title: Tiesas (ceturtā palāta) 2014. gada 13. novembra spriedums.#Ute Reindl pret Bezirkshauptmannschaft Innsbruck.#Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana higiēnas prasību jomā – Regula (EK) Nr. 2073/2005 – I pielikums – Pārtikas produktiem piemērojamie mikrobioloģiskie kritēriji – Salmonella svaigā mājputnu gaļā – Izplatīšanas stadijā konstatēta mikrobioloģisko kritēriju neievērošana – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēti sodi uzņēmējam, kas iesaistīts pārtikas apritē un darbojas pārtikas produktu mazumtirdzniecības posmā – Atbilstība Savienības tiesībām – Sodu efektivitāte, preventīvais raksturs un samērīgums.#Lieta C‑443/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑443/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol  (Austrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 1. augustā un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 7. augustā, tiesvedībā
            Ute Reindl , pārstāve, kas ir krimināltiesiski atbildīga par MPREIS Warenvertriebs GmbH ,
            pret
            Bezirkshauptmannschaft Innsbruck .
            TIESA (ceturtā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ] (referents), tiesneši J. Malenovskis [ J. Malenovský ], M. Safjans [ M. Safjan ], A. Prehala [ A. Prechal ] un K. Jirimēe [ K. Jürimäe ],
            ģenerāladvokāts M. Špunars [ M. Szpunar ],
            sekretārs M. Aleksejevs [ M. Aleksejev ], administrators,
            ņemot vērā rakstveida procesu un 2014. gada 19. jūnija tiesas sēdi,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – U. Reindl  vārdā – M. Waldmüller  un M. Baldauf , Rechtsanwälte ,
            – Čehijas valdības vārdā – M. Smolek  un J. Vitáková , pārstāvji,
            – Francijas valdības vārdā – D. Colas  un C. Candat , pārstāvji,
            – Polijas valdības vārdā – B. Majczyna , pārstāvis,
            – Eiropas Komisijas vārdā – D. Bianchi un G. von Rintelen , pārstāvji,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.
            Spriedums

