title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2004. gada 21. oktobrī. # Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB) pret Erpo Möbelwerk GmbH. # Apelācija - Kopienas preču zīme - Sintagma "DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT" - Absolūts reģistrācijas atteikuma pamatojums - Atšķirtspēja - Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts. # Lieta C-64/02 P.

text:
      Lieta C-64/02 P
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (ITSB)
      pret
      Erpo Möbelwerk GmbH
      Apelācija – Kopienas preču zīme – Sintagma “DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT” – Absolūts reģistrācijas atteikuma pamatojums – Atšķirtspēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Sprieduma kopsavilkums
      1.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un tās iegūšana – Absolūts atteikuma pamatojums – Preču zīmes, kam nav
            atšķirtspējas – Preču zīmes, ko veido reklāmas saukļi – Atšķirtspēja – Speciālu novērtēšanas kritēriju piemērošana – Nepieļaujamība
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts)
      2.        Kopienas preču zīme – Kopienas preču zīmes definīcija un iegūšana – Absolūts atteikuma pamatojums – Preču zīmes, kam nav atšķirtspējas
            – Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētā atteikuma pamatojuma attiecināšana tikai uz tām preču zīmēm,
            kuras skar šī punkta d) apakšpunktā minētais atteikuma pamatojums – Nepieļaujamība
      (Padomes Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un d) apakšpunkts)
      1.        Lai novērtētu atšķirtspēju Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē, katrai preču
         zīmei, lai kāds būtu tāds veids, ir jābūt spējīgai identificēt preci kā tādu, kas nāk no kāda konkrēta uzņēmuma, un līdz ar
         to parādīt tās atšķirību no citu uzņēmumu precēm. Kaut arī atšķirtspējas novērtēšanas kritēriji ir vienādi dažādiem preču
         zīmju veidiem, šo kritēriju piemērošanas laikā var izrādīties, ka attiecīgās sabiedrības daļas uztvere nav obligāti līdzīga
         katram preču zīmju veidam un ka tādējādi var būt grūtāk konstatēt atšķirtspēju vienam preču zīmju veidam nekā citam veidam.

      Tomēr grūtības konstatēt atšķirtspēju, kas varētu izrietēt no dažu preču zīmju rakstura, kā, piemēram, tādu, ko veido reklāmas
         saukļi, un ko ir pamatoti ņemt vērā, nepamato speciālu papildu kritēriju noteikšanu vai atkāpšanos no tāda atšķirtspējas kritērija,
         kā tas ir interpretēts iepriekš. Līdz ar to ir kļūdains reģistrācijas atteikums, kas pieprasa atšķirīgus un stingrākus kritērijus
         preču zīmju, ko veido reklāmas saukļi, atšķirtspējas novērtēšanai, kā, piemēram, “oriģinalitātes papildu elementu” vai pat
         “konceptuālu spriegumu, kas radītu pārsteiguma un atpazīstamības rezultātu”.

      (sal. ar 33. – 34., 36. punktu)
      2.        Katrs Regulas Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi 7. panta 1. punktā uzskaitītais atteikuma pamatojums ir neatkarīgs no citiem
         un ir jāizskata atsevišķi. Līdz ar to Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta par preču zīmēm, kam nav atšķirtspējas,
         piemērojamība nav ierobežojama, attiecinot to tikai uz preču zīmēm, kuru atteikuma pamatojums izriet no minētās Regulas 7. panta
         1. punkta d) apakšpunkta par preču zīmēm, kas ir kļuvušas parastas sarunvalodā vai tirdzniecības praksē, jo tās ir plaši lietotas
         tirdzniecības paziņojumos un jo īpaši reklāmās.

      Līdz ar to par kļūdu tiesībās ir uzskatāms apgalvojums, ka preču zīmei nepiemīt atšķirtspēja tikai tad, ja būtu pierādīts,
         ka tā ir plaši izmantota tirdzniecības paziņojumos un jo īpaši reklāmas jomā, jo šis kritērijs, nav paredzēts minētajā 7. panta
         1. punkta b) apakšpunktā

       (sal. ar 39. – 40., 46., 48. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2004. gada 21. oktobrī (*)

      Apelācija – Kopienas preču zīme – Sintagma “DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT” – Absolūts reģistrācijas atteikuma pamatojums – Atšķirtspēja – Regulas (EK) Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts
      Lieta C‑64/02 P
      par apelācijas sūdzību atbilstoši EK Tiesas Statūtu 49. pantam,
      ko 2002. gada 27. februārī iesniedza
      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi), ko pārstāv A. fon Mīlendāls [A. von Mühlendahl] un G. Šneiders [G. Schneider], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      apelācijas sūdzības iesniedzējs,
      ko atbalsta
      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv P. Ormonda [P. Ormond], K. Džeksone [C. Jackson], M. Bezels [M. Bethell] un M. Tepins [M. Tappin], pārstāvji, kam palīdz D. Aleksanders [D. Alexander], barrister, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      persona, kas iestājusies apelācijas lietā,
      otrs lietas dalībnieks –
      Erpo Möbelwerk GmbH, ko pārstāv S. fon Punersdorfs‑Kampens [S. von Punersdorff‑Campen], Rechtsanwalt, un H. fon Rors [H. von Rohr], Patentanwalt, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja pirmajā instancē.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), tiesneši K. Gulmans [C. Gulmann], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], R. Šintgens [R. Schintgen] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues],

      ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [M. Poiares Maduro],

      sekretāre M. Muhika Arsamendi [M. Múgica Arzamendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2004. gada 5. maijā,
      ņemot vērā lietas dalībnieku sniegtos apsvērumus,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 17. jūnijā,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) (turpmāk tekstā – “ITSB”) apelācijas sūdzībā pieprasa
         atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2001. gada 11. decembra spriedumu lietā Erpo Möbelwerk/ITSB (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT) (T‑138/00, Recueil 2001, II‑3739. lpp., turpmāk tekstā – “Pārsūdzētais spriedums”), ar ko tika atcelts ITSB Apelāciju trešās padomes 2000. gada 23. marta
         lēmums (lieta R 392/1999‑3; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), kas pēc būtības noraidīja Erpo Möbelwerk GmbH (turpmāk tekstā – “Erpo”) apelāciju par ITSB pārbaudītāja lēmumu, ar ko tika atteikta Kopienas preču zīmes reģistrācija sintagmas “DAS PRINZIP DER
         BEQUEMLICHKEIT” formā dažādu kategoriju precēm, to skaitā mēbelēm.

       Atbilstošās tiesību normas
      2        Saskaņā ar 7. pantu Padomes 1993. gada 20. decembra Regulā (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.):

      “1. Nereģistrē:
      [..]
      b)      preču zīmes, kam nav atšķirīgu īpašību [atšķirtspējas];
      c)      preču zīmes, kas sastāv tikai no apzīmējuma vai norādes, kas tirdzniecībā var kalpot, lai norādītu veidu, kvalitāti, daudzumu,
         paredzēto nolūku, vērtību, preču ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas ģeogrāfisko izcelsmi vai laiku, un citas preču un pakalpojumu
         īpašības;

      d)      preču zīmes, kas ir tikai apzīmējumi vai norādes, kuras ir kļuvušas parastas [ierastas] sarunvalodā vai tirdzniecības bona fide un iedibinātajā praksē;

      [..]
      3. Šā panta 1. punkta b), c) un d) apakšpunktu nepiemēro, ja preču zīme tās izmantošanas rezultātā ir kļuvusi atšķirīga [ieguvusi
         atšķirtspēju] attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, par ko reģistrācija ir pieteikta.”

      3        Regulas Nr. 40/94 12. pants “Kopienas preču zīmes spēka ierobežojums” nosaka:

      “Kopienas preču zīme tās īpašniekam nedod tiesības aizliegt trešai personai darījumos izmantot:
      [..]
      b)      norādes attiecībā uz preču vai pakalpojumu veidu, kvalitāti, daudzumu, paredzamo nolūku, vērtību, ģeogrāfisko izcelsmi, preču
         ražošanas vai pakalpojumu sniegšanas laiku vai citas preču vai pakalpojumu īpašības;

      [..]
      ar nosacījumu, ka šī trešā persona minēto rūpnieciskos vai komercdarījumos izmanto godīgi.”
       Pamata prāvas fakti
      4        1998. gada 23. aprīļa vēstulē Erpo lūdza ITSB kā Kopienas preču zīmi reģistrēt sintagmu “DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT” attiecībā uz 8. klasē (ar rokām darbināmi
         darbarīki, naži, dakšiņas un karotes), 12. klasē (sauszemes transportlīdzekļi un to detaļas) un 20. klasē (mājokļa mēbeles,
         jo īpaši polsterētās mēbeles, sēdekļi, krēsli, galdi, kā arī biroja mēbeles) ietilpstošām precēm atbilstoši pārskatītajam
         un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas
         vajadzībām.

      5        Tā kā ITSB pārbaudītājs noraidīja šo lūgumu ar 1999. gada 4. jūnija lēmumu, jo minētā sintagma apzīmēja attiecīgo preču īpašības
         un tai nebija nekādas atšķirtspējas, Erpo iesniedza apelāciju par šo lēmumu.

      6        ITSB Apelāciju trešā padome, pieņemot Apstrīdēto lēmumu, atcēla pārbaudītāja lēmumu daļā, kurā tas noraidīja lūgumu attiecībā
         uz 8. klasē ietilpstošām precēm. Pārējā daļā Apelāciju padome noraidīja apelāciju, jo pēc būtības attiecīgā sintagma neatbilda
         Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunktam un 2. punktam.

       Tiesvedība Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums
      7        2000. gada 23. maijā iesniedzot Pirmās instances tiesas kancelejā prasību, Erpo pieprasīja atcelt Apstrīdēto lēmumu. Pirmās instances tiesa apmierināja prasību, pasludinot Pārsūdzēto spriedumu.

      8        Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 22. – 29. punktā nosprieda, ka pirmais pamats, kas izriet no Regulas Nr. 40/94
         7. panta 1. punkta c) apakšpunkta pārkāpuma, ir pamatots, jo, pat pieļaujot, ka vārds “Bequemlichkeit” (kas nozīmē “komforts”) pats par sevi norāda uz attiecīgo produktu kvalitāti, kuru attiecīgā sabiedrības daļa varētu ņemt
         vērā, pieņemot lēmumu par pirkumu, sintagma “DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT”, aplūkojot visus tās elementus un lasot to kopumā,
         nav uzskatāma par tādu, kas sastāv tikai no apzīmējumiem vai norādēm uz attiecīgo preču kvalitāti.

      9        Pēc tam Pirmās instances tiesa izskatīja otro pamatu, kas izrietēja no Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         pārkāpuma.

      10      Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 41. un 42. punktā nosprieda, ka arī šis pamats ir pamatots, jo Apelāciju trešā
         padome pēc būtības ir konstatējusi šīs preču zīmes atšķirtspējas neesamību tās aprakstošā rakstura dēļ, tomēr no Pārsūdzētā
         sprieduma 22. – 29. punkta par pirmo pamatu izriet, ka Apstrīdētajā lēmumā šajā jautājumā ir pieļauta kļūda tiesībās.

      11      Pārsūdzētā sprieduma 43. – 46. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda, ka otrais pamats arī ir pamatots saskaņā ar šādiem
         apsvērumiem:

      “43      Turklāt Apelāciju padome Apstrīdētā lēmuma 30. punktā norādīja, ka sintagmu “DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT” raksturo “iztēles
         papildu elementa trūkums”. Turklāt Birojs savā atbildes rakstā norādīja: “lai saukļus varētu izmantot kā preču zīmi, tajos
         ir jābūt oriģinalitātes papildu [..] elementam”, un ka šajā konkrētajā apzīmējumā šāda oriģinalitāte nepastāv.

      44      Šajā sakarā ir jāatgādina – no Pirmās instances tiesas judikatūras izriet, ka atšķirtspējas neesamība neizriet ne no iztēles,
         ne no oriģinalitātes papildu elementa trūkuma (Pirmās instances tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedumi lietās T‑135/99 Taurus‑Film/ITSB (Cine Action), Recueil 2001, II‑379. lpp., 31. punkts; T‑136/99 Taurus‑Film/ITSB (Cine Comedy), Recueil 2001, II‑397. lpp., 31. punkts, un 2001. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑87/00 Bank für Arbeit und Wirtschaft/ITSB (EASYBANK), Recueil 2001, II‑1259. lpp., 39. un 40. punkts). Papildus ir jānorāda, ka saukļiem nav piemērojami stingrāki kritēriji kā tie, ko attiecina
         uz cita veida apzīmējumiem.

      45      Attiecībā uz daļu, kurā Apelāciju padome Apstrīdētā lēmuma 31. punktā norādīja arī uz “konceptuāla sprieguma, kas radītu pārsteiguma
         un atpazīstamības rezultātu”, trūkumu, ir jākonstatē – patiesībā šis elements ir tikai Apelāciju padomes secinājuma par “iztēles
         papildu elementa” trūkumu pārfrāzējums.

