būtiska ietekme uz vidi.”

               4

               Plāni un programmas Direktīvas 2001/42 2. panta a) punktā ir definēti šādi:
               “Šajā direktīvā:

                        a)

                        “plāni un programmas” ir plāni un programmas, tostarp ar Eiropas Kopienas līdzfinansējumu, kā arī visi plānu un programmu grozījumi:

                                 —

                                 kurus sagatavo un/vai pieņem valsts, reģionālā vai vietējā līmenī, vai arī tādi, ko pieņemšanai likumdošanas kārtībā parlamentā vai valdībā sagatavo iestāde, un

                                 —

                                 kas prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem.”

               5

               Direktīvas 2001/42 3. pantā, kurā definēta šīs direktīvas piemērošanas joma, ir paredzēts:
               “1.   Vides novērtējumu saskaņā ar 4. līdz 9. pantu veic 2. līdz 4. punktā minētajiem plāniem un programmām, kam var būt būtiska ietekme uz vidi.
               2.   [Neskarot] 3. punktu, vides novērtējumu veic visiem plāniem un programmām:

                        a)

                        kas sagatavoti lauksaimniecībā, mežsaimniecībā, zvejniecībā, enerģētikā, rūpniecībā, transportā, atkritumu apsaimniekošanā, ūdens resursu apsaimniekošanā, telekomunikāciju un tūrisma nozarē, pilsētas un lauku plānošanā vai zemes lietošanā un kuros noteikti pamatprincipi turpmākās attīstības saskaņošanai projektiem, kas uzskaitīti I un II pielikumā Direktīvai 85/337/EEK; vai

                        b)

                        kuru iespējamās ietekmes dēļ uz vidi noteikta prasība veikt novērtējumu saskaņā ar Direktīvas 92/43/EEK 6. vai 7. pantu.

                  3.   Šā panta 2. punktā minētajiem plāniem un programmām, kurās noteikta nelielu teritoriju izmantošana vietējā līmenī, vai arī 2. punktā minēto plānu un programmu nelieliem grozījumiem vides novērtējums vajadzīgs tikai tad, ja dalībvalstis konstatē, ka tie var būtiski ietekmēt vidi.
               4.   Dalībvalstis nosaka, vai citi, 2. punktā neminēti plāni un programmas, kuros noteikti pamatprincipi to projektu turpmākās attīstības saskaņošanai, var būtiski ietekmēt vidi.
               5.   Dalībvalstis nosaka, vai 3. un 4. punktā minētajiem plāniem un programmām var būt būtiska ietekme uz vidi, izvērtējot katru atsevišķi vai pēc plānu vai programmu veida, vai arī izmantojot abas minētās metodes. Šim nolūkam, lai nodrošinātu, ka uz plāniem un programmām, kam var būt būtiska ietekme uz vidi, attiecina šīs direktīvas prasības, dalībvalstīm jāņem vērā attiecīgie II pielikumā noteiktie kritēriji.
               [..]”

               6

               Saskaņā ar Direktīvas 2001/42 5. panta 1. punktu:
               “Ja vides novērtējums jāizdara saskaņā ar 3. panta 1. punktu, sagatavo vides pārskatu, kurā identificē, apraksta un izvērtē attiecīgā plāna vai programmas īstenošanas iespējamo būtisko ietekmi uz vidi, kā arī iespējamās alternatīvas, ņemot vērā plāna vai programmas mērķus un ģeogrāfisko darbības jomu. Šim nolūkam nepieciešamā informācija minēta I pielikumā.”

               7

               Šīs direktīvas I pielikums, kurā ir paredzēta “5. panta 1. punktā minētā informācija” vides pārskata sagatavošanai, ir formulēts šādi:
               “Informācija, kas jāsniedz saskaņā ar 5. panta 1. punktu, ievērojot 5. panta 2. un 3. punkta noteikumus, ir šāda:
               [..]

                        b)

                        pašreizējā vides stāvokļa attiecīgie aspekti un tā iespējamā attīstība, plānu vai programmu neīstenojot;
                        [..].”

         Valsts tiesības

               8

               Briseles Teritorijas labiekārtošanas kodeksa, kurā grozījumi izdarīti ar 2009. gada rīkojumu (turpmāk tekstā – “CoBAT”), 13. pantā, kurā ir minētas dažādas plānu kategorijas attiecībā uz Région de Bruxelles-Capitale, ir noteikts:
               “Reģiona attīstību [..] izstrādā un tā teritorijas labiekārtošanu paredz šādos plānos:

                        1.

                        reģionālās attīstības plāns;

                        2.

                        reģionālais zemes izmantošanas plāns;

                        3.

                        pašvaldību attīstības plāni;

                        4.

                        īpašs zemes izmantošanas plāns [turpmāk tekstā – “ĪZIP”].”

               9

                  CoBAT 40. pantā par ĪZIP pieņemšanu ir paredzēts:
               “Katra reģiona pašvaldība pēc savas iniciatīvas vai termiņā, ko tai nosaka valdība, pieņem [ĪZIP].”

               10

               Attiecībā uz šo plānu atcelšanu CoBAT 58. pantā ir paredzēts:
               “Pašvaldības padome pēc savas iniciatīvas vai, pamatojoties uz atbilstoši 51. panta noteikumiem iesniegtu pieprasījumu, var pieņemt lēmumu atcelt [ĪZIP] attiecībā uz visu tā platību vai daļu no tās.
               Valdība 54. pantā minētos apstākļos un ar motivētu lēmumu var lemt par [ĪZIP] pilnīgu vai daļēju atcelšanu.
               Šādā situācijā tā aicina pašvaldības padomi veikt šo atcelšanu saskaņā ar šo sadaļu un nosaka termiņus, kuros pašvaldības padome tai iesniedz apstiprināšanai lēmumu par [ĪZIP] atcelšanu, tā nodošanu sabiedriskai apspriešanai un par pilnīgas dokumentācijas nodošanu, lai apstiprinātu atcelšanas lēmumu atbilstoši 61. pantam.
               Ja pašvaldības padome noraida valdības aicinājumu vai neievēro tai noteiktos termiņus, valdība padomes vietā var atcelt [ĪZIP] atbilstoši šajā sadaļā noteiktajam procesam.”

               11

               Turklāt CoBAT 59. pantā ir noteikts:
               “Pašvaldības padome pieņem lēmuma projektu par [ĪZIP] atcelšanu kopā ar robežu plānu, kas paredzēts daļējas atcelšanas gadījumā, kā arī ar atzinumu, kas pamato, kāpēc [ĪZIP] ir jāatceļ, nevis tikai jāgroza, un to iesniedz sabiedriskai apspriešanai. 58. panta pēdējā daļā paredzētajā gadījumā iepriekš minēto atzinumu sagatavo valdība.
               Atcelšanu izsludina gan ar izziņošanu, gan ar paziņojumu Moniteur belge un vismaz trijos franču valodas laikrakstos un trijos holandiešu valodas laikrakstos, kuri tiek izplatīti reģionā atbilstoši valdības noteiktajai kārtībai.
               Sabiedriskā apspriešana ilgst 30 dienas. Šajā termiņā birģermeistara un birģermeistara palīgu kolēģijai tiek nosūtītas pretenzijas un piezīmes, kuras pievieno apspriešanas noslēguma protokolam. To sagatavo birģermeistara un birģermeistara palīgu kolēģija 15 dienu laikā pēc sabiedriskās apspriešanas termiņa beigām.”

         Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi

               12

               Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, prasītājas pamatlietā savās prasībās par 2009. gada rīkojuma atcelšanu ir izvirzījušas Cour constitutionnelle [Konstitucionālajā tiesā] tikai vienu pamatu par CoBAT 58. un 59. panta neatbilstību Direktīvai 2001/42, jo tajos nav paredzēta vides pārskata sastādīšana [ĪZIP] pilnīgas vai daļējas atcelšanas gadījumā.

               13

               Attiecībā uz atcelšanas procesu prasītājas pamatlietā valsts tiesā apgalvoja, ka pat tad, ja Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkts konkrēti attiecoties tikai uz zemes izmantošanas plānu pieņemšanu un grozījumiem, šī direktīva, lai saglabātu tās lietderīgo iedarbību, esot interpretējama tādējādi, ka tā tāpat attiecas uz šo plānu atcelšanu. Šajā gadījumā [ĪZIP] atcelšana mainītu būvatļauju izsniegšanas apstākļus un varētu mainīt atļauju izsniegšanas regulējumu turpmākajiem projektiem.

               14

               Turklāt prasītājas pamatlietā norādīja, ka “plāni un programmas” minētās direktīvas 2. panta a) punkta izpratnē vispārīgi esot tie, kas paredzēti valsts tiesību vai normatīvajos aktos, nevis tikai tie, kas saskaņā ar šiem aktiem ir obligāti jāpieņem. Tās uzskata, ka atcelšanas akta, kura pieņemšana, lai arī tā bija fakultatīva, esot notikusi, izslēgšana no Direktīvas 2001/42 piemērošanas jomas neatbilstu šīs direktīvas mērķiem un lietderīgajai iedarbībai.

               15

               Savukārt Région de Bruxelles-Capitale uzskata, ka pats zemes izmantošanas plāns pēc tā atcelšanas vairs nedefinējot normatīvo kontekstu, kurā var tikt atļauta projektu īstenošana konkrētajā teritorijā. Atcelšanas dēļ ĪZIP it īpaši vairs nevarot kvalificēt kā plānu, kas izstrādāts pilsētas un lauku plānošanas jomā Direktīvas 2001/42 izpratnē. Turklāt atbilstoši 2. panta a) punktam šī direktīva neesot piemērojama atcelšanas aktiem, kuri principā ir fakultatīvi.

               16

               Iesniedzējtiesa konstatē, ka ĪZIP izstrādes procesa noteikumi, kas paredz sabiedrisku apspriešanu, dažādu pārvalžu un iestāžu aptaujāšanu, kā arī vides pārskata sagatavošanu, neattiecoties uz šo pašu plānu atcelšanu.

               17

               Konstatējot, ka Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkts neattiecas uz plānu atcelšanu, minētā tiesa norāda, ka no šīs direktīvas 3. panta 2. punkta a) apakšpunkta tomēr izrietot, ka vides novērtējums ir jāveic ne tikai valsts aktiem, kuros noteikti teritorijas labiekārtošanas noteikumi, bet arī tiem, kuros noteikti projektu turpmākās attīstības saskaņošanas pamatprincipi. Région de Bruxelles-Capitale valdības akts, kas ietilpst labiekārtošanas plānu kopumā, tāpat esot jāpakļauj šim procesam, ja tā vienīgais priekšmets ir plānu atcelšana.

               18

               Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka no Direktīvas 2001/42 izstrādes dokumentiem izriet, ka 2. panta a) punkta otrais ievilkums paredzot minētās direktīvas piemērošanu vienīgi plāniem un programmām, kas ir prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem. Šajā gadījumā šķietot, ka CoBAT 40. pantā tiek prasīta ĪZIP pieņemšana katrā Région de Bruxelles-Capitale pašvaldībā. Tomēr šajā ziņā starp lietas dalībniekiem pamatlietā pastāvot viedokļu atšķirības. Turklāt iesniedzējtiesa uzsver, ka atsevišķos gadījumos pašvaldības iestāde varot atteikt ĪZIP izstrādāšanu.

               19

               Ņemot vērā izklāstītās Direktīvas 2001/42 interpretācijas atšķirības, Cour constitutionnelle nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:

                        “1)

                        Vai Direktīvas 2001/42 [..] 2. panta a) punktā sniegtā “plānu un programmu” definīcija ir jāinterpretē tādējādi, ka tā izslēdz no šīs direktīvas piemērošanas jomas tāda plāna kā [ĪZIP], kāds noteikts [CoBAT] 58.–63. pantā, pilnīgas vai daļējas atcelšanas procesu?

                        2)

                        Vai šīs pašas direktīvas 2. panta a) punktā minētais vārds “prasīti” ir jāinterpretē kā tāds, kas no plānu un programmu definīcijas izslēdz tādus plānus, kuri gan ir paredzēti normatīvos aktos, bet kuru pieņemšana nav obligāta, kā, piemēram, [CoBAT] 40. pantā paredzētie [ĪZIP]?”

         Par prejudiciāliem jautājumiem

         Ievada apsvērumi

               20

               Vispirms ir jānorāda, ka Direktīvas 2001/42 galvenais mērķis, kā tas izriet no tās 1. panta, ir pakļaut plānus un programmas, kam var būt būtiska ietekme uz vidi, to sagatavošanas gaitā un pirms to pieņemšanas ietekmes uz vidi novērtējumam (2010. gada 17. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-105/09 un C-110/09 Terre wallonne un Inter-Environnement Wallonie, Krājums, I-5611. lpp., 32. punkts).

               21

               Attiecībā uz gadījumiem, kad Direktīvā 2001/42 šāds vides novērtējums tiek prasīts, tajā ir noteiktas minimālās prasības saistībā ar vides pārskata sagatavošanu, apspriešanas procesa īstenošanu, ietekmes uz vidi novērtējuma ņemšanu vērā, kā arī informācijas sniegšanu par novērtējuma rezultātā pieņemto lēmumu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Terre wallonne un Inter-Environnement Wallonie, 33. punkts).