            Sprieduma pamatojums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Komisijas 2005. gada 15. novembra Regulas (EK) Nr. 2073/2005 par pārtikas produktu mikrobioloģiskajiem kritērijiem (OV L 338, 1. lpp.), kas ir grozīta ar Komisijas 2011. gada 27. oktobra Regulu (ES) Nr. 1086/2011 (OV L 281, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2073/2005”), skatītas kopā ar minētās regulas I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindu, interpretāciju.
            2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā lietā U. Reindl pret Bezirkshauptmannschaft Innsbruck  (Insbrukas pirmās instances tiesas administratīvā iestāde) (Austrija) par U. Reindl uzlikto naudas sodu saistībā ar Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā minēto Salmonella Thyphimurium robežvērtību neievērošanu.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            Regula (EK) Nr. 178/2002
            3. Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regulas (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu (OV L 31, 1. lpp.), 1. panta “Mērķis un joma” 1. punktā ir noteikts:
            “Šī regula ir pamats tam, lai saistībā ar pārtiku nodrošinātu cilvēku veselības un patērētāju interešu augstu aizsardzības līmeni, jo īpaši ņemot vērā atšķirības pārtikas, tostarp tradicionālo produktu, piegādē, vienlaikus nodrošinot efektīvu iekšējā tirgus darbību. Ar to nosaka kopējos principus un pienākumus, stingri zinātniska pamata nodrošināšanas līdzekļus, efektīvu organizatorisko kārtību un procedūras, kas ir lēmumu pieņemšanas pamatā jautājumos par pārtikas un barības nekaitīgumu.
            [..]”
            4. Minētās regulas 3. pantā “Citas definīcijas” ir paredzēts:
            “Šajā regulā:
            [..]
            3) “uzņēmējs, kas iesaistīts pārtikas apritē”, ir ikviena fiziska vai juridiska persona, kura atbildīga par to, lai tiktu nodrošināts, ka viņa/viņas kontrolē esošais pārtikas uzņēmums izpilda pārtikas aprites tiesību aktu prasības;
            [..]
            8) “laišana tirgū” ir pārtikas vai barības turēšana pārdošanas nolūkā, tostarp piedāvāšana pārdošanai vai jebkura cita veida nodošana par maksu vai bez tās, un pārdošana, izplatīšana un citāda nodošana;
            [..].”
            5. Regulas Nr. 178/2002 14. pantā “Pārtikas nekaitīguma prasības” ir noteikts:
            “1. Pārtiku nelaiž tirgū, ja tā nav nekaitīga.
            2. Uzskata, ka pārtika nav nekaitīga, ja domā, ka tā:
            a) var kaitēt veselībai;
            b) nav derīga lietošanai cilvēku uzturā.
            [..]
            5. Nosakot, vai pārtika ir nederīga lietošanai cilvēku uzturā, ņem vērā, vai pārtika cilvēku uzturā atbilstīgi tās paredzētajai lietošanai nav lietojama piesārņojuma dēļ, ko radījis kāds svešķermenis vai kas cits, vai pūšanas, bojāšanās vai trūdēšanas dēļ.
            [..]”
            6. Šis regulas 17. pantā “Pienākumi” ir noteikts:
            “1. Uzņēmēji, kas iesaistīti pārtikas un barības apritē, visos ražošanas, pārstrādes un izplatīšanas posmos uzņēmumos, kas atrodas viņu pārziņā, nodrošina, lai pārtika vai barība atbilstu pārtikas aprites tiesību aktu prasībām, kas attiecas uz viņu darbību, un pārbauda, vai minētās prasības ir izpildītas.
            2. [..]
            Dalībvalstis arī izstrādā noteikumus par pasākumiem un sankcijām, ko piemēro par pārtikas un barības aprites tiesību aktu pārkāpšanu. Tādiem pasākumiem un sankcijām jābūt efektīviem, samērīgiem un preventīviem.”
            Regula Nr. 2160/2003
            7. Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 17. novembra Regulas (EK) Nr. 2160/2003 par salmonellas un dažu citu pārtikā sastopamu zoonozes īpašu izraisītāju kontroli (OV L 325, 1. lpp.) 1. pantā “Priekšmets un darbības joma” ir noteikts:
            “1. Šīs regulas mērķis ir nodrošināt, ka tiek veikti pienācīgi un iedarbīgi pasākumi salmonellas un citu zoonozes izraisītāju noteikšanai un kontrolei visos atbilstošos ražošanas, pārstrādes un realizācijas posmos, jo īpaši primārās ražošanas līmenī, kā arī barībā, lai ierobežotu to izplatību un sabiedrības veselības riska faktorus.
            2. Šī regula attiecas uz:
            a) uzdevumu noteikšanu ar mērķi samazināt dažu zoonožu izplatību dzīvnieku populācijās;
            i) primārās ražošanas līmenī,
            ii) citos pārtikas aprites posmos, kā arī pārtikā un dzīvnieku barībā, ja tas ir nepieciešams attiecīgās zoonozes vai zoonozes izraisītāja gadījumā;
            [..].”
            8. Atbilstoši Regulas Nr. 2160/2003 5. pantam ar valsts kontroles programmām ir jāīsteno šīs regulas II pielikumā noteiktās paraugu ņemšanas minimālās prasības un noteikumi. Minētajā pielikumā, kura nosaukums ir “I pielikumā uzskaitīto zoonožu un zoonozes izraisītāju kontrole”, ir E daļa par īpašām prasībām svaigai gaļai, un tās 1. punktā ir paredzēts:
            “No 2011. gada 1. decembra svaiga[i] mājputnu gaļa[i], kas iegūta no I pielikumā uzskaitītajām dzīvnieku populācijām, jāatbilst Komisijas Regulas (EK) Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā izklāstītajam attiecīgajam mikrobioloģiskajam kritērijam.”
            9. Regulas Nr. 2160/2003 I pielikumā ir norādītas vairākas putnu sugas, tostarp tītari.
            Regula Nr. 2073/2005
            10. Regulas preambulas 1.–3. apsvērums ir izteikti šādi:
            “(1) Augsts sabiedrības veselības aizsardzības līmenis ir viens no pārtikas aprites tiesību aktu pamatmērķiem, kā tas ir noteikts [..] Regulā [..] Nr. 178/2002 [..]. Mikrobioloģiskie apdraudējumi pārtikas produktos ir cēlonis lielākajai daļai ar pārtikas produktiem saistīto slimību.
            (2) Pārtikas produktos nedrīkst būt mikroorganismi, to toksīni vai metabolīti tādos daudzumos, kas rada nepieņemamu risku cilvēka veselībai.
            (3) Regulā (EK) Nr. 178/2002 noteiktas pārtikas nekaitīguma vispārīgas prasības, saskaņā ar kurām pārtiku nevar laist tirgū, ja tā nav droša. Pārtikas nozares dalībnieku [uzņēmēju, kas iesaistīti pārtikas apritē] pienākums ir izņemt nedrošus produktus no tirgus. Lai veicinātu sabiedrības veselības aizsardzību un novērstu atšķirīgus skaidrojumus, ir jānosaka saskaņoti nekaitīguma kritēriji pārtikas pieņemamībai, īpaši attiecībā uz atsevišķu patogēnu mikroorganismu klātbūtni.”
            11. Šīs regulas 1. pantā “Mērķis un joma” ir noteikts:
            “Šajā regulā noteikti mikrobioloģiskie kritēriji dažiem mikroorganismiem un izpildes noteikumi, kas ir jāievēro pārtikas nozares dalībniekiem [uzņēmējiem, kas iesaistīti pārtikas apritē], kuri īsteno Regulas (EK) Nr. 852/2004 4. pantā minētos vispārīgos un specifiskos higiēnas pasākumus.[..]”
            12. Minētās regulas 2. pantā “Definīcijas” ir paredzēts:
            “a) “mikroorganismi” ir baktērijas, vīrusi, raugi, pelējuma sēnes, aļģes, parazītiskie vienšūņi, mikroskopiskie parazītiskie helminti, kā arī to toksīni un metabolīti;
            b) “mikrobioloģiskais kritērijs” ir kritērijs, kas nosaka produkta, pārtikas produktu partijas vai procesa pieņemamību un izriet no mikroorganismu neesamības, esamības vai skaita un/vai to toksīnu/metabolītu daudzuma masas, tilpuma, virsmas vai partijas vienībā(‑ās);
            c) “pārtikas nekaitīguma kritērijs” ir kritērijs, kas nosaka produkta vai pārtikas produktu partijas pieņemamību, un to piemēro tirgū laistajiem produktiem;
            d) “procesa higiēnas kritērijs” ir kritērijs, kas norāda uz ražošanas procesa pieņemamu darbību. Šāds kritērijs neattiecas uz produktiem, kas ir laisti tirgū. Tas nosaka piesārņojuma līmeni, kuru pārsniedzot ir nepieciešami korektīvi pasākumi, lai saglabātu procesa higiēnu pārtikas aprites tiesību aktiem atbilstošā līmenī;
            [..]
            f) “derīguma laiks” ir vai nu periods, kas atbilst periodam līdz “izlietot līdz”, vai arī minimālais “derīguma termiņš”, kā attiecīgi definēts [Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 20. marta] Direktīvas 2000/13/EK [ par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz pārtikas produktu marķēšanu, noformēšanu un reklāmu (OV L 109, 29. lpp.)] 9. un 10. pantā;
            [..].”
            13. Regulas Nr. 2073/2005 3. pantā “Vispārīgās prasības” ir noteikts:
            “1. Pārtikas nozares dalībnieki [uzņēmēji, kas iesaistīti pārtikas apritē] nodrošina, ka pārtikas produkti atbilst attiecīgajiem mikrobioloģiskajiem kritērijiem, kas ir uzskaitīti I pielikumā. Šajā nolūkā pārtikas nozares dalībnieki [uzņēmēji, kas iesaistīti pārtikas apritē] katrā pārtikas ražošanas, pārstrādes un izplatīšanas posmā, ieskaitot mazumtirdzniecību, īsteno pasākumus, kas ietilpst to uz HACCP [ hazard analysis and critical control point (bīstamības analīze un kritiskais kontroles punkts)] balstītajās procedūrās, kā arī īsteno labas higiēnas praksi, lai nodrošinātu, ka:
            a) to pārziņā esošā izejvielu un pārtikas produktu piegāde, apstrāde un pārstrāde tiek veikta atbilstoši procesa higiēnas kritērijiem;
            b) pārtikas nekaitīguma kritērijus, kas ir spēkā visu produktu derīguma laiku, var izpildīt saprātīgi prognozējamos izplatīšanas, uzglabāšanas un lietošanas apstākļos.
            2. Par produkta ražošanu atbildīgais pārtikas nozares dalībnieks [uzņēmējs, kas iesaistīts pārtikas apritē] pēc vajadzības veic pētījumus saskaņā ar II pielikumu, lai pārbaudītu atbilstību kritērijiem derīguma laikā. [..]
            [..]”
            14. Regulas Nr. 2073/2005 I pielikumā ir 1. nodaļa “Pārtikas produktu mikrobioloģiskie kritēriji”, kuras 1.28. rindā ir paredzēts:
            >lt>4
            Austrijas tiesības
            15. Federālā likuma par pārtikas produktu, patēriņa produktu un kosmētikas produktu drošības un citām prasībām, lai aizsargātu patērētājus ( Bundesgesetz über Sicherheitsanforderungen und weitere Anforderungen an Lebensmittel, Gebrauchsgegenstände und kosmetische Mittel zum Schutz der Verbraucherinnen und Verbraucher ) ( BGBI . I, 13/2006, redakcijā, kas izteikta BGBI . I, 80/2013; turpmāk tekstā – “ LMSVG ”), 5. panta 1. un 5. punktā ir noteikts:
            “1. Ir aizliegts tirgot pārtikas produktus,
            1) kas ir bīstami Regulas (EK) Nr. 178/2002 14. panta izpratnē, tas ir, kaitīgi veselībai vai nav piemēroti lietošanai cilvēku uzturā [..]
            [..]
            5. Pārtikas produkti
            1) ir kaitīgi veselībai, ja tie var radīt risku veselībai vai tai kaitēt;
            2) nav piemēroti lietošanai cilvēku uzturā, ja nav garantēta iespēja tos lietot atbilstoši to paredzētajam mērķim;
            [..].”
            16. LMSVG  90. panta 1. punktā ir paredzēts:
            “Tas, kurš laiž tirgū pārtikas produktus,
            1) kas nav piemēroti lietošanai cilvēku uzturā [..],
            [..]
            izdara [..] administratīvu pārkāpumu, par ko iecirkņa administratīvā iestāde ( Bezirksverwaltungsbehörde ) uzliek naudas sodu līdz EUR 20 000, atkārtota pārkāpuma gadījumā – līdz EUR 40 000 un neatgriezeniska pārkāpuma gadījumā – papildu brīvības atņemšanas sodu līdz 6 nedēļām.
            [..]”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            17. U. Reindl ir MPREIS Warenvertriebs GmbH  (turpmāk tekstā – “ MPREIS ”), sabiedrības, kas darbojas pārtikas mazumtirdzniecībā, filiāles vadītāja. Tādēļ tā ir atbildīga par to, lai minētā filiāle ievērotu visus noteikumus, kas tai ir piemērojami pārtikas nozarē.
            18. 2012. gada 29. martā uzņēmuma darbības pārbaudes, kas notika minētajā filiālē, laikā Pārtikas produktu uzraudzības iestāde paņēma svaigu tītara krūtiņu vakuuma iepakojumā, ko ražojis un uzglabājis trešais uzņēmums, paraugu. MPREIS saistībā ar izņemto paraugu darbojās tikai izplatīšanas posmā.
            19. Minētais paraugs tika mikrobioloģiski pārbaudīts Austrijas Insbrukas Pārtikas drošības aģentūrā. Savā ekspertīzes ziņojumā šī aģentūra secināja, ka ir nosakāms tā piesārņojums ar Salmonella Typhimurium un ka līdz ar to paraugs ir vienlaikus “nepiemērots lietošanai cilvēku uzturā” LMSVG 5. panta 5. punkta 2) apakšpunkta izpratnē un bīstams Regulas Nr. 178/2002 14. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē. Pārtikas drošības kritērijs, ko šī aģentūra ir izmantojusi savā ekspertīzes ziņojumā, ir Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma I nodaļas 1.28. rindā noteiktais kritērijs.