      46      Tādējādi Apelāciju padomē iesniegtās apelācijas noraidīšana, pamatojoties uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu,
         būtu pamatota tikai tad, ja būtu pierādīts, ka sintagmas “das Prinzip der ..” (“.. princips”) kombinācija ar vārdu, kas norāda uz preču vai pakalpojumu īpašībām, ir plaši izmantota tirdzniecības paziņojumos
         un jo īpaši reklāmas jomā. Tomēr ir jākonstatē, ka Apstrīdētajā lēmumā nav šādu pierādījumu un ka Birojs ne iesniegtajos dokumentos,
         ne tiesas sēdes laikā nav atsaucies uz šāda lietojuma esamību.”

      12      Ar šādu pamatojumu Pirmās instances tiesa atcēla Apstrīdēto lēmumu.

       Apelācijas tiesvedība
      13      ITSB prasījumi apelācijas sūdzībā Tiesai ir šādi:

      –        atcelt Pārsūdzēto spriedumu;
      –        noraidīt prasību sakarā ar ITSB Apelāciju trešās padomes 2000. gada 23. marta lēmumu lietā R 392/1999‑3 vai arī nosūtīt lietu
         Pirmās instances tiesai atkārtotai izskatīšanai;

      –        piespriest otram lietas dalībniekam atlīdzināt tiesvedības Pirmās instances tiesā un apelācijas tiesāšanās izdevumus.
      14      Erpo prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        noraidīt apelācijas sūdzību;
      –        apstiprināt Pārsūdzēto spriedumu;
      –        piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tajā skaitā arī izdevumus, kas ir atmaksājami apelācijas tiesvedībā.
      15      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 9. septembra rīkojumu Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika atļauts
         iestāties šajā lietā, lai atbalstītu ITSB prasījumus.

       Lietas dalībnieku argumenti
      16      Savā vienīgajā pamatā ITSB norāda – Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu,
         Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā nospriežot, ka ir iespējams atteikt preču zīmes reģistrāciju sakarā ar atšķirtspējas trūkumu
         tikai tad, ja ir pierādīts, ka apzīmējums ir plaši lietots attiecīgajās tirdzniecības aprindās.

      17      Šajā sakarā ITSB apgalvo, ka pirms preču zīmes atšķirtspējas novērtēšanas ir jāveic izpēte, vai preču zīme ļauj attiecīgajai
         sabiedrības daļai identificēt preces vai pakalpojumus, attiecībā uz kuriem ir pieprasīta preču zīmes reģistrācija, kā tādus,
         ko sniedz viens uzņēmums, nevis kāds cits, un jebkurā gadījumā kā tādus, kas tiek ražoti vai laisti tirgū, pastāvot pilnīgai
         preču zīmes īpašnieka atbildībai.

      18      Līdzīgi krāsainām vai trīsdimensiju preču zīmēm, bet pretēji pilnībā vārdiskām vai grafiskām preču zīmēm ir nepieciešams,
         lai preču zīmēm, ko veido saukļi, kā tas ir šajā lietā, būtu papildu elements, kas tām piešķirtu atšķirtspēju. Šo prasību
         izskaidro apstāklis, ka šīm preču zīmēm visbiežāk ir reklāmas funkcija, nevis preču izcelsmes identifikācijas funkcija.

      19      Papildus ITSB uzskata, ka preču zīmes atšķirtspējas novērtēšanā nav jāņem vērā tās iespējamā izmantošana tirgū. Protams, ja
         izrādās, ka attiecīgais apzīmējums a priori var ļaut atpazīt attiecīgās preces vai pakalpojumus, bet šo apzīmējumu vai līdzīga veida vārdus jau parasti lieto attiecīgā
         sabiedrības daļa, reģistrācijas pieteikums ir noraidāms, pamatojoties gan uz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu,
         gan uz d) apakšpunktu. Tomēr, ja attiecīgais apzīmējums neļauj a priori atšķirt attiecīgās preces vai pakalpojumus, šī apzīmējuma kā preču zīmes reģistrācija ir noraidāma, pamatojoties uz minētās
         Regulas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu, nemeklējot pierādījumus tam, ka to lieto attiecīgā sabiedrības daļa.

      20      Turpretī Erpo uzskata, ka ITSB pamats attiecībā uz Pārsūdzētā sprieduma 46. pantu nav pamatots. No Pārsūdzētā sprieduma 28. un 42. punkta
         izriet – Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka preču zīmes atšķirtspēja izriet no sintagmas “Das Prinzip der ..” apvienojuma ar aprakstošo elementu “Bequemlichkeit”. Pirmās instances tiesa nav pieprasījusi pierādīt pilnas attiecīgās sintagmas vispārēju lietojumu. Nav konstatēts, ka sintagmas
         “Das Prinzip der ..” lietojums pastiprina aprakstošo elementu. No tā izriet, ka Apstrīdētais lēmums par reģistrācijas atteikumu atšķirtspējas
         trūkuma dēļ nav objektīvi pamatots.

      21      Erpo papildus norāda, ka attiecīgā saukļa kā preču zīmes reģistrācijas sekas nav liegt konkurentiem izmantot vārdu “Prinzip” (“princips”) un “Bequemlichkeit” (“komforts”) savienojumu. To neļautu Regulas Nr. 40/94 12. panta b) apakšpunkts. Šī norma paredz pietiekamu konkurences
         aizsardzību, lai liberāla reģistrācijas prakse, kas šaubu gadījumā ļauj aizsargāt reģistrējamās preču zīmes, būtu pamatota.

      22      Erpo apstrīd arī to, ka preču zīmes, ko veido sauklis, atšķirtspējai ir nepieciešama papildu prezentācijas elementa esamība, jo
         šādam apzīmējumam ir tikai reklāmas raksturs. Gan Pirmās instances tiesas judikatūra, gan ITSB prakse pierāda, ka saukļa reklāmas
         raksturs neizslēdz tā atšķirtspēju.

      23      Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka atšķirtspējas analīze Pārsūdzētajā spriedumā ir pretrunā gan Eiropas Kopienu Tiesas,
         gan Pirmās instances tiesas judikatūrai. Šajā lietā Pirmās instances tiesa ir nepareizi piemērojusi Kopienas tiesības, kas
         pieprasa, lai, novērtējot preču zīmes atšķirtspēju, tiktu ņemts vērā tās raksturs. Turklāt Pirmās instances tiesa ir izvēlējusies
         nepareizu pieeju, lai noteiktu tās atšķirtspēju.

      24      Minētā valdība norāda, ka no judikatūras izriet – lai ievērotu atšķirtspējas esamības nosacījumu, preču zīmei viennozīmīgi
         ir jāidentificē attiecīgo preču vai pakalpojumu komerciālā izcelsme. Apzīmējums nevar garantēt šādu izcelsmi, ja saskaņā ar
         attiecīgo preču vai pakalpojumu kategorijas vidusmēra patērētāja iespējamām cerībām šai personai pastāv nopietnas šaubas par
         šādu izcelsmi.

      25      Pēc šīs valdības domām, ir taisnība, ka juridiskie principi, kas ir jāpiemēro preču zīmes atšķirtspējas novērtēšanai, ir vienādi
         visu kategoriju preču zīmēm. Līdzīgi ir jārēķinās ar to, ka šo principu piemērošanas veidam ir jāņem vērā attiecīgās preču
         zīmes konteksts un jo īpaši tās raksturs, kā to pierāda judikatūra par trīsdimensiju preču zīmēm, ko veido preces forma [Pirmās
         instances tiesas 2001. gada 19. septembra spriedums lietā T‑119/00 Procter & Gamble/ITSB (balts rūtains kvadrāts ar dzelteniem un ziliem plankumiem) (Recueil 2001, II‑2761. lpp, 53. ‑ 55. punkts) un 2002. gada 7. februāra spriedums lietā T‑88/00 Mag Instrument/ITSB (Recueil 2002, II‑467. lpp., 33. – 35. punkts), kā arī ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera [Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumu lietā Linde u.c. 12. punkts (2003. gada 8. aprīļa spriedums lietās C‑53/01–55/01, Recueil 2003, I‑3161. lpp.)].

      26      Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka attiecīgā preču zīme, par ko tika spriests šajā lietā, ir galvenokārt reklāmas sauklis,
         kas norāda uz attiecīgo preču ražošanas pamatprincipiem. Ir mazāka iespēja, ka vidusmēra patērētājs uzskatīs reklāmas saukli
         par apzīmējumu, kas norāda uz preču izcelsmi un tikai uz to uzņēmumu, kurš ir atbildīgs par to ražošanu, jo īpaši tad, kad
         tas atsaucas uz precēm vai pakalpojumiem raksturīgām īpašībām. Tomēr, ja šāds sauklis atstāj nozīmīgu iespaidu, jo to nav
         parasts lietot saistībā ar attiecīgajām precēm un pakalpojumiem, vidusmēra patērētājs to varētu uzskatīt par tādu, kas norāda
         uz šo preču un pakalpojumu komerciālo izcelsmi papildus tās reklāmas raksturam.

      27      ITSB Apelāciju padomei ir bijusi taisnība, ņemot vērā šādu apsvērumu. Tomēr Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa
         nav vai arī ir nepietiekami ņēmusi vērā preču zīmes raksturu, novērtējot tās atšķirtspēju.

      28      Papildus Apvienotās Karalistes valdība uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta
         b) un c) apakšpunktu, Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā nosakot, ka attiecīgajai preču zīmei varēja atteikt reģistrāciju, pamatojoties
         uz atšķirtspējas neesamību, tikai tad, ja sintagma “Das Prinzip der ..” būtu plaši lietota tirdzniecības paziņojumos vai reklāmā.

      29      Pirmās instances tiesa ir sajaukusi Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta prasības ar šī panta d) apakšpunkta
         prasībām. Prasība reģistrācijas atteikuma gadījumā pierādīt, ka preču zīme ir kļuvusi tradicionāla attiecīgo preču un pakalpojumu
         tirdzniecībā, attiecas tikai uz pēdējo normu, nevis uz abām pirmajām (2001. gada 4. oktobra spriedums lietā C‑517/99 Merz & Krell, Recueil 2001, I‑6569. lpp., 35. punkts). 7. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta noteikumi paredz citus iemeslus preču zīmes reģistrācijas
         atteikumam, kaut arī normu attiecīgās piemērošanas jomas pārklājas.

       Tiesas vērtējums
      30      Sākumā ir jānorāda, ka vienīgais ITSB pamats saistībā ar preču zīmes atšķirtspēju, kas izriet no Regulas Nr. 40/94 7. panta
         1. punkta b) apakšpunkta pārkāpšanas, tieši attiecas tikai uz Pārsūdzētā sprieduma 46. punktu. Tomēr šis punkts ir nesaraujami
         saistīts ar iepriekšējo 43. – 45. punktu, līdz ar to ITSB pamats ir jāizskata saistībā ar visu pamatojumu, kas ir minēts šajos
         punktos. Arī lietas dalībnieki un persona, kas iestājusies lietā, ir šādi sapratuši apelācijas priekšmetu, jo savos procesuālajos
         rakstos ir apskatījuši Pārsūdzētā sprieduma 43. – 46. punktu kopumā.

      31      Pārsūdzētā sprieduma 43. – 46. punkts attiecas uz Apstrīdētā lēmuma 30. un 31. punktu, kas pieprasa, lai sauklī būtu “oriģinalitātes
         papildu elements” vai pat “konceptuāls spriegums, kas radītu pārsteiguma un atpazīstamības rezultātu”, lai tam būtu minimāla
         atšķirtspēja, ko pieprasa Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts.

      32      Pārsūdzētā sprieduma 43. – 45. punktā Pirmās instances tiesa pamatoti ir noraidījusi šādu nosacījumu, galvenokārt balstoties
         uz to, ka attiecībā uz saukļiem nav jāpiemēro stingrāki kritēriji kā tie, ko attiecina uz cita veida apzīmējumiem.

      33      No Tiesas judikatūras izriet – lai novērtētu atšķirtspēju, katrai preču zīmei, lai kāds būtu tās veids, ir jābūt spējīgai
         identificēt preci kā tādu, kas nāk no konkrēta uzņēmuma, un līdz ar to parādīt tās atšķirību no citu uzņēmumu precēm [šajā
         sakarā, par 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajā direktīvā 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu
         tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp.), kas ir identisks Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b)
         apakšpunktam, skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Linde u.c. 42. un 47. punktu].

      34      Tiesa turklāt ir arī nospriedusi – lai gan atšķirtspējas novērtēšanas kritēriji dažādām preču zīmju kategorijām ir vienādi,
         piemērojot šos kritērijus, varētu izrādīties, ka attiecībā uz katru no kategorijām konkrētās sabiedrības daļas uztvere ne
         vienmēr ir vienāda un ka līdz ar to dažu kategoriju preču zīmju atšķirtspēju noteikt ir grūtāk par citu kategoriju preču zīmēm
         (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumus lietās C‑456/01 P un C‑457/01 P Henkel/ITSB, Krājumā vēl nav publicēti, 36. punkts, un spriedumus lietās C‑473/01 P un C‑474/01 P Procter & Gamble/ITSB, Krājumā vēl nav publicēti, 36. punkts).