               22

               Direktīvas 2001/42 2. pantā, kurā ir izklāstītas definīcijas, uz kurām šajā direktīvā ir paredzētas atsauces, ir noteikts, ka tā attiecas uz plāniem un programmām, kuri prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem un kurus sagatavo un/vai pieņem valsts, reģionālā vai vietējā līmenī pieņemšanai likumdošanas kārtībā parlamentā vai valdībā, kā arī uz to grozījumiem.

               23

               Iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt minētās direktīvas 2. panta a) punktu attiecībā gan uz atcelšanas akta jēdzienu (pirmais jautājums), gan uz plānu un programmu, “kas prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem”, jēdzienu (otrais jautājums).

         Par otro jautājumu

               24

               Uzdodot savu otro jautājumu, kas ir jāizskata vispirms, jo tas attiecas uz pašu plānu un programmu jēdzienu, iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai nosacījums, kas minēts Direktīvas 2001/42 2. panta a) punktā, atbilstoši kuram plāni un programmas, kas ir paredzēti šajā noteikumā, ir tie, kas “prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem”, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tādiem plāniem un programmām kā zemes izmantošanas plāni pamatlietā, kuri paredzēti valsts tiesību aktos, bet kuru pieņemšana, ko veic kompetenta iestāde, nav obligāta.

               25

               Prasītājas pamatlietā uzskata, ka šī noteikuma vienkārša gramatiskā interpretācija, kas izslēdz no Direktīvas 2001/42 piemērošanas jomas plānus un programmas, kuri ir tikai paredzēti normatīvos vai administratīvos aktos, ietver divkāršu risku nepiemērot zemes izmantošanas plāniem, kas attiecīgajā teritorijā parasti izraisa nopietnas sekas, novērtēšanas procedūru un nenodrošināt minētās direktīvas vienveidīgu piemērošanu dažādās dalībvalstu tiesību sistēmās, ņemot vērā atšķirības, kas pastāv šīs jomas valsts tiesību aktu formulējumā.

               26

               Savukārt Beļģijas, Čehijas un Lielbritānijas valdības uzskata, ka ne tikai no Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkta teksta, bet arī no šīs direktīvas izstrādes dokumentiem izriet, ka Savienības likumdevējs nav vēlējies pakļaut ietekmes uz vidi novērtējuma procedūrai, kuru paredz šī direktīva, administratīvus un normatīvus aktus, kas netiek prasīti tiesību normās.

               27

               Eiropas Komisija uzskata, ka, ja iestādes kompetencē ietilpst juridisks pienākums izstrādāt vai pieņemt plānu vai programmu, “prasības” kritērijs 2. panta a) punkta izpratnē ir izpildīts. Tā tas a priori būtu to plānu gadījumā, kuri ir jāpieņem Région de Bruxelles-Capitale.

               28

               Jāuzskata, ka interpretācija, kuras dēļ no Direktīvas 2001/42 piemērošanas jomas tiek izslēgti visi tādi plāni un programmas, it īpaši zemes izmantošanas plāni, kuru pieņemšanu dažādu valstu tiesībās reglamentē tiesību normas, tikai tā iemesla dēļ, ka tādai pieņemšanai visos gadījumos nepiemīt obligāts raksturs, nav atbalstāma.

               29

               Minēto valdību ierosinātās Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkta interpretācijas dēļ nozīmīgi sašaurinātos plānu un programmu, kas paredz dalībvalstu teritorijas labiekārtošanu, ar šo direktīvu ieviestās ietekmes uz vidi pārbaudes apjoms.

               30

               Līdz ar to tāda Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkta interpretācija, ievērojami sašaurinot šīs direktīvas piemērošanas jomu, daļēji apdraudētu minētās direktīvas lietderīgo iedarbību, ņemot vērā tās mērķi nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni (šajā ziņā skat. 2011. gada 22. septembra spriedumu lietā C-295/10 Valčiukienė u.c., Krājums, I-8819. lpp., 42. punkts). Šāda interpretācija būtu pretrunā minētās direktīvas mērķim ieviest pārbaudes procedūru attiecībā uz aktiem, kuriem var būt būtiska ietekme uz vidi, kuros noteikti zemes izmantošanas kritēriji un kārtība un kuri parasti attiecas uz vairākiem projektiem, kuru īstenošana ir atkarīga no šajos aktos paredzēto normu un procedūru ievērošanas.

               31

               Tātad plāni un programmas, kuru pieņemšana ir reglamentēta valsts tiesību vai normatīvos aktos, kuri nosaka kompetentās iestādes, kam šie plāni un programmas ir jāpieņem, kā arī to izstrādes process ir jāuzskata par “prasītiem” Direktīvas 2001/42 izpratnē un tās piemērošanā līdz ar to jāpakļauj ietekmes uz vidi novērtējumam ar tajā paredzētiem nosacījumiem.

               32

               No iepriekš minētā izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka plānu un programmu, kas “prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem”, jēdziens, kurš ir paredzēts Direktīvas 2001/42 2. panta a) punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas tāpat attiecas uz tādiem īpašiem zemes izmantošanas plāniem, kuri paredzēti valsts tiesiskajā regulējumā pamatlietā.

         Par pirmo jautājumu

               33

               Uzdodot savu pirmo jautājumu, Cour constitutionnelle jautā, vai plāna vai programmas Direktīvas 2001/42 izpratnē pilnīga vai daļēja atcelšana ir jāpakļauj vides novērtējumam šīs direktīvas 3. panta izpratnē.

               34

               Prasītājas pamatlietā, kā arī Komisija norāda, ka zemes izmantošanas plāna atcelšana rada materiālas un juridiskas sekas, tāpēc atcelšana ir jāuzskata par šī plāna grozījumiem, kas ietilpst Direktīvas 2001/42 piemērošanas jomā.

               35

               Toties Beļģijas un Čehijas valdības uzskata, ka minētā direktīva nav piemērojama plāna atcelšanai, jo, pirmkārt, tā attiecas tikai uz grozījumus izdarošiem aktiem un, otrkārt, atcelšana nav saistīta ar normatīva konteksta noteikšanu, kurš attiecas uz zemes apsaimniekošanas projektiem, ko ir paredzēts īstenot. Lielbritānijas valdība atbalsta šos apsvērumus tikai attiecībā uz pilnīgas atcelšanas aktiem.

               36

               Kā to jau ir izdarījusi iesniedzējtiesa, šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka Direktīva 2001/42 tieši attiecas nevis uz atcelšanas aktiem, bet tikai uz plānu un programmas grozošiem aktiem.

               37

               Tomēr, ņemot vērā Direktīvas 2001/42 mērķi nodrošināt augstu vides aizsardzības līmeni, noteikumi, kuros ir noteikta šīs direktīvas piemērošanas joma, tostarp tie, kuros ir izklāstītas direktīvā paredzēto aktu definīcijas, ir jāinterpretē plaši.

               38

               Šajā ziņā nav izslēgts, ka plāna vai programmas pilnīgai vai daļējai atcelšanai var būt būtiska ietekme uz vidi, jo tā var ietvert atbilstošajām teritorijām paredzētā plānojuma grozījumu.

               39

               Atcelšanas akts var radīt būtisku ietekmi uz vidi, jo, kā norāda, pirmkārt, Komisija un, otrkārt, ģenerāladvokāte savu secinājumu 40. un 41. punktā, tāds akts noteikti ietver attiecīgā normatīvā konteksta grozīšanu un līdz ar to maina ietekmi uz vidi, kas attiecīgajā gadījumā tika novērtēta atbilstoši Direktīvā 2001/42 paredzētajai procedūrai.

               40

               Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja uzsāk vides pārskata sastādīšanu šīs direktīvas 5. panta 1. punkta izpratnē, dalībvalstīm ir jāņem vērā tostarp informācija par “pašreizējā vides stāvokļa attiecīgie[m] aspekti[em] un tā iespējam[o] attīstīb[u], plānu vai programmu neīstenojot”, minētās direktīvas I pielikuma b) punkta izpratnē. Tādējādi, ciktāl plāna vai programmas atcelšana var mainīt atceļamā akta pieņemšanas brīdī izvērtēto vides situāciju, tā ir jāņem vērā, lai pārbaudītu tās iespējamo vēlāko ietekmi uz vidi.

               41

               No tā izriet, ka, ņemot vērā šāda plāna vai šādas programmas atcelšanas aktu raksturojumus un ietekmi, ja tiktu uzskatīts, ka šie akti ir izslēgti no direktīvas piemērošanas jomas, tas būtu pretrunā Savienības likumdevēja izvirzītajiem mērķiem un daļēji apdraudētu Direktīvas 2001/42 lietderīgo iedarbību.

               42

               Savukārt ir jāuzsver, ka principā tā tas nevarētu būt gadījumā, ja atceltais akts iekļautos teritorijas labiekārtošanas aktu hierarhijā, tā kā šie akti paredz pietiekami precīzus zemes izmantošanas noteikumus, tie paši par sevi ir to ietekmes uz vidi novērtējuma priekšmets un var tikt pamatoti uzskatīts, ka intereses, kuru aizsardzība ir Direktīvas 2001/42 mērķis, šajā aspektā ir tikušas pietiekami ņemtas vērā.

               43

               No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda zemes izmantošanas plāna pilnīgas vai daļējas atcelšanas process, kāds ir noteikts CoBAT 58.–63. pantā, principā ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, līdz ar to tas ir pakļauts minētajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem par ietekmes uz vidi novērtējumu.

         Par tiesāšanās izdevumiem

               44

               Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

               Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

                           1)

                           plānu un programmu, kas “prasīti saskaņā ar normatīviem vai administratīviem aktiem”, jēdziens, kurš ir paredzēts Parlamenta un Padomes 2001. gada 27. jūnija Direktīvas 2001/42/EK par noteiktu plānu un programmu ietekmes uz vidi novērtējumu 2. panta a) punktā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas tāpat attiecas uz tādiem īpašiem zemes izmantošanas plāniem, kuri paredzēti valsts tiesiskajā regulējumā pamatlietā;

                           2)

                           Direktīvas 2001/42 2. panta a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda zemes izmantošanas plāna pilnīgas vai daļējas atcelšanas process, kāds ir noteikts Briseles Teritorijas labiekārtošanas kodeksa, kas grozīts ar 2009. gada 14. maija rīkojumu, 58.–63. pantā, principā ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, līdz ar to tas ir pakļauts minētajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem par ietekmes uz vidi novērtējumu.

                     [Paraksti]

            (
            *1
         )	Tiesvedības valoda – franču.