            20. Pamatojoties uz šo ekspertīzi, Bezirkshauptmannschaft Innsbruck uzsāka U. Reindl vajāšanu par LMSVG  5. panta 5. punkta 2) apakšpunkta neievērošanu. Bezirkshauptmannschaft Innsbruck konstatēja U. Reindl  vainojamu rīcību saistībā ar Salmonella Typhimurium robežvērtību neievērošanu, kas izriet no Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindas, un uzlika viņai naudas sodu saskaņā ar LMSVG  90. panta 1. punkta 1) apakšpunktu.
            21. Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol [Tiroles Neatkarīgais administratīvais senāts], kurā U. Reindl  iesniedza apelācijas sūdzību par Bezirkshauptmannschaft Innsbruck lēmumu, jautā, ciktāl Regulā Nr. 2073/2005 noteiktais atbildības režīms ir piemērojams uzņēmējam, kas iesaistīts pārtikas apritē un darbojas tikai izplatīšanas posmā.
            22. Šajos apstākļos Unabhängiger Verwaltungssenat  nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai [..] Regulas [..] Nr. 2073/2005 [..] 1. pants ir jāsaprot tādējādi, ka svaigai putnu gaļai ir jāatbilst [Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā] minētajiem mikrobioloģiskajiem kritērijiem visās izplatīšanas stadijās?
            2) Vai Regulā (EK) Nr. 2073/2005 paredzētais režīms ir pilnā apmērā piemērojams uzņēmējiem, kas iesaistīti pārtikas produktu apritē un darbojas pārtikas produktu izplatīšanas posmā?
            3) Vai pārtikas uzņēmumiem, kas nepiedalās ražošanā (kas darbojas tikai izplatīšanas stadijā), arī visās izplatīšanas stadijās ir jāievēro [Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā] minētie mikrobioloģiskie kritēriji?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pirmo jautājumu
            23. Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 2160/2003 II pielikuma E daļas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka svaigai mājputnu gaļai, kas iegūta no šīs regulas I pielikumā uzskaitītajām dzīvnieku populācijām, ir jāatbilst Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā minētajiem mikrobioloģiskajiem kritērijiem visās izplatīšanas stadijās, tostarp mazumtirdzniecībā.
            24. Jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 2160/2003 II pielikuma E daļas 1. punktam kopš 2011. gada 1. decembra svaigai mājputnu gaļai, kas iegūta no šīs regulas I pielikumā uzskaitītajām dzīvnieku populācijām, ir jāatbilst piemērojamajiem mikrobioloģiskajiem kritērijiem, kas definēti Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā.
            25. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā skaidri ir paredzēts, ka šis kritērijs ir piemērojams “produktiem, kas laisti tirgū to derīguma laikā”.
            26. Jēdzieni “laišana tirgū” un “derīguma laiks” attiecīgi ir definēti Regulā Nr. 178/2002 un Regulā Nr. 2073/2005. Tā Regulas Nr. 178/2002 3. panta 8) punktā jēdziens “laišana tirgū” ir definēts kā pārtikas vai barības turēšana pārdošanas nolūkā, tostarp piedāvāšana pārdošanai vai jebkura cita veida nodošana par maksu vai bez tās, un pārdošana, izplatīšana un citāda nodošana. Regulas Nr. 2073/2005 2. panta f) punktā savukārt jēdziens “derīguma laiks” ir definēts vai nu kā periods, kas atbilst periodam līdz “izlietot līdz”, vai arī minimālais “derīguma termiņš”, kā tas attiecīgi definēts Direktīvas 2000/13/EK 9. un 10. pantā.
            27. No šo definīciju interpretācijas izriet, ka jēdziens “produkti, kas laisti tirgū to derīguma laikā” attiecas uz tādiem pārtikas produktiem, kādi ir svaiga mājputnu gaļa, kas tiek uzglabāta pārdošanai, izplatīšanai vai citai nodošanai laikposmā līdz lietošanas ierobežojuma datumam vai to minimālajam derīguma termiņam.
            28. Turklāt, ja netiku noteikts, ka tādai svaigai mājputnu gaļai, kāda tiek aplūkota pamatlietā, mikrobioloģiskajiem kritērijiem, kas definēti Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā, ir jāatbilst visās izplatīšanas stadijās, tostarp mazumtirdzniecībā, tiktu apdraudēts viens no pārtikas tiesību aktu pamatmērķiem, t.i., augsta sabiedrības veselības aizsardzības līmeņa sasniegšana, kas norādīts Regulas Nr. 2073/2005 preambulas 1. apsvērumā, jo tirgū tiktu laisti pārtikas produkti, kuri saturētu mikroorganismus tādos daudzumos, kas rada nepieņemamu risku cilvēka veselībai.
            29. Tādējādi gan no Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindas, gan no pārtikas tiesību aktu mērķiem izriet, ka tādam svaigas mājputnu gaļas produktam, kāds tiek aplūkots pamatlietā, izplatīšanas stadijā ir piemērojams mikrobioloģiskais kritērijs.
            30. Tātad uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 2160/2003 II pielikuma E daļas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka svaigai putnu gaļai, kas iegūta no šīs regulas I pielikumā uzskaitītajām dzīvnieku populācijām, Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā minētajiem mikrobioloģiskajiem kritērijiem ir jāatbilst visās izplatīšanas stadijās, tostarp mazumtirdzniecībā.
            Par otro un trešo jautājumu
            31. Uzdodot otro un trešo jautājumu, kas ir jāpārbauda kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesības, konkrēti, Regula Nr. 178/2002 un Regula Nr. 2073/2005, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās liedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, kurā uzņēmējam, kas iesaistīts pārtikas produktu apritē un darbojas vienīgi pārtikas produktu izplatīšanas posmā, ir paredzēti sodi par pārtikas produkta laišanu tirgū, neievērojot Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā minētos mikrobioloģiskos kritērijus.
            32. Jānorāda, ka Regulas Nr. 2073/2005 3. panta 1. punktā ir precizēts, ka uzņēmēji, kas iesaistīti pārtikas apritē, nodrošina, lai pārtikas produkti attiecīgajiem mikrobioloģiskajiem kritērijiem, kas ir noteikti šīs regulas I pielikumā, atbilstu visās izplatīšanas stadijās, tostarp mazumtirdzniecībā.
            33. Tomēr, kaut arī Regulā Nr. 2073/2005 ir noteikti mikrobioloģiskie kritēriji, kas ir jāievēro attiecībā uz pārtikas produktiem visās pārtikas ķēdes stadijās, šajā regulā nav ietvertas normas par uzņēmēju, kas iesaistīti pārtikas apritē, atbildību.
            34. Šajā ziņā ir jāatsaucas uz Regulu Nr. 178/2002. Šīs regulas 17. panta 1. punktā ir paredzēts, ka uzņēmēji, kas iesaistīti pārtikas un barības apritē, visos ražošanas, pārstrādes un izplatīšanas posmos uzņēmumos, kas atrodas viņu pārziņā, nodrošina, lai pārtika vai barība atbilstu pārtikas aprites tiesību aktu prasībām, kas attiecas uz viņu darbību, un pārbauda, vai minētās prasības ir izpildītas.
            35. Regulas Nr. 178/2002 17. panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis izstrādā noteikumus par sodiem, ko piemēro par pārtikas un barības aprites tiesību aktu pārkāpumiem, un ka šiem sodiem ir jābūt efektīviem, samērīgiem un preventīviem.
            36. No minētā izriet, ka Savienības tiesības, konkrēti, Regula Nr. 178/2002 un Regula Nr. 2073/2005, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās principā neliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, kurā uzņēmējam, kas iesaistīts pārtikas produktu apritē un darbojas vienīgi pārtikas produktu izplatīšanas posmā, ir paredzēti sodi par pārtikas produkta laišanu tirgū, neievērojot Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā minētos mikrobioloģiskos kritērijus.
            37. Tomēr, paredzot noteikumus par sodiem, kas piemērojami šo mikrobioloģisko kritēriju neievērošanas gadījumā, dalībvalstīm ir jāievēro Savienības tiesībās noteiktie nosacījumi un ierobežojumi, t.i., šajā gadījumā – Regulas Nr. 178/2002 17. panta 2. punkts, kurā ir prasīts, ka sodiem ir jābūt efektīviem, samērīgiem un preventīviem.
            38. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, saglabājot izvēli noteikt sodus, dalībvalstīm ir jāraugās, lai Savienības tiesību pārkāpumi tiktu sodīti atbilstoši analogiem materiāliem un procesuāliem nosacījumiem, kas tiek piemēroti līdzīga veida un nozīmīguma valsts tiesību pārkāpumu gadījumos un kas sodam piešķir efektīvu, samērīgu un no turpmākiem pārkāpumiem atturošu raksturu (skat. šajā ziņā spriedumus Lidl Italia , C‑315/05, EU:C:2006:736, 58. punkts, kā arī Berlusconi u.c., C‑387/02, C‑391/02 un C‑403/02, EU:C:2005:270, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
            39. Šajā gadījumā pamatlietā aplūkotajos valsts tiesību aktos atļautie represīvie pasākumi nedrīkst pārsniegt šajos tiesību aktos leģitīmi paredzēto mērķu sasniegšanai atbilstošo un vajadzīgo, ar nosacījumu, ka gadījumā, ja iespējams izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas mazāk ierobežojošais un radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem (skat. spriedumu Urbán , C‑210/10, EU:C:2012:64, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
            40. Lai izvērtētu, vai sods atbilst samērīguma principam, ir jāņem vērā tostarp pārkāpuma, par kuru tiek paredzēts uzlikt šo sodu, raksturs un smagums, kā arī soda apmēra noteikšanas nosacījumi (skat. spriedumu Equoland , C‑272/13, EU:C:2014:2091, 35. punkts).
            41. Tādi tiesību akti, kādi ir pamatlietā, kuros paredzēts naudas sods gadījumā, ja tirgū tiek laisti pārtikas produkti, kas nav piemēroti lietošanai cilvēku uzturā, var veicināt šī sprieduma 28. punktā atgādinātā tiesību aktu par pārtikas produktiem pamatmērķa, t.i., augsta sabiedrības veselības aizsardzības līmeņa, sasniegšanu.
            42. Pat pieņemot, ka sodu sistēma pamatlietā ir objektīva atbildības sistēma, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru šāda sistēma nav nesamērīga ar sasniedzamajiem mērķiem, ja šī sistēma ir tāda, kas mudina attiecīgās personas ievērot regulas noteikumus, un ja sasniedzamie mērķi atbilst vispārējām interesēm, kas var pamatot šādas sistēmas ieviešanu (skat. spriedumu Urbán , EU:C:2012:64, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
            43. Valsts tiesai, ievērojot šos elementus, ir jānovērtē, vai pamatlietā aplūkotais sods atbilst samērīguma principam, kas ir noteikts Regulas Nr. 178/2002 17. panta 2. punktā.
            44. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro un trešo jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības, konkrēti, Regula Nr. 178/2002 un Regula Nr. 2073/2005, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās principā neliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, kurā uzņēmējam, kas iesaistīts pārtikas produktu apritē un darbojas vienīgi pārtikas produktu izplatīšanas posmā, ir paredzēti sodi par pārtikas produkta laišanu tirgū, neievērojot Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā minētos mikrobioloģiskos kritērijus. Valsts tiesai ir jānovērtē, vai pamatlietā aplūkotais sods atbilst samērīguma principam, kas ir noteikts Regulas Nr. 178/2002 17. panta 2. punktā.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            45. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
            1) Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 17. novembra Regulas (EK) Nr. 2160/2003 par salmonellas un dažu citu pārtikā sastopamu zoonozes īpašu izraisītāju kontroli, kas ir grozīta ar Komisijas 2011. gada 27. oktobra Regulu (ES) Nr. 1086/2011, II pielikuma E daļas 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka svaigai putnu gaļai, kas iegūta no šīs regulas I pielikumā uzskaitītajām dzīvnieku populācijām, Komisijas 2005. gada 15. novembra Regulas (EK) Nr. 2073/2005 par pārtikas produktu mikrobioloģiskajiem kritērijiem, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1086/2011, I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā minētajiem mikrobioloģiskajiem kritērijiem ir jāatbilst visās izplatīšanas stadijās, tostarp mazumtirdzniecībā;
            2) Savienības tiesības, konkrēti, Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 28. janvāra Regula (EK) Nr. 178/2002, ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu, un Regula Nr. 2073/2005, kas ir grozīta ar Regulu Nr. 1086/2011, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās principā neliedz tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir pamatlietā, kurā uzņēmējam, kas iesaistīts pārtikas produktu apritē un darbojas vienīgi pārtikas produktu izplatīšanas posmā, ir paredzēti sodi par pārtikas produkta laišanu tirgū, neievērojot Regulas Nr. 2073/2005 I pielikuma 1. nodaļas 1.28. rindā minētos mikrobioloģiskos kritērijus. Valsts tiesai ir jānovērtē, vai pamatlietā aplūkotais sods atbilst samērīguma principam, kas ir noteikts Regulas Nr. 178/2002 17. panta 2. punktā.