      35      Nav izslēdzams, ka spriedumā iepriekšējā punktā minētā judikatūra attiecas arī uz vārdiskām preču zīmēm, ko veido reklāmas
         saukļi, kā šajā lietā aplūkotais. Šāds gadījums varētu būt tad, ja attiecīgās preču zīmes atšķirtspējas novērtēšanas laikā
         tiktu konstatēts, ka tai ir reklāmas funkcija, piemēram, slavēt preces kvalitāti, un ka šī funkcija nav acīmredzami sekundāra
         attiecībā uz preču zīmes iecerēto funkciju, proti – garantēt preces izcelsmi. Šādā gadījumā iestādes varētu ņemt vērā, ka
         vidusmēra patērētāji parasti neizdara pieņēmumus par preču izcelsmi, pamatojoties uz šādiem saukļiem (šajā sakarā skat. iepriekš
         minētā sprieduma lietā Procter & Gamble/ITSB 36. punktu).

      36      Tomēr grūtības konstatēt atšķirtspēju, kas varētu izrietēt no dažu preču zīmju rakstura, kā, piemēram, tādu, ko veido reklāmas
         saukļi, un kas ir jāņem vērā, nepamato speciālu papildu kritēriju noteikšanu vai atkāpšanos no tāda atšķirtspējas kritērija,
         kā tas ir interpretēts judikatūrā un arī šī sprieduma 32. ‑ 34. punktā. Līdz ar to Pirmās instances tiesa pareizi ir atcēlusi
         Apstrīdēto lēmumu sakarā ar savādāka un stingrāka kritērija paredzēšanu, lai novērtētu preču zīmju, ko veido reklāmas saukļi,
         atšķirtspēju.

      37      Pārsūdzētā sprieduma 43. – 45. punktā pareizi noraidot kritēriju, kas bija paredzēts Apstrīdētajā lēmumā, lai novērtētu attiecīgās
         preču zīmes atšķirtspēju, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā izmantoja citu kritēriju, proti – preču zīmei
         nepiemīt atšķirtspēja Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē tikai tad, ja tiek pierādīts, ka attiecīgo
         sintagmu plaši lieto tirdzniecības paziņojumos un jo īpaši reklāmās; šī hipotēze Apstrīdētajā lēmumā nav aplūkota.

      38      Saprotams, ja tiek pierādīts, ka attiecīgā sintagma ir plaši lietota tirdzniecības paziņojumos un jo īpaši reklāmās, kā to
         paredz Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta d) apakšpunkts, tad no tā izriet, ka šis apzīmējums nav spējīgs parādīt viena
         uzņēmuma preču un pakalpojumu atšķirību no cita uzņēmuma precēm un pakalpojumiem un tas nepilda preču zīmes pamata funkciju,
         ja vien šo apzīmējumu vai norāžu izmantošana tām nav piešķīrusi atšķirtspēju, kas ir atzīstama, piemērojot Regulas Nr. 40/94
         7. panta 3. punktu (šajā sakarā, par identiskām normām, kas paredzētas Direktīvas 89/104 3. panta 1. punkta b) un d) apakšpunktā
         un 3. punktā, skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Merz & Krell 37. punktu).

      39      Tomēr katrs Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā uzskaitītais atteikuma pamatojums ir neatkarīgs no citiem un ir jāizskata
         atsevišķi katrs no atteikuma pamatojumiem, kas ir noteikti Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punktā, ir neatkarīgi viens no otra
         un tie ir jāizskata atsevišķi (skat., jo īpaši, iepriekš minētā sprieduma lietā Henkel/ITSB 45. punktu un tajā minēto judikatūru).

      40      Līdz ar to Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērojamība nav ierobežojama, attiecinot to tikai uz preču
         zīmēm, kuru reģistrācijas atteikuma pamatojums izriet no minētās Regulas 7. panta 1. punkta d) apakšpunkta, jo tās ir plaši
         izmantotas tirdzniecības paziņojumos un jo īpaši reklāmās.

      41      Tiesa jau ir nospriedusi, ka tādas preču zīmes, kas sastāv no apzīmējumiem vai norādēm, kuras turklāt izmanto kā reklāmas
         saukļus, kvalitātes apzīmējumus vai izteicienus, kas mudina iegādāties preces vai pakalpojumus, uz kuriem attiecas šī preču
         zīme, reģistrācija nav aizliedzama pati par sevi šādas izmantošanas dēļ (skat. iepriekš minētā sprieduma lietā Merz & Krell 40. punktu).

      42      No judikatūras arī izriet, ka preču zīmes atšķirtspēja Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē ļauj identificēt
         preci, attiecībā uz kuru reģistrācija ir pieprasīta, kā tādu, kas nāk no kāda noteikta uzņēmuma, un tādējādi parādīt tās atšķirību
         no citu uzņēmumu precēm, un līdz ar to pildīt preču zīmes pamata funkciju (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā
         Procter & Gamble/ITSB 32. punktu un tajā minēto judikatūru un par identisku normu, kas paredzēta Direktīvas 89/104 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā,
         sprieduma lietā Merz & Krell 37. punktu un sprieduma lietā Linde u.c. 40. punktu un tajā minēto judikatūru).

      43      Saskaņā ar judikatūru atšķirtspēja ir jāvērtē, pirmkārt, saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir iesniegts
         reģistrācijas pieteikums, un, otrkārt, saistībā ar konkrētās sabiedrības daļas uztveri, kuru veido minēto preču vai pakalpojumu
         samērā informēti, uzmanīgi un apdomīgi vidusmēra patērētāji, (skat., jo īpaši, iepriekš minētā sprieduma lietā Procter & Gamble/ITSB 33. punktu un tajā minēto judikatūru).

      44      No tā izriet, ka preču zīmes, ko veido apzīmējumi vai norādes, kuras tiek lietotas kā reklāmas saukļi, kvalitātes apzīmējumi
         vai izteicieni, kas aicina pirkt preces un pakalpojumus, uz kuriem attiecas šī preču zīme, kā tas ir šajā lietā, atšķirtspēja
         ir jānovērtē atbilstoši principiem, kas ir minēti šī sprieduma 42. un 43. punktā [šajā sakarā par šādām preču zīmēm skat.
         Pirmās instances tiesas 2002. gada 5. decembra spriedumu T‑130/01 Sykes Enterprises/ITSB (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), Recueil 2002, II‑5179. lpp., 20. punkts, un 2003. gada 3. jūlija spriedumu T‑122/01 Best Buy Concepts/ITSB (BEST BUY), Recueil 2003, II‑2235. lpp., 21. punkts].

      45      Šajā sakarā ir jānoraida Erpo arguments, ka Regulas Nr. 40/94 12. panta b) apakšpunkts paredz pietiekamu konkurences aizsardzību, lai liberāla reģistrācijas
         prakse, kas šaubu gadījumā ļauj aizsargāt reģistrācijai pieteiktās preču zīmes, būtu pamatota. Šādu argumentu Tiesa jau ir
         noraidījusi, pamatojoties uz to, ka reģistrācijas pieteikumu izskatīšanai nav jābūt virspusējai, bet gan stingrai un pilnīgai,
         lai preču zīmes netiktu neatbilstoši reģistrētas un tiesiskās drošības un labas pārvaldes dēļ varētu nodrošināt to, ka preču
         zīmes, kuru izmantošanu varētu veiksmīgi apstrīdēt tiesā, netiktu reģistrētas (šajā sakarā skat. 2003. gada 6. maija spriedumu
         C‑104/01 Libertel, Recueil 2003, I‑3793. lpp., 58. un 59. punkts).

      46      Tādēļ Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā nospriežot, ka preču zīmei nav atšķirtspējas Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta
         nozīmē tikai tad, ja būtu pierādīts, ka attiecīgā sintagma ir plaši izmantota tirdzniecības paziņojumos un jo īpaši reklāmas
         jomā, kas Pārsūdzētajā spriedumā netika konstatēts, Pirmās instances tiesa ir piemērojusi kritēriju, kas nav paredzēts Regulas
         Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā.

      47      No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi minētā panta darbības jomu.

      48      Līdz ar to ITSB pamatoti apgalvo, ka šajā jautājumā Pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesībās.

      49      Tomēr ir jākonstatē, ka šī kļūda tiesībās neietekmē prāvas risinājumu.

      50      Kā tas izriet no šī sprieduma 37. punkta, saskaņā ar Pārsūdzētā sprieduma 43. ‑ 45. pantu tika pareizi nospriests atcelt Apstrīdēto
         lēmumu, pamatojoties uz to, ka preču zīmes reģistrācijas atteikums tika pieņemts, piemērojot 30. un 31. punktā minēto kļūdaino
         kritēriju attiecībā uz atšķirtspēju Regulas Nr. 40/94 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē, proti – iztēles vai oriģinalitātes
         papildu elementa trūkumu.

      51      No tā izriet, ka Pārsūdzētā sprieduma rezolutīvā daļa ir pamatota, neskatoties uz kļūdu tiesībās sprieduma 48. punktā.

      52      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja kāds no Pirmās instances tiesas sprieduma motīviem pārkāpj Kopienu tiesības, bet tā rezolutīvā
         daļa ir pareizi pamatota ar citiem motīviem, apelācija ir noraidāma (skat., jo īpaši, 2000. gada 30. marta spriedumu lietā
         C‑265/97 P VBA/Florimex u.c., Recueil 2000 P, I‑2061. lpp., 121. punkts, un tajā minēto judikatūru).

      53      Līdz ar to minētajam pamatam nav izšķirošas nozīmes un apelācijas sūdzība ir noraidāma.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      54      Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Erpo ir prasījusi piespriest ITSB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā ITSB spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež ITSB
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      55      Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa nospriež:
      1)      apelācijas sūdzību noraidīt;
      2)      Iekšējā tirgus saskaņošanas birojs (preču zīmes, paraugi un modeļi) atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
      3)      Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – vācu.


title: Tiesas spriedums (virspalāta) 2004. gada 29. jūnijā. # Front national pret Eiropas Parlamentu. # Apelācija - Paziņojums par grupas izveidošanu Eiropas Parlamenta Reglamenta 29. panta 1. punkta nozīmē - Politisko uzskatu līdzības trūkums - TDI grupas likvidēšana ar atpakaļejošu spēku - Pretapelācija - EKL 230. panta 4. daļas interpretācija - Lēmuma, kas fizisku vai juridisku personu skar "tieši un individuāli", jēdziens - Valsts politiskās partijas celtas prasības nepieņemamība. # Lieta C-486/01 P.

text:
      Lieta C-486/01 P
      Front national
      pret
      Eiropas Parlamentu
      Apelācija – Paziņojums par grupas izveidošanu Eiropas Parlamenta Reglamenta 29. panta 1. punkta nozīmē – Politisko uzskatu līdzības trūkums – TDI grupas likvidēšana ar atpakaļejošu spēku – Pretapelācija – EKL 230. panta 4. daļas interpretācija – Lēmuma, kas fizisku vai juridisku personu skar "tieši un individuāli", jēdziens – Valsts politiskās partijas celtas prasības nepieņemamība
      Sprieduma kopsavilkums
      Prasība atcelt tiesību aktu – Fiziskas vai juridiskas personas – Akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Skart
            tieši – Kritēriji – Parlamenta lēmums par tādas politiskās grupas likvidēšanu, kuru veido deputāti, kas pieder valsts politiskai
            partijai – Skart tieši konkrēto partiju – Trūkums
      (EKL 230. panta ceturtā daļa; Eiropas Parlamenta Reglamenta 29. panta 1. un 2. punkts  un 30. pants)
      Izvirzot nosacījumu, ka lēmumam, kas ir prasības atcelt tiesību aktu priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir jāskar "tieši",
         kā tas noteikts EKL 230. panta ceturtajā daļā, tiek prasīts, lai apstrīdētais Kopienas pasākums tieši ietekmētu indivīda tiesisko
         stāvokli un nepieļautu nekādu izvērtēšanas iespēju šī pasākuma adresātiem, kas ir atbildīgi par tā ieviešanu, jo ieviešana
         tiek īstenota automātiski un izriet tikai no Kopienu tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpposma noteikumus.

      Eiropas Parlamenta lēmums par Eiropas Parlamenta Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju un "Neatkarīgo deputātu tehniskās
         grupas (TDI) – jauktās grupas" likvidēšanu ar atpakaļejošu spēku – ciktāl tas liedz tiem deputātiem, kas bija paziņojuši par
         TDI grupas izveidošanu, un jo īpaši deputātiem, ko ievēlēja no Front national  saraksta, iespēju, izmantojot TDI grupu, apvienoties politiskā grupā Reglamenta 29. panta nozīmē – tieši ietekmē minētos deputātus.
         Apstrīdētais akts kavēja šo deputātu apvienošanos politiskā grupā, kā rezultātā tos uzskatīja par deputātiem, kas nepieder
         nevienai politiskai grupai saskaņā ar minētā reglamenta 30. pantu, kā dēļ tiem tika piešķirtas ierobežotas parlamentārās tiesības,
         kā arī samazinātas materiālās un finansiālās priekšrocības, kādas tie iegūtu, ja būtu politiskās grupas locekļi augšminētā
         29. panta nozīmē.