title: Vispārējās tiesas spriedums (piektā palāta), 2015. gada 25. septembris.#Verein zur Wahrung von Einsatz und Nutzung von Chromtrioxid und anderen Chrom-VI-verbindungen in der Oberflächentechnik eV (VECCO) u.c. pret Eiropas Komisiju.#REACH – Hroma trioksīda iekļaušana to vielu sarakstā, saistībā ar kurām ir jāsaņem atļauja – Lietošanas veidi vai lietošanas veidu kategorijas, kas ir atbrīvoti no licencēšanas prasības – Jēdziens “spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un vides aizsardzības ziņā, lietojot vielu” – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Samērīgums – Tiesības uz aizstāvību – Labas pārvaldības princips.#Lieta T-360/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta T‑360/13
            Verein zur Wahrung von Einsatz und Nutzung von Chromtrioxid und anderen Chrom-VI-verbindungen in der Oberflächentechnik eV  ( VECCO ), Memmingene [ Memmingen ] (Vācija), un prasītāji, kuru vārdi ir norādīti I pielikumā, ko pārstāv C. Mereu , K. Van Maldegem , advokāti, un J. Beck , solicitor ,
            prasītāji,
            ko atbalsta
            Assogalvanica , Paduja (Itālija), un pārējās personas, kas iestājušās lietā, kuru vārdi norādīti II pielikumā, ko pārstāv C. Mereu  un K. Van Maldegem , un J. Beck ,
            personas, kas iestājušās lietā,
            pret
            Eiropas Komisiju,  ko pārstāv K. Talabér-Ritz  un J. Tomkin , pārstāvji,
            atbildētāja,
            ko atbalsta
            Eiropas Ķimikāliju aģentūra ( ECHA ) , ko pārstāv W. Broere , M. Heikkilä un T. Zbihlej , pārstāvji,
            persona, kas iestājusies lietā,
            par prasību daļēji atcelt Komisijas 2013. gada 17. aprīļa Regulu (ES) Nr. 348/2013, ar ko groza XIV pielikumu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu ( REACH ) (OV L 108, 1. lpp.).
            VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
            šādā sastāvā: priekšsēdētājs A. Ditrihs [ A. Dittrich ] (referents), tiesneši J. Švarcs [ J. Schwarcz ] un V. Tomljenoviča [ V. Tomljenović ],
            sekretāre K. Hērena [ C. Heeren ], administratore,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 12. februāra tiesas sēdi,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            Tiesvedības priekšvēsture
            1. Pirmā prasītāja Verein zur Wahrung von Einsatz und Nutzung von Chromtrioxid und anderen Chrom-VI-verbindungen in der Oberflächentechnik eV ( VECCO ) ir atbilstoši Vācijas tiesībām dibināta apvienība, kas pārstāv hroma trioksīda lejupējos lietotājus.
            2. 185 prasītājus, kuru vārdi ir norādīti I pielikumā, var klasificēt trīs grupās. Pirmajā grupā ietilpst tie, kas izmanto hroma trioksīdu ūdens šķīdumā virsmas apstrādei. Otro grupu veido tie, kas piedalās hroma trioksīdu saturošo maisījumu, kurus izmanto virsmu indukcijā, piegādē. Trešo grupu veido rūpnieciskie klienti, kas izmanto hroma virsmas pārklājumus saviem primārajiem produktiem, konkrētāk, kā mehānisko daļu, mašīnu un citu produktu piegādātāji vai ražotāji.
            3. 2010. gada augustā Vācijas Federatīvā Republika nosūtīja Eiropas Ķimikāliju aģentūrai dokumentāciju (turpmāk tekstā – “XV pielikumam atbilstošā dokumentācija”), kas izstrādāta, lai noteiktu hroma trioksīdu par īpaši bīstamu vielu atbilstoši procedūrai, kas paredzēta 59. pantā Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regulā (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu ( REACH ) un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV L 396, 1. lpp.). Šajā dokumentācijā Vācijas Federatīvā Republika piedāvāja noteikt hroma trioksīdu par īpaši bīstamu vielu, jo tā ir tikusi klasificēta kā 1. kategorijas kancerogēna viela un 2. kategorijas mutagēna viela Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1272/2008 par vielu un maisījumu klasificēšanu, marķēšanu un iepakošanu un ar ko groza un atceļ Direktīvas 67/548/EEK un 1999/45/EK un groza Regulu (EK) Nr. 1907/2006 (OV L 353, 1. lpp.), VI pielikumā un tādēļ, ka šī viela šādā ziņā atbilst Regulas Nr. 1907/2006 57. panta a) un b) punktā noteiktajiem kritērijiem. Šajā dokumentācijā ir atsauce uz tostarp uz diviem ziņojumiem, proti, Apvienotās Karalistes 2005. gadā sagatavotu risku analīzes ziņojumu “European Union Risk Assessment Report, 3rd Priority List, Volume 53” (Eiropas Savienības Riska novērtējuma ziņojums, 3. prioritāšu saraksts, 53. sējums) un ziņojumu, ko sagatavojis Vācijas Darba negadījumu un arodslimību sociālā nodrošinājuma Veselības un darba drošības institūts un kura nosaukums ir “MEGA-Auswertungen zur Erstellung von REACH-Expositionsszenarien für Chrom (VI) – verbindungen (2000 bis 2009) in Deutschland” ( MEGA analīzes ziņojums, lai izveidotu REACH ekspozīcijas scenārijus attiecībā uz riskiem hroma savienojumu (VI) ekspozīcijas gadījumā (2000–2009) Vācijā); turpmāk tekstā – “ MEGA  ziņojums”).
            4. Atbilstoši Regulas Nr. 1907/2006 59. panta 4. punktam XV pielikumam atbilstoša dokumentācija tika publicēta 2010. gada 30. augustā un tika dots termiņš komentāru iesniegšanai, kas beidzās 2010. gada 14. oktobrī. Kad komentāri bija iesniegti, šī dokumentācija tika nodota ECHA  dalībvalstu komitejai atbilstoši minētās regulas 59. panta 7. punktam. Šī komiteja atbalstīja Vācijas Federatīvās Republikas piedāvājumu. Ar 2010. gada 14. decembra lēmumu ECHA  pēc tam un atbilstoši šīs regulas 59. panta 8. punktam ierakstīja hroma trioksīdu identificēto vielu sarakstā, ko ar laiku iekļautu šīs pašas regulas XIV pielikumā (turpmāk tekstā – “kandidātvielu saraksts”), kura atjaunināta versija tika publicēta ECHA interneta vietnē 2010. gada 15. decembrī.
            5. Atbilstoši Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 4. punktam ECHA 2011. gada 15. jūnijā publicēja ieteikumu projektu par vielu iekļaušanu šīs pašas regulas XIV pielikumā, kurā ir to vielu saraksts, uz kurām attiecas licencēšana, un aicināja ieinteresētās personas sniegt savus komentārus līdz 2011. gada 14. septembrim neieskaitot. Savos komentāros, kas iesniegti ECHA vērībai šajā sabiedriskajā apspriešanā, pirmā prasītāja piedāvāja paredzēt atbrīvojumu Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē, lasot to kopsakarā ar 58. panta 2. punktu, hroma trioksīda izmantošanai par aktīvo katalītisko vielu. Ieinteresēto personu sniegtie komentāri, tostarp pirmās prasītājas sniegtie komentāri, tika pēc tam publicēti.
            6. 2011. gada 19. decembrī ECHA dalībvalstu komiteja pieņēma atzinumu par iepriekš 5. punktā minēto ieteikumu projektu.
            7. 2011. gada 20. decembrī ECHA prezentēja savus ieteikumus par vielām, kuras iekļaujamas Regulas Nr. 1907/2006 XIV pielikumā. Šajos ieteikumos ECHA ierosināja nepiešķirt atbrīvojumu nevienam no hroma trioksīda izmantošanas veidiem.
            8. Atbilstoši Regulas Nr. 1907/2006 131. pantam un 133. panta 4. punktā paredzētajai procedūrai Eiropas Komisija 2013. gada 17. aprīlī pieņēma Regulu (ES) Nr. 348/2013, ar ko groza XIV pielikumu Regulā Nr. 1907/2006 (OV L 108, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais tiesību akts”).
            9. Ar apstrīdēto tiesību aktu hroma trioksīds tika iekļauts Regulas Nr. 1907/2006 XIV pielikumā. Netika piešķirts neviens atbrīvojums kādam konkrētam hroma trioksīda lietošanas veidam atbilstoši šīs regulas 58. panta 2. punktam.
            Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
            10. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 8. jūlijā, prasītāji cēla šo prasību.
            11. Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēta 2013. gada 18. oktobrī, Assogalvanica un 93 citas fiziskas un juridiskas personas lūdza ļaut iestāties lietā prasītāju prasījumu atbalstam. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas ar 2014. gada 4. marta rīkojumu VECCO  u.c./Komisija (T‑360/13, EU:T:2014:130) tika apmierināti Assogalvanica un pārējo personu, kas iestājušās lietā un kuru vārdi norādīti II pielikumā, lūgumi. Kas attiecas uz pārējām personām, kuras lūdza iestāties lietā, to lūgums tika noraidīts.
            12. Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā reģistrēta 2013. gada 21. oktobrī, ECHA lūdza atļaut iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas šis lūgums tika apmierināts ar 2013. gada 22. novembra rīkojumu.
            13. 2014. gada 22. janvārī ECHA iesniedza savu iestāšanās rakstu.
            14. Prasītāji 2014. gada 11. martā iesniedza apsvērumus par ECHA  iestāšanās rakstu.
            15. Assogalvanica un pārējās personas, kas iestājušās lietā un kuru vārdi ir norādīti II pielikumā, ir iesniegušas iestāšanās rakstu 2014. gada 24. aprīlī. 2014. gada 18. jūnijā prasītāji un Komisija iesniedza apsvērumus par šo rakstu.
            16. Prasības pieteikumā izklāstītie prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – atzīt prasību par pieņemamu un pamatotu;
            – atzīt, ka apstrīdētais tiesību akts ir daļēji prettiesisks, jo tas esot pamatots uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un ar to tiekot pārkāpts Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkts, samērīguma princips un tiesības uz aizstāvību (ieskaitot labas pārvaldības principu un zinātnisko konsultāciju izcilības principu);
            – daļēji atcelt apstrīdēto tiesību aktu, ciktāl tā pielikuma 16. rindas piektajā ailē ar nosaukumu “Atkāpes lietošanas (kategoriju) veidiem” nav ietverts šāds izņēmums: “hroma trioksīda lietošana ražošanas vajadzībām ūdens šķīdumā, tādējādi atbilstot maksimālajai ekspozīcijas vērtībai 5 μg/m³ (vai 0,005 mg/m³)”, vai līdzīgs formulējums, kas paredzēts, lai no apstrīdētā tiesību akta piemērošanas izslēgtu “hroma trioksīdu lietošanai galvanizācijā, kodināšanā, elektropulēšanā vai citos virsmas apstrādes procesos un tehnoloģijās, kā arī jaukšanā”, vai formulējums šajā nozīmē;
            – piespriest Komisijai grozīt apstrīdēto aktu, lai tas atbilstu Vispārējās tiesas spriedumam;
            – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            17. Tiesas sēdē prasītāji atteicās no otrā un ceturtā prasījuma.
            18. Komisijas un ECHA prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – atzīt prasību par nepamatotu;
            – piespriest prasītājiem, kā arī Assogalvanica un pārējām personām, kas iestājušās lietā un kuru vārdi ir norādīti II pielikumā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            19. Assogalvanica un pārējo personu, kas iestājušās lietā un kuru vārdi ir norādīti II pielikumā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
            – atzīt, ka apstrīdētais tiesību akts ir daļēji prettiesisks, jo tas esot pamatots uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un ar to tiekot pārkāpts Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkts, samērīguma princips un tiesības uz aizstāvību (ieskaitot labas pārvaldības principu un zinātnisko konsultāciju izcilības principu);
            – daļēji atcelt apstrīdēto tiesību aktu, ciktāl tā pielikuma 16. rindas piektajā ailē ar nosaukumu “Atkāpes lietošanas (kategoriju) veidiem” nav ietverts šāds izņēmums: “hroma trioksīda lietošana ražošanas vajadzībām ūdens šķīdumā, tādējādi atbilstot maksimālajai ekspozīcijas vērtībai 5 μg/m³ (vai 0,005 mg/m³)”, vai līdzīgs formulējums, kas paredzēts, lai no apstrīdētā tiesību akta piemērošanas izslēgtu “hroma trioksīdu lietošanai galvanizācijā, kodināšanā, elektropulēšanā vai citos virsmas apstrādes procesos un tehnoloģijās, kā arī jaukšanā”, vai formulējums šajā nozīmē, lai no apstrīdētā tiesību akta piemērošanas jomas izslēgtu hroma dioksīda lietošanu virsmu pārklājumu ražošanā;
            – piespriest Komisijai grozīt apstrīdēto aktu, lai tas atbilstu Vispārējās tiesas spriedumam;
            – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
            20. Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2015. gada 8. septembrī, prasītāji lūdza atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu, iesniedzot jaunu zinātnisko analīzi par MEGA ziņojuma datiem. Pakārtoti prasītāji lūdza pievienot šo ekspertīzes ziņojumu lietas materiāliem un lūgt lietas dalībniekus, izmantojot procesa organizatorisko pasākumu, paust nostāju par tā ietekmi uz strīda atrisināšanu.
            Par tiesībām
            Par Assogalvanica un pārējo personu, kas iestājušās lietā un kuru vārdi ir norādīti II pielikumā, pirmā un trešā prasījuma pieņemamību
            21. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta ceturtajai daļai, ko saskaņā ar šo pašu statūtu 53. panta pirmo daļu piemēro attiecībā uz tiesvedību Vispārējā tiesā, argumenti, kas ir ietverti pieteikumā par iestāšanos lietā, drīkst tikai atbalstīt vienas puses prasījumu. Tādēļ persona, kas iestājusies lietā, nevar paplašināt tā lietas dalībnieka prasījumus, kura atbalstam tā ir iestājusies lietā (spriedums, 2001. gada 10. maijs, Kaufring  u.c./Komisija, T‑186/97, T‑187/97, no T‑190/97 līdz T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, no T‑216/97 līdz T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 un T‑147/99, Krājums, EU:T:2001:133, 137. punkts).
            22. Šajā lietā prasītāji ir atteikušies no otrā un ceturtā prasījuma. Assogalvanica  un pārējo personu, kas iestājušās lietā un kuru vārdi ir norādīti II pielikumā, pirmais un trešais prasījums tādējādi nav vairs izteikti prasītāju prasījumu atbalstam un tāpēc ir noraidāmi kā nepieņemami.
            Par lietas būtību
            23. Prasības atbalstam prasītāji norāda četrus pamatus par, pirmkārt, acīmredzamām kļūdām vērtējumā, otrkārt, Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta pārkāpumu, treškārt, samērīguma principa pārkāpumu un, ceturtkārt, tiesību uz aizstāvību un labas pārvaldības principa pārkāpumu un zinātnisko konsultāciju izcilības principa pārkāpumu.
            24. Vispirms ir jāpārbauda otrais pamats.
            Par otro pamatu par Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktu
            25. Prasītāji norāda, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktu, jo nav atbrīvojusi no licencēšanas prasības hroma trioksīdam. Tie uzskata, ka no šādas lietošanas izrietošais risks ir pareizi kontrolēts. Esot konkrēts Kopienas tiesiskais regulējums, kas nosaka minimālos pasākumus, kuri darba devējiem noteikti veicami, lai kontrolētu riskus, kas izriet no hroma trioksīda lietošanas, it īpaši Padomes 1998. gada 7. aprīļa Direktīva 98/24/EK par darba ņēmēju veselības un drošības aizsardzību pret risku, kas saistīts ar ķimikāliju izmantošanu darbā (četrpadsmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (OV L 131, 11. lpp.), un Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva 2004/37/EK par darba ņēmēju aizsardzību pret risku, kas saistīts ar kancerogēnu vai mutagēnu iedarbību darbā (Sestā atsevišķā direktīva Padomes Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (OV L 158, 50. lpp.). Tāpēc šīs direktīvas esot “konkrētas” pat attiecībā uz vielām, kuras tajās tieši nav norādītas, ciktāl šīs vielas ietilpst kādā no vielu kategorijām, uz kurām attiecas šīs direktīvas. Tas, ka šajās direktīvās nav norādītas hroma trioksīda arodekspozīcijas robežvērtības, neizslēdzot to, ka tās ir pietiekami “konkrētas” un paredz “obligātu standartu prasības” (minimālās prasības) Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē. Ja tiktu prasītas ekspozīcijas robežvērtības, tiktu noteiktas maksimālās prasības, kas pārsniegtu Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta ietvaru, kurā ir norādes tikai uz obligāto standartu prasībām. Paziņojumā par riska faktoru novērtēšanas rezultātiem un riska samazināšanas stratēģijām šādām vielām: hroma trioksīds, amonija dihromāts, kālija dihromāts (OV 2008, C 152, 1. lpp.), Komisija esot turklāt uzskatījusi, ka jau piemērojamie risku samazināšanas pasākumi ir pietiekami. “Ceļvedī par īpaši bīstamām vielām”, ko Komisija ir publicējusi 2013. gada februārī, tā esot atzinusi, ka riskus varētu kontrolēt pat “ārpus” Regulas Nr. 1907/2006. Turklāt neesot nekāda konkrēta audzēja riska, ko radītu elektrogalvanizācija, kas esot tā, pateicoties darba devēju noteikto risku samazināšanas pasākumu efektivitātei. Turklāt citas tiesiskā regulējuma normas, kas paredzētas veselības un vides aizsardzībai attiecoties uz hroma trioksīda lietotājiem, tādas kā Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 4. jūlija Direktīva 2012/18/ES par lielu ar bīstamām vielām saistītu avāriju risku pārvaldību, ar kuru groza un vēlāk atceļ Padomes Direktīvu 96/82/EK (OV L 197, 1. lpp.), Parlamenta un Padomes 2010. gada 24. novembra Direktīva 2010/75/ES par rūpnieciskajām emisijām (piesārņojuma integrēta novēršana un kontrole) (OV L 334, 17. lpp.) un vairāku valstu tiesību normas. Pietiekams ar attiecīgo hroma trioksīda izmantošanu saistīto risku kontroles līmenis tiekot turklāt nodrošināts ar virkni valstu tiesisku regulējumu un varot tikt arī sasniegts, brīvprātīgi piemērojot arodekspozīcijas robežvērtības. Visbeidzot, pienākums novērtēt atbrīvojuma iespēju un ar to saistītais pierādīšanas pienākums atbilstoši Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktam esot Komisijai, nevis uzņēmējiem.
            26. Assogalvanica  un pārējās personas, kas iestājušās lietā un kuru vārdi ir norādīti II pielikumā, piekrīt prasītāju argumentiem, vienlaicīgi uzsverot, ka Komisijai un ECHA esot bijis nopietni un pamatīgi jāpārbauda jau spēkā esošo pasākumu efektivitāte, kas izrietot no vārda “pareizi” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktā un arī no šīs regulas 55. pantā formulētā mērķa, atbilstoši kuram Komisijai un ECHA  ir jāņem vērā laba Savienības tirgus darbība. Šīs regulas 58. panta 2. punktā turklāt esot paredzētas tikai obligātās (minimālās) prasības, tādēļ, ja Komisija vienpusēji nosaka stingrākas prasības, tas esot pretrunā samērīguma principam. Novērtēšanai atbilstoši šai pēdējai normai esot nepieciešama ne tikai atbilstošā Savienības tiesiskā regulējuma, bet arī pakārtotā tiesiskā regulējuma, tā praktiskās piemērošanas un šajā kontekstā savākto faktisko datu pilnīgāka analīze, lai novērtētu, vai obligātās (minimālās) prasības ļauj pareizi kontrolēt riskus.
            27. Komisija, ko atbalsta ECHA , apstrīd šos argumentus.
            28. Vispirms jānorāda, ka ar Regulu Nr. 1907/2006 likumdevējs ir izveidojis sistēmu ķimikāliju reģistrēšanai, vērtēšanai un licencēšanai, kā arī šīm vielām piemērojamos ierobežojumus, kuru mērķis saskaņā ar Regulas Nr. 1907/2006 preambulas 1. apsvērumu tostarp ir nodrošināt augstu cilvēku veselības aizsardzības un vides aizsardzības līmeni, kā arī vielu brīvu apriti iekšējā tirgū, vienlaikus veicinot konkurenci un inovācijas. Konkrētāk, šīs regulas VII sadaļā ir paredzēta licencēšanas procedūra. Šīs sadaļas mērķis atbilstoši tās 55. pantam ir nodrošināt labu iekšējā tirgus darbību, reizē nodrošinot to, ka pienācīgi kontrolē risku, ko rada vielas, kas rada ļoti lielas bažas, un šīs vielas pakāpeniski aizvieto ar piemērotām alternatīvām vielām vai tehnoloģijām, ja to darīt ir pamatoti no ekonomikas un tehnoloģiju viedokļa. Licencēšanas procedūra var tikt piemērota visām vielām, kas atbilst šīs regulas 57. pantā norādītajiem kritērijiem.
            29. Licencēšanas procedūras pirmais posms ir ECHA  pārbaude par to, vai viela atbilst Regulas Nr. 1907/2006 57. pantā noteiktajiem kritērijiem, tostarp pamatojoties uz šīs pašas regulas XV pielikumam atbilstošo dokumentāciju. Šo dokumentāciju sagatavo vai nu pēc Komisijas pieprasījuma ECHA , vai dalībvalsts. Šī posma noslēgumā ECHA nosaka, ka šī viela atbilst šiem kritērijiem un iekļauj šo vielu kandidātvielu sarakstā.
            30. Licencēšanas procedūras otrais posms ir kandidātvielu sarakstā esošas vielas iekļaušana Regulas Nr. 1907/2006 XIV pielikumā atbilstoši šīs regulas 58. pantam. Kad viela ir iekļauta šajā pielikumā un šīs regulas 56. pantā noteiktie tās aizlieguma nosacījumi ir izpildīti, to vairs nevar lietot vai laist tirgū, izņemot, ja šīs procedūras trešajā posmā atbilstoši šīs pašas regulas 60. pantam ir tikusi piešķirta licence konkrētam lietošanas veidam. Lēmumu iekļaut šo vielu šajā pielikumā Komisija pieņem, pamatojoties uz ECHA  izstrādātajiem ieteikumiem, kuros ir ņemts vērā tās dalībvalstu komitejas iepriekšējs atzinums un komentāri tostarp par lietošanas veidiem, kas būtu jāatbrīvo no licencēšanas prasības, atbilstoši šīs regulas 58. panta 2. punktam, ko ieinteresētās personas ir iesniegušas pēc sabiedriskās apspriešanas, kas paredzēta šīs regulas 58. panta 4. punkta otrajā daļā.
            31. Lēmumā iekļaut vielu, kas norādīta Regulas Nr. 1907/2006 57. pantā, šīs regulas XIV pielikumā atbilstoši šīs regulas 58. panta 1. punkta e) apakšpunktam jānorāda lietošanas veidi vai lietošanas veidu kategorijas, kas attiecīgā gadījumā ir atbrīvoti no licencēšanas pienākuma, un atbrīvojumu nosacījumi, ja tādi ir. Šo atbrīvojumu piešķiršanu regulē šīs pašas regulas 58. panta 2. punkts, atbilstoši kuram lietošanas veidus vai lietošanas veidu kategorijas var atbrīvot no licencēšanas prasības, ja, balstoties uz spēkā esošiem konkrētiem Kopienas tiesību aktiem, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā, vielas lietošanas gadījumā risku pareizi kontrolē.
            32. Kā to būtībā norāda prasītāji, tā kā Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktā norādītie nosacījumi ir izpildīti un tā kā Komisijai bija pienākums piešķirt atbrīvojumu atbilstoši šai normai, vispirms ir jāpārbauda, vai šajā lietā ir “spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā [hroma trioksīda lietošanas gadījumā]”. Ja tā ir, tad ir jāanalizē, vai “spēkā esošie konkrētie Kopienas tiesību akti [..] risku pareizi kontrolē”. Visbeidzot, ja šie nosacījumi ir izpildīti, ir jāpārbauda, vai Komisija, kura “var” piešķirt atbrīvojumu un kurai tādējādi ir rīcības brīvība, ir pieļāvusi kļūdu savas rīcības brīvības izmantošanā.
            33. Vispirms ir jāuzsver, ka “Kopienas tiesību akti” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē ir tiesību norma, ko Savienības iekšienē pieņēmusi kāda iestāde un kam ir mērķis radīt obligātas sekas. No tā izriet, kā to turklāt tiesas sēdē atzina prasītāji, vairāku valstu tiesību normas, kā arī brīvprātīgā prakse neatbilst Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta pirmajam nosacījumam, jo tie nav “spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā”. Tādējādi nav jāpārbauda ne prasītāju norādītās valsts tiesību normas, ne brīvprātīgā prakse, uz ko tie ir norādījuši.
            34. Kas attiecas uz iepriekš 25. punktā minēto Komisijas paziņojumu, uz ko atsaucas prasītāji, ir jānorāda, ka tajā ir informācija par risku novērtēšanu un to samazināšanas stratēģijām tostarp attiecībā uz hroma trioksīdu. Savukārt tās saturs nav saistošs un tas neizskaidro kādu citu normu, bet aprobežojas tikai ar to, ka, pirmkārt, informē par tostarp hroma trioksīda lietošanas risku novērtēšanas rezultātiem un, otrkārt, norāda, ka Komisija 2008. gada 30. maijā ir pieņēmusi Ieteikumu par riska samazināšanas pasākumiem šādām vielām: hroma trioksīds, amonija dihromāts un kālija dihromāts (OV L 158, 65. lpp.), uz ko ir atsauce šajā paziņojumā. Bez normatīva rakstura šis paziņojums, kā to prasītāji turklāt atzina tiesas sēdē, nevar tikt uzskatīts par “Kopienas tiesību aktiem” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē.
            35. Tādējādi ir jāpārbauda, vai prasītāju norādītās direktīvas, proti, Direktīva 98/24, 2004/37, 2010/75 un 2012/18, ir “spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē.
            36. Pirmkārt, prasītāji, kā arī Assogalvanica un pārējās personas, kas iestājušās lietā un kuru vārdi ir norādīti II pielikumā, atsaucas uz divām direktīvām darbinieku aizsardzības darba vietā jomā, proti, Direktīvu 98/24 un 2004/37.
            37. Kas attiecas uz Direktīvu 98/24, prasītāji, kā arī Assogalvanica un pārējās personas, kas iestājušās lietā un kuru vārdi ir norādīti II pielikumā, tostarp norāda uz šīs direktīvas 1. pantu, 4. panta 1. un 2. punktu, 5. panta 2. punktu un 6. panta 2. un 3. punktu, 8. un 10. pantu. Atbilstoši tās 1. pantam mērķis ir noteikt “minimālās prasības darba ņēmēju aizsardzībai pret risku viņu drošībai un veselībai, ko rada vai var radīt darba vietā klātesošo ķimikāliju iedarbība vai kas var rasties kā rezultāts jebkādai darba aktivitātei saistībā ar ķimikālijām”. Šajā pašā direktīvā principā ir paredzēti pasākumi, kas jānosaka darba devējiem, lai izvairītos no riskiem vai mazinātu riskus, kas izriet no darbinieku pakļaušanas (eksponēšanas) minēto vielu lietošanai. Šie pasākumi tostarp ietver pienākumus novērtēt riskus, kam darba vietā tiek pakļauti darbinieki (4. pants), bīstamo vielu aizstāšana ar mazāk bīstamām vielām (6. pants), šādu vielu daudzuma samazināšana (6. panta), personālie aizsarglīdzekļi (6. pants), attiecīgo darbinieku pastāvīga medicīniskā uzraudzība (10. pants) un, visbeidzot, informācija darbiniekiem un kompetentajām iestādēm (9. panta 3. punkts). Tādējādi attiecīgā direktīva nosaka pasākumu hierarhiju. Vispirms ir jāizvairās no darbinieku pakļaušanas bīstamām vielām, vislabāk aizstājot bīstamo vielu ar mazāk bīstamu vielu un, ja tas nav iespējams, ieviešot slēgtas ražošanas sistēmu. Ja neviens no šiem pasākumiem nav iespējams, darbinieku pakļaušana būtu, cik vien iespējams, jāsamazina ar tādiem kolektīviem aizsardzības pasākumiem kā ventilācijas sistēmu uzlabošana un darba metodika. Visbeidzot, ja šādi pasākumi ir nepietiekami, lai izvairītos no darbinieku pakļaušanas, darba devējam, treškārt, ir jānosaka tāda individuālo aizsargpasākumu piemērošana kā pienācīgi aizsarglīdzekļi.
            38. Direktīva 98/24 vispārīgi ir piemērojama visām ķimikālijām. Tai ir vispārīgs mērķis. Tās mērķis tostarp ir noteikt pienākumus, kas jāievēro darba devējiem, kam ir jānodrošina atbilstīgs drošības līmenis darbiniekiem darba vietā. Tomēr ir jāuzsver, ka tajā ir noteiktas saistošas arodekspozīcijas darbavietā robežvērtības attiecībā uz vielām, kas iekļautas tās I pielikumā, kurā šobrīd ir tikai neorganiskais svins un tā savienojumi. Attiecībā uz citām vielām šīs direktīvas 3. panta 2. punktā ir paredzēts nākotnē noteikt “mērķus indikatīvo iedarbības darbavietā limita vērtību formā darba ņēmēju aizsardzībai pret ķīmisko risku, kas nosakāmi Kopienas līmenī”, ka “šīs limita vērtības tiek noteiktas vai pārskatītas, ņemot vērā mērījumu tehnoloģiju pieejamību, saskaņā ar Direktīvas 89/391/EEK 17. pantā noteikto procedūru” un ka “dalībvalstīm jāinformē darba ņēmēju un darba devēju organizācijas par Kopienas līmenī noteiktajām indikatīvajām iedarbības darbavietā limita vērtībām”. Atbilstoši šīs direktīvas 3. panta 3. punktam “attiecībā uz jebkuru ķimikāliju, kam Kopienas līmenī ir noteikta indikatīvā iedarbības darbavietā limita vērtība, dalībvalstis paredz iedarbības darbavietā valsts limita vērtību, ņemot vērā Kopienas limita vērtību, nosakot tās būtību saskaņā ar valsts tiesību aktiem un praksi”. Atbilstoši šīs pašas direktīvas 3. panta 4. punktam “Kopienas līmenī var tikt noteiktas saistošas iedarbības darbavietā limita vērtības, papildus tiem faktoriem, kuri tikuši apsvērti, nosakot indikatīvās iedarbības darbavietā limita vērtības, kas atspoguļo iespējamības faktorus, vienlaikus saglabājot mērķi nodrošināt darba ņēmēju veselību darbā”.
            39. Kas attiecas uz saikni starp Direktīvu 98/24 un Regulu Nr. 1907/2006, pēdējās minētās preambulas 5. apsvērumā ir paredzēts, ka tā “būtu jāpiemēro, neskarot Kopienas tiesību aktus attiecībā uz darba vietām un vidi”, un preambulas 12. apsvērumā – ka tā “neietekmē to, kā piemēro direktīvas par darba ņēmēju un vides aizsardzību, jo īpaši [..] Direktīvu [2004/37] un [..] Direktīvu [98/24], saskaņā ar kuru darba devējiem jāatsakās no bīstamām vielām, ja vien tas tehniski iespējams, vai jāaizstāj bīstamās vielas ar mazāk bīstamām vielām”. Šīs regulas 2. panta 4. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka šī regula ir piemērojama, “neskarot Kopienas tiesību aktus par darba vietu un apkārtējo vidi, tostarp [..] Direktīvu 89/391/EEK [..], [..] Direktīvu 96/61/EK [..], Direktīvu [98/24], [..] Direktīvu 2000/60/EK [..] un Direktīvu [2004/37]”.
            40. Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka, ciktāl Direktīvā 98/24 nav atsauces uz noteiktu vielu, kā tas ir attiecībā uz minētajām vielām, kuras ir šīs direktīvas I pielikumā, tā nevar tikt uzskatīta ne par konkrētu, jo ir piemērojama vispārīgi visām ķimikālijām, ne par tādu, ar ko nosaka obligātās prasības, jo tā nenosaka vispārējo ietvaru tiem pienākumiem, kas ir darba devējiem, kuri pakļauj savus darbiniekus riskiem, kas izriet no ķimikāliju lietošanas. Šīs direktīvas vispārīgums ir skaidri redzams no fakta, ka šīs direktīvas 3. pantā likumdevējs ir uzskatījis, ka limita vērtību noteikšana ir viens no elementiem, kas veido darbinieku aizsardzības mehānismu, un ka šāda noteikšana būtu vēl izdarāma attiecībā uz vielām, kurām šādas vērtības nepastāv. Pretēji tam, ko apgalvo Assogalvanica  un pārējās personas, kas iestājušās lietā un kuru vārdi norādīti II pielikumā, Komisijai nevar pārmest Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta neievērošanu, prasot arodekspozīcijas robežvērtības, jo šādu robežvērtību prasīšana izriet no šīs pašas direktīvas 3. panta piemērošanas. Tādējādi Komisija nav pēc savas ierosmes papildinājusi ar īpašām prasībām, bet, tieši pretēji, ir pamatoti uzskatījusi, ka, nepastāvot robežvērtībām, attiecīgā direktīva nav “spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē.