title: Tiesas spriedums (otrā palāta) 2007. gada 26.aprīlī. # Eiropas Kopienu Komisija pret Somijas Republiku. # Valsts pienākumu neizpilde - Publiskais iepirkums sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumiem paredzēto virtuves iekārtu piegādei - EKL 28. pants - Importa kvantitatīvie ierobežojumi - Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību - Nediskriminācijas princips - Pārskatāmības pienākums. # Lieta C-195/04.

text:
      Lieta C‑195/04
      Eiropas Kopienu Komisija
      pret
      Somijas Republiku
      Valsts pienākumu neizpilde – Publiskais iepirkums sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādei – EKL 28. pants – Importa kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Nediskriminācijas princips – Pārskatāmības pienākums
      Ģenerāladvokātes Eleanoras Šarpstones [Eleanor Sharpston] secinājumi, sniegti 2007. gada 18. janvārī

      Tiesas (otrā palāta) 2007. gada 26. aprīļa spriedums
      Sprieduma kopsavilkums
      1.     Prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi – Strīda priekšmets – Noteikšana pirmstiesas procedūras laikā
      (EKL 226. pants)
      2.     Tiesvedība – Prasības pieteikums par lietas ierosināšanu – Formas prasības
      (Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunkts)
      1.     Lai arī ir taisnība, ka saskaņā ar EKL 226. pantu celtas prasības priekšmeta robežas nosaka šajā normā paredzētā pirmstiesas
         procedūra un ka līdz ar to Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jābalsta uz vienādiem iebildumiem, saskaņā ar šo
         nosacījumu tomēr nevar visos gadījumos pieprasīt, lai to formulējums pilnībā sakrīt, ja strīda priekšmets nav ticis paplašināts
         vai grozīts, bet gan – gluži pretēji – tikai ierobežots. Līdz ar to Komisija savā prasības pieteikumā var precizēt savus sākotnējos
         iebildumus ar nosacījumu, ka tā negroza strīda priekšmetu.

      (sal. ar 18. punktu)
      2.     No Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunkta un ar to saistītās judikatūras izriet, ka prasības pieteikumā ir jāietver
         strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem un tie ir jānorāda pietiekami skaidri un precīzi, lai atbildētājs
         varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt kontroli. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi,
         uz kuriem ir balstīta prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā veidā un ka prasības pieteikumā ietvertajiem
         prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu.

      (sal. ar 22. punktu)
TIESAS SPRIEDUMS (otrā palāta)
      2007. gada 26. aprīlī (*)

      Valsts pienākumu neizpilde – Publiskais iepirkums sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādei – EKL 28. pants – Importa kvantitatīvie ierobežojumi – Pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību – Nediskriminācijas princips – Pārskatāmības pienākums
      Lieta C‑195/04
      par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
      ko 2004. gada 29. aprīlī cēla
      Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Hutunens [M. Huttunen] un K. Vīdners [K. Wiedner], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      prasītāja,
      pret
      Somijas Republiku, ko pārstāv T. Pinne [T. Pynnä] un E. Biglina [E. Bygglin], pārstāves, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      atbildētāja,
      ko atbalsta
      Dānijas Karaliste, ko pārstāv J. Molde [J. Molde], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,

      Vācijas Federatīvā Republika, ko pārstāv A. Tīmane [A. Tiemann] un M. Lumma [M. Lumma], pārstāvji,

      Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv H. H. Sevenstere [H. G. Sevenster] un K. M. Viselsa [C. M. Wissels], kā arī P. van Ginnekens [P. van Ginneken], pārstāvji,

      personas, kas iestājušās lietā.
      TIESA (otrā palāta)
      šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [C. W. A. Timmermans], tiesneši R. Šintgens [R. Schintgen], P. Kūris [P. Kūris], R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta] (referente) un Dž. Arestis [G. Arestis],

      ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston],

      sekretārs B. Fileps [B. Fülöp], administrators,

      ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 8. jūnijā,
      noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2007. gada 18. janvārī,
      pasludina šo spriedumu.
      Spriedums
      1       Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, ļaujot Senaatti‑kiinteistöt (iepriekš – Valtion kiinteistölaitos), kas ir iestāde, kura Somijā ir atbildīga par valdības ēku apsaimniekošanu, noslēdzot līgumu par sabiedriskās ēdināšanas
         iekārtu iegādi, pārkāpt EK līguma pamatnoteikumus un it īpaši nediskriminācijas principu, kas ietver pārskatāmības pienākumu,
         Somijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. pants.

       Prāvas fakti un pirmstiesas procedūra
      2       1998. gada martā Senaatti‑kiinteistöt slēgtas konkursa procedūras ietvaros Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī un Virallinen lehti (Somijas Republikas Oficiālais Vēstnesis) publicēja uzaicinājumu iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā saistībā ar Turku reģionālās pārvaldes iestādes
         telpu rekonstrukciju un pārbūvēšanu (turpmāk tekstā – “sākotnējais uzaicinājums uz konkursu”).

      3       Šis līgums bija sadalīts vairākās kārtās, kuru individuālā vērtība bija dažāda, sākot no FIM 1 000 000 līdz 22 000 000. Piedāvājumus
         varēja iesniegt par vienu, vairākām vai visām kārtām. Viena no šīm kārtām ietvēra sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādi
         un uzstādīšanu minētās pārvaldes iestādes restorāna virtuvē.

      4       Lietas dalībnieku starpā pastāv strīds par to, vai šajā konkursa procedūras stadijā līgumslēdzējai iestādei tika iesniegts
         kāds piedāvājums saistībā ar šo kārtu. Somijas Republika uzskata, ka tika saņemts tikai viens piedāvājums – no sabiedrības
         Kopal Markkinointi Oy, savukārt Komisija uzskata, ka tas tā nav.

      5       2000. gada sākumā līgumslēdzēja iestāde tieši sazinājās ar četriem uzņēmumiem, uzaicinot tos iesniegt piedāvājumus par sabiedriskās
         ēdināšanas iekārtu piegādi un uzstādīšanu.

      6       Ar 2000. gada 14. februāri datētu vēstuli līgumslēdzēja iestāde informēja šīs vēstules adresātus, ka ticis nolemts noraidīt
         visus saņemtos piedāvājumus to pārāk augsto cenu dēļ. Somijas Republikas un Komisijas starpā pastāv strīds par to, vai minētā
         vēstule bija adresēta visiem uzņēmumiem, kas bija iesnieguši piedāvājumus par sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādi un uzstādīšanu
         sākotnējā uzaicinājuma uz konkursu ietvaros.

      7       Šajā pašā vēstulē līgumslēdzēja iestāde arī norāda, ka tā ir uzticējusi sabiedrībai Amica Ravintolat Oy, kas ir Turku reģionālās pārvaldes iestādes restorāna nomniece, iegādāties sabiedriskās ēdināšanas iekārtas līgumslēdzējas
         iestādes labā par maksimālo summu FIM 1 050 000 un uzaicinājusi minētās vēstules adresātus iesniegt to piedāvājumus tieši
         šai sabiedrībai.

      8       Amica Ravintolat Oy gala rezultātā iegādājās attiecīgās iekārtas no sabiedrības Hackman‑Metos Oy.

      9       Komisijai tika iesniegta sūdzība par Senaatti‑kiinteistöt īstenotās procedūras likumīgumu, un tā 2002. gada 17. jūlijā nosūtīja Somijas Republikai brīdinājuma vēstuli, lūdzot iesniegt
         savus apsvērumus divu mēnešu laikā no šīs vēstules saņemšanas brīža.

      10     Somijas iestādes atbildēja uz šo brīdinājuma vēstuli ar 2002. gada 3. septembra vēstuli.
      11     Uzskatot, ka Somijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. pants, Komisija tai 2002. gada 19. decembrī
         nosūtīja argumentētu atzinumu, lūdzot veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā
         pēc tā paziņošanas.

      12     Ar 2003. gada 12. februāra vēstuli Somijas iestādes apstrīdēja Komisijas izvirzītās pienākumu neizpildes pastāvēšanu un apgalvoja,
         ka šajā lietā ir tikuši ievēroti gan EKL 28. pants, gan nediskriminācijas princips un no tā izrietošais pārskatāmības princips.

      13     Uzskatot, ka atbildei uz argumentēto atzinumu sniegtie Somijas iestāžu paskaidrojumi nav apmierinoši, Komisija nolēma celt
         šo prasību.

      14     Ar Tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 14. oktobra rīkojumu Dānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai un Nīderlandes
         Karalistei tika atļauts iestāties lietā Somijas Republikas prasījumu atbalstam.

       Par prasības pieņemamību
      15     Somijas Republika apgalvo, ka Komisijas prasība ir nepieņemama.
      16     Šī dalībvalsts uzskata, ka argumentētajā atzinumā nav ietverti tie paši iebildumi, kas prasības pieteikumā. Tādējādi minētajā
         atzinumā Komisija esot norādījusi, ka līgumslēdzējai iestādei bija jānodrošina, ka līgums tiek pietiekamā apmērā izsludināts
         un ka inkriminētā pienākumu neizpilde ir radusies no tā, ka Turku reģionālās pārvaldes iestādes restorāna nomniece kā minētās
         līgumslēdzējas iestādes pārstāve noslēdza līgumu par sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādi, lai gan savā prasības pieteikumā
         Komisija ir norādījusi, ka līgumslēdzējai iestādei bija jāorganizē konkursa procedūra un ka pienākumu neizpilde izriet no
         tā, ka sākotnējais uzaicinājums uz konkursu bija nesekmīgs un ka līdz ar to attiecīgais līgums netika publicēts uzaicinājuma
         uz konkursu ietvaros.