      Tomēr šādu secinājumu nevar attiecināt uz tādu valsts politisko partiju kā Front national. Lai arī ir dabiski, ka valsts politiskā partija, kas izvirza kandidātus Parlamenta vēlēšanām, tiecas, lai tās kandidāti
         pēc ievēlēšanas īstenotu savu mandātu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā citi Parlamenta locekļi, šī interese tomēr nepiešķir
         minētajai partijai nekādas tiesības uz to, lai no tās saraksta ievēlēti pārstāvji veidotu savu atsevišķu grupu vai pievienotos
         kādai jau izveidotai Parlamenta grupai.

      No vienas puses, Reglamenta 29. panta 2. punkta nozīmē Parlamenta politiskās grupas izveidošanai nepieciešams minimālais deputātu
         skaits no vairākām dalībvalstīm un, no otras puses, šī panta 1. punkts jebkurā gadījumā norāda vienīgi uz to, ka deputātiem
         ir iespēja apvienoties politiskās grupās atbilstoši to politisko uzskatu līdzībai. Šie noteikumi nepiešķir īpašu lomu politisko
         grupu veidošanas procesā tām valsts politiskajām partijām, kurām šie deputāti pieder.

      (sal. ar 34.–37. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
      2004. gada 29. jūnijā(*)

      Apelācija – Paziņojums par grupas izveidošanu Eiropas Parlamenta Reglamenta 29. panta 1. punkta nozīmē – Politisko uzskatu līdzības trūkums – TDI grupas likvidēšana ar atpakaļejošu spēku – Pretapelācija – EKL 230. panta 4. daļas interpretācija – Lēmuma, kas fizisku vai juridisku personu skar "tieši un individuāli", jēdziens – Valsts politiskās partijas celtas prasības nepieņemamība
      Lieta C-486/01 P
      Front national,Saint-Cloud (Francija), ko pārstāv F. Vāgners [F. Wagner] un V. de Pulpikē de Breskanvels [V. de Poulpiquet de Brescanvel], avocats,

      apelācijas sūdzības iesniedzēja,
      par apelāciju par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas (trešās paplašināta palātas sastāva) 2001. gada 2. oktobra spriedumu
         apvienotajās lietās Martinez u.c./Parlaments (T-222/99, T-327/99 un T-329/99, Recueil 2001,  II-2823. lpp.) nolūkā atcelt šo spriedumu,

      pārējie lietas dalībnieki -
      Eiropas Parlaments, ko pārstāv G. Garsons Klariana [G. Garzón Clariana],Ž. Šo [J. Schoo] un H. Kriks [H. Krück], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētājs pirmajā instancē.

      TIESA (virspalāta)
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji P. Jāns [P. Jann], K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans] (referents), A. Ross [A. Rosas], Ž.-P. Puisošē [J.-P. Puissochet] un H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], F. Makena [F. Macken] un N. Kolnerika [N. Colneric], S. fon Bārs [S. von Bahr] un R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss-Harabo Kolomers [D. Ruiz-Jarabo Colomer],

      sekretāre Mugika Arsamendi [Múgica Arzamendi], galvenā administratore,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē 2003. gada 9. decembrī,
      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2004. gada 20. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar apelācijas sūdzību, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2001. gada 12. decembrī, Front national saskaņā ar EKL 225. pantu un Protokola par Tiesas Statūtiem 49. pantu iesniedza apelāciju par Pirmās instances tiesas 2001. gada
         2. oktobra spriedumu apvienotajās lietās Martinez  u.c./Parlaments (T-222/99, T-327/99 un T 329/99, Recueil 2001,  II-2823. lpp., turpmāk tekstā – "Apstrīdētais spriedums"), ar kuru Pirmās instances tiesa noraidīja tās prasību atcelt Eiropas Parlamenta
         1999. gada 14. septembra lēmumu par Eiropas Parlamenta Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju un "Neatkarīgo deputātu
         tehniskās grupas (TDI) – jauktās grupas" likvidēšanu ar atpakaļejošu spēku (turpmāk tekstā – "Apstrīdētais akts").

      2        Ar atsevišķu dokumentu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 11. decembrī, Front national saskaņā ar EKL 242. pantu iesniedza arī pieteikumu apturēt Apstrīdētā sprieduma piemērošanu. Tomēr šo pieteikumu noraidīja
         ar Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 21. februāra rīkojumu apvienotajās lietās Front national un Martinez/Parlaments (C-486/01 P-R un C-488/01 P-R, Recueil 2002, I-1843. lpp.), jo īpaši pamatojoties uz apsvērumu, ka ar minēto apturēšanu nevarēja izvairīties no smagiem un nelabojamiem
         zaudējumiem, uz ko norādīja prasītājs.

       Atbilstošās tiesību normas

      3        Eiropas Parlamenta Reglamenta redakcijā, kas bija spēkā sūdzībā norādīto faktu rašanās laikā (OV 1999, L 202, 1. lpp., turpmāk
         tekstā – "Reglaments"), 29. pantā ar nosaukumu "Politisko grupu izveidošana" noteikts:

      "1. Deputāti var apvienoties grupās saskaņā ar savu politisko pārliecību.
      2.   Politiskās grupas sastāvā jābūt deputātiem no vairāk nekā vienas dalībvalsts.  Politiskās grupas izveidošanai nepieciešamais
         minimālais dalībnieku skaits ir divdesmit trīs, ja tie ir no divām dalībvalstīm, astoņpadsmit, ja tie ir no trim dalībvalstīm,
         un četrpadsmit, ja tie ir no četrām vai vairāk dalībvalstīm.

      3.   Deputāts var darboties tikai vienā politiskajā grupā.
      4.   Par politiskās grupas izveidošanu paziņo Parlamenta priekšsēdētājam. Šajā paziņojumā norāda politiskās grupas nosaukumu,
         locekļu vārdus un biroja sastāvu.

       [..]"
      4        Reglamenta 30. pantā par deputātiem, kas nepieder nevienai politiskai grupai, noteikts:

      "1. Deputātiem, kuri nav pievienojušies nevienai politiskajai grupai, ir sekretariāts. Pēc ģenerālsekretāra priekšlikuma tā
         izveidošanas noteikumus nosaka Prezidijs.

      2.   Prezidijs nosaka arī šo deputātu statusu un parlamentārās tiesības."
      5        Reglamenta 180. pantā par tā piemērošanu noteikts:

      "1.   Ja rodas šaubas par to, kā šo Reglamentu piemērot vai interpretēt, Parlamenta priekšsēdētājs, neskarot iepriekš pieņemtos
         lēmumus šajā jomā, var nodot jautājumu izskatīšanai atbildīgajā komitejā.

      Parlamenta priekšsēdētājs var nodot jautājumu atbildīgajai komitejai arī tad, ja saskaņā ar 142. pantu norāda uz Reglamenta
         neievērošanu.

      2.   Atbildīgā komiteja lemj, vai ir jāierosina Reglamenta grozījumi. Šādā gadījumā tā piemēro 181. pantā noteikto procedūru.
      3.   Ja atbildīgā komiteja nolemj, ka pietiek ar spēkā esošā Reglamenta komentāriem, tā iesniedz komentārus Parlamenta priekšsēdētājam,
         kurš par to informē Parlamentu.

      4.   Ja kāda politiskā grupa vai vismaz trīsdesmit divi deputāti iebilst pret atbildīgās komitejas interpretāciju, jautājumu
         iesniedz izskatīšanai Parlamentā, kas pieņem lēmumu ar nodotu vienkāršu balsu vairākumu, klātesot vismaz vienai trešdaļai
         deputātu. Ja interpretāciju noraida, jautājumu nodod atkārtotai izskatīšanai komitejā.

      5.   Interpretāciju, pret kuru nav izteikts neviens iebildums, kā arī to interpretāciju, kuru Parlaments ir pieņēmis, pievieno
         kursīvā kā viena vai vairāku attiecīgā Reglamenta pantu skaidrojumu kopā ar lēmumiem par Reglamenta piemērošanu.

      6.   Šie skaidrojumi rada precedentu turpmākajai attiecīgo pantu piemērošanai vai interpretācijai.
       [..]"
       Prāvas rašanās fakti

      6        No apstrīdētā sprieduma izriet, ka pēc 1999. gada 19. jūlija paziņojuma Parlamenta priekšsēdētājam par jaunas politiskās grupas
         - "Neatkarīgo deputātu tehniskā grupa (TDI) – jauktā grupa" (turpmāk tekstā – "TDI grupa") izveidošanu, kuras darbības mērķis
         bija nodrošināt iespēju visiem deputātiem pilnā apjomā īstenot savus parlamentāros mandātus, citu politisko grupu priekšsēdētāji
         cēla iebildumus pret šīs grupas izveidošanu, jo tās sastāvā esošajiem deputātiem trūka politisko uzskatu līdzības. Tā rezultātā
         saskaņā ar Reglamenta 180. panta 1. punktu Parlamenta Konstitucionālo jautājumu komitejai (turpmāk tekstā – "Konstitucionālo
         jautājumu komiteja") tika prasīta Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretācija.

      7        Augšminētās komitejas priekšsēdētājs pieprasīto interpretāciju nosūtīja Parlamenta priekšsēdētājam ar 1999. gada 28. jūlija
         vēstuli. Šajā vēstulē cita starpā tika norādīti šādi apsvērumi:

      "1999. gada 27. un 28. jūlija sanāksmē Konstitucionālo jautājumu komiteja izvērtēja Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretācijas
         pieprasījumu, ko tai nosūtīja priekšsēdētāju konference saskaņā ar 1999. gada 21. jūlija sanāksmē nolemto.

      Pēc vispusīgas viedokļu apmaiņas un balsojot ar piecpadsmit balsīm "par", divām balsīm "pret" un vienu balsi "atturoties",
         Konstitucionālo jautājumu komiteja Reglamenta 29. panta 1. punktu interpretē šādi:

      Paziņojums par [TDI grupas] izveidošanu neatbilst [Reglamenta] 29. panta 1. [punktam].
      Faktiski paziņojums par šīs grupas izveidošanu, jo īpaši grupas vēstules Eiropas Parlamenta priekšsēdētājam 2. pielikums,
         izslēdz jebkādu politisko uzskatu līdzību. Grupa pieļauj to savu locekļu pilnīgu politisko neatkarību, kuriem ir paraksta
         tiesības.

      Ierosinu kā interpretējošu piezīmi Reglamenta 29. panta 1. [punktā] iekļaut šādu tekstu:
      "Šī panta nozīmē nav pieļaujama grupu izveidošana, kuru sastāvā esošie deputāti atklāti noliedz jebkādu savstarpēju politiskā
         rakstura un uzskatu līdzību."

      [..]"
      8        Minētās vēstules saturu Parlamentam darīja zināmu tā priekšsēdētāja 1999. gada 13. septembra plenārsēdē. Tā kā TDI grupa saskaņā
         ar Reglamenta 180. panta 4. punktu iebilda pret Konstitucionālo jautājumu komitejas interpretējošo piezīmi, jautājumu iesniedza
         izskatīšanai Parlamentam, kas 1999. gada 14. septembra plenārsēdē pieņēma lēmumu ar deputātu balsu vairākumu.

      9        Šādos apstākļos, ievērojot balsojuma radītās nelabvēlīgās sekas, Front national cēla prasību atcelt Apstrīdēto aktu un 1999. gada 19. novembrī iesniedza prasības pieteikumu Pirmās instances tiesas kancelejā
         (lieta T-327/99). Divus prasības pieteikumus par to pašu prasības priekšmetu augšminētajā kancelejā attiecīgi 1999. gada 5. oktobrī
         un 22. novembrī iesniedza arī Martiness [Martinez] un de Golls [de Gaulle] (lieta T-222/99), kā arī Bonino [Bonino], Panella [Pannella], Kapato [Cappato], DelAlba [Dell’Alba], Della Vedova [Della Vedova], Dipuā [Dupuis], Turko [Turco] un Lista Emma Bonino [Lista Emma Bonino] (lieta T-329/99).

       Apstrīdētais spriedums
      10      Pirmās instances tiesa Apstrīdētajā spriedumā atzina Front national prasību par pieņemamu, bet noraidīja to kā nepamatotu.

       Par pieņemamību
      11      Attiecībā uz minētās prasības pieņemamību Pirmās instances tiesa noraidīja Parlamenta izvirzītos iebildumus par nepieņemamību,
         kuros attiecīgi tika apgalvots, ka Apstrīdētais akts nepastāv, ka šis akts nevar būt priekšmets Kopienas tiesas veiktai likumīguma
         pārbaudei un ka akts Front national neskar tieši un individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.