            41. Visbeidzot, ja sekotu prasītāju ieteiktajai pieejai, atbilstoši kurai Direktīvu 98/24 ir jāuzskata par konkrētu tiesību aktu, neņemot vērā to, vai tā nosaka arodekspozīcijas robežvērtības, visas ķīmiskās vielas būtu jāuzskata par tādam, kuras regulē “spēkā esoši konkrēti tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības”. Šādā gadījumā praktiski vienmēr būtu iespējams piešķirt šīs regulas 58. panta 2. punkta paredzēto atbrīvojumu, lai gan šī norma ir strikts izņēmums no šīs regulas 57. pantā noteiktā principa, aplūkojot to kopsakarā ar šīs pašas regulas preambulas 69. apsvērumu, atbilstoši kuram ļoti lielas bažas izraisošas vielas principā būtu jāiekļauj attiecīgās regulas XIV pielikumā un tām būtu jāpiemēro šīs pašas regulas 60. pantā paredzētā licencēšanas procedūra. No tā izriet, ka prasītāju aizstāvētā pieeja varētu būtiski apdraudēt ar regulu izveidoto mērķi un darbību un tādēļ to nevar pieņemt.
            42. Kas attiecas uz Direktīvu 2004/37, prasītāji, kā arī Assogalvanica  un pārējās personas, kas iestājušās lietā un kuru vārdi norādīti II pielikumā, atsaucas tostarp uz šīs direktīvas 1. pantu, 3. panta 1. punktu, 4. pantu, 5. panta 1., 3. un 5. punktu un 6. un 14. pantu. Šīs direktīvas mērķis atbilstoši tās 1. pantam ir “aizsargāt darba ņēmējus pret to veselības un drošības apdraudējumu, kā arī novērst šo apdraudējumu, ko rada vai varētu radīt kancerogēnu vai mutagēnu iedarbība darbā”. Šī pati direktīva paredz īpašu prasību minimumu šajā jomā, tostarp robežvērtības. Tā aplūkotā direktīva tāpat kā Direktīva 98/24 ietver virkni pasākumu, kas ietver tostarp pienākumus attiecībā uz risku novērtēšanu, kuriem darba vietā ir pakļauti darba ņēmēji (3. panta 2.–4. punkts), bīstamo vielu aizstāšanu ar mazāk bīstamām vielām (4. pants), šādu vielu daudzuma samazināšanu (5. pants), individuālu aizsardzību (8. un 10. pants), attiecīgo darba ņēmēju veselības uzraudzību (14. pants) un, visbeidzot, darba ņēmēju un kompetento iestāžu informēšanu (11., 12. un 19. pants).
            43. Direktīvu 2004/37 piemēro visiem kancerogēniem vai mutagēniem. Tomēr tajā ir paredzētas saistošas arodekspozīcijas robežvērtības benzolam, vinilhlorīda monomēram un cietkoksnes putekļiem (III pielikums). Tā 16. panta 1. punktā ir noteikts, ka “Padome saskaņā ar [EKL] 137. panta 2. punktā [tagad LESD 153. panta 2. punkts] paredzēto procedūru direktīvās norāda robežvērtības, pamatojoties uz pieejamo informāciju, ietverot zinātniskos un tehniskos datus par visiem kancerogēniem vai mutagēniem, attiecībā uz kuriem tas iespējams, un vajadzības gadījumā citus ar tiem tieši saistītus noteikumus”. Tās preambulas 13. apsvērumā šajā ziņā ir precizēts, ka “arodekspozīcijas robežvērtības būtu jāuzskata par vispārējo darba ņēmēju aizsardzības pasākumu svarīgu sastāvdaļu” un ka “vajadzības gadījumā šādas robežvērtības jāpārskata, ņemot vērā jaunākus zinātniskos datus”.
            44. Kā tas tika norādīts attiecībā uz Direktīvu 98/24, Regula Nr. 1907/2006 nekādi neietekmē direktīvu par darba ņēmēju aizsardzību, tajā skaitā Direktīvas 2004/37, uz ko attiecas tāda pati argumentācija kā iepriekš 40. punktā izklāstītā, piemērošanu. Ciktāl šajā pēdējā minētajā direktīvā nav atsauces uz kādu citu vielu kā vien benzols, vinilhlorīda monomērs un cietkoksnes putekļi, attiecībā uz kuriem tajā ir noteiktas arodekspozīcijas robežvērtības, tā nevar tikt uzskatīta ne par “konkrētu”, ne par tādu, ar ko uzliek obligātās prasības. Turklāt tāpat kā attiecībā uz Direktīvu 98/24 likumdevējs ir skaidri norādījis Direktīvas 2004/37 16. pantā, ka robežvērtību noteikšana ir neatņemama sastāvdaļa darba ņēmēju aizsardzības mehānismā un ka šis elements vēl ir jāpapildina attiecībā uz vielām, kurām šādu vērtību vēl nav. Visbeidzot, ņemot vērā Regulas Nr. 1907/2006 57. panta a) un b) punktu, kuri šīs regulas VII pielikumā regulētajā licencēšanas mehānismā iekļauj kancerogēnas un mutagēnas vielas, ar šo regulu izveidotās kontroles un aizsardzības sistēmas mērķis un funkcionēšana varētu tikt būtiski apdraudēta, ja būtu jāuzskata, ka Direktīva 2004/37 ir spēkā esoši konkrēti tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības attiecībā uz cilvēku veselības vai vides aizsardzību vielu izmantošanas gadījumā šīs regulas 58. panta 2. punkta izpratnē attiecībā uz jebkuru kancerogēnu vai mutagēnu vielu. Tāda pati argumentācija kā iepriekš 41. punktā izklāstītā ir piemērojama attiecībā uz Direktīvu 2004/37.
            45. Tādējādi ir jāsecina, ka attiecībā uz hroma trioksīdu ne Direktīva 98/24, ne Direktīva 2004/37 nav “spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. p unkta izpratnē.
            46. Šim secinājumam nav pretrunā pārējie prasītāju, kā arī Assogalvanica  un pārējo personu, kas iestājušās lietā un kuru vārdi norādīti II pielikumā, argumenti.
            47. Vispirms prasītāji apgalvo, ka Komisija, Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta piemērošanā nosakot arodekspozīcijas robežvērtības, patiesībā ir centusies noteikt nevis obligātās prasības, bet gan maksimālās prasības. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka kritērijs, kas ņemts no “obligātajām prasībām”, nevar tikt uzskatīts par tādu, ko paredzētu Savienības leģislatīvs tiesību akts. Obligātās prasības jēdziens ir jāsaprot tādējādi, ka, pirmkārt, tas ir minimālais standarts darba ņēmēju un attiecīgo personu interesēs un, otrkārt, ka tas ļauj valsts līmenī pieņemt vai noteikt vēl stingrākus pasākumus stingrāka tiesiskā regulējuma ietvaros, nekā tas ir Savienības līmenī, kas nosaka minimālo prasību. Tikai tas, ka tiek noteiktas arodekspozīcijas robežvērtības, tādējādi neliek noteikt maksimālās prasības, bet ir iespējamais obligātais standarts (minimālā prasība) Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē.
            48. Turklāt prasītāji apstiprina, ka, lai tiesiskais regulējums būtu “konkrēts” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē, pietiek ar to, ka tajā ir norāde uz vielu kategoriju un tostarp klasifikācijas kritērijiem. Pirmais prasītājs citē kādu ECHA  dokumentu “Preparation of draft Annex XIV entries for the third recommandation of substances to be included in Annex XIV – General Approach” (Projektu sagataves vielu iekļaušanai XIV pielikumā trešajiem ieteikumiem par vielām, kas iekļaujamas XIV pielikumā – Vispārējā pieeja), no kura izrietot, ka vielas piederība kādai no tādām kategorijām kā “kancerogēnas vielas” vai “mutagēnas vielas” ir pietiekama, lai uzskatītu, ka tiesiskais regulējums par kādu no šīm kategorijām ir konkrēts.
            49. Šim argumentam nevar piekrist.
            50. Pirmkārt, prasītāju citētais dokuments ir tikai ECHA paziņojums, ar ko informē ieinteresētās personas par ECHA pieeju tostarp Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktā paredzēto nosacījumu izvērtēšanā. Šim dokumentam nav juridiskas nozīmes, un tas nav būtisks, Savienības tiesai interpretējot šo pantu.
            51. Otrkārt, no prasītāju citētā dokumenta 5.1. punkta otrā ievilkuma formulējuma nebūtu jāsecina, ka jebkurš klasifikācijas kritērijs ir pietiekams, lai uzskatītu tiesisko regulējumu par šim kritērijam atbilstošu vielu kategoriju par konkrētu tiesisko regulējumu.
            52. Vispirms ir jānorāda, ka prasītāju citētā dokumenta 5.1. punkta otrajā ievilkumā ir norāde uz risku pareizu kontroli. Tas, ka ECHA ir vēlējusies ar šo ievilkumu precizēt kritērijus, kuri ļauj, kā tā uzskata, uzskatīt kādu tiesisko regulējumu par konkrētu tiesisko regulējumu, tādējādi ir diskutabls.
            53. Turklāt prasītāju citētajā dokumentā ECHA precizē, ka “parasti konkrētajam tiesiskajam regulējumam būtu jānorāda uz konkrētu vielu, kas iekļaujama [Regulas Nr. 1907/2006] XIV pielikumā, vai nu to minot vai norādot uz grupu, kurai šī viela pieder, piemēram, minot klasifikācijas kritērijus vai [šīs regulas] XIII pielikuma kritērijus”. Pat ja pieņemtu, ka ECHA bija nodoms precizēt kritērijus, kuri ļauj, kā tā uzskata, uzskatīt tiesību aktus par konkrētiem tiesību aktiem, no attiecīgās rindkopas varot secināt tikai to, ka vispirms tiesību aktos ir jābūt norādei uz vielu pašu par sevi un ka, ja tā nav, varētu arī uzskatīt, ka vielu kategoriju skar konkrēts tiesību akts, lai gan šis tiesību akts tomēr attiektos uz skaidri atšķirīgu vielu kategoriju. Tiesību akta, kas attiecas uz vielu kategoriju, konkrētumam tādējādi ir jābūt salīdzināmam ar tiesību akta, kas attiecas tikai uz vienu vielu, konkrētumu. No tā izriet, ka atsauce uz kancerogēnām, mutagēnām vai ķīmiskām vielām ir pārāk vispārīga.
            54. Otrkārt, prasītāji atsaucas uz divām direktīvām vides aizsardzības jomā, proti, Direktīvu 2010/75 un 2012/18, tomēr neprecizējot, kādā mērā šīs direktīvas ir “spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē. Savas argumentācijas pamatojumam tie vienkārši atsaucas uz prasības pieteikuma A.22. pielikumu, kurā bez atsauces uz autoru vai avotu ziņojumam “Environmental Risk Reduction Strategy and Analysis of Advantages and Drawbacks for Hexavalent Chromium” (Vides risku samazināšanas stratēģija un hroma trioksīda izmantošanas priekšrocību un trūkumu analīze) pārkopē šī ziņojuma 4. daļu, un tas aizņem vairāk nekā 40 lappuses. Toprāt, Direktīva 2010/75, kā arī dokuments ar nosaukumu “BREF”, proti, atsauces dokuments par labākajām pieejamajām metodēm metāla un plastmasas virsmu apstrādei, kas datēts ar 2006. gada augustu, nodrošinot vislabāko pieejamo metožu izmantošanu, proti, visefektīvākos, visattīstītākos un visvieglāk īstenojamos rīcības modeļus emisiju un to ietekmes uz vidi novēršanai vai samazināšanai.
            55. Pirmkārt, ir jākonstatē, ka šī argumentācija ir nepieņemama, ciktāl prasītāji norāda, ka Direktīva 2010/75 un 2012/18 ir “spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē, jo Vispārējai tiesai nav prasītāju vietā jāmeklē un jāidentificē elementi apjomīgajā prasības pieteikuma A.22. pielikumā, uz ko tie vispārīgi atsaucas, kurus varētu uzskatīt par tādiem, kas varētu nostiprināt to argumentāciju (skat. šajā ziņā rīkojumu, 1993. gada 29. novembris, Koelman /Komisija, T‑56/92, Krājums, EU:T:1993:105, 23. punkts). Ciktāl šī argumentācija attiecas tikai uz risku kontroli, tā turklāt ir nepieņemama, jo vienīgi atsauce uz pielikumu, neprecizējot konkrētas rindkopas vai paragrāfus, ne tik neļauj saprast, kāpēc risks ir jāuzskata par kontrolētu. Kas attiecas uz dokumentu “BREF”, ir piemērojama tāda pati argumentācija. Turklāt ir jākonstatē, ka šis dokuments netika nodots Vispārējās tiesas rīcībā, tādēļ tā to nav varējusi pārbaudīt.
            56. Otrkārt, pat ja pieņemtu, ka prasītāju argumentācija par Direktīvu 2012/18 būtu pieņemama, šo direktīvu nekādā ziņā nebūtu jāuzskata par “spēkā esošiem konkrētiem Kopienas tiesību aktiem, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē, lai gan šī direktīva ir piemērojama hroma trioksīdam atbilstoši tās I pielikuma 1. daļai, aplūkojot to kopsakarā ar Regulas Nr. 1272/2008 VI pielikuma 3.1. tabulas indeksa numuru 024‑001‑00‑0.
            57. Proti, no Direktīvas 2012/18 1. panta izriet, ka šīs direktīvas mērķis ir paredzēt noteikumus, kuru mērķis ir novērst lielas avārijas, kurās iesaistītas bīstamas vielas, kā arī mazināt šādu avāriju seku ietekmi uz cilvēkiem un vidi tā, lai visā Savienībā konsekventi un efektīvi nodrošinātu augstu aizsardzības līmeni. Tās 5. panta 1. punktā šī direktīva paredz uzņēmējiem vispārīgus pienākumus; tiem ir jāveic visi pasākumi, kas vajadzīgi, lai novērstu lielas avārijas un mazinātu to sekas attiecībā uz cilvēku veselību un vidi. Šīs pašas direktīvas III pielikuma b) punktā ir precizēti jautājumi, kas jāietver drošības pārvaldības sistēmā un kas uzņēmējiem ir jāievieš savās iekārtās atbilstoši attiecīgās direktīvas 8. pantam, proti, tostarp personāla apmācība un informētība, lielu avāriju identificēšana un novērtēšana, rūpniecisko iekārtu kontrole, esošo objektu, procesu vai glabātavu pārveidošanas plānošana, plānošana avārijas situācijām, turpināts darbības monitorings, ziņošana par avārijām un periodisks audits un pārskatīšana.
            58. Turklāt Direktīvas 2012/18 I pielikumā ir noteikti kvalificējošie daudzumi bīstamas vielas glabāšanai uzņēmumā (tonnās), lai tādējādi noteiktu tās piemērojamību. Tā šī direktīva nav piemērojama uzņēmumiem, kuros bīstamās vielas ir mazākos daudzumos nekā tās I pielikuma 2. ailes 1. vai 2. daļā norādītie. Savukārt šī direktīva attiecas uz uzņēmumiem, kuri ietilpst tās piemērojamībā kā “zemāka līmeņa uzņēmumi” tās 3. panta 2. punkta izpratnē vai kā “augstāka līmeņa uzņēmumi” šī panta 3. punkta izpratnē. Tādējādi šīs direktīvas I pielikums nenosaka ne arodekspozīcijas robežvērtības, ne uzņēmuma emisijas robežvērtības.
            59. Tādējādi Direktīvas 2012/18 mērķis ir nodrošināt iekārtu drošību, lai izvairītos no lielām avārijām. Tā neattiecas ne uz konkrētām bīstamo vielu iekārtām uzņēmuma parastajās rūpnieciskajās darbībās, ne arī uz cilvēku aizsardzību pret ārkārtīgi palielinātu bīstamo vielu arodekspozīciju. Tādējādi tā nevar tikt uzskatīta par “spēkā esošiem konkrētiem Kopienas tiesību aktiem, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē.
            60. Treškārt, pat ja uzskatītu, ka prasītāju argumenti par Direktīvu 2010/75 ir pieņemami, ir jānorāda, ka šī direktīva nevar tikt uzskatīta par “spēkā esošiem konkrētiem Kopienas tiesību aktiem, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē.
            61. Atbilstoši 1. pantam Direktīvā 2010/75 ir izklāstīti “noteikumi par tāda piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli, ko rada rūpnieciskās darbības”. Tajā ir arī ietverti noteikumi, kas paredzēti, lai novērstu vai – gadījumos, kad novēršana nav iespējama, – samazinātu emisijas gaisā, ūdenī un zemē, kā arī novērstu atkritumu rašanos, lai sasniegtu augstu vides aizsardzības līmeni kopumā. Atbilstoši tās 2. pantam to piemēro rūpnieciskajām darbībām, kuras rada II līdz VI nodaļā minēto piesārņojumu. Tā neattiecas uz jaunu izstrādājumu un procesu izpētes, izstrādes vai testēšanas darbībām. Atbilstoši tās I pielikumam tā tostarp ir piemērojama “metālu vai plastmasu virsmas elektrolītiskai vai ķīmiskai apstrādei, ja apstrādes tvertņu tilpums ir lielāks par 30 m³”. Tās 14. panta 1. punkta a) apakšpunkts liek dalībvalstīm noteikt pasākumus, kas vajadzīgi 11. un 18. pantā noteikto prasību ievērošanai, un tostarp noteikt emisiju robežvērtības piesārņojošām vielām, kuras uzskaitītas II pielikumā, un citām piesārņojošām vielām, kuras varētu tikt emitētas no konkrētās iekārtas ievērojamā daudzumā, ņemot vērā to raksturu un piesārņojuma pārneses iespējas no vienas dabas vides daļas citā. Šajā pielikumā ir uzskaitīta virkne vielu un tostarp vielas un preparāti, attiecībā uz kuriem ir pierādītas to kancerogēnās, mutagēnās vai citas īpašības, kas var ietekmēt reprodukciju caur gaisu vai ūdens vidē vai izmantojot gaisu vai ūdeni.
            62. Lai gan Direktīva 2010/75 nešaubīgi var tikt vispārīgi piemērota rūpnieciskajām emisijām, kas rodas no hroma trioksīda izmantošanas, ir tomēr jākonstatē, ka šajā direktīvā nav nevienas konkrētas normas par šo vielu. Tā attiecas vienīgi uz metālu vai plastmasu virsmas elektrolītisku vai ķīmisku apstrādi, ja apstrādes tvertņu tilpums ir lielāks par 30 m³. Tādējādi tā attiecas uz konkrētu rūpniecisku procesu, kas pārsniedz konkrētu palielinātu apjoma maksimumu, nevis uz konkrētu šī procesa vielu, un nekādi neattiecas uz visiem šī procesa veidiem, tostarp procesiem, kas nepārsniedz norādīto maksimālo lielumu.