      17     Somija uzskata, ka Komisija tādējādi ir paplašinājusi strīda priekšmetu, kas bija definēts pirmstiesas procedūras ietvaros.
      18     Šajā sakarā ir jāatceras – lai gan ir taisnība, ka saskaņā ar EKL 226. pantu celtas prasības priekšmeta robežas nosaka šajā
         normā paredzētā pirmstiesas procedūra un ka līdz ar to Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jābalsta uz vienādiem
         iebildumiem, saskaņā ar šo nosacījumu tomēr nevar visos gadījumos pieprasīt, lai to formulējums pilnībā sakrīt, ja strīda
         priekšmets nav ticis paplašināts vai grozīts, bet gan – gluži pretēji – tikai ierobežots (2003. gada 12. jūnija spriedums
         lietā C‑229/00 Komisija/Somija, Recueil, I‑5727. lpp., 44. un 46. punkts; 2005. gada 14. jūlija spriedums lietā C‑433/03 Komisija/Vācija, Krājums, I‑6985. lpp.,
         28. punkts, un 2007. gada 30. janvāra spriedums lietā C‑150/04 Komisija/Dānija, Krājums, I‑1163. lpp., 67. punkts). Līdz ar
         to Komisija savā prasības pieteikumā var precizēt savus sākotnējos iebildumus ar nosacījumu, ka tā negroza strīda priekšmetu
         (2001. gada 11. septembra spriedums lietā C‑67/99 Komisija/Īrija, Recueil, I‑5757. lpp., 23. punkts; 2004. gada 12. oktobra spriedums lietā C‑328/02 Komisija/Grieķija, Krājumā nav publicēts, 32. punkts,
         un 2005. gada 26. aprīļa spriedums lietā C‑494/01 Komisija/Īrija, Krājums, I‑3331. lpp., 38. punkts).

      19     Ir jākonstatē, ka šajā gadījumā Komisija nav nedz paplašinājusi, nedz grozījusi, nedz kaut vai ierobežojusi strīda priekšmetu,
         kas definēts 2002. gada 19. decembra argumentētajā atzinumā.

      20     No argumentētajā atzinumā ietverto prasījumu redakcijas un Komisijas prasības, kuru formulējums ir gandrīz vienāds, izriet
         ne tikai tas, ka to pamatā ir vieni un tie paši iebildumi, bet arī tāpat ir acīmredzams, ka, prasības pieteikumā norādot,
         ka līgumslēdzējai iestādei bija jāorganizē konkursa procedūra, Komisija ir tikai precizējusi tās argumentētajā atzinumā sākotnēji
         izvirzīto iebildumu, proti, ka līgums saistībā ar sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādi Turku reģionālajai pārvaldes iestādei
         bija jāizsludina pietiekami plaši.

      21     Neņemot vērā to, Tiesa pēc savas ierosmes var izvērtēt, vai ir izpildīti nosacījumi, kas prasības sakarā ar valsts pienākumu
         neizpildi celšanai paredzēti EKL 226. pantā (1992. gada 31. marta spriedums lietā C‑362/90 Komisija/Itālija, Recueil, I‑2353. lpp., 8. punkts; 2002. gada 15. janvāra spriedums lietā C‑439/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑305. lpp., 8. punkts, un 2006. gada 4. maija spriedums lietā C‑98/04 Komisija/Apvienotā Karaliste, Krājums, I‑4003. lpp.,
         16. punkts).

      22     Šajā kontekstā ir jāatceras, ka no Tiesas Reglamenta 38. panta 1. punkta c) apakšpunkta un ar to saistītās judikatūras izriet,
         ka prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem un tie ir jānorāda pietiekami
         skaidri un precīzi, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt kontroli. No tā izriet, ka
         galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem ir balstīta prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiskā un saprotamā
         veidā (2003. gada 9. janvāra spriedums lietā C‑178/00 Itālija/Komisija, Recueil, I‑303. lpp., 6. punkts; 2004. gada 14. oktobra spriedums lietā C‑55/03 Komisija/Spānija, Krājumā nav publicēts, 23. punkts,
         un 2005. gada 15. septembra spriedums lietā C‑199/03 Īrija/Komisija, Krājums, I‑8027. lpp., 50. punkts) un ka prasības pieteikumā
         ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj ultra petita vai arī nelemj par kādu iebildumu (2003. gada 20. novembra spriedums lietā C‑296/01 Komisija/Francija, Recueil, I‑13909. lpp., 121. punkts, un 2006. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑255/04 Komisija/Francija, Krājums, I‑5251. lpp.,
         24. punkts).

      23     Tomēr šajā lietā Komisijas prasības pieteikums neatbilst šīm prasībām.
      24     Savā prasības pieteikumā Komisija lūdz atzīt, ka Somijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 28. pants,
         jo Senaatti kiinteistöt, noslēdzot līgumu par sabiedriskās ēdināšanas iekārtu iegādi, ir pārkāpusi Līguma pamatnoteikumus un it īpaši nediskriminācijas
         principu, kas ietver pārskatāmības pienākumu.

      25     Kā to savu secinājumu 45. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, prasības pieteikumā ietvertie prasījumi tādā veidā, kādā tie
         ir formulēti, nav nepārprotami un neļauj skaidri un precīzi saprast, ko tieši Komisija pārmet Somijas Republikai, jo tie attiecas
         kā uz EKL 28. pantu, Līguma pamatnoteikumiem un nediskriminācijas principu, tā arī uz pārskatāmības pienākumu.

      26     Papildus tam, pat pieņemot, ka Komisijas prasības mērķis ir konstatēt EKL 28. panta pārkāpumu, nedz prasības pieteikumā ietvertie
         prasījumi, nedz tā formulējums nepārprotami un precīzi nenorāda, kurš ir tas pasākums, kas šajā lietā ir uzskatāms par importa
         kvantitatīvo ierobežojumu vai citu pasākumu ar līdzvērtīgu iedarbību šī panta izpratnē.

      27     Komisija būtībā tikai apstrīd līgumslēdzējas iestādes rīcību “līguma par sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādi ietvaros”.
      28     Turklāt Komisija nevienā procesa brīdī nav varējusi sniegt saskanīgu un precīzu tās faktiskās informācijas kopsavilkumu, ar
         ko ir pamatoti tās iebildumi, kurus tā ir izvirzījusi savas prasības pamatojumam.

      29     Līdz ar to savā prasības pieteikumā Komisija nav sniegusi precīzas norādes par sākotnējo uzaicinājumu uz konkursu, bet ir
         vienīgi norādījusi, ka “tas bija neveiksmīgs attiecībā uz sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādi”.

      30     Šajā kontekstā nedz prasības pieteikuma formulējums, nedz Komisijas atbildes uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem tiesas sēdes
         laikā neļauj pietiekami noteikti konstatēt, vai līgumslēdzējai iestādei minētā uzaicinājuma uz konkursu ietvaros ir ticis
         iesniegts piedāvājums attiecībā uz sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādi un uzstādīšanu.

      31     Savā replikā Komisija tāpat apgalvo, tomēr to nepierādot, ka, pirmkārt, vismaz viens no tiem uzņēmumiem, kas bija iesnieguši
         šādu piedāvājumu, nebija to četru uzņēmumu vidū, ar kuriem 2000. gadā bija sazinājusies līgumslēdzēja iestāde, un, otrkārt,
         ka līguma kārtai attiecībā uz sabiedriskās ēdināšanas iekārtu piegādi un uzstādīšanu, kas bija tā līguma sastāvdaļa, kurš
         tika izsludināts sākotnējā uzaicinājuma uz konkursu ietvaros, nebija tas pats priekšmets kā līgumam, kurš bija pamatā šī gada
         laikā veiktajai kontaktu nodibināšanai.

      32     Pastāvot šādiem apstākļiem, Tiesas rīcībā nav pietiekamas informācijas, lai varētu precīzi novērtēt Somijas Republikai inkriminētā
         Kopienu tiesību pārkāpuma apjomu un līdz ar to pārbaudīt Komisijas norādītās pienākumu neizpildes pastāvēšanu (šajā sakarā
         skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 18. punkts).

      33     Līdz ar to prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
       Par tiesāšanās izdevumiem
      34     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
         izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Somijas Republika ir prasījusi piespriest
         Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šīs iestādes celtā prasība atzīta par nepieņemamu, tad jāpiespriež Komisijai
         atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

      Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
      1)      prasību noraidīt kā nepieņemamu;
      2)      Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
      [Paraksti]
      * Tiesvedības valoda – somu.


title: Tiesas (piektā palāta) 2014. gada 9. oktobra spriedums.#Traum EOOD pret Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Administrativen sad Varna lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.#Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļi – PVN – Direktīva 2006/112/EK – 138. panta 1. punkts – Atbrīvojumi darījumiem Kopienas iekšienē – PVN mērķiem neidentificēts pircējs – Pārdevēja pienākums pierādīt pircēja vai tā pārstāvja paraksta autentiskumu – Samērīguma, tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības principi – Tieša iedarbība.#Lieta C‑492/13.

text:
               Puses
               Sprieduma pamatojums
               Rezolutīvā daļa

            Puses
            Lieta C‑492/13
            par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Administrativen sad Varna  (Bulgārija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2013. gada 2. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2013. gada 13. septembrī, tiesvedībā
            Traum EOOD
            pret
            Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite .
            TIESA (piektā palāta)
            šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] (referents), tiesneši K. Vajda [ C. Vajda ], A. Ross [ A. Rosas ], E. Juhāss [ E. Juhász ] un D. Švābi [ D. Šváby ],
            ģenerāladvokāts N. Vāls [ N. Wahl ],
            sekretārs A. Kalots Eskobars [ A. Calot Escobar ],
            ņemot vērā rakstveida procesu,
            ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
            – Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite  vārdā – D. Zhelyazkov , pārstāvis,
            – Eiropas Komisijas vārdā – S. Petrova  un L. Lozano Palacios , pārstāves,
            ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
            pasludina šo spriedumu.