      12      Vispirms, atbildot uz iebildumu par nepieņemamību, ar ko apgalvots, ka Apstrīdētais akts nepastāv, jo tas paredz TDI grupas
         likvidēšanu, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 26. punktā nosprieda, ka, lai noteiktu, vai par aktu var iesniegt
         prasību saskaņā ar EK līguma 230. pantu, akta satura izvērtēšanai dodama priekšroka pār tā formu. Pēc minētā akta satura un
         tā pieņemšanas apstākļu izvērtēšanas Pirmās instances tiesa tā paša sprieduma 46. punktā norādīja, ka ar šādu aktu Parlaments
         ne vien nolēma pieņemt vispārīgu Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju, ko ierosināja  Konstitucionālo jautājumu komiteja,
         un izteikto nostāju saskaņā ar augšminētajiem noteikumiem par paziņojumu par TDI grupas izveidošanu, bet arī konstatēja minētās
         grupas neesamību ex tunc, jo netika ievērots šajos noteikumos paredzētais nosacījums.

      13      Attiecībā uz Parlamenta izvirzīto otro iebildumu par nepieņemamību, proti, par Apstrīdētā akta neapstrīdamo raksturu, Pirmās
         instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 59.–62. punktā nosprieda, ka šāds akts, atņemot iespēju deputātiem, kas paziņoja par
         TDI grupas izveidošanu, apvienoties politiskā grupā Reglamenta 29. panta nozīmē, kā rezultātā tos uzskata par tādiem deputātiem,
         kuri nepieder nevienai politiskajai grupai saskaņā ar minētā Reglamenta 30. pantu, ietekmēja apstākļus, kādos šie deputāti
         īstenoja savas parlamentārās funkcijas, un tādējādi attiecībā uz tiem radīja tiesisku iedarbību. Tādējādi šādu aktu nevar
         uzskatīt par tādu aktu, ar ko vienīgi organizē Parlamenta iekšējo darbu, bet tas var būt priekšmets Kopienas tiesas likumīguma
         pārbaudei saskaņā ar EK līguma 230. panta pirmo daļu.

      14      Visbeidzot, atbildot uz iebildumu par nepieņemamību, ar ko Parlaments apšauba, vai ir izpildīti EK līguma 230. panta ceturtajā
         daļā paredzētie pieņemamības nosacījumi, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 65. punktā nosprieda, ka Apstrīdētais
         akts bija uzskatāms par tādu, kas tieši skāra Martinez un de Gollu, kā arī deputātus, kas cēla prasību lietā T-329/99, jo
         akts bez nepieciešamiem papildu pasākumiem kavēja šos deputātus, izmantojot TDI grupu, apvienoties politiskā grupā Reglamenta
         29. panta nozīmē, kas tieši ietekmēja apstākļus, kādos tie pilda savas funkcijas. Tā rezultātā Pirmās instances tiesa uzskatīja,
         ka šis akts tāpat ir uzskatāms par tādu, kas Front national skar tieši un individuāli.

      15      Kas attiecas uz pirmo no minētajiem nosacījumiem, Pirmās instances tiesa konkrēti nosprieda:

      "66      Attiecībā uz lietu T-327/99 ir jāuzsver, ka Francijas politiskā partija Front national ir juridiska persona, kuras izvirzītais mērķis ir – ar savu biedru palīdzību, sekmēt politisko ideju un projektu attīstību
         valsts un Eiropas iestāžu ietvaros. Tā iesniedza deputātu kandidātu sarakstu Parlamenta vēlēšanām 1999. gada jūnijā. Visas
         šajā sarakstā iekļautās personas, kas tika ievēlētas Parlamentā, veidoja daļu no deputātiem, kuri paziņoja par TDI grupas
         izveidošanu. 1999. gada 14. septembrī pieņemtā akta dēļ tie visi atrodas augšminētajā 59. punktā norādītajā  stāvoklī, kas
         tieši ietekmē apstākļus, kādos tie īsteno savas Eiropas Parlamentā pārstāvētās idejas un projektus, un tādējādi arī apstākļus,
         kādos šī politiskā partija var sasniegt tās izvirzītos mērķus Eiropas līmenī.

      67      Tādējādi 1999. gada 14. septembrī pieņemtais akts ir uzskatāms par tādu, kas tieši ietekmē Front national."

      16      Attiecībā uz otro nosacījumu, kas paredzēts EK līguma 230. panta ceturtajā daļā, Pirmās instances tiesa, atgādinājusi gan
         par judikatūru šī nosacījuma interpretācijai, gan par apstākļiem, kuru rezultātā tika likvidēta TDI grupa, Apstrīdētā sprieduma
         72. pantā nosprieda, ka Apstrīdētais akts Front national skar individuāli faktiskās situācijas dēļ, kas to raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu.

      17      Tā rezultātā Pirmās instances tiesa noraidīja trešo iebildumu par nepieņemamību, ko izvirzīja Parlaments, un Apstrīdētā sprieduma
         75. punktā nosprieda, ka Front national prasība par atcelšanu ir uzskatāma par pieņemamu.

       Par lietas būtību

      18      Turpretī attiecībā uz prasības būtību Pirmās instances tiesa noraidīja visus Front national izvirzītos pamatus, kuros norādīts uz Parlamenta Reglamenta 29. panta 1. punkta kļūdainu interpretāciju (pirmais pamats),
         vienlīdzīgas attieksmes principa un Reglamenta noteikumu pārkāpumu, kā arī Apstrīdētā akta tiesiskā pamatojuma trūkumu (otrais
         pamats), vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz TDI grupas locekļiem (trešais pamats), dalībvalstīm kopēju
         parlamentāro tradīciju neievērošanu (ceturtais pamats), būtisku procesuālo prasību pārkāpumu (piektais pamats) un pieņēmumu
         par nepareizu procesa piemērošanu (sestais pamats).

      19      Tā rezultātā Pirmās instances tiesa noraidīja prasību par atcelšanu un Front national piesprieda segt savus, kā arī atlīdzināt Parlamenta tiesāšanās izdevumus lietā T-327/99.

       Apelācija

      20      Apelācijā Front national prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        pasludināt apelāciju par pieņemamu;
      –        atzīt, ka Pirmās instances tiesa pieļāvusi Kopienas tiesību pārkāpumu;
      –        atcelt Apstrīdēto spriedumu pilnībā vai attiecībā uz atsevišķiem pamatiem un atsevišķām to daļām;
      –        pieņemt spriedumu vai arī nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai; un
      –        piespriest Parlamentam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.

      21      Parlamenta prasījumi Tiesai ir šādi:

      –        noraidīt apelāciju;
      –        atcelt Apstrīdēto spriedumu tajā daļā, kas atzīst Front national prasību par pieņemamu;

      –        noraidīt šo prasību kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu; un
      –        piespriest Front national atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

       Par pretapelāciju

       Lietas dalībnieku argumenti

      22      Ar savu pretapelāciju, kas jāizvērtē vispirms, Parlaments pēc būtības apstrīd Front national spēju celt prasību par Apstrīdētā akta atcelšanu. Parlaments dara zināmu, ka, lai arī Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma
         66. punktā pareizi novērtē akta ietekmi uz to deputātu tiesisko stāvokli, kuri paziņoja par TDI grupas izveidošanu – no kuriem
         daži bija arī Front national biedri –, tā pieļauj juridisku kļūdu, sprieduma 67. punktā nospriežot, ka Apstrīdētais akts ir uzskatāms par tādu, kas šo
         politisko partiju skar "tieši". Partija neatbilst EK līguma 230. panta ceturtajā daļā noteiktajam nosacījumam tieši tāpēc,
         ka Apstrīdētais akts to skar netieši. Parlaments šajā sakarā izvirza šādus argumentus.

      23      Pirmkārt, Pirmās instances tiesas secinājums Apstrīdētā sprieduma 67. punktā nav saskanīgs ar konstatēto citās sprieduma daļās,
         jo īpaši 59. un 65. punktā, kur Pirmās instances tiesa norāda, ka Apstrīdētais akts tos deputātus, kas paziņoja par TDI grupas
         izveidošanu, skar tieši, jo tiem tika atņemta "iespēja, izmantojot TDI grupu, apvienoties politiskā grupā Reglamenta 29. panta
         nozīmē". Saskaņā ar Parlamenta norādīto, nav iedomājams, ka valsts politiskās partijas, kam Reglaments nepiešķir jebkādu īpašu
         statusu, Parlamenta akti ietekmē tādā pašā veidā kā deputātus, kas saskaņā ar Reglamentu bauda īpašu statusu.

      24      Otrkārt, Parlaments norāda, ka apgalvojums, saskaņā ar kuru Apstrīdētais akts tieši skāra Front national, neatbilst arī Tiesas judikatūrai un jo īpaši 1970. gada 16. jūnija spriedumam lietā Alcan  u.c./Komisija (69/69, Recueil 1970, 385. lpp.), atbilstoši kuram prasītāju akts tieši skar vienīgi gadījumā, ja paša šī akta tūlītēja iedarbība ir atņemt prasītājam tiesības
         vai uzlikt pienākumus tā, ka prasītājs atrodas situācijā, kas analoga tādai, kurā tas pats būtu akta adresāts. Saskaņā ar
         Parlamenta norādīto attiecīgais gadījums nav šāds, jo Front national atšķirībā no tās pārstāvjiem, kas ievēlēti par Parlamenta deputātiem, attiecīgais akts skar vienīgi netieši.

      25      Treškārt Parlaments norādīja, ka, lai gan no Tiesas judikatūras izriet, ka tā pieņemtie akti var būt priekšmets prasībai atcelt
         tiesību aktu gadījumā, ja tie rada tiesisku iedarbību attiecībā uz trešajām personām vai ja šāda iedarbība pārsniedz iestādes
         iekšējās organizācijas ietvarus, tad tāds akts kā Apstrīdētais akts, kas regulē noteiktu deputātu stāvokli, nerada tiesisku
         iedarbību attiecībā uz tādām trešajām personām kā valsts politiska partija. Ir jāuzsver, ka Front national nevar kā argumentu izmantot to, ka tā piedalījās 1999. gada jūnija vēlēšanās vai ka daži tās locekļi tika ievēlēti par Parlamenta
         deputātiem, jo pēc vēlēšanām jebkādas tiesiskās attiecības starp politiskajām partijām, kuras piedalījās vēlēšanu kampaņā,
         un ievēlētajiem deputātiem vairs nepastāv. Faktiski, kā tas izriet gan no 1976. gada 20. septembra Akta par Asamblejas pārstāvju
         ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās (OV L 278, 5. lpp.) 4. panta 1. punkta, gan Reglamenta 2. panta, pārstāvji, kas ievēlēti
         Parlamentā, īsteno savas pilnvaras neatkarīgi un viņiem nav saistoši nekādi norādījumi, un viņi nesaņem saistošu mandātu.
         Ja šādos apstākļos atbalstītu pieņēmumu, ka Apstrīdētais akts tāpat rada tiesisku iedarbību uz tādām valsts politiskajām partijām
         kā Front national, Parlamenta locekļi būtu pielīdzināmi vienkāršiem "starpniekiem" starp Parlamentu un savām partijām bez pašu autonomijas
         un atbildības, kas ir pretrunā augšminēto noteikumu burtam un garam.

      26      Ceturtkārt un visbeidzot Parlaments norādīja uz negatīvajām sekām, kādas varētu rasties gadījumā, ja pieņemtu Front national celto prasību. Ja Tiesa piekristu Pirmās instances tiesas interpretācijai, abas tiesas pakļautu sevi riskam, ka tiks pārpludinātām
         ar prasībām, ko iesniegtu ne vien citas personas vai personu grupas, kuras tikai netieši skar Parlamenta iekšējās organizācijas
         pasākumi – tādi kā politisko partiju fondi, kurus var ietekmēt, piemēram, ja politiskajām grupām apropriāciju piešķiršana
         vairs nebūtu iespējama –, bet arī citas politiskās partijas, kuras saskaņā ar saviem statūtiem varētu uzskatīt, ka tās skar
         Reglamenta īpaši noteikumi, kā, piemēram, 152. pants par Parlamenta komiteju sastāvu vai 168. panta 2. punkts, saskaņā ar
         kuru Parlamentu sadarbības delegāciju sastāvos "pēc iespējas ņem vērā dalībvalstu un politisko uzskatu taisnīgu pārstāvību".

      27      Savos apsvērumos, kas iesniegti pretapelācijā atbilstoši Tiesas Reglamenta 117. panta 2. punktam, Front national apstrīd Parlamenta apgalvojumu, ka tā nevarēja  celt prasību saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu. Atbilstoši tās norādītajam,
         prasības pieņemamība ir nodibināta ne vien attiecībā uz Apstrīdētā akta tiesisko dabu, bet arī attiecībā uz pašu prasības
         iesniedzēju.