            63. No iepriekš minētā izriet, ka prasītāji, kā arī Assogalvanica  un pārējās personas, kas iestājušās lietā un kuru vārdi norādīti II pielikumā, attiecībā uz hroma trioksīdu nav pierādījušas, ka pastāv “spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā” Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē.
            64. Kas attiecas uz Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktā paredzēto otro nosacījumu, proti, riska pareiza kontrole, balstoties uz spēkā esošiem konkrētiem Kopienas tiesību aktiem, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā, ja viela tiek lietota, ir jānorāda, kā tas ir izklāstīts iepriekš 32. punktā, ka atbrīvojumu var piešķirt tikai tad, ja ir izpildīti visi šajā normā noteiktie nosacījumi. Ja nepastāv spēkā esoši konkrēti Kopienas tiesību akti, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības vai vides aizsardzības ziņā, ja viela tiek lietota, šis otrais nosacījums nav jāpārbauda. Turklāt ir jānorāda, ka, ņemot vērā vārdkopu “compte tenu” šīs normas franču valodas versijā un vārdkopas, kas izmantotas šajā normā tādu citu valodu versijās kā vācu valodā “auf der Grundlage” un angļu valodā “on the basis of”, riska kontrolei ir jābalstās uz šiem spēkā esošajiem Kopienas tiesību aktiem. Taču, ja šādu tiesību aktu nav, ir neiespējami, ka no tiem varētu izrietēt, pat ja pierādīta, riska kontrole, ar ko jau pietiek, lai konstatētu, ka šajā lietā otrais nosacījums nav izpildīts. Prasītāju norādītie argumenti, kuru mērķis ir pierādīt, ka patiesībā riski, kas izriet no dažādiem hroma trioksīda lietošanas veidiem, citu iemeslu dēļ praktiski neeksistē, ir pat neievērojami vai kontrolēti, nepierāda saikni starp apgalvoto risku kontroli un spēkā esošiem Kopienas tiesību aktiem un tādēļ nav iedarbīgi.
            65. Ņemot vērā to, ka visi Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi nav izpildīti, Komisijai nebija rīcības brīvības šajā lietā attiecībā uz atbrīvojuma piešķiršanu atbilstoši šim pantam. Tomēr Vispārējā tiesa uzskata, ka, ja iepriekš 32. punktā minētie nosacījumi būtu tikuši izpildīti, rīcības brīvība, kas būtu Komisijai, nebūtu neierobežota un nedotu tai tiesības pieņemt vienpusējus pasākumus. Tomēr pat šādā gadījumā prasītāju, kā arī Assogalvanica  un pārējo personu, kas iestājušās lietā un kuru vārdi norādīti II pielikumā, argumentācija būtu neveiksmīga, jo norādītie faktori neļauj uzskatīt, ka Komisijas rīcības brīvība bija tik niecīga, ka tai bija jāpiešķir prasītais atbrīvojums.
            66. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija nav pārkāpusi Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktu, nepiešķirot prasītāju lūgto atbrīvojumu. Otrais pamats par šī panta pārkāpumu tādējādi ir jānoraida.
            Par pirmo pamatu par acīmredzamām kļūdām vērtējumā
            67. Prasītāji būtībā apstrīd apstrīdētā tiesību akta zinātnisko pamatojumu, to galvenajam argumentam esot, ka Komisija neesot pienācīgi izskatījusi jautājumu, vai tiek kontrolēti riski, kas izriet no dažādiem hromēšanas rūpnieciskās lietošanas veidiem.
            68. Ņemot vērā to, ka otrais pamats ir jānoraida, jo nav ticis izpildīts Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktā paredzētais nosacījums, kā izklāstīts iepriekš 63. punktā, nav nepieciešams pārbaudīt, vai tiek kontrolēti riski, kas izriet no dažādiem hromēšanas rūpnieciskās lietošanas veidiem.
            69. Tādējādi ir jākonstatē, ka, pat ja pirms apstrīdētā tiesību akta pieņemšanas Komisija ir pieļāvusi acīmredzams kļūdas vērtējumā, Vispārējā tiesa neapmierinās prasītāju prasījumu daļēji atcelt apstrīdēto tiesību aktu, jo tajā nav paredzēts piešķirt prasītāju lūgto atbrīvojumu.
            70. Šādos apstākļos pirmais pamats ir nesekmīgs un tādēļ ir jānoraida kā nepamatots.
            Par trešo pamatu par samērīguma principa pārkāpumu
            71. Prasītāji, kurus atbalsta Assogalvanica  un pārējās personas, kas iestājušās lietā un kuru vārdi norādīti II pielikumā, apgalvo, ka lietas apstākļos bija nesamērīgi faktiski aizliegt ar apstrīdēto tiesību aktu jebkādu hroma trioksīda lietošanu. Tostarp esot jāņem vērā, ka šo vielu vispirms izmanto hromēšanas rūpniecībā kā starpproduktu Regulas Nr. 1907/2006 3. panta 15) punkta izpratnē.
            72. Komisija, ko atbalsta ECHA , apstrīd šos argumentus.
            73. Atbilstoši tam, kas izklāstīts attiecībā uz otro pamatu, ir jākonstatē, ka, ciktāl Komisijai nebija rīcības brīvības šajā lietā piešķirt atbrīvojumu atbilstoši Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktam, jo nebija izpildīti visi šajā pantā paredzētie nosacījumi, tā nevarēja arī pārkāpt samērīguma principu, piemērojot šo pantu tā, kā tas to nosaka. Tā kā Komisijai tādējādi bija jāpieņem lēmums nepiešķirt atbrīvojumu, tā šī iemesla dēļ nevarēja pārkāpt samērīguma principu.
            74. Prasītāju norādītais arguments tādējādi varētu būt sekmīgs – kā to norāda Komisija – tikai tad, ja tas attiektos uz Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta tiesiskumu. Tomēr, kā prasītāji to precizēja tiesas sēdē, tās nenorāda iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz šo pantu.
            75. Kas attiecas uz Assogalvanica  un pārējo personu, kas iestājušās lietā un kuru vārdi norādīti II pielikumā, norādīto argumentu, ka uz hroma trioksīdu kā starpproduktu Regulas Nr. 1907/2006 3. panta 15) punkta izpratnē nebūtu jāattiecina licencēšanas prasība Regulas Nr. 1907/2006 VII pielikuma izpratnē, ir jākonstatē, ka, ciktāl šīs personas, kas iestājušās lietā, ir iecerējušas ar šo argumentu norādīt uz VII sadaļas nepiemērojamību atbilstoši šīs regulas 2. panta 8. punktam, runa ir par pamatu, ar ko groza lietas dalībnieku definēto strīda priekšmetu, un ka tādējādi tas ir nepieņemams (skat. šajā ziņā spriedumu, 2011. gada 28. jūlijs, Diputación Foral de Vizcaya  u.c./Komisija, no C‑474/09 P līdz C‑476/09 P, EU:C:2011:522, 111. punkts). Katrā ziņā šis arguments ir arī nepamatots, jo šīs personas, kas iestājušās lietā, nesniedz nevienu pierādījumu, kas pierādītu, ka hroma trioksīdu varētu uzskatīt par starpproduktu šīs regulas 3. panta 15) punkta izpratnē. Tomēr tās prasa, lai Vispārējā tiesa pati novērtētu, “vai hroma trioksīda pārveidošanās hromētā metālā hromēšanas procesā atbilst nosacījumiem, kas paredzēti atbrīvojuma esamībai [attiecīgās] regulas 2. panta 8. punktā, vai pakārtoti – atbrīvojuma esamībai [šīs pašas regulas] 58. panta 2. punktā, tādēļ hroma trioksīda strikta iekļaušana XIV pielikumā bez atbrīvojuma ir prettiesiska”. Tomēr ne Vispārējai tiesai ir jāgūst lietas dalībnieku neiesniegti pierādījumi.
            76. Ciktāl, kā to tiesas sēdē norādīja prasītāji, šis arguments attiecas tikai uz to, vai Komisijas pieņemtais lēmums nepiešķirt atbrīvojumu Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta izpratnē ir nesamērīgs, iepriekš 73. punktā izklāstīto iemeslu dēļ tas ir neiedarbīgs.
            77. Tādējādi trešais pamats ir jānoraida.
            Par ceturto pamatu par tiesību uz aizstāvību un labas pārvaldības principa un zinātnisko konsultāciju izcilības principa pārkāpumu.
            78. Prasītāji izvirza divus iebildumus. Pirmajā iebildumā tie norāda uz savu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, vienlaicīgi norādot, ka, nepiekļūstot MEGA ziņojuma datiem, tie nav varējuši pilnībā pamatot savu lūgumu piešķirt atbrīvojumu no licencēšanas prasības. Otrajā iebildumā tie norāda uz labas pārvaldības principa un zinātnisko konsultāciju izcilības principa pārkāpumu, pamatojot ar to, ka Komisija un ECHA rīcībā neesot bijis šis ziņojums un ka tās neesot varējušas pārbaudīt visus pieejamos datus, un ka dati, ko pirmais prasītājs iesniedza sabiedriskās apspriešanas laikā, nav tikuši pienācīgi ņemti vērā.
            79. Komisija, ko atbalsta ECHA , apstrīd šos argumentus.
            – Par pirmo iebildumu par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
            80. Kas attiecas uz pirmo iebildumu, ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1907/2006 VII sadaļa neparedz tiesības lūgt piešķirt atbrīvojumu un ti kai šīs regulas 58. panta 4. punkta ietvaros prasītājiem tika lūgts kā ieinteresētajām personām iesniegt “komentārus [..] jo īpaši par lietošanas veidiem, kas būtu jāatbrīvo no licencēšanas prasības”.
            81. Taču Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 4. punktā paredzētā sabiedriskā apspriešana nepiešķir ieinteresētajām personām tādas īpašas procesuālās tiesības kā tiesības piekļūt ECHA  vai Komisijai nodotajiem dokumentiem vielu iekļaušanas šīs regulas XIV pielikumā procesa ietvaros. Šis pants paredz tikai tiesības iesniegt komentārus. Taču prasītāji nav norādījuši, ka to tiesības iesniegt komentārus iepriekš minētajā sabiedriskajā apspriešanā ECHA vai Komisija nav respektējusi. Tādējādi prasītāju argumentācija, ka to tiesības uz aizstāvību ir tikušas pārkāptas, nevar būtu sekmīga.
            82. Šo secinājumu neapstrīd prasītāju norādītā judikatūra. Protams, 2008. gada 9. septembra sprieduma Bayer CropScience  u.c./Komisija (T‑75/06, Krājums, EU:T:2008:317) 130. punktā ir norāde uz “tiesību uz aizstāvību ievērošanu visos procesos, kuri uzsākti pret personu”. Tomēr šajā lietā procedūra par hroma trioksīda iekļaušanu Regulas Nr. 1907/2006 XIV pielikumā nevar tikt uzskatīta par “procesu, kurš uzsākts pret” prasītājiem. Turklāt tas, ka šīs regulas 58. pantā ir paredzēta sabiedriskā apspriešana, negroza faktu, ka ne ECHA , ne Komisijai atbilstoši šim pantam nav jāuzklausa indivīds, kuru varētu skart apstrīdētais akts (skat. šajā ziņā un pēc analoģijas rīkojumu, 2003. gada 12. decembris, Bactria /Komisija, C‑258/02 P, Krājums, EU:C:2003:675, 43. punkts). Visbeidzot, ciktāl prasītāji norāda uz Parlamenta un Padomes 2001. gada 30. maija Regulas (EK) Nr. 1049/2001 par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (OV L 145, 43. lpp.) 2. pantu, ir jākonstatē, ka pēdējais minētais nav grozījis Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 4. punkta tvērumu un tādējādi nevar radīt tādas procesuālas tiesības, kuras pēdējā minētā regula neparedz. Turklāt prasītāji nav norādījuši uz Regulas Nr. 1049/2001 pārkāpumu.
            83. Šādos apstākļos Komisijai nav pienākuma tikai sabiedriskās apspriešanas nolūkiem dot piekļuvi iepriekšējā procedūrā pārbaudītiem dokumentiem, tajā skaitā MEGA ziņojumam. Tam, vai Komisijai tas bija un vai tā varēja dot tam piekļuvi, nav nozīmes. Tādējādi pirmais iebildums ir jānoraida.
            – Par otro iebildumu par labas pārvaldības principa un zinātnisko konsultāciju izcilības principa pārkāpumu
            84. Kas attiecas uz otro iebildumu, vispirms ir jākonstatē, ka Komisija nav pārkāpusi Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktu. Turklāt, kā izriet no ceturtā pamata pirmā iebilduma pārbaudes, Komisija un ECHA  nav pārkāpušas prasītāju procesuālās tiesības. Visbeidzot, pieņemot lēmumu par atbrīvojuma piešķiršanu, Komisija un ECHA  varēja arī neveikt novērtējumu, vai riski, kas izriet no atsevišķas hroma trioksīda lietošanas, tiek kontrolēti.
            85. Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, pat ja pieņemtu, kā to dara prasītāji, ka ECHA  un Komisijas veiktais zinātniskais novērtējums netika veikts pienācīgi, šādas kļūdas būtu tikušas izdarītas posmos pirms procedūras, proti, it īpaši izstrādājot dokumentāciju atbilstoši XV pielikuma prasībām, un nevarētu kaitēt lēmumam nepiešķirt atbrīvojumu Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punkta ietvaros. Proti, šis lēmums tāpat kā ECHA  ieteikumi bija pamatots vienīgi ar to, ka nebija “spēkā esošu konkrētu Kopienas tiesību aktu, kas uzliek obligātu standartu prasības cilvēku veselības un dabas aizsardzības ziņā”, šīs regulas 58. panta 2. punkta izpratnē, nevis ar risku kontroli. Tādēļ iespējamās kļūdas risku kontroles zinātniskajā analīzē iepriekšējos procedūras posmos, proti, tostarp izstrādājot konkrēto dokumentāciju, nevarēja ietekmēt lēmuma tiesiskumu.
            86. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasība ir jānoraida.
            Par lūgumu atkārtoti sākt mutvārdu daļu
            87. Ņemot vērā iepriekš minēto, nebija jāizskata lūgums atkārtoti sākt mutvārdu daļu.
            88. Proti, kā izriet no Reglamenta 113. panta 2. punkta c) apakšpunkta, Vispārējai tiesai jāapmierina lūgums par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu sakarā ar jaunatklātiem apstākļiem tikai tad, ja to lūdz puse, pamatojoties uz faktiem, kuriem var būt izšķiroša ietekme uz strīda risinājumu un kurus tā nav varējusi norādīt pirms tiesvedības mutvārdu daļas pabeigšanas (skat. šajā ziņā spriedumu, 2006. gada 27. septembris, Roquette Frères /Komisija, T‑322/01, Krājums, EU:T:2006:267, 323. punkts).
            89. Taču šajā lietā prasītāju no jauna norādītie fakti attiecas vienīgi uz MEGA ziņojuma datiem un to, vai Komisija un ECHA ir pieļāvušas acīmredzamas kļūdas vērtējumā, zinātniski analizējot risku kontroli, procedūras posmā pirms posma, kurā tika pieņemts lēmums par atbrīvojuma piešķiršanu atbilstoši Regulas Nr. 1907/2006 58. panta 2. punktam.
            90. Kā tika konstatēts iepriekš 68. un 69. punktā, pat ja Komisija būtu tiešām pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā pirms apstrīdētā tiesību akta pieņemšanas, Vispārējā tiesa neapmierinātu prasītāju prasījumu daļēji atcelt apstrīdēto tiesību aktu, jo tajā nav paredzēts piešķirt prasītāju lūgto atbrīvojumu.
            91. Tādējādi prasītāju norādītie jaunie fakti nav tādi, kas izšķiroši ietekmētu strīda risinājumu.
            92. Šīs paša iemesla dēļ lietas dalībnieki nav jāuzklausa par ekspertīzes ietekmi uz strīda risinājumu.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            93. Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 3. punktam Vispārējā tiesa var nolemt, ka personai, kas iestājusies lietā un kas nav šā panta 1. vai 2. punktā minētā persona, savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašai.
            94. Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tiem segt savus, kā arī atlīdzināt Komisijas tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās prasījumiem.
            95. Personas, kas iestājušās lietās, un ECHA sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu
            VISPĀRĒJĀ TIESA (piektā palāta)
            nospriež:
            1) prasību noraidīt;
            2) Verein zur Wahrung von Einsatz und Nutzung von Chromtrioxid und anderen Chrom-VI-verbindungen in der Oberflächentechnik eV  ( VECCO ) un prasītāji, kuru vārdi ir norādīti I pielikumā, sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
            3) Assogalvanica un pārējās personas, kas iestājušās lietā un kuru vārdi norādīti II pielikumā, sedz savus tiesāšanās izdevumi paši;
            4) Eiropas Ķimikāliju aģentūra ( ECHA ) sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.