            Sprieduma pamatojums
            Spriedums
            1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (OV L 347, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2010. gada 7. decembra Direktīvu 2010/88/ES (OV L 326, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “PVN direktīva”), 138. panta 1. punkta un 139. panta 1. punkta otrās daļas interpretāciju.
            2. Šis lūgums tika iesniegts strīdā starp Traum EOOD  (turpmāk tekstā – “ Traum ”) un Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite  (Valsts ieņēmumu centrālās administrācijas Varnas pilsētas direkcijas “Prasības un politika nodokļu un sociālā nodrošinājuma politikas jomā” direktors; turpmāk tekstā – “ Direktor ”) par paziņojumu par korekcijām, kurā Traum ir liegts atbrīvojums no pievienotās vērtības nodokļa (turpmāk tekstā – “PVN”) par darījumu, ko Traum kvalificēja par preču piegādi Kopienas iekšienē.
            Atbilstošās tiesību normas
            Savienības tiesības
            3. PVN direktīvas 131. pantā ir noteikts:
            “[PVN direktīvas 2006/112 IX] sadaļas 2. līdz 9. nodaļā paredzētos atbrīvojumus, neskarot citus Kopienas noteikumus, piemēro saskaņā ar noteikumiem, ko dalībvalstis pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu iespējamu krāpšanu, izvairīšanos un ļaunprātīgu izmantošanu.”
            4. Šīs direktīvas IX sadaļas 4. nodaļas “Atbrīvojumi darījumiem Kopienas iekšienē” 138. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Dalībvalstis atbrīvo no nodokļa tādu preču piegādi, kuras pārdevējs, pircējs vai cita persona pārdevēja vai pircēja vārdā nosūta vai transportē uz galamērķi ārpus to attiecīgās teritorijas, bet Kopienā, ja piegādi veic citam nodokļa maksātājam vai juridiskai personai, kas nav nodokļa maksātāja un kas kā tāda rīkojas dalībvalstī, kas nav nosūtīšanas vai transportēšanas sākumpunkta dalībvalsts.”
            5. Atbilstoši minētās direktīvas 139. panta 1. punktam:
            “Šīs direktīvas 138. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojums no nodokļa neattiecas uz preču piegādi, ko veic nodokļa maksātāji, uz kuriem attiecas 282. līdz 292. pantā paredzētais atbrīvojums mazajiem uzņēmumiem.
            Tāpat šis atbrīvojums neattiecas uz preču piegādi nodokļa maksātājiem vai juridiskām personām, kas nav nodokļa maksātājas, kuru preču iegādēm Kopienas iekšienē saskaņā ar 3. panta 1. punktu neuzliek PVN.”
            Bulgārijas tiesības
            6. Likuma par pievienotās vērtības nodokli ( Zakon za danak varhu dobavenata stoynost , 2006. gada 4. augusta DV Nr. 63 ), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “ ZDDS ”), 7. panta 1. punktā ir noteikts:
            “Preču piegāde Kopienas iekšienē ir preču piegāde, ko piegādātājs, kurš ir atbilstoši šim likumam reģistrēts kā PVN maksātājs, pārvadā vai kas tā vārdā vai arī saņēmēja vārdā tiek pārvadātas no iekšzemes uz citu dalībvalsti, ja saņēmējs ir nodokļu maksātājs vai juridiska persona, kas nav nodokļu maksātājs un kas PVN mērķiem ir reģistrēta citā dalībvalstī.”
            7. ZDDS piemērošanas noteikumu 45. pantā ir noteikts:
            “Lai pierādītu preču piegādi Kopienas iekšienē, piegādātājam ir jābūt šādiem dokumentiem:
            1. piegādes dokumentam:
            a) rēķinam par piegādi, kurā, ja saņēmējs ir reģistrēts PVN mērķiem citā dalībvalstī, ir norādīts citas dalībvalsts piešķirtais saņēmēja PVN [maksātāja] identifikācijas numurs, ar kuru viņam tika piegādāta prece;
            b) pieņemšanas un nodošanas protokolam atbilstoši [ ZDDS ] 117. panta 2. punktam – piegādes Kopienas iekšienē atbilstoši [ ZDDS ] 7. panta 4. punktam gadījumā;
            [..]
            2. Dokumentiem, kas pierāda preču nosūtīšanu un pārvadāšanu no iekšzemes uz citu dalībvalsti:
            a) pārvadāšanas dokumentam vai rakstiskam saņēmēja vai tā pilnvarotas personas apliecinājumam, kas apstiprina, ka preces ir saņemtas citas dalībvalsts suverēnajā teritorijā – gadījumos, kad pārvadāšanu piegādātāja vai saņēmēja vārdā veic trešā persona, [..]
            [..].”
            Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
            8. 2009. gada septembrī Traum darbojās vispārīgās būvniecības un speciālo konstrukciju būvniecības nozarē. PVN deklarācijā par laikposmu no 2009. gada 1. septembra līdz 31. oktobrim Traum deklarēja, ka tas ir veicis no PVN atbrīvotas nažu turētāju un sagatavju piegādes Kopienas iekšienē sabiedrībai Evangelos gaitadzis , kas ir reģistrēta Grieķijā, iesniedzot ZDDS piemērošanas noteikumu 45. pantā norādītos dokumentus, tas ir, divus rēķinus, kuros bija norādīts Evangelos gaitadzis  Grieķijas PVN [maksātāja] numurs, pieņemšanas un nodošanas protokolus, starptautiskās pavadzīmes un parakstītu apliecinājumu par preču saņemšanu.
            9. Pēc pārbaudes 2009. gada 7. oktobrī PVN informācijas apmaiņas sistēmas ( VIES ) (“VAT Information Exchange System”) elektroniskajā datu bāzē (turpmāk tekstā – “ VIES  datu bāze”) Bulgārijas nodokļu administrācija 2009. gada 2. novembrī izdeva Traum paziņojumu par pārrēķinu un atmaksāšanu. Šajā paziņojumā tā norādīja, ka pārbaudē VIES  sistēmā noskaidrojās, ka sabiedrība Evangelos gaitadzis ir reģistrējusies PVN mērķiem un kopš 2005. gada 15. novembra tai ir derīgs PVN [maksātāja] numurs.
            10. Savukārt sabiedrība Evangelos gaitadzis  nav ne deklarējusi Kopienas iekšējo iegādi, ne arī samaksājusi PVN Grieķijā.
            11. Vēlākā nodokļu revīzijā Bulgārijas nodokļu administrācija no jauna ieskatījās VIES datu bāzē un konstatēja šajā ziņā, ka kopš 2006. gada 15. janvāra sabiedrība Evangelos gaitadzis  nav vairs reģistrēta PVN mērķiem. Tādējādi 2011. gada 17. maijā šī administrācija izdeva paziņojumu par korekciju attiecībā uz Traum, nosakot pārdošanas darījumiem sabiedrībai Evangelos gaitadzis PVN, jo šī sabiedrība nebija reģistrēta PVN mērķiem citā dalībvalstī, tādējādi ZDDS 7. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojuma no šī nodokļa nosacījums, kas pamatojas uz to, ka saņēmējs ir nodokļa maksātājs, nav izpildīts.
            12. Lai pamatotu administratīvo sūdzību par šo paziņojumu par korekciju, Traum iesniedza Direktor paziņojumu par pārrēķinu un atmaksāšanu, kuru izdevusi Bulgārijas nodokļu administrācija un kurā ir norādīts, ka sabiedrībai Evangelos gaitadzis darījuma laikā bija derīgs PVN numurs.
            13. Ar 2011. gada 5. augusta lēmumu Direktor apstiprināja paziņojumu par korekciju, pamatojoties uz to, ka nav pierādījumu par preces pārvadāšanu ārpus Bulgārijas teritorijas un saņēmēja rakstiska apstiprinājuma par preču saņemšanu. Direktor apgalvoja, saņemšanas apliecinājums un pieņemšanas un nodošanas protokoli neietver ne ziņas par precīzu šīs preces saņemšanas adresi, ne par personu, kas preci ir pieņēmušas sabiedrībā Evangelos gaitadzis , identitāti, to amatu un pilnvarām pieņemošajā sabiedrībā, tāpēc šie dokumenti nav uzticami.
            14. Pamatojot savu prasību pret šo Direktor lēmumu Administrativen sad Varna  (Varnas administratīvā tiesa), Traum apgalvoja, ka tā ir iesniegusi visus gan ZDDS  un gan ZDDS piemērošanas noteikumos prasītos dokumentus, pierādot piegādi Kopienas iekšienē. Turklāt tā apgalvo, ka tā, veicot darījumus, ir bijusi labticīga, jo pirms to slēgšanas bija pārbaudījusi Evangelos gaitadzis PVN [maksātāja] numuru VIES  sistēmā.
            15. Iesniedzējtiesa norāda, ka Bulgārijas tiesas ir taisījušās pretrunīgus spriedumus par ZDDS  7. panta 1. punkta piemērošanu, kas attiecas uz pierādīšanas līdzekļiem par preču faktisku pārvadāšanu Kopienas iekšienē un to saņemšanu citā dalībvalstī, un par iesniegto starptautisko pavadzīmju pierādījuma spēku. Šajā ziņā tā jautā, vai Bulgārijas tiesībās paredzētie pierādīšanas nosacījumi atbilst Savienības tiesībām.
            16. Šādos apstākļos Administrativen sad Varna nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
            “1) Vai ir jāuzskata, ka [PVN] direktīvas 138. panta 1. punktā paredzētais atbrīvojuma no nodokļa nosacījums ir izpildīts un ka nav jāpiemēro [šīs direktīvas] 139. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētais izņēmums tādā gadījumā, kāds ir pamattiesvedībā, kad ir atzīts, ka tas, ka preču saņēmējs nav “PVN mērķiem reģistrēta persona”, tika norādīts [ VIES  datu bāzē] pēc piegādes, [kad novēlota “personas, kam vairs nav PVN [maksātāja] identifikācijas numura”, reģistrācija izriet no Bulgārijas nodokļu administrācijas apkopotajām ziņām], tomēr prasītāja apgalvo, ka tā rīkojās ar vajadzīgo rūpību, saņemot izziņas no šīs sistēmas, kas nav dokumentētas?
            2) Vai administratīvajā praksē un judikatūrā tiek pārkāpti nodokļu neitralitātes, samērīguma un tiesiskās paļāvības aizsardzības principi, ja pārdevējam (nosūtītājam atbilstoši pārvadāšanas līgumam) ir pienākums konstatēt saņēmēja paraksta autentiskumu un noskaidrot, vai parakstītājs ir sabiedrību, ieguvēju, pārstāvoša persona, tās darbinieks ar atbilstošu amatu vai pilnvarota persona?
            3) Vai tādā lietā kā pamatlieta [PVN direktīvas] 138. panta 1. punktam ir tieša iedarbība, un vai valsts tiesa to drīkst tieši piemērot?”
            Par prejudiciālajiem jautājumiem
            Par pieņemamību
            17. Direktor apšauba lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu pieņemamību, apgalvojot, ka iesniedzējtiesa ir kļūdaini atspoguļojusi pamatlietas faktus. Direktor uzskata, ka iesniedzējtiesa kļūdaini ir uzskatījusi par pierādītu faktu, ka preces ir pārvadātas uz Grieķiju un nodotas sabiedrībai Evangelos gaitadzis .
            18. Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka iesniedzējtiesa ir tikai norādījusi Tiesai dokumentus, ko Traum ir iesniegusi, lai pierādītu preču piegādi Kopienas iekšienē, pati nekonstatējot, ka preces faktiski ir pārvadātas uz Grieķiju vai nodotas saņēmējam, un, otrkārt, ka Tiesai iesniegtie jautājumi tieši otrādi attiecas uz pierādīšanas prasībām, kādas dalībvalstis var noteikt atbrīvojumam no PVN saistībā ar piegādi Kopienas iekšienē.
            19. Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka saskaņā ar LESD 267. pantā paredzēto procedūru, kuras pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, Tiesa ir pilnvarota vienīgi lemt par Savienības tiesību akta interpretāciju vai spēkā esamību, ņemot vērā faktus, kurus tai ir norād ījusi valsts tiesa (skat. spriedumus WWF u.c., C‑435/97, EU:C:1999:418, 31. punkts, kā arī Endress , C‑209/12, EU:C:2013:864, 19. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz apgalvotajām un faktu kļūdām, kas ietvertas rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, pietiek atgādināt, ka nevis Tiesa, bet gan valsts tiesa ir kompetenta noteikt faktus, kas izraisījuši strīdu, un izdarīt no tiem secinājumus attiecībā uz nolēmumu, kas tai jāpieņem (spriedums PreussenElektra , C‑379/98, EU:C:2001:160, 40. punkts).
            20. No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
            Par pirmo un otro jautājumu
            21. Uzdodot pirmo un otro jautājumu, kas ir jāpārbauda kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN direktīvas 138. panta 1. punkts un 139. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, dalībvalsts nodokļu administrācijai liegt tiesības uz atbrīvojumu no PVN par piegādi Kopienas iekšienē tādēļ, ka ieguvējs nebija reģistrējies kā PVN [maksātājs] citā dalībvalstī un piegādātājs nav pierādījis ne paraksta uz dokumentiem, kas iesniegti, lai pamatotu tā deklarāciju par apgalvoti atbrīvoto piegādi, autentiskumu, ne personas, kas ir parakstījusi dokumentus saņēmēja vārdā, pilnvaras to pārstāvēt.
            22. Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, jāatgādina, ka piegāde Kopienas iekšienē, kas ir iegādes Kopienas iekšienē nenovēršamas sekas, ir atbrīvota no PVN, ja tā atbilst PVN direktīvas 138. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem (spriedums Mecsek-Gabona , C‑273/11, EU:C:2012:547, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
            23. Saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstis atbrīvo no nodokļa tādu preču piegādi, kuras pārdevējs, pircējs vai cita persona pārdevēja vai pircēja vārdā nosūta vai pārvadā uz galamērķi ārpus to attiecīgās teritorijas, tomēr Savienībā, ja piegādi veic citam nodokļa maksātājam vai juridiskai personai, kas nav nodokļa maksātāja, bet kas kā tāda rīkojas dalībvalstī, kura nav preču nosūtīšanas vai transportēšanas sākumpunkta dalībvalsts.