      28      Vispirms attiecībā uz Apstrīdētā akta juridisko dabu Front national norāda, ka lēmums, ar ko Parlaments 1999. gada 14. septembrī apstiprināja to Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju,
         kuru ierosināja Konstitucionālo jautājumu komiteja, ir akts, par kuru var celt prasību, jo, saskaņā ar Tiesas judikatūru,
         šis akts pēc būtības ir galīgs un rada tiesisku iedarbību, kas pārsniedz Parlamenta iekšējā darba organizācijas robežas, jo
         politiskajām partijām un deputātiem, kas vēlējās pievienoties TDI grupai, liedza iespēju apvienoties politiskā grupā. Šādos
         apstākļos Front national biedri, kurus partija izvirzīja kā kandidātus vēlēšanās un veicināja to ievēlēšanu, atrodas mazāk labvēlīgos apstākļos kā
         tie Parlamenta deputāti, kas pieder politiskajām grupām; minētais tieši ietekmē partijas ideju un projektu virzīšanu un, a posteriori  kropļo vēlēšanu rezultātus.

      29      Otrkārt, attiecībā uz pašu prasības iesniedzēju Front national norāda, ka šīs prasības pieņemamība ir pamatota ar to, ka Apstrīdētais akts to skar gan tieši, gan individuāli.

      30      Attiecībā uz nosacījumu, saskaņā ar kuru lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir jāskar "tieši",
         Front national piekrīt Pirmās instances tiesas novērtējumam, ka Apstrīdētais akts to skāra "tieši", jo, lai gan tas ievērojami ietekmēja
         politisko tiesību apjomu un materiālās priekšrocības, ko baudīja TDI biedru grupa, tas arī tieši ietekmēja partijas, pie kurām
         piederēja deputāti, jo īpaši Front national, jo tā aktīvi cīnījās par savu biedru ievēlēšanu Parlamentā un tai šajā sakarā radās ievērojami izdevumi. Tādējādi šī partija
         bija acīmredzami ieinteresēta, lai deputātiem, kuru ievēlēšanu tā bija  veicinājusi, būtu tādas pašas priekšrocības kā citiem
         Parlamenta locekļiem. Šajā jautājumā atsaucoties jo īpaši uz 1986. gada 23. aprīļa spriedumu lietā Les Verts/Parlaments (294/83, Recueil 1986, 1339. lpp.), Front national noraidīja Parlamenta argumentu, saskaņā ar kuru pēc vēlēšanām tiesiskās attiecības starp vēlēšanu kampaņā iesaistītajām politiskajām
         partijām un ievēlētajiem deputātiem tiek pārtrauktas. Faktiski politisko partiju vienlīdzības princips vēlēšanu kampaņā, ko
         ar minēto spriedumu ir iedibinājusi Tiesa, paliek spēkā pēc vēlēšanām, un Tiesai ir jāsoda jebkāds minētā principa pārkāpums,
         ja vēlētāji, kas balsoja par Front national, netiktu pārstāvēti Parlamentā uz līdztiesīgiem, ja ne identiskiem nosacījumiem, kas tiek piemēroti Parlamenta locekļiem
         no citām grupām.

      31      Attiecībā uz nosacījumu par to, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir jāskar "individuāli",
         Front national norāda, ka tā atbilst nosacījumiem, kas ieviesti judikatūrā, jo īpaši 1994. gada 18. maija spriedumā lietā Codorniu/Padome (C-309/89, Recueil 1994,  I-1853. lpp.), jo Apstrīdētais akts to skar gan dažu tai specifisku īpašību dēļ, gan faktiskās situācijas dēļ, kas to raksturo attiecībā
         pret jebkuru citu personu. Front national šajā sakarā piekrīt Pirmās instances tiesas sniegtajam novērtējumam Apstrīdētā sprieduma 69.–71. punktā.

       Tiesas vērtējums

      32      Sākotnēji ir jāatgādina, ka, saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu, jebkura fiziska vai juridiska persona ar tiem pašiem
         nosacījumiem var griezties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas - kaut arī regulas vai lēmuma
         formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar “tieši un individuāli”.

      33      Lai arī Parlaments savā pretapelācijā neapstrīd Pirmās instances tiesas konstatējumu, ka Apstrīdētajam aktam ir lēmuma raksturs
         un tas Front national skar individuāli, tas iebilst pret secinājumu Apstrīdētā sprieduma 67. punktā, saskaņā ar kuru akts šo partiju skar tieši.

      34      Šajā sakarā ir jāatgādina - saskaņā ar iedibināto judikatūru, nosacījums, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska
         vai juridiska persona ir jāskar "tieši", kā tas noteikts EKL 230. panta ceturtajā daļā, prasa, lai apstrīdētais Kopienas pasākums
         tieši ietekmētu indivīda tiesisko stāvokli un nepieļautu jebkādas izvērtēšanas iespējas šī pasākuma adresātiem, kas ir atbildīgi
         par tā ieviešanu, kura ir pavisam automātiska un izrietētu tikai no Kopienas likumdošanas, nepiemērojot citus starpposma noteikumus
         (skat., jo īpaši, 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C 404/96 P Glencore Grain/Komisija, Recueil1998, I 2435. lpp., 41. punkts, un minēto judikatūru).

      35      Šajā gadījumā nevar noliegt, ka Apstrīdētais akts – ciktāl tas atņem tiem deputātiem, kuri bija paziņojuši par TDI grupas
         izveidošanu, un jo īpaši deputātiem, kas tika ievēlēti no Front national saraksta, iespēju, izmantojot TDI grupu, apvienoties politiskā grupā Reglamenta 29. panta nozīmē – tieši ietekmē minētos
         deputātus. Kā arī Pirmās instances tiesa to ir pamatoti uzsvērusi Apstrīdētā sprieduma 59. un 65. punktā, Apstrīdētais akts
         kavēja šos deputātus apvienoties politiskā grupā, kā rezultātā tos uzskata par tādiem deputātiem, kas nepieder nevienai politiskai
         grupai saskaņā ar minētā Reglamenta 30. pantu, kā rezultātā tiem tika piešķirtas ierobežotas parlamentārās tiesības, kā arī
         samazinātas materiālās un finansiālās priekšrocības, kādas tie iegūtu, ja būtu politiskās grupas locekļi augšminētā 29. panta
         nozīmē.

      36      Tomēr šādu secinājumu nevar attiecināt uz tādu valsts politisko partiju kā Front national. Kā to ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 40. punktā, lai arī ir dabiski, ka valsts politiskā partija, kas izvirza
         kandidātus Parlamenta vēlēšanās, tiecas, lai tās kandidāti pēc ievēlēšanas īstenotu savu mandātu ar tādiem pašiem nosacījumiem
         kā citi Parlamenta locekļi, tas tomēr nepiešķir tai nekādas tiesības uz to, ka tās ievēlētie pārstāvji veido savu atsevišķu
         grupu vai ka tie pievienojas kāda izveidotai grupai Parlamentā.

      37      Šajā sakarā ir jānorāda, ka, no vienas puses, Reglamenta 29. panta 2. punkta nozīmē Parlamenta politiskās grupas izveidošanai
         nepieciešams minimālais deputātu skaits no dažādām dalībvalstīm un, no otras puses, jebkurā gadījumā šī panta 1. punkts norāda
         vienīgi uz iespēju deputātiem apvienoties politiskās grupās atbilstoši to politisko uzskatu līdzībai. Noteikumi nepiešķir
         īpašu lomu politisko grupu veidošanas procesā valsts politiskajām partijām, kurām šie deputāti pieder.

      38      Šādos apstākļos nevar apgalvot, ka valsts politisko partiju tieši ietekmē Apstrīdētais akts, kas piemērojams un, atbilstoši
         Reglamenta 29. panta redakcijai, var būt piemērojams tikai Parlamenta locekļiem, kuri ir paziņojuši par TDI grupas izveidošanu.

      39      Apstrīdētā sprieduma 66. punktā Pirmās instances tiesa tiešām konstatēja, ka, ievērojot to, ka Apstrīdētais akts liedza attiecīgajiem
         locekļiem, jo īpaši tiem, ko ievēlēja no Front national saraksta, iespēju apvienoties politiskā grupā, kas tieši traucēja partijas Eiropas Parlamentā pārstāvēto ideju un projektu
         virzīšanu un tādējādi politiskās partijas noteikto mērķu sasniegšanu Eiropas politiskajā līmenī, šis akts Front national skāra tieši.

      40      Šāda ietekme tomēr nav uzskatāma par tādu, kas tieši izriet no Apstrīdētā akta. Pat pieņemot, ka šāda ietekme ir, tā izriet
         no apstākļiem, ka ārpus politiskām grupām esošie deputāti, saskaņā ar Reglamenta 30. pantu, ir uzskatāmi par deputātiem, kas
         nepieder nevienai politiskai grupai, un tāpēc ka saskaņā ar šo pantu deputātiem, kas nepieder nevienai politiskai grupai,
         ir piešķirts mazāk labvēlīgs statuss. Apstrīdētais akts Front national var ietekmēt tikai netieši to seku dēļ, ko minētais akts rada to deputātu statusam, kuri pieder šai partijai.

      41      Turklāt ir jānoraida Front national arguments, kas izriet no tā, ka Tiesa spriedumā lietā Les Verts/Parlaments ir atzinusi politisko partiju vienlīdzības principu vēlēšanu kampaņā, kura iedarbībai jāsaglabājas pēc nobalsošanas.
         Šis spriedums attiecas uz pilnīgi citiem apstākļiem nekā tie, kas ir šajā lietā.

      42      Lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam Les Verts/Parlaments, prasītāju tieši skāra Parlamenta lēmums, jo tas laika posmā līdz 1984. gadam Parlamenta vēlēšanām paredzēja apropriāciju
         sadali starp politiskajām partijām – ieskaitot šo partiju – nepastāvot nepieciešamībai pēc papildu akta, ievērojot to, ka
         apropriāciju daļu, kas tika piešķirta katram attiecīgajam politiskajam veidojumam, aprēķināja automātiski un, kā to konstatēja
         Tiesa minētā sprieduma 31. punktā, nesaglabāja novērtējuma iespēju.

      43      Turpretim šajā lietā Apstrīdētais akts Front national tieši neskar. Lai arī faktiski nav noliedzams, ka nav vajadzīgi ieviešanas pasākumi, lai aktam piešķirtu iedarbību, tāpat
         ir neapstrīdami, ka saskaņā ar Reglamenta 29. pantu šis akts var radīt iedarbību tikai uz Parlamenta locekļu, nevis uz valstu
         politisko partiju, no kuru vēlēšanu sarakstiem šie locekļi ir ievēlēti un kuras atsevišķos gadījumos nodrošināja šo locekļu
         ievēlēšanu, tiesisko stāvokli. Pretēji prasībām, ko paredz judikatūra, uz kuru veikta atsauce šī sprieduma 34. punktā, šāds
         akts nerada tiešu iedarbību uz Front national tiesisko stāvokli.

      44      Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi juridisku kļūdu Apstrīdētā
         sprieduma 67. punktā nospriežot, ka Apstrīdētais akts Front national skar tieši, tādēļ minētais spriedums ir atceļams tajā daļā, kurā Front national prasība pasludināta par pieņemamu.

       Par Front national prasības pieņemamību

      45      Saskaņā ar Protokola par Tiesas Statūtiem 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas lēmumu, tā var pati
         pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai
         Pirmās instances tiesā.

      46      Šajā lietā Tiesa uzskata, ka tās rīcībā ir visi vajadzīgie elementi, lai tā pati pieņemtu lēmumu par Pirmajā instances tiesā
         celtās Front national prasības pieņemamību. Faktiski šīs partijas izvirzītie argumenti savas nostājas pamatošanai ir identiski tiem, kurus tā norādīja
         savos apsvērumos par Parlamenta pretapelāciju, un pēc būtības ir balstīti uz pieņēmumu, kas jau tika pieminēts- ka Apstrīdētais
         akts to skāra tieši, jo tas ievērojami ietekmēja partijas Eiropas Parlamentā pārstāvēto ideju un projektu virzīšanu.

      47      Ievērojot šī sprieduma 36.–43. punktos norādīto pamatojumu, nevar uzskatīt, ka Apstrīdētais akts Front national skar tieši.

      48      Šādos apstākļos Pirmās instances tiesā celtā Front national prasība ir noraidāma kā nepieņemama. Tā rezultātā nav lēmums jāpieņem pamata apelācijā.

       Par tiesāšanās izdevumiem

      49      Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
         lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
         kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Parlaments ir prasījis piespriest Front national atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Front national spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Front national atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē un tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar pagaidu noregulējuma procedūru, kura
         norādīta šī sprieduma 2. punktā.