Tiesas spriedums (piektā palāta) 1996. gada 12. decembrī. # Georgios Kontogeorgas pret Kartonpak AE. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Polymeles Protodikeio Athinon - Grieķija. # Tiesību aktu tuvināšana. # Lieta C-104/95.


Pirmās instances tiesas spriedums (pirmā palāta) 2005. gada 15. februārī. # Norman Pyres pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Nepielaišana pie pārbaudījumiem . # Lieta T-256/01.


title: Civildienesta tiesas (pirmā palāta) spriedums 2009. gada 10.martā. # Kyriakos Tsirimiagos pret Eiropas Savienības Reģionu komiteju. # Civildienesta lietas - Ierēdņi - Atalgojums - Nepamatotu maksājumu atgūšana. # Lieta F-100/07.

text:
      CIVILDIENESTA TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
      2009. gada 10. martā
      Lieta F‑100/07
      Kyriakos Tsirimiagos
      pret
      Eiropas Savienības Reģionu komiteju
      Civildienests – Ierēdņi – Atalgojums – Ienākumu daļas pārskaitīšana ārpus dienesta vietas valsts – Iepriekš spēkā esošo Civildienesta noteikumu VII pielikuma 17. panta 2. punkta b) apakšpunkts – Krājkonts mājokļa iegādei – Nepamatotu maksājumu atgūšana – Nosacījumi – Pārskaitījumu nelikumība – Nelikumības acīmredzamība
      Priekšmets Prasība, kas celta saskaņā ar EKL 236. pantu un EAEKL 152. pantu un ar kuru K. Tsirimiagos būtībā lūdz, pirmkārt, atcelt Reģionu komitejas 2006. gada 21. novembra lēmumu atgūt, piemērojot Civildienesta noteikumu
         85. pantu, summas, kas viņam pārskaitītas, piemērojot korekcijas koeficentu tai ienākumu daļai, kas pārskaitīta uz Franciju
         laikā no 2004. gada aprīļa līdz 2005. gada maijam kopsummā par EUR 2120,16, otrkārt, ciktāl nepieciešams, atcelt 2007. gada
         21. jūnija lēmumu noraidīt viņa sūdzību, ciktāl šajā lēmumā tiek apstiprināta atgūšana EUR 2038,61 apmērā, un, visbeidzot,
         piespriest, lai Reģionu komiteja viņam atmaksātu summu EUR 2038,61 apmērā, kura ieturēta no viņa atalgojuma