            24. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbrīvojums no nodokļa par piegādi Kopienas iekšienē ir piemērojams tikai tad, ja tiesības ar šo preci rīkoties kā īpašniekam ir nodotas pircējam un pārdevējs pierāda, ka minētās preces ir nosūtītas vai pārvadātas uz citu dalībvalsti un ka pēc šīs nosūtīšanas vai pārvadāšanas prece faktiski ir izvesta no piegādes dalībvalsts teritorijas (skat. it īpaši spriedumu Teleos u.c., C‑409/04, EU:C:2007:548, 42. punkts).
            25. Turklāt, kā izriet no PVN direktīvas 139. panta 1. punkta otrās daļas, atbrīvojumam no šī nodokļa ir paredzēts nosacījums, ka preču piegāde nenotiek nodokļa maksātājiem vai juridiskām personām, kas nav nodokļa maksātājas, kuru preču iegādēm Kopienas iekšienē saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punktu neuzliek PVN.
            26. Iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas uz pierādīšanas noteikumiem, kas var tikt noteikti piegādātājam, lai pierādītu, ka ir izpildīti atbrīvojuma no PVN nosacījumi, piegādājot preces Kopienas iekšienē.
            27. Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka, tā kā PVN direktīvā nav konkrētu noteikumu par to, kādi pierādījumi nodokļu maksātājiem ir jāiesniedz, lai tie varētu izmantot atbrīvojumu no PVN, atbilstoši šīs direktīvas 131. pantam dalībvalstīm ir jāparedz nosacījumi, ar kādiem piegādes Kopienas iekšienē ir atbrīvotas no nodokļa, lai nodrošinātu minēto atbrīvojumu pareizu un godīgu piemērošanu, kā arī novērstu jebkādu krāpšanu, izvairīšanos [no nodokļu maksāšanas] un iespējamu ļaunprātīgu izmantošanu. Tomēr dalībvalstīm, īstenojot savas pilnvaras, ir jāievēro vispārējie tiesību principi, kas ir daļa no Savienības tiesību sistēmas, tostarp tiesiskās drošības un samērīguma principi (spriedums Mecsek-Gabona , EU:C:2012:547, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
            28. Tiesiskās noteiktības princips paredz, pirmkārt, ka tiesību normām ir jābūt skaidrām un precīzām un, otrkārt, ka attiecīgajām personām ir jābūt iespējai paredzēt to piemērošanu (spriedums Plantanol , C‑201/08, EU:C:2009:539, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
            29. Jāatgādina, ka šis princips ir īpaši svarīgs tāda tiesiskā regulējuma gadījumā, kas var ietvert finansiālas izmaksas, lai ļautu ieinteresētajām personām precīzi zināt tām uzlikto pienākumu apmēru. Tādējādi nodokļu maksātājiem ir jāzina savu pienākumu apmērs nodokļu jomā pirms darījuma noslēgšanas (skat. spriedumu Teleos u.c., EU:C:2007:548, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
            30. Šādos apstākļos Tiesa precizēja, ka nodokļu maksātāja pienākumi pierādījumu jomā ir jānosaka, ņemot vērā nosacījumus, kuri šajā saistībā ir skaidri noteikti valsts tiesībās, un ņemot vērā ierasto praksi līdzīgu darījumu gadījumā (skat. spriedumu Mecsek-Gabona , EU:C:2012:547, 38. punkts).
            31. Tādējādi ar tiesiskās noteiktības principu nav saderīgs tas, ka dalībvalsts, kas ir paredzējusi nosacījumus uz piegādi Kopienas iekšienē attiecināma atbrīvojuma no PVN piemērošanai, izstrādājot kompetentajām iestādēm iesniedzamo dokumentu sarakstu, un kas sākotnēji pieņēmusi dokumentus, kurus piegādātājs iesniedzis kā pierādījumus, kas pamato tiesības uz nodokļa atbrīvojumu, vēlāk var šim piegādātājam uzlikt pienākumu maksāt PVN par šo piegādi, ja izrādās, ka, ņemot vērā pircēja īstenoto krāpšanu, par kuru piegādātājs nezināja un nevarēja zināt, attiecīgās preces faktiski nav izvestas no piegādes dalībvalsts teritorijas (skat. spriedumu Teleos u.c., EU:C:2007:548, 50. punkts).
            32. Atbilstoši Tiesas judikatūrai šādā situācijā, kad acīmredzami nav neviena reāla pierādījuma, kas ļautu secināt, ka attiecīgās preces ir izvestas ārpus piegādes dalībvalsts teritorijas, nodokļu maksātājam uzliekot pienākumu sniegt šādus pierādījumus, netiek garantēta pareiza un vienkārša atbrīvojumu no PVN piemērošana. Tieši pretēji, šis pienākums nodokļu maksātājam rada neskaidru situāciju attiecībā uz iespēju piemērot nodokļu atbrīvojumu piegādei Kopienas iekšienē vai attiecībā uz nepieciešamību PVN iekļaut pārdošanas cenā (skat. spriedumus Teleos u.c., EU:C:2007:548, 49. un 51. punkts, un Mecsek-Gabona , EU:C:2012:547, 41. punkts).
            33. Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Bulgārijas nodokļu administrācija ir izdevusi paziņojumu par pārrēķinu un atmaksāšanu, pamatojoties uz Traum atbilstoši ZDDS piemērošanas noteikumu 45. pantam iesniegtajiem dokumentiem, nepārbaudot saņēmēja paraksta uz šiem dokumentiem autentiskumu vai personas, kas ir parakstījusi dokumentus, pārstāvības tiesības. Tikai vēlākā nodokļu revīzijā administrācija izteica šīs prasības, kas pēc iesniedzējtiesas uzskata ir “papildu nosacījumi”.
            34. Tiesiskās noteiktības principam būtu pretēji, ja tiesības uz PVN atbrīvojumu saistībā ar pamatlietā aplūkotajiem darījumiem tiktu atteiktas tādēļ, ka piegādātājs nav iesniedzis šādus papildu pierādījumus tā darījumu vēlākas revīzijas laikā, kaut arī Traum iesniegtie dokumenti, lai pamatotu tās deklarāciju, atbilst ZDDS piemērošanas noteikumu 45. pantā noteiktajam dokumentu sarakstam, kas ir jāiesniedz nodokļu administrācijai, un šī administrācija tos sākotnēji pieņēma kā pierādījumus, kuri pamato tiesības uz atbrīvojumu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            35. Attiecībā uz atteikumu atbrīvot no PVN saistībā ar pamatlietā aplūkoto piegādi tādēļ, ka saņēmējs nav reģistrējies kā PVN [maksātājs] citā dalībvalstī, protams, ir taisnība, ka PVN [maksātāja] numura piešķiršana pierāda nodokļu maksātāja nodokļu statusu šī nodokļa piemērošanas mērķiem un atvieglo darījumu Kopienas iekšienē nodokļu kontroli (skat. šajā ziņā spriedumu Mecsek-Gabona , EU:C:2012:547, 60. punkts).
            36. Tomēr, ņemot vērā, ka kompetentajai valsts iestādei ir pienākums pārbaudīt nodokļa maksātāja statusu pirms PVN reģistrācijas numura izsniegšanas, iespējams pārkāpums, kas ietekmē šo reģistrāciju, nevar liegt komersantam, kurš ir pamatojies uz minētajā reģistrā iekļautiem datiem, atbrīvojumu no nodokļa, uz kuru viņam ir tiesības. Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka, ja pārdevējam būtu jāmaksā PVN, tikai pamatojoties uz to, ka ir notikusi pircēja PVN reģistrācijas numura atcelšana ar atpakaļejošu spēku, tas būtu pretrunā samērīguma principam (skat. šajā ziņā spriedumu Mecsek-Gabona , EU:C:2012:547, 63. un 64. punktu).
            37. Pamatlietā Traum iesniedza Bulgārijas nodokļu administrācijai divus rēķinus, norādot sabiedrības Evangelos gaitadzis Grieķijas PVN numuru, lai pierādītu savas tiesības uz PVN atbrīvojumu atbilstoši ZDDS piemērošanas noteikumu 45. panta 1. punkta a) apakšpunktam. Šīs norādes tika apstiprinātas 2009. gada 2. novembra paziņojumā par pārrēķinu un atmaksāšanu, kad šī administrācija pārbaudīja tās VIES datu bāzē. Tomēr minētā administrācija sākotnēji piekrita, ka saskaņā ar ZDDS 7. panta 1. punktā paredzēto nosacījumu ieguvējs bija PVN maksātājs citā dalībvalstī. Tikai vēlākā revīzijā šī pati administrācija konstatēja, ka nav izpildīts pēdējais minētais nosacījums. Šādos apstākļos atteikt atbrīvojumu no PVN par Kopienas iekšējām piegādēm būtu pretēji tiesiskās noteiktības un samērīguma principiem.
            38. Attiecībā uz apstākli, ko Direktor ir norādījis rakstveida apsvērumos, ka Traum bija jāpierāda ar citiem līdzekļiem, ka sabiedrība Evangelos gaitadzis bija nodokļu maksātājs, kurš rīkojas kā tāds citā dalībvalstī un kura Kopienas iekšējām piegādēm tiek uzlikts PVN, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šī prasība nav paredzēta pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā un turklāt netika izteikta, pirms Bulgārijas nodokļu administrācija izdeva paziņojumu par pārrēķinu un atmaksāšanu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            39. Savos rakstveida apsvērumos Direktor arī apgalvo, ka Traum nav rīkojusies labticīgi un ka tā nav pierādījusi prasīto rūpību, lai nodrošinātu tās lūguma atbrīvot no PVN īstumu. Viņš arī apgalvo iespējamu sabiedrības Evangelos gaitadzis krāpšanu attiecībā uz Grieķijas nodokļu administrāciju. Šajā ziņā Direktor it īpaši apgalvo, ka, ņemot vērā pārvadātāju atbildes nodokļu revīzijā, kas tika veikta attiecībā uz aplūkoto piegādi, bija šaubas par to, ka iesniegtie pārvadāšanas dokumenti atbilda faktiskajai situācijai.
            40. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu neietver norādes, kas ļautu secināt, ka strīdīgā piegāde būtu saistīta ar nodokļu krāpšanu vai ka Traum nebūtu rīkojusies labticīgi attiecībā pret saņēmēja iespējamo krāpšanu.
            41. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši LESD 267. pantam uzsāktā procedūrā Tiesai nav kompetences pārbaudīt, kā arī novērtēt pamatlietas faktiskos apstākļus. Tātad iesniedzējtiesai saskaņā ar valsts tiesību normām par pierādījumiem ir jāveic visu šīs lietas elementu un apstākļu vispārējs novērtējums, lai noteiktu, vai Traum ir darbojusies labticīgi un veikusi visus pasākumus, kurus no tās saprātīgi var pieprasīt, lai pārliecinātos, ka veiktais darījums nav saistīts ar krāpšanu nodokļu jomā (skat. pēc analoģijas spriedumu Mecsek-Gabona , EU:C:2012:547, 53. punkts).
            42. Gadījumā, ja šī tiesa izdarītu secinājumu, ka attiecīgais nodokļu maksātājs zināja vai tam bija jāzina, ka viņa veiktais darījums ir iesaistīts krāpšanā, kuru veic pircējs, un ka viņš nav veicis visus saprātīgos pasākumus, kas bija viņa spēkos, lai izvairītos no šīs krāpšanas, viņam būtu jāatsaka tiesības uz atbrīvojumu no PVN (skat. šajā ziņā spriedumu Mecsek-Gabona , EU:C:2012:547, 54. punkts).
            43. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka PVN direktīvas 138. panta 1. punkts un 139. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, dalībvalsts nodokļu administrācijai liegt tiesības uz atbrīvojumu no PVN piegādes Kopienas iekšienē gadījumā tādēļ, ka ieguvējs nebija reģistrējies kā PVN [maksātājs] citā dalībvalstī un piegādātājs nav pierādījis ne paraksta uz dokumentiem, kas iesniegti, lai pamatotu tā paziņojumu par apgalvoti atbrīvoto piegādi, autentiskumu, ne personas, kas ir parakstījusi dokumentus saņēmēja vārdā, pilnvaras to pārstāvēt, bet piegādātāja tā deklarācijas pamatojumam iesniegtie dokumentārie pierādījumi, kas pamato tiesības uz atbrīvojumu, atbilst valsts tiesībās noteiktajam dokumentu sarakstam, kas ir jāiesniedz minētajai administrācijai, un sākotnēji tā tos pieņēma kā dokumentārus pierādījumus, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
            Par trešo jautājumu
            44. Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai PVN direktīvas 138. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir tieša iedarbība un nodokļu maksātāji uz to var atsaukties valsts tiesās pret valsti, lai saņemtu atbrīvojumu no PVN par piegādi Kopienas iekšienē.
            45. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru visos gadījumos, kuros kādas direktīvas normas attiecībā uz to saturu šķiet beznosacījumu un pietiekami precīzas, privātpersonām valsts tiesās ir pamats uz tām atsaukties, vēršoties pret valsti, neatkarīgi no tā, kādā statusā tā darbojas, ja tā noteiktajā termiņā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās vai ja tā ir transponēta nepareizi (skat. spriedumus Portgás , C‑425/12, EU:C:2013:829, 18. un 23. punkts, kā arī Association de médiation sociale , C‑176/12, EU:C:2014:2, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
            46. Šajā gadījumā PVN direktīvas 138. panta 1. punktā ir paredzēts pienākums dalībvalstīm atbrīvot [no nodokļa] preču piegādes, kas atbilst tajā uzskaitītajiem nosacījumiem.
            47. Pat ja šīs direktīvas 131. pantā ir pieļauta dalībvalstīm noteikta rīcības brīvība, pieņemot tās 138. pantā paredzētos atbrīvojuma no PVN nosacījumus, lai nodrošinātu minēto atbrīvojumu pareizu un vienkāršu piemērošanu, šis apstāklis tomēr neietekmē šajā pantā paredzētā pienākuma paredzēt atbrīvojumus precīzo un beznosacījuma raksturu (skat. pēc analoģijas spriedumu Association de médiation sociale , EU:C:2014:2, 33. punkts).
            48. No minētā izriet, ka PVN direktīvas 138. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir tieša iedarbība un nodokļu maksātāji uz to var atsaukties valsts tiesās pret valsti, lai saņemtu atbrīvojumu no PVN par piegādi Kopienas iekšienē.
            Par tiesāšanās izdevumiem
            49. Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