      Ar šādu pamatojumu

      TIESA (virspalāta)

      nospriež:

      1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2001. gada 2. oktobra spriedumu apvienotajās lietās Martinez u.c./Parlaments (T-222/99, T-327/99 un T-329/99) tajā daļā, kurā Front national prasība pasludināta par pieņemamu (lieta T-327/99);
      2)      Front national prasību, ar ko tā prasīja atcelt Eiropas Parlamenta 1999. gada 14. septembra lēmumu par Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju
            un "Neatkarīgo deputātu tehniskās grupas (TDI) – jauktās grupas" likvidēšanu ar atpakaļejošu spēku, noraidīt kā nepieņemamu;
      3)      atzīt, ka nav jāpieņem lēmums pamata apelācijā, ko Front national cēla par spriedumu, kas minēts šī sprieduma rezolutīvās daļas 1. punktā;
      4)      Front national sedz Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumus šajā lietā un pagaidu noregulējuma procedūrā.

               Skouris

                Timmermanss

                Ross

               Puisošē

                Kunja Rodrigess

                Šintgens

               Makena

                Kolnerika

                fon Bārs

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 29. jūnijā.

               Sekretārs

                      Priekšsēdētājs

               R. Grass [R. Grass]

                V. Skouris

         * Tiesvedības valoda – franču.


Tiesas spriedums (sestā palāta) 2001. gada 16.oktobrī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Grieķijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Direktīva 90/388/EEK un Direktīva 96/2/EK. # Apvienotās lietas C-396/99 un C-397/99.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1987. gada 9. jūlijā. # Marco Castagnoli pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Nepieņemamība. # Lieta 329/85.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1985. gada 11. jūlijā. # Heinrich Maag pret Eiropas Kopienu Komisiju. # Ierēdņi. # Lieta 43/84.


title: Tiesas spriedums 2004. gada 7. janvārī.#K.B. pret National Health Service Pensions Agency un Secretary of State for Health.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Apvienotā Karaliste.#EKL 141. pants - Direktīva 75/117/EEK - Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm.#Lieta C-117/01.

text:
      TIESAS SPRIEDUMS
      2004. gada 7. janvārī (*)

      EKL 141. pants – Direktīva 75/117/EEK – Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm – Transseksuāla partnera izslēgšana no tiesībām saņemt pārdzīvojošā laulātā pensiju, kuru piešķir vienīgi pārdzīvojušajam laulātajam
         – Diskriminācija dzimuma dēļ

      Lieta C‑117/01
      par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EKL 234. pantam iesniedza Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apvienotā Karaliste) nolūkā saņemt prāvā, kuru iztiesā šī tiesa, starp

      K. B.
      un
      National Health Service Pensions Agency,

      Secretary of State for Health
      prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EKL 141. pantu un Padomes 1975. gada 10. februāra Direktīvu 75/117/EEK par dalībvalstu
         tiesību aktu tuvināšanu, ievērojot principu par vienlīdzīgu atalgojumu vīriešiem un sievietēm (OV L 45, 19. lpp.).

      TIESA
      šādā sastāvā: priekšsēdētājs V. Skouris [V. Skouris], palātu priekšsēdētāji K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], H. N. Kunja Rodrigess [J. N. Cunha Rodrigues] (referents) un A. Ross [A. Rosas], tiesneši D. A. O. Edvards [D. A. O. Edward], Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], F. Makena [F. Macken], N. Kolnerika [N. Colneric] un S. fon Bārs [S. von Bahr],

      ģenerāladvokāts D. Ruiss‑Harabo Kolomers [D. Ruiz‑Jarabo Colomer],

      sekretāre L. Hjūleta [L. Hewlett], galvenā administratore,

      izvērtējusi rakstveida apsvērumus, ko iesniedza:
      –        K. B. vārdā – K. Hokneja [C. Hockney] un L. Koksa [L. Cox], QC, kā arī T. Eike [T. Eicke], barrister,

      –        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – Dž. E. Kolinss [J. E. Collins], pārstāvis, kam palīdz N. Peinss [N. Paines], QC,

      –        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – N. Jerela [N. Yerrell], pārstāve,

      ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē,
      noklausījusies mutvārdu apsvērumus, ko 2002. gada 23. aprīļa tiesas sēdē sniedza K. B., kuru pārstāvēja L. Koksa un T. Eike, Apvienotās Karalistes valdība, kuru pārstāvēja Dž. E. Kolinss, kam palīdzēja N. Peinss,
         un Komisija, kuru pārstāvēja J. Saks [J. Sack] un L. Flinns [L. Flynn], pārstāvji,

      noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2003. gada 10. jūnija tiesas sēdē,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1        Ar 2000. gada 14. decembra rīkojumu, kas Tiesā iesniegts 2001. gada 15. martā, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) saskaņā ar EKL 234. pantu uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt EKL 141. pantu un Padomes 1975. gada 10. februāra
         Direktīvu 75/117/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu, ievērojot principu par vienlīdzīgu atalgojumu vīriešiem un sievietēm
         (OV L 45, 19. lpp.).

      2        Šis jautājums tika uzdots prāvā starp K. B., kura ir National Health Service (Valsts veselības aprūpes dienests; turpmāk tekstā – “NHS”) pensiju shēmas dalībniece, un NHSPensions Agency (NHS pensiju shēmas iestāde), kā arī Secretary of State for Health [veselības ministru] par atteikumu piešķirt atraitņa pensiju viņas transseksuālajam partnerim.

       Atbilstošās tiesību normas
       Kopienu tiesiskais regulējums
      3        EKL 141. pantā ir noteikts:

      “1.      Visas dalībvalstis nodrošina to, lai tiktu ievērots princips, ka vīrieši un sievietes par vienādu vai vienādi vērtīgu darbu
         saņem vienādu darba samaksu.

      2.      Šajā pantā “darba samaksa” nozīmē parastu pamatalgu vai minimālo algu, kā arī jebkuru citu atlīdzību naudā vai natūrā, ko
         darba ņēmējs par darbu tieši vai netieši saņem no darba devēja.

      [..]”
      4        Direktīvas 75/117 1. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:

      “Vīriešu un sieviešu vienlīdzīga atalgojuma princips, kas paredzēts līguma 119. pantā, še turpmāk “vienlīdzīga atalgojuma
         princips”, nozīmē likvidēt jebkādu dzimuma diskrimināciju attiecībā uz visiem atlīdzības aspektiem un nosacījumiem par tādu
         pašu darbu vai par līdzīgi kvalificējamu darbu.”

      5        Atbilstoši šīs pašas direktīvas 3. pantam:

      “Dalībvalstis atceļ vīriešu un sieviešu diskrimināciju, kas izriet no to normatīviem un administratīviem aktiem, kuri ir pretrunā
         vienlīdzīga atalgojuma principam.”

       Valsts tiesiskais regulējums
      6        Saskaņā ar Sex Discrimination Act 1975 (1975. gada likums par diskrimināciju dzimuma dēļ; turpmāk tekstā – “1975. gada likums”) 1. un 2. pantu ir aizliegts tieši
         diskriminēt kāda dzimuma personu, attiecībā pret to paredzot nelabvēlīgāku attieksmi, nekā tā ir vai būtu attiecībā pret pretējā
         dzimuma personu. Ar šiem pantiem arī ir aizliegta netieša diskriminācija, kura tajos būtībā ir definēta kā tādu vienādu nosacījumu
         vai prasību piemērošana, kuri nesamērīgi un nepamatoti nostāda neizdevīgā situācijā kāda dzimuma personas.

      7        Pēc Tiesas 1996. gada 30. aprīļa sprieduma lietā C‑13/94 P./S. (Recueil, I‑2143. lpp.) Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste pieņēma Sex Discrimination (Gender Reassignment) Regulations 1999 (1999. gada noteikumi par diskrimināciju dzimuma dēļ dzimuma maiņas gadījumā), ar kuru tika grozīts 1975. gada likums, lai
         tajā reglamentētu gadījumus, kad tiek īstenota tieša diskriminācija darbinieka dzimuma maiņas dēļ.

      8        Matrimonial Causes Act 1973 (1973. gada likums par laulībām) 11. panta c) punktā par spēkā neesošu ir atzīta jebkura laulība, kurā laulātie nav attiecīgi
         vīriešu un sieviešu dzimuma personas.

      9        Births and Deaths Registration Act 1953 (1953. gada likums par dzimšanas un miršanas reģistrāciju) 29. panta 1. un 3. punktā ir aizliegts izdarīt jebkādus grozījumus
         dzimšanas aktu reģistrā, izņemot gadījumus, kad pieļautas pārrakstīšanās vai faktiska rakstura kļūdas.

      10      NHS Pension Scheme Regulations 1995 (1995. gada noteikumi par NHS pensiju shēmu) G7. panta 1. punktā ir paredzēts – ja sieviešu dzimuma pensiju shēmas dalībnieks nomirst šajos noteikumos
         paredzētajos apstākļos, atstājot pārdzīvojušo atraitni, šim atraitnim principā ir tiesības uz pārdzīvojošā laulātā pensiju.
         Jēdziens “atraitnis” nav definēts. Tomēr nav strīda par to, ka Anglijas tiesībās šis jēdziens attiecas uz pensiju shēmas dalībnieka
         laulāto personu.

       Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
      11      K. B., prasītāja pamata prāvā, ir sieviete, kura kā medmāsa aptuveni 20 gadus ir bijusi nodarbināta NHS, kā arī bijusi NHSPension Scheme dalībniece.

      12      K. B. vairākus gadus dzīvoja kopā ar R – personu, kura dzimšanas brīdī bija sieviešu dzimuma un kā tāda tika reģistrēta dzimšanas aktu reģistrā, un kura pēc dzimuma
         maiņas operācijas kļuva par vīrieti, bet tomēr nevarēja mainīt savu dzimšanas apliecību, lai šī dzimuma maiņa tiktu oficiāli
         atzīta. Šī iemesla dēļ un pretēji K. B. un R gribai viņi nevarēja stāties laulībā. K. B. savos rakstveida apsvērumos apstiprināja, kā arī atgādināja tiesas sēdē, ka viņu savienība tika atzīta “baznīcas ceremonijā,
         kuru apstiprināja Anglijas baznīcas bīskaps”, un ka solījumi tika izteikti “tādā pat veidā, kā to darītu tradicionāls pāris,
         kas stājas laulībā”.

      13      NHSPensions Agency informēja K. B., ka, tā kā viņa un R nebija stājušies laulībā, gadījumā, ja viņa nomirtu pirmā, R nevarētu saņemt atraitņa pensiju, jo šo pensiju piešķir vienīgi pārdzīvojušajam laulātajam un nevienā Apvienotās Karalistes
         tiesību normā netiek atzīts laulātā statuss likumīgas laulības neesamības gadījumā.

      14      K. B. vērsās Employment Tribunal [Darba tiesā] (Apvienotā Karaliste), norādot, ka valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām pabalstus piešķir vienīgi atraitņiem
         un atraitnēm, ir diskriminējošas dzimuma dēļ, kas ir pretrunā EKL 141. pantam un Direktīvai 75/117. K. B. uzskatīja, ka šajā pēdējā minētajā tiesiskajā regulējumā ir prasīts, ka šādā kontekstā jēdziens “atraitnis” ir jāinterpretē
         tādējādi, ka tas attiecas arī uz pārdzīvojušo pāra locekli, kuram būtu šis statuss, ja viņa dzimuma piederība neizrietētu
         no dzimuma maiņas operācijas.

      15      Gan Employment Tribunal ar 1998. gada 16. marta spriedumu, gan Employment Appeal Tribunal [Apelācijas darba tiesa], Londona (Apvienotā Karaliste) ar 1999. gada 19. augustā pasludināto spriedumu nolēma, ka attiecīgā
         pensiju shēma nav diskriminējoša.

      16      K. B. ar šo lietu vērsās Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), kura nolēma lietas izskatīšanu apturēt un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:

      “Vai atteikums sieviešu dzimuma National Health Service Pension Scheme dalībnieces transseksuālam partnerim (kurš dzimšanas brīdī bija sieviešu dzimuma) piešķirt pensiju, ņemot vērā, ka saskaņā
         ar šo shēmu pabalstus apgādājamām personām var saņemt vienīgi viņas atraitnis, ir diskriminācija dzimuma dēļ, ko aizliedz
         EKL 141. pants un Direktīva 75/117[?]”

       Par prejudiciālo jautājumu
       Tiesai iesniegtie apsvērumi
      17      K. B. uzskata, ka lēmums, ar kuru viņai atteiktas tiesības nozīmēt R par atraitņa pensijas saņēmēju, tika pieņemts, pamatojoties vienīgi uz iemeslu, kurš saistīts ar R dzimuma maiņu. Ja R nebūtu mainījis dzimumu un ja dzimuma maiņa viņam neliegtu noslēgt laulību, R kā pārdzīvojušajam laulātajam būtu tiesības uz pārdzīvojošā laulātā pensiju.

      18      K. B. uzskata, ka iepriekš minētais spriedums lietā P./S., saskaņā ar kuru Kopienu tiesības aizliedz diskrimināciju personas dzimuma maiņas dēļ, ir piemērojams šajā lietā, jo iesniedzējtiesa
         ir atzinusi, ka K. B. un R ir heteroseksuāls pāris, kura vienīgā raksturiezīme ir tā, ka viena partnera dzimums ir izveidots medicīniskas operācijas
         rezultātā. Tādējādi pret K. B. un R īstenotās nelabvēlīgās attieksmes pamatā ir vienīgi tas, ka R ir mainījis dzimumu, un tā ir tieša diskriminācija dzimuma dēļ, ko aizliedz EKL 141. pants un Direktīva 75/117.