      Nolēmums Atcelt Eiropas Savienības Reģionu komitejas 2006. gada 21. novembra lēmumu, kurā grozījumi izdarīti ar 2007. gada 21. jūnija
         lēmumu, ciktāl tajā paredzēts atgūt summas, kas laikā no 2004. gada aprīļa līdz 2005. gada maijam prasītājam, piemērojot korekcijas
         koeficentu, EUR 15 300 apmērā pārskaitītas uz viņa krājkontu mājokļa iegādei. Piespriest Eiropas Savienības Reģionu komitejai
         atmaksāt prasītājam summu kopā ar nokavējuma procentiem, kas atskaitīta no tā atalgojuma un atbilst korekcijas koeficentam,
         kas laika posmā no 2004. gada aprīļa līdz 2005. gada maijam piemērots uz viņa krājkontu mājokļa iegādei pārskaitītajiem maksājumiem
         EUR 15 300 apmērā; šie procenti ir maksājami, sākot no lēmuma par atgūšanu pieņemšanas dienas līdz faktiskai samaksai, piemērojot
         Eiropas Centrālās bankas noteikto likmi galvenajām refinansēšanas darbībām, kas bija piemērojama attiecīgajā laika posmā,
         pieskaitot divus punktus. Prasību pārējā daļā noraidīt. Eiropas Savienības Reģionu komiteja sedz savus, kā arī atlīdzina pusi
         no prasītāja tiesāšanās izdevumiem. Prasītājs sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem.

      Kopsavilkums
      1.      Ierēdņi – Prasība – Nelabvēlīgs akts – Jēdziens – Administrācijas paziņojums, ar kuru ieinteresētā persona tiek informēta
            par tās nodomu atgūt nepamatoti samaksāto maksājumu, nepastāvot attiecīgās personas iesniegtam apmierinošam paskaidrojumam
            vai papildu pamatojošam dokumentam – Izslēgšana
      (Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
      2.      Ierēdņi – Nepamatotu maksājumu atgūšana – Nosacījumi – Acīmredzami nepamatots maksājums – Ieinteresētās personas zināšana
            – Daļas no ierēdņa ienākumiem pārskaitīšana ārpus dienesta valsts, lai papildinātu krājkontu mājokļa iegādei
      (Civildienesta noteikumu 85. pants; VII pielikuma 17. panta 2. punkts)
      3.      Ierēdņi – Prasība – Tiesas neierobežota kompetence – Materiālā kaitējuma, kas nodarīts ierēdnim sakarā ar summas prettiesisku
            atgūšanu, atlīdzināšana – Atlīdzināšana – Nokavējuma procentu noteikšana
      (Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkts)
      1.      Administrācijas paziņojums, ar kuru ieinteresētā persona tiek informēta par nodomu atgūt atsevišķas nepamatoti samaksātas
         summas, nepastāvot attiecīgās personas iesniegtam apmierinošam paskaidrojumam vai papildu pamatojošam dokumentam, un kurā
         nav norādīta ne eventuālās atgūšanas summa, ne atgūšanas kārtība, nevar tikt uzskatīts par ierēdnim nelabvēlīgu aktu, jo tas
         tieši un nekavējoties neietekmē viņa intereses, būtiski grozot viņa juridisko situāciju, ne arī pauž administrācijas galīgo
         nostāju. Turklāt šāds paziņojums nekādā veidā neļauj novērtēt tā apstrīdēšanas lietderīgumu, iesniedzot sūdzību saskaņā ar
         Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu.

      (skat. 41. un 42. punktu)
      2.      No Civildienesta noteikumu 85. panta izriet, ka nepamatoti izmaksātās summas atgūšana ir pakļauta diviem kumulatīviem nosacījumiem,
         no kuriem pirmais ietver to, ka ir prettiesiski veikts maksājums, kuru administrācija vēlas atgūt, un no kuriem otrais ietver
         to, ka ierēdnis zināja par šo pārkāpumu vai to, ka attiecīgais pārkāpums bija tik acīmredzams, ka ierēdnis nevarēja par to
         nezināt.

      Pat pieņemot, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 17. panta 2. punkts tādā redakcijā, kāda bija spēkā pirms Regulas Nr. 723/2004,
         ar ko groza Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, stāšanās
         spēkā, kas ļauj ierēdnim daļu no saviem ienākumiem pārskaitīt ārpus dienesta valsts, lai segtu izdevumus, kas tostarp rodas
         regulārām un pierādītām izmaksām, kuras viņš esot uzņēmies ārpus valsts, kurā ir viņa iestādes atrašanās vieta, vai ārpus
         valsts, kurā viņš veic savus pienākumus, nav piemērojams, ja pārskaitījums ir paredzēts, lai papildinātu krājkontu mājokļa
         iegādei, kas par tādu ir atzīts saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, šāda pārskaitījuma prettiesiskais raksturs nav tik
         acīmredzams, ka minētais ierēdnis nevarēja par to nezināt, it īpaši, ja piemērojamo tiesību aktu formulējums neļauj sniegt
         skaidru un viennozīmīgu atbildi uz jautājumu par šīs tiesību normas piemērojamību attiecībā uz šādu pārskaitījumu, un kompetento
         dienestu rīcība varēja saprātīgi ļaut uzskatīt ieinteresētajai personai, ka to nostāja ir par labu šādai piemērojamībai.

      Taču, pat pieņemot, ka šāds pārskaitījums uz krājkontu mājokļa iegādei ietilpst Civildienesta noteikumu, to iepriekš minētajā
         redakcijā, VII pielikuma 17. panta 2. punkta materiālās piemērošanas jomā, šāds pārskaitījums var tikt veikts, tikai ievērojot
         valsts tiesību aktos noteiktu šāda konta maksimālo robežu. Tādēļ daļas no ierēdņa ienākumiem pārskaitīšana, lai izpildītu
         krājkonta mājokļa iegādei līgumu, pārsniedzot minēto maksimālo robežu, nevar nekādā gadījumā tikt uzskatīta par tiesisku.
         Šāds prettiesiskums ir jāuzskata par tādu, kas ir acīmredzams ierēdnim, kam ir pieredze Kopienu civildienesta tiesību jomā.

      (skat. 55., 60., 61., 64., 66., 70., 74. un 75. punktu)
      3.      Civildienesta tiesa, kurai ir neierobežota kompetence jomā, kas saistīta ar finansēm, ir kompetenta uzdot, lai atlīdzinājumam
         par ciesto materiālo kaitējumu prasītājam tiktu atmaksāta summa, kuru nepamatoti atguvusi administrācija un kurai pieskaitīti
         nokavējuma procenti no atgūšanas datuma līdz faktiskajam atmaksas datumam.

      (skat. 79. un 80. punktu)
      Atsauces
      Pirmās instances tiesa: 2002. gada 18. septembris, Puente Martín/Komisija, T‑29/01, Recueil FP, I‑A‑157. un II‑833. lpp., 88. punkts; 2003. gada 9. jūlijs, Efthymiou/Komisija, T‑22/01, Recueil FP, I‑A‑177. un II‑891. lpp., 45. punkts.

      Civildienesta tiesa: 2007. gada 16. janvāris, Borbély/Komisija, F‑126/05, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑17. un II‑A‑1‑89. lpp., 73. punkts.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 1994. gada 13. jūlijā. # OTO SpA pret Ministero delle finanze. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Corte suprema di Cassazione - Itālija. # Lieta C-130/92.


title: Pirmās instances tiesas spriedums (septītā palāta) 2008. gada 13.novembrī. # Itālijas Republika pret Eiropas Kopienu Komisiju. # ELVGF - Garantiju nodaļa - Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma - Atbalsts tomātu pārstrādāšanai un olīveļļas ražošanai. # Lieta T-224/04.

text:
      Pirmās instances tiesas (septītā palāta) 2008. gada 13. novembra spriedums – Itālija/Komisija
      (lieta T‑224/04)
      ELVGF – Garantiju nodaļa – Izdevumi, kas ir izslēgti no Kopienas finansējuma – Atbalsts tomātu pārstrādāšanai un olīveļļas ražošanai
      1.                     Lauksaimniecība – ELVGF – Grāmatojumu noskaidrošana – Tiesvedība (sal. ar 38. un 39. punktu)
      2.                     Tiesvedība – Pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības – Strīda priekšmeta noteikšana – Kopsavilkums par izvirzītajiem
            pamatiem (Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts) (sal. ar 41. punktu)
      3.                     Lauksaimniecība – Kopējā lauksaimniecības politika – ELVGF finansējums – Atbalsta un piemaksu piešķiršana (EKL 10. pants;
            Padomes Regulas Nr. 729/70 8. panta 1. punkts; Padomes Regulas Nr. 1258/1999 8. panta 1. punkts; Komisijas Regulas Nr. 504/97
            15. panta 1. punkts) (sal. ar. 51.–55. punktu)
      4.                     Lauksaimniecība – ELVGF – Grāmatojumu noskaidrošana – Atteikums segt izdevumus, kas radušies sakarā ar Kopienu tiesiskā regulējuma
            piemērošanas pārkāpumu (sal. ar 56.–58., 65. un 98. punktu)
      5.                     Iestāžu akti – Regulas – Regula, ar kuru nosaka īpašus pārbaudes pasākumus (sal. ar 93. punktu)
      Priekšmets

               Prasība daļēji atcelt Komisijas 2003. gada 22. jūlija Lēmumu 2003/536/EK, ar ko no Kopienas finansējuma izslēdz noteiktus
                  dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju
                  nodaļu (OV L 184, 42. lpp.), tiktāl, ciktāl ar to tiek izslēgti noteikti Itālijas Republikas izdevumi 1999.–2002. finanšu
                  gadā

            Rezolutīvā daļa:

                  1)

                  	prasību noraidīt;

                  2)

                  	Itālijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.


Pirmās instances tiesas spriedums (ceturtā palāta) 1996. gada 11. decembrī. # Patrick Barraux un Klaus Kammerichs un Vittorino Tebaldi pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi - Korekcijas koeficients spécifique. # Lieta T-177/95.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1994. gada 3. martā. # Nicole Vaneetveld pret SA Le Foyer un SA Le Foyer pret Fédération des mutualités socialistes et syndicales de la province de Liège. # Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Tribunal de commerce de Huy - Beļģija. # Direktīva - Tieša iedarbība. # Lieta C-316/93.