            Rezolutīvā daļa
            Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
            1) Padomes 2006. gada 28. novembra Direktīvas 2006/112/EK par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu, kas grozīta ar Padomes 2010. gada 7. decembra Direktīvu 2010/88/ES, 138. panta 1. punkts un 139. panta 1. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, dalībvalsts nodokļu administrācijai liegt tiesības uz atbrīvojumu no pievienotās vērtības nodokļa pa piegādi Kopienas iekšienē tādēļ, ka ieguvējs nebija reģistrējies kā pievienotās vērtības nodokļa [maksātājs] citā dalībvalstī un piegādātājs nav pierādījis ne paraksta uz dokumentiem, kas iesniegti, lai pamatotu tā deklarāciju par apgalvoti atbrīvoto piegādi, autentiskumu, ne personas, kas ir parakstījusi dokumentus saņēmēja vārdā, pilnvaras to pārstāvēt, bet piegādātāja tā deklarācijas pamatojumam iesniegtie dokumentārie pierādījumi, kas pamato tiesības uz atbrīvojumu, atbilst valsts tiesībās noteiktajam dokumentu sarakstam, kas ir jāiesniedz minētajai administrācijai, un sākotnēji tā tos pieņēma kā dokumentārus pierādījumus, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;
            2) Direktīvas 2006/112, kas grozīta ar Direktīvu 2010/88, 138. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir tieša iedarbība un nodokļu maksātāji uz to var atsaukties valsts tiesās pret valsti, lai saņemtu atbrīvojumu no PVN par piegādi Kopienas iekšienē.