      19      Pakārtoti K. B. uzskata, ka prasība, lai tiktu noslēgtas laulības, netieši diskriminē transseksuālas personas, jo pretēji tam, kas notiek
         ar heteroseksuālu pāri, kurā neviens no partneriem nav transseksuālis, heteroseksuāla pāra, kurā viens no partneriem ir veicis
         dzimuma maiņas operāciju, gadījumā laulības noslēgšanas prasība nekad nevar tikt izpildīta.

      20      Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka NHS darbinieki – gan vīrieši, gan sievietes –, kuri nav stājušies laulībā ar savu partneri, nevar saņemt NHS Pension Scheme paredzētos pārdzīvojošā laulātā pabalstus neatkarīgi no iemesla, kādēļ viņi nav salaulājušies. Nav svarīgi, vai iemesls,
         kādēļ konkrēts darbinieks nevar izpildīt prasību noslēgt laulību, ir tas, ka viņam ir homoseksuāls partneris, kā tas bija
         1998. gada 17. februāra spriedumā lietā C‑249/96 Grant (Recueil, I‑621. lpp.), vai transseksuāls partneris, kā tas ir pamata lietā, vai tam ir cits iemesls.

      21      Apvienotās Karalistes valdība turklāt apgalvo, ka 2001. gada 31. maija spriedums apvienotajās lietās C‑122/99 P un C‑125/99 P
         D un Zviedrija/Padome (Recueil, I‑4319. lpp.) ir attiecināms uz pamata lietu, jo apstrīdētajā Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu pantā, tāpat kā šajā
         lietā, apgādnieka pabalsta piešķiršanai ir ietverts laulības noslēgšanas nosacījums, nevis vienīgi prasītas noteikta rakstura
         stabilas attiecības.

      22      Komisija uzskata, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā P./S. noteicošais apstāklis bija tas, ka attiecībā pret P. īstenoto nelabvēlīgo attieksmi tieši radīja viņa dzimuma maiņa un tā bija šīs attieksmes pamatā, jo P. nebūtu ticis atlaists no darba, ja viņš nebūtu mainījis dzimumu.

      23      Tomēr pamata lietā apstrīdētajai nelabvēlīgajai attieksmei esot vienīgi attāla saikne ar R dzimuma maiņu un tā drīzāk esot saistīta ar to, ka pāris nevar noslēgt laulību. Šādos apstākļos Komisija uzskata, ka iepriekš
         minēto spriedumu lietā P./S. nevar attiecināt uz šo lietu.

      24      Komisija arī uzskata, ka K. B. nevar atsaukties uz Kopienu tiesībām, norādot, ka pietiek ar netiešu saikni starp R dzimuma maiņu un atteikumu viņam piešķirt atraitņa pensiju, lai šo atteikumu uzskatītu par diskrimināciju dzimuma dēļ. Pirmkārt,
         iepriekš minētajā spriedumā lietā Grant netieši esot ticis atzīts, ka laulību definīcija ir ģimenes tiesību jautājums, kas ir dalībvalstu kompetencē. Otrkārt, Eiropas
         Cilvēktiesību tiesa vairākkārt ir lēmusi, ka šķērslis laulību noslēgšanai, kas ir saistīts ar to, ka saskaņā ar Apvienotās
         Karalistes tiesībām transseksuālai personai nav atļauts izmainīt savu dzimšanas apliecību, nepārkāpj 1950. gada 4. novembrī
         Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”) 8., 12. vai 14. pantu.

       Tiesas vērtējums
      25      Pabalsti, kurus piešķir saskaņā ar pensiju shēmu, kura būtībā ir atkarīga no attiecīgās personas nodarbinātības, ir saistīti
         ar attiecīgās personas saņemto darba samaksu, un uz tiem attiecas EKL 141. pants (it īpaši skat. 1990. gada 17. maija spriedumu
         lietā C‑262/88 Barber, Recueil, I‑1889. lpp., 28. punkts, un 2002. gada 12. septembra spriedumu lietā C‑351/00 Niemi, Recueil, I‑7007. lpp., 40. punkts).

      26      Tiesa arī ir atzinusi, ka pārdzīvojošā laulātā pensija, kas paredzēta šādā shēmā, ietilpst EKL 141. panta piemērošanas jomā.
         Tā šajā sakarā ir precizējusi, ka apstāklis, ka minētā pensija pēc definīcijas tiek maksāta nevis darba ņēmējam, bet gan tā
         pārdzīvojušajam laulātajam, neliek apšaubīt šo interpretāciju, jo šāds pabalsts ir priekšrocība, kuras pamatā ir tas, ka pārdzīvojušā
         laulātā laulātais ir bijis apdrošināts šajā sistēmā, tāpēc pārdzīvojušais laulātais šo pensiju saņem darba attiecību starp
         darba devēju un šo mirušo laulāto ietvaros un tā viņam tiek izmaksāta saistībā ar šī mirušā laulātā darbu (skat. 1993. gada
         6. oktobra spriedumu lietā C‑109/91 Ten Oever, Recueil, I‑4879. lpp., 12. un 13. punkts, kā arī 2001. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑379/99 Menauer, Recueil, I‑7275. lpp., 18. punkts).

      27      Tādējādi pārdzīvojošā laulātā pensija, kas tiek maksāta saskaņā ar tādu profesionālo sociālā nodrošinājuma shēmu kā ar NHS Pension Scheme izveidotā shēma, ir uzskatāma par “darba samaksu” EKL 141. panta un Direktīvas 75/117 izpratnē.

      28      Lēmums noteikt zināmas priekšrocības vienīgi laulātiem pāriem, izslēdzot visus tos pārus, kuri dzīvo kopā, bet nav stājušies
         laulībā, ir vai nu likumdevēja kompetencē, vai arī valsts tiesu kompetencē, tām interpretējot valsts tiesību noteikumus, un
         indivīdi nevar atsaukties uz diskrimināciju dzimuma dēļ, ko aizliedz Kopienu tiesības (jautājumā par Kopienu likumdevēja pilnvarām
         skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās D un Zviedrija/Padome, 37. un 38. punkts).

      29      Šajā lietā šāda prasība pati par sevi nevar tikt uzskatīta par diskriminējošu dzimuma dēļ un tādējādi par tādu, kas ir pretrunā
         EKL 141. pantam vai Direktīvai 75/117, jo tas, vai pieteikuma iesniedzējs ir vīrietis vai sieviete, nav svarīgi, lai piešķirtu
         pārdzīvojošā laulātā pensiju.

      30      Tādā situācijā kā pamata lietā tomēr pastāv nevienlīdzīga attieksme, kas, lai arī tieši neietekmē ar Kopienu tiesībām aizsargātas
         tiesības izmantošanu, ietekmē vienu no tās piešķiršanas nosacījumiem. Kā pareizi uzsvēris ģenerāladvokāts savu secinājumu
         74. punktā, šī nevienlīdzīgā attieksme nav saistīta ar atraitņa pensijas atzīšanu, bet gan ar iepriekšēju nosacījumu, kura
         izpilde ir obligāta, lai šī pensija tiktu piešķirta, proti, spēju stāties laulībā.

      31      Apvienotajā Karalistē atšķirībā no heteroseksuāliem pāriem, kuros neviena partnera identitātes pamatā nav dzimuma maiņas operācija
         un kuri līdz ar to var stāties laulībā un attiecīgā gadījumā saņemt pārdzīvojošā laulātā pensiju, kas ir viens no viņu darba
         samaksas elementiem, tāds pāris, kādu veido K. B. un R, nekādi nevar izpildīt nosacījumu par laulības noslēgšanu, kā to paredz NHS Pension Scheme attiecībā uz pārdzīvojošā laulātā pensijas piešķiršanu.

      32      Šīs objektīvās neiespējamības pamatā vispirms ir tas, ka 1973. gada likums par laulībām par spēkā neesošu uzskata laulību,
         kurā laulātie nav attiecīgi vīriešu un sieviešu dzimuma personas, pēc tam tas, ka par personas dzimumu atzīst to, kas ir ierakstīts
         dzimšanas apliecībā, un visbeidzot tas, ka likums par dzimšanas un miršanas reģistrāciju aizliedz jebkādu grozījumu izdarīšanu
         dzimšanas aktu ierakstā, izņemot gadījumus, kad pieļautas pārrakstīšanās vai faktiska rakstura kļūdas.

      33      Jāatgādina, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir lēmusi – tas, ka transseksuāla persona nevar stāties laulībā ar tāda dzimuma
         personu, kurš tai bija pirms dzimuma maiņas operācijas, un ņemot vērā, ka šāda neiespējamība saistīta ar to, ka civilstāvokļa
         ziņā šīm personām ir viens un tas pats dzimums, jo Apvienotās Karalistes tiesiskajā regulējumā nav atļauts atzīt šīs personas
         jauno dzimumu, ir viņas tiesību stāties laulībā ECTK 12. panta izpratnē pārkāpums (skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2002. gada
         11. jūlija spriedumus lietā Christine Goodwin pret Apvienoto Karalisti un lietā I. pret Apvienoto Karalisti, Recueil des arrêts et décisions 2002‑VI, attiecīgi 97.–104. punkts un 77.–84. punkts).

      34      Tāds tiesiskais regulējums, kāds tiek izskatīts pamata prāvā un kas, pārkāpjot ECTK, kavē tādu pāri kā K. B. un R izpildīt laulības noslēgšanas prasību, kura ir jāizpilda, lai viens no viņiem varētu saņemt daļu no otra darba samaksas,
         principā ir uzskatāms par nesaderīgu ar EKL 141. panta prasībām.

      35      Ņemot vērā, ka R gadījumā personas dzimuma maiņas juridiskās atzīšanas nosacījumu noteikšana ietilpst dalībvalstu kompetencē, kā to turklāt
         ir atzinusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (iepriekš minētais spriedums lietā Goodwin pret Apvienoto Karalisti, 103. punkts), valsts tiesas kompetencē ir noteikt, vai tādā gadījumā kā pamata prāvā persona, kas
         atrodas K. B. stāvoklī, var atsaukties uz EKL 141. pantu, lai panāktu, ka tiek atzītas viņas tiesības noteikt, ka viņas partneris ir pārdzīvojošā
         laulātā pensijas saņēmējs.

      36      No iepriekš minētā izriet, ka EKL 141. pants principā aizliedz tādu tiesisko regulējumu, kas, pārkāpjot ECTK, kavē tādu pāri
         kā K. B. un R izpildīt laulības noslēgšanas prasību, kas ir jāizpilda, lai viens no viņiem varētu saņemt daļu no otra darba samaksas. Valsts
         tiesas kompetencē ir noteikt, vai tādā gadījumā kā pamata prāvā persona, kas atrodas K. B. stāvoklī, var atsaukties uz EKL 141. pantu, lai panāktu, ka tiek atzītas viņas tiesības noteikt, ka viņas partneris ir pārdzīvojošā
         laulātā pensijas saņēmējs.

       Par tiesāšanās izdevumiem
      37      Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Apvienotās Karalistes valdībai un Komisijai, kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.
         Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
         tiesāšanās izdevumiem.

      Ar šādu pamatojumu
      TIESA,
      atbildot uz jautājumu, kuru tai iesniedza Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ar 2000. gada 14. decembra rīkojumu, nospriež:

      EKL 141. pants principā aizliedz tādu tiesisko regulējumu, kas, pārkāpjot Romā 1950. gada 4. novembrī parakstīto Eiropas Cilvēktiesību
            un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju, kavē tādu pāri kā K. B. un R izpildīt laulības noslēgšanas prasību, kura ir jāizpilda, lai viens no viņiem varētu saņemt daļu no otra darba samaksas.
            Valsts tiesas kompetencē ir noteikt, vai tādā gadījumā kā pamata prāvā persona, kas atrodas K. B. stāvoklī, var atsaukties uz EKL 141. pantu, lai panāktu, ka tiek atzītas viņas tiesības noteikt, ka viņas partneris ir pārdzīvojošā
            laulātā pensijas saņēmējs.

               Skouris

               Timmermans

               Cunha Rodrigues

               Rosas

               Edward

               Puissochet

               Macken

               Colneric

               von Bahr

         Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 7. janvārī.

               Sekretārs

                     Priekšsēdētājs

               R. Grass

                     V. Skouris

         * Tiesvedības valoda – angļu.


Tiesas spriedums (pirmā palāta) 1964. gada 19. martā. # Estelle Schmitz, laulātā uzvārdā Roland Wollast pret Eiropas Ekonomikas kopienu. # Lieta 18-63.


Tiesas spriedums (otrā palāta) 1971. gada 7. jūlijā. # Helmut Müllers pret EEK un EAEK Ekonomikas un sociālo lietu komiteju. # Lieta 79-